Dominik Dán

JEDNOU NOHOU V HROBE

Text © Dominik Dán 2014

Published by arrangement with DANNKAS, spol. s r. o.

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2014

ISBN 978-80-556-0961-4

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé…

Homo trium litterarum.

Muž troch písmen.

Tri písmená má slovo fur (zlodej).

Venujem vnučke Loren.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, PhD., Zuzane Hanzlovičovej, Petrovi Miškolcimu, Mgr. Michalovi Ondrkalovi, Mgr. Vladimírovi Pijákovi, MUDr. Denisovi Valentovi, PhD., MUDr. Jaromírovi Chorváthovi, MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc., MPH.

1

NOVEMBER 1998

Dievča už malo nazbieranú skoro plnú igelitku dobrôt a neponáhľalo sa. Vykračovalo si z nohy na nohu, občas koplo do prázdnej konzervy, občas zašpicatenou palicou prepichlo vrecko s odpadkami a presne mierenými údermi rozmetalo jeho obsah po okolí. Dievčina odborným okom skontrolovala, čo je v ňom, a keď nenašla nič zaujímavé, podišla k inému vrecu.

Usmievala sa, aj si poskočila, lebo dnes jej bitka nehrozí. Za plnú igelitku bitka nikdy nehrozila, jedine žeby otec prišiel domov riadne nadratý – čo sa nikdy nedalo vylúčiť, ale od matky nedostane bitku, tá mala plné igelitky rada. Bolo čo jesť a nemusí ísť žobrať ani kradnúť.

„Hééj, Imro!“ okríkla brata.

„No?“

„Hentam to kukni a né, že si zase rozrežeš nohu jak minule!“ palicou ukázala na svah hlboký dobrých desať metrov.

„Načo? Tam sme boli včera.“ Imro s rešpektom zagánil do hlbočiny.

„Si slepý? Nevidíš, že tam ráno navážali?“

„Jáj…“ pripustil brat a neochotne zamieril k svahu. Nová navážka vždy veštila niečo čerstvé, niečo ozaj šťavnaté, použiteľné, možno aj chutné.

Nechala brata, nech sa mocuje na strmom svahu, a sama sa vybrala ku kope obloženej premočenými matracmi a zotletými dekami.

Pri bráne zastalo auto. Vrátnik skontroloval číslo, zapísal čas a pustil ho ďalej. Vodič zaradil nižšiu rýchlosť a pomaly vystúpil až na vrchol kopca.

„Héj! Ilonka, uhni! Koľko je vás dnes?“ zareval z okienka, skôr ako začal cúvať.

„Iba ja s bratom.“

„Kde je?“

„Dolu v jame.“

„Tak uhni, idem vysýpať!“

„Už idem!“

Odišla kúsok bokom. Vodič zavrel okienko, zacúval a vysypal odpad z korby tesne vedľa plesnivých matracov.

Ešte raz stiahol okienko a už milšie sa spýtal dievčaťa: „Máš niečo?“

„Mám, ale nič moc.“

„Tak na, aby ťa doma zase nebili.“

Vyhodil jej z okna igelitku s nedojedenou desiatou, kývol jej na pozdrav, okno rýchlo zavrel, lebo mu ťahalo na holú hlavu, a pustil sa dolu kopcom.

Auto zmizlo a dievča osamelo.

„Máš niečo?“ zakričal Imro z jamy. „Čo ti to hodil?“

Ilonka otvorila igelitku a našla v nej poklad. Dve maslom natreté žemle so salámou, ani jedna nebola nahryznutá, a konzervu neotvorených sardiniek v olivovom oleji – ešte v záruke!

Nevedela, čo je to záruka, čo sú olivy, a ani netušila, ako sa z nich získava olej, ale rybičky už párkrát v živote jedla a veľmi jej chutili. Naposledy boli v modrej plechovke – ukradol ju zo samoobsluhy bratanec Jožko. Doma by sa mu z nej nič neušlo, tak ju priniesol k nim. Plechovku otvoril otec sekerkou, ale predtým sekeru opláchol vo vedre, lebo dobre vedel, že takú dobrotu len tak ľahko znova nedostanú, a znehodnotiť ju hrdzou nechcel.

„Mám. Hodil mi žemle so salámou a konzervu. A ty?“ Ilonka sa prehrabávala vo vodičovej igelitke a iba kútikom úst odpovedala bratovi. Obsah igelitky ju fascinoval, upútal ju oveľa viac než neposedný brat dolu na svahu. Na chvíľu aj zabudla naňho dávať pozor.

„Nič, iba nohu.“

„Akú nohu? Z kuraťa? Je tam ešte nejaké maso?“

„Né! Volačo vačšé. Asi jak z Angely.“

„Z jakej Angely?“

„Zo sesternice Angely z dolného konca.“

„Z vychrtnutej?“

„No.“

„Ti šibe?“

„Ja nevím. Tak ideš už sem – alebo čo?“

„Dočkaj! Šak najprv upracem toto tu, né?“

„Ale je to noha jak z Angely, fakt! Neklamem, teraz naozaj né.“

„Jakú má barvu?“

„Jak Angelina. Alebo jak tvoja. Čo sa furt vypytuješ, poď už sem! Ilonáá!“

„Prestaň ziapať! Ked má podobnú barvu jak moja, tak je to umelina. Sú to kusy z tých oných… z tých… figúrok, sú to také bábky, na keré sa natahujú šaty. Potom ich vystavujú ve výkladoch v obchodoch s handrami. V meste. Také znivočené kusy občas vyhadzujú, ja som tu už našla aj hlavu, aj umelé vlasy na hlave, aj ruku. Hovorím, je to umelina.“

Imro sa zohol a chytil figurínu za palec. „Ilonka, a tie figúrky sú makké?“

„Čo makké?“

„No táto je makká. Skúsil som palec.“

„Imro, ty si pako!“

Imro nebol pako, Imro bol šikovný, vnímavý chlapec. Znova sa zohol a skúsil.

„Fakt je makká! Ilonka, figúrky majú byt makké? A lozia po nich muchy?“

„Jak to mám vedet? Jaké muchy?“

„Normálne, jaké máme v kuchyni. A majú figúrky červené palce?“

„Jaké červené?“

„No táto má načerveno natreté paznechty.“

Ilona položila igelitky a špicatú palicu zapichla medzi ne, aby presne vykolíkovala svoj zábor a aby každému, kto by išiel okolo, bolo jasné, že tu to má obsadené, tu ryžuje ona. Zbehla po svahu k bratovi.

„Ukáž!“ odstrčila ho.

Všetky vrecia naokolo boli napchaté, hrboľaté, plné tovaru. Toto čierne bolo ploché, podlhovasté, spľasnuté – no úplne nanič. Nebolo v ňom nič, žiadny poriadny tovar, iba noha. Trčiace chodidlo bolo skoro biele a na prvý pohľad umelé.

„Ty si chuj, Imro! Hovorila som ti, že je umelá.“

Imro odstúpil, aby jednu neschytal.

„Daj sem palicu!“

Podal jej nástroj a pozorne ju sledoval, či sa nezaženie. Nezahnala sa, tak už neustupoval.

Hrotom odborne rozsekla vrch čierneho vreca, roztiahla kraje a obnažila druhý koniec nohy.

Zarazila sa. Už videla takéto nohy a ruky, a vždy sa končili kĺbom a drôtom, raz dokonca videla, ako ich skladali a ako ich pripevňovali k trupu, aby z toho bola celá figurína – vtedy natáčali na kraji mesta film, filmári také figuríny obliekali do vojenských uniforiem a potom do nich strieľali. Ale táto nemá kĺb ani drôt, iba…

Zohla sa, prstom sa dotkla odrezaného okraja nohy. Ukazovák sa jej sfarbil načerveno. Opatrne privoňala.

„Imro…“

„No?“

„Poďme odtiaľto!“

„Som ti hovoril…“

2

Detektív z oddelenia vrážd Richard Krauz bol presvedčený, že už vŕtajú dlho – že už museli naraziť na ropu. Žiadnu ropu nenašli. Presvedčil sa o tom, keď mu dovolili vypľuť do miniumývadla. Bola tam iba krv so slinami. Viac krvi než slín.

„Ešte chvíľu vydrž!“

To mu povedal jeho najlepší kamarát z triedy, ktorému dal trikrát odpísať písomku z matematiky. Obaja dostali jednotku. Kamarát bol za jednotku v siedmom nebi, Krauz bol teraz za štvorku vľavo hore v očistci.

„Čo skučíš? Si opichaný, nemôže ťa to bolieť! Buď v pohode,“ posmeľoval ho doktor, keď videl jeho umučený výraz.

Drbnutí zubári! Fakt si myslia, že každý opichaný musí byť v pohode? Asi ešte neboli v Leopoldove pod spoločnými sprchami.

„Heholí, hiba hom v hese,“ Krauz sa pokúsil o strnulý úsmev.

„Nebolí, iba si v strese, rozumiem,“ zopakoval zubár. Naozaj iba on rozumel reči svojich opichaných pacientov. „Tak poďme na to!“

Vŕtačka nabrala obrátky a ostré škrípavé zvuky trhali Krauzovi ušné bubienky ďalšiu polhodinu.

Krauz vydržal v zubárskom kresle štyridsaťosem minút. Vedel to presne, lebo sadistický kamarát doktor namontoval na stenu oproti kreslu hodiny s polomerom aspoň dvadsať centimetrov – aby si každý mohol odstopovať dĺžku svojej krížovej cesty.

Na konci tej Krauzovej bol mučeník rád, že služobnú pištoľ nechal v kancelárii, inak by kamarátovi zo základnej školy veľmi rád predviedol, ako on ovláda svoj nástroj.

„Príď v piatok o jedenástej, dorobíme to,“ prepustil ho kamarát do domáceho ošetrenia.

Krauz mal sto chutí jednu mu drbnúť do zubov, ale u zubára sa mu takýto akt agresie zdal nemiestny, možno by stačil kopanec do rozkroku. Namiesto toho mu strčil stovku do vrecka za ochotu. Dal mu ju – chcel si pri tom aspoň zaškrípať zubami, no ale dá sa to po štyridsiatich ôsmich minútach v zubárskom kresle?

3

Tri mesiace predtým než Ilonka našla poklad v igelitke a Krauzovi takmer navŕtali oko cez ústnu dutinu, na konci leta, sedeli traja muži na brehu Malého Dunaja a chytali ryby. Doktor pred chvíľou chytil kapríka, nemal ani mieru, no aj tak ho rozkrájali do kotlíka, pridali Tiborovho zubáča, korenie, zeleninu, ešte pár špécií, a o chvíľu už bublalo a rozvoniavalo halászlé ako z maďarskej kuchárskej knihy.

Varil Tibor, nikto nevedel uvariť takú rybaciu pochúťku ako on. Okrem toho pri ohni platila zásada, že guláš alebo polievku vždy varil iba jeden. Rokmi odskúšaná zásada, lebo nech bolo na akcii koľkokoľvek pozvaných hostí, keď sa napili, každý chcel do kotla prihodiť to svoje, zaručene najlepšie, najlepšiu tajnú ingredienciu, až sa to napokon nedalo jesť. Keď varil jeden, niesol za celú večeru osobnú zodpovednosť, a ak sa ho podarilo aspoň na začiatku uchrániť od pijatiky, najedli sa všetci a celkom chutne.

Tibor sa osvedčil, nikdy nepil a varil výborne. Voľba padla logicky naňho a nikto mu do kotlíka nekafral.

Doktor mu podal papek, aby prehrabal pahrebu z diaľky a nemusel chodiť k ohňu tak blízko ako pred chvíľou – aby ho neštípal dym v očiach.

„Köszi,“ poďakoval Tibi, prestal si utierať oči, vzal papek a upravil oheň. Prihodil polienko, nadvihol pokrievku, pomiešal, prikryl kotlík, papek oprel o peň a vrtko si sadol na plátennú rybársku stoličku.

Všetko robil rýchlo a vrtko. Odmalička. Rýchlo a vrtko sa už narodil, matka ho vyšprcla ako dobre naolejovanú sardinku, ani nevedela ako – mal sotva dve kilá a museli ho dať do inkubátora. Prežil, no nikdy nedorástol na ozajstného mocného chlapa, navyše ostal tintínko, skaderuka-skadenoha, šľachovitý vrtký mužíček. V puberte sa mu zaoblili boky, zoštíhleli lýtka a hlas preskočil do fistuly, ale všetci dúfali, že z toho vyrastie. Nevyrástol, a keď sa raz mama vrátila z kostola o niečo skôr a prekvapila ho pred zrkadlom v jej sukni, pochopila, že niečo nie je v poriadku. Ale bol to jej syn a nikomu, ani otcovi, ani bratovi ho nezradila.

Zolo, jeho brat, rozvalený v spacáku, si zapálil cigaretu, a kým schoval škatuľku, zavolal na brata sediaceho pri ohni.

„Tibi?“

„No?“

„Chytaj!“ Hodil mu cigarety a vzápätí aj zapaľovač.

Tibi sa k nemu ani neotočil, iba sa trochu zvrtol a šikovným mávnutím ruky chytil najprv prvý balíček, potom aj zapaľovač.

„Díky.“ Zapálil si, a keď vzdušnou cestou vracal bratovi cigarety so zapaľovačom, trafil dvakrát presne na to isté miesto – do Zolovej nastavenej dlane – ani sa nemusel v spacáku pohnúť. Zolo až potom cigarety schoval.

Tibor bol cintľavka, dengľavka, ale šľachovitá, šikovná a vrtká dengľavka. Koľko mu príroda, alebo Pánboh, ubrali z výšky – mal sotva stošesťdesiatpäť centimetrov – a z váhy – sotva prevážil vrece cementu – toľko mu pridali šikovnosti a vrtkosti. Ani hlúpy nebol, skôr prešibaný.

Brat Zolo bol z iného cesta. Matka sa pri pôrode skoro zbláznila, keby bol prvý, už by druhé dieťa určite nemala, ale prišiel až po roku po Tiborovi, a keď to mala za sebou, bola naozaj rada, že obaja prežili.

Kus chlapa v perinke narástol na kus chlapa v gatiach a v šestnástich ho otec prvý raz zobral medzi laná, ktoré znamenajú svet. So starším synom to spraviť nemohol, zlomili by ho jedným úderom.

Dvanásť lán, to bol svet ich otca, a keď sa prvý syn nevydaril, chcel mať borca aspoň z druhého. Naozaj boxovať dovolili Zolovi až po osemnástke, na to sú predpisy, a išlo mu to naozaj dobre, vyhral pár duelov, doma si na stene založil zbierku trofejí – aj na vojnu sa dostal do Dukly, no po vojne to celé pohnojil.

Tibor bol od mladšieho brata závislý, fyzicky aj duševne. Fyzicky preto, lebo keď vyviedol kamarátom akékoľvek svinstvo, nikto ho nemohol zbiť – prišiel mladší brat a vymlátil hoci aj pol triedy. Duševne preto, lebo…

Spájalo ich zvláštne puto. Zolo ho nikdy veľmi necítil, zato Tibor stále. Aj sa mu to snažil naznačiť, ale Zolo sa iba smial. Občas ho smiech prešiel, to vtedy, keď mu starší brat doma pri večeri povedal, že doobeda zacítil bolesť v pravej nohe. Zolo iba nechápavo pokrútil hlavou. Naozaj doobeda spadol z motorky a odrel si pol stehna. Inokedy mu Tibor povedal, že cíti bolesť na srdci, že ho pichá. Zolo sa mu priznal, že v Komárne stretol najkrajšiu babu, akú kedy videl, ale nevie zohnať jej číslo.

Takých príhod mali veľa, Tibor tušil, že sú prepojení, Zolo to bral na ľahkú váhu a brata iba vysmieval.

Keď Zolo narukoval, Tibor sa skoro zbláznil, odlúčenie prežíval veľmi ťažko – dva roky bez brata! Nepredstaviteľné, ale prežil. Po návrate mu vystrojil v miestnej krčme parádnu oslavu na privítanie. Všetci sa ožrali a jeden z kamarátov urobil chybu – neuvedomil si, že Zolo je už z vojenčiny doma a že si musí dávať pozor na ústa. Začal si z Tibora robiť žarty, vraj prečo má taký tenučký hlások a prečo má také tenučké nožičky, a nech im ukáže gule, ak je naozaj chlap, a nie baba – a už to bolo! Zolo sa zahnal a podrývač sa váľal v krvi, potom začali demolovať stoly a stoličky, krčmár so synom sa postavili na obranu majetku a krčmárov syn dostal od Zola priamy úder na špicu brady. Zlomil mu sánku a krčný stavec. Sánku zdrôtovali, stavec nie – zostal na vozíčku.

Verdikt bol nekompromisný: štyri roky natvrdo. Po dvoch rokoch aj nejakých mesiacoch ho za dobré správanie prepustili. Boxovať už nemohol, zväz sa postavil zásadne proti – bitkári, ktorí sa nevedia ovládať a zo slušných ľudí robia invalidov, do radov športovcov nepatria.

Mama zalamovala rukami, s otcom si už Zolo nikdy neporozumel – jeho sklamanie bolo príliš veľké. Tibor plakal asi najviac z celej rodiny a všetko si kládol za vinu. Chcel si podrezať žily, ale v poslednej chvíli prišla do kúpeľne mama a vyfliaskala ho.

Zolovi to bolo jedno, v base si našiel nového kamaráta.

Doktor nikdy nevychodil vysokú školu, a už vôbec nie medicínu, ale keď sa stretol s problémom, úvahu vždy začínal obľúbenou vetou: „Z hľadiska globálneho aspektu po zvážení všetkých relevantných a postgraduálnych interpunkcií je v hlavnom ohnisku zorného poľa generálne interferenčný predpoklad, že toto by sme mohli vyriešiť asi takto…“ A nasledoval návrh sprevádzaný dlhým prehrabávaním nakrátko ostrihaných čiernych kučeravých vlasov.

Každému bolo jasné, že v base sa takto môže vyjadrovať jedine doktor, a tak mu prischla prezývka, na ktorú bol primerane hrdý. Keď mu prischla, vtedy Zolo ešte nesedel, ešte boxoval, stretli sa, až keď si Doktor odkrúcal tretí trest a Zolo sa dostal k nemu na cimru ako prvotrestanec.

Doktor sa vyučil u otca vo vyhni za kováča, jeho otec bol cigánsky kováč vychýrený na celej Dolnej zemi, syn išiel v jeho šľapajach a rodina bola naňho hrdá. Až kým ich syn neprekvapil. So železom mu to išlo jedna báseň – keď ukul nôž, bol to umelecký predmet. Nože mal naozaj v obľube, vedel sa s nimi pohrať a dobre sa predávali. Ale aj zámky sú zo železa. Najprv sa ich naučil kovať na domové a záhradné brány, potom sa ich naučil rozoberať a skladať a napokon otvárať aj bez kľúča.

K železu mal vždy vrúcny vzťah – keď ho prvý raz chytili, mal za sebou sériu dvadsiatich otvorených zámok. Bohužiaľ, bytových, a v šope v záhrade za domom našli policajti zakopaný hotový poklad. Ani vychýrený pirát Modrofúz nenazbíjal toľko zlata čo Doktor a jeho partia.

Rodina ho vykopla a Doktor pokračoval v krasojazde so striedavými úspechmi a neúspechmi. Tie posledné boli tri. Pri treťom sa zoznámil so Zolom.

Zolo prišiel do basy ako prvotrestanec, ako basistický panic, a za to, že tak z basy aj odchádzal, mohol ďakovať svojim bicepsom a Doktorovi. Pri prvom pokuse o znásilnenie mu pomohol, a keď zistili, že bývajú dve dediny od seba, stali sa z nich priatelia.

Medzi jednotlivými pobytmi v nápravno-výchovných ústavoch Doktor žral. Tvrdil, že na vine sú svine komunisti, lebo ho chytili ako prví, spôsobili mu traumu na celý život a lieči sa z nej jedlom. Stala sa z neho krpatá tuková guľka. Tuk pod pazuchami mu odtláčal ruky od tela a tuk na stehnách mu rozťahoval nohy, takže vyzeral ako pavúk – tento dojem umocňovalo telo bez krku – čierna kučeravá hlava mu vyrastala priamo spomedzi pliec.

„Tibi…“

„No?“

„Kukni hore aj dolu,“ navrhol Doktor a bradou ukázal proti prúdu aj po prúde rieky.

Tibi prikývol a bez reptania vrtko odbehol.

Doktor sa zahniezdil v kresle, ohorok presne miereným oblúkom hodil do ohňa. Sedel v ozajstnom čalúnenom kresle s drevenými opierkami – našli ho vyhodené na kraji poľnej cesty. Doktorovi sa zdalo celkom zachované, čo na tom, že bolo zaprášené, a previezol si ho na obľúbené lovisko. Vydržalo tu celú jar aj leto a nikto im ho neukradol, takže si užíval rybačku z pohodlia obývačkového kresla. Bol rád, lebo vzhľadom na jeho hmotnosť mu poloha naležato v nepohodlnom spacáku nevyhovovala a večne šomral.

Všetci ďakovali osudu za kreslo, lebo keď Doktora niečo tlačilo a omínalo, nebola s ním rozumná reč.

Zolo spozornel. Keď Doktor poslal Tibiho na prieskum, asi sa konečne rozhodol. Bol rád, že sa konečne rozhodol, už na to netrpezlivo čakal.

Troch dedinských rybárov v týchto horúcich dňoch končiaceho sa leta spájala nielen rybačka, mali aj iné spoločné záľuby. Jednu z nich sa asi Doktor práve pokúsi oživiť, dať jej reálne črty – a Zolo bol zvedavý, na čo prišiel. Zahniezdil sa v spacáku, smradľavý prepotený vankúš si našuchoril navysoko, aby lepšie videl.

Tibor sa vrátil a ako blesk si sadol na svoje miesto k ohňu. Doktor ho sledoval s neskrývaným záujmom, s takým neskrývaným, že už o ňom mal so Zolom vážnu debatu. Zolo videl na vlastné oči, čo robil Doktor s takými dengľavými spoluväzňami, ako bol jeho brat, a po jednej návšteve krčmy si ho vzal bokom.

„Doktor, prestaň s tým očumovaním! Tibiho nie!“

„Dobre, doboha, jeho nie, ale aspoň mi povedz – je teploš, alebo nie?“

„Nie je! Je trochu iný, nedorastený, ale teplý nie je!“

„Tak dobre, nie je, tým je povedané všetko.“

Doktor rezignoval, lebo v base videl, čo dokážu Zolove bicepsy. Aby sa nedostal so Zolom do zbytočného konfliktu ani dnes na rybačke, neuvážene chlipný pohľad zahral do autu slovami: „Tebe sa lieta sem a tam, Tibi! S tými kilami sa ti ani nečudujem, iba ti závidím. Ja s týmto,“ pohladil si obrovský pupok, „sa už ledva gúľam.“

Zolo prestal gániť a Doktor sa na odľahčenie situácie iba usmial.

„Dolu po prúde je to čisté, hore sú od nás dvaja asi na päťdesiat metrov, ale majú pustený tranzistorák,“ referoval Tibi.

Doktor spokojne pokýval hlavou, chvíľu to vyzeralo, akoby sa opálenému snehuliakovi mala skotúľať horná guľa zo spodnej.

„Nehorí ti to?“ ukázal na kotlík.

Tibor vrtko vyskočil, veľkou varechou zodvihol pokrievku, pomiešal, nabral, pofúkal, ochutnal, dosolil, dosypal červenej papriky, vrátil pokrievku a sadol si na rybársku stoličku. Spravil to rýchlejšie, než si Doktor stihol odgrgnúť.

Tibor bol pripravený, zvedavo sa zahľadel na Doktora a už ani necekol. Zolo takisto.

„No pozrite sa,“ začal Doktor váhavo, „z hľadiska globálneho aspektu po zvážení všetkých relevantných a postgraduálnych interpunkcií je v hlavnom ohnisku zorného poľa generálne interferenčný predpoklad, že náš problém by sme mohli vyriešiť asi takto…“ Na chvíľu sa odmlčal a prehrabal si nakrátko ostrihané čierne kučeravé vlasy. „Seriem na vás, podľa mňa je to blbosť.“

Tibor sa ani nepohol, Zolo skoro vyskočil zo spacáka.

„Ale veď sme ti plán vysvetlili do najmenších podrobností, tak v čom je problém!?“

„V prvom rade prestaň revať, dobre?“

„Prepáč,“ uvedomil si Zolo a sklapol.

„V druhom rade…“ zaváhal, „poviem vám niečo k vášmu takzvanému plánu. Tak, ako ste to naplánovali, je to blbosť. To sa nemôže podariť,“ šepkal Doktor.

„Doktor, nehovor mi, že sa to nedá. Máme to perfektne premyslené,“ snažil sa bratovi pomôcť Tibor.

„Tibi, ja ti nehovorím, že sa to nedá, ale tak, ako ste to so Zolom naplánovali, je to blbosť.“

Tibi rozpačito pozrel na Zola, čakal od brata podporu. S Doktorom mohol pohnúť jedine on.

„Doktor, zvážil si všetky argumenty za aj proti?“

„Zolo, ja nehovorím, že by som do toho nešiel, ale nie podľa vás. Uznáš sám, že to treba premyslieť do najmenších detailov.“

„Uznávam.“

„To, že to tam Tibi pozná, ešte nič neznamená.“

„Niečo áno, Doktor.“

„Dobre, niečo áno, ale premyslieť to musíme do najmenších podrobností.“

„To uznávam.“

„Ako ste akciu navrhli vy dvaja, to nepôjde.“

„Mysleli sme, že áno.“

„Nepôjde, lebo zlomovým bodom vášho plánu je ten starý. Ak nepovolí, budeme ho musieť mučiť, ak sa nám minie čas, potom ťažko mučiť, a ak to poserie a vydrží, tak ho musíme zabiť, lebo nás spozná. Aspoň Tibora určite. Ste si toho vedomí?“

Zolo si odkašlal, takto otvorene s ním o akcii ešte nikto nehovoril. Ale ešte nikdy nešlo v akcii o toľko peňazí. Otvorenosť bola namieste.

„Zabiť?“ zašomral.

„S tým ste asi nerátali, však? Ak ho necháme žiť a niečo sa časom poserie, bude z neho korunný svedok, ktorý nám zlomí krky a pošle nás do basy na dvadsať rokov. Na konci akcie sa ho budeme musieť zbaviť, či sa vám to páči, alebo nie, ale s tým by som si na vašom mieste ťažkú hlavu nerobil, toho si zoberiem na starosť ja.“

Aspoň niečo, Zolovi sa viditeľne uľavilo. Rozbiť niekomu hubu, zlomiť sánku či ruku, poprípade rozkopať gule – sem s ním, s tým nemal problém, ale zabiť…

„Budeme potrebovať viac ľudí?“

„Nie, Zolo, zvládneme to aj v trojici, ale potom musí ísť dovnútra aj Tibi, a tým sa zvyšuje riziko, že ho spoznajú. Inak musíme zobrať viac ľudí a deliť sa. To asi nechce nikto. Teda sa to celé musí preplánovať, a ak si každý splní svoju funkciu, podarí sa to. Ja som vám chcel iba vysvetliť, že tak, ako si to predstavujete vy, sa to urobiť nedá. Veci nejdú tak hladko, ako ich ukazujú v televízore.“

„Dobre, presne takto som si to predstavoval – že nám poradíš. Preto sme oslovili teba. Nie nadarmo ti hovoria Doktor.“

„Vyriešme zásadnú otázku, aby sme vedeli, či má vôbec zmysel rozprávať ďalej. Ak trváte na svojom pláne, dáme si halászlé, vypijeme, čo máme, a zajtrajšok prespíme, lebo ja s vami do toho nejdem. Ak ste ochotní zmeniť plán, zobrať ma do partie a počúvať moje rady, tak si dáme halászlé, vypijeme iba dve fľaše, vyspíme sa – a zajtra poobede o druhej u mňa. Začneme podľa nového plánu.“

Zolo pozrel na brata.

Tibor prikývol.

Aj Zolo prikývol.

Neváhali ani chvíľu. Konečne našli niekoho, kto bol ochotný a hlavne schopný pomôcť im s akciou, s ktorou sa v duchu mordovali už vyše pol roka. Všetko vymyslel a naplánoval Tibor, on mal k tomu najbližšie, ale nech svoj plán obracali zhora nadol, zboka nabok, stále im chýbal faktor profesionality, a teda aj istota, že celá vec sa podarí a namiesto do lochu poputujú do finančného raja. Konečne sa zablyslo na lepšie časy.

„Ideme do toho s tebou,“ rozhodol Zolo za oboch.

Doktor si spokojne prehrabol krátke kučeravé vlasy.

„A… o čom tu celý čas drmolíme?“ spýtal sa a zdvihol pohár. „Ja len, aby som vedel, či sa mi oplatí…“

„Zhruba dva melóny,“ zašomral mimochodom Tibor. „Ale býva aj viac,“ dodal ledabolo a ďalej prehrabával pahrebu.

Doktor sa usmial. S vypitím počkal, trochu mu zovrelo hrdlo.

„Za to sa oplatí aj zomrieť! Na nás, chlapci moji milení!“ zahulákal naradostený Zolo.

Vypili.

„Aj zabiť…“ dodal ticho Doktor.

4

„Tú nohu našli dve decká, cigánčence. Brat so sestrou. Ilona má desať, Imro osem,“ referoval Kuky.

„Čo robili na smetisku? To sa nevedia hrať niekde inde?“ zaujímal sa Váňa a na chlieb natretý domácou pečeňovou paštétou si nakladal už tretiu vrstvu parížskeho šalátu.

„Hľadali jedlo, ako vždy.“

„Preboha, na smetisku!?“ zdúpnel Váňa a lyžica plná parižáku mu zamrzla vo vzduchu. Previnilo sa zahľadel na kopcom naložený chlieb, potom na lyžicu a zvyšok z nej oklepal späť do téglika – asi záchvat solidarity. „Chúdence deti vyhladované,“ prejavil ľútosť a schuti zahryzol.

„Keszeghovci. Ich matka má diagnostikovanú idiociu, otec je na tom len o pár bodov lepšie. V lete robí sezónne práce na poli alebo na stavbách pri miešačke. V zime žobrú alebo kradnú, presnejšie, doobeda jedno, poobede druhé. Väčšinou hladujú, a tak vyháňajú dve najstaršie deti, aby niečo priniesli zo smetiska. Ešte majú doma tri menšie. Bývajú v chatrči pri mestskej skládke. Ani deložovať z domu ich miestny úrad nemôže, lebo to nie je dom, iba taká chatrč bez základov, bez vodovodu, bez elektriny… bez všetkého. Aj na družstve v kravíne by mali viac pohodlia,“ referoval Kuky.

„To je v prdeli, päť detí, a živobytie žiadne. Smetisko ako supermarket. Kde je tu kúsok zodpovednosti?! Kam tí rodičia podeli rozum?“

„Aký? Veď ho nikdy nemali.“

„Odkiaľ to všetko o nich vieš?“ zaujímal sa Váňa medzi dvoma odhryznutiami.

„Kým si bol v bufete, volal som na miestne oddelenie, všetci ich veľmi dobre poznajú. Za drobné krádeže v obchodoch starú predvedú každý týždeň aspoň raz, ale nikto s ňou nevie spraviť poriadky – sú to iba drobné krádeže za pár korún, a dávať jej pokuty je zbytočné, aj tak by ich nezaplatila. Okrem toho sa vždy nad ňou niekto zmiluje.“

„Ako zmiluje?“

„Normálne, Váňa. Chalan, s ktorým som telefonoval, mi povedal, že raz mu ju predviedli na stálu službu s tromi rožkami a malou bôčikovou paštétou, tak aspoň na ňu nahučal, čo malo asi taký výchovný účinok, ako keď dáš slonovi kopačku do kolena – dal jej desať korún, aby niečo kúpila deťom, a vyhodil ju von. Takto sa nad ňou občas zľutujú.“

„No, a ona si kúpila liter čuča a poslala pre zmenu kradnúť decká.“

„Ty si tam bol tiež, Váňa?“

„Neser ma aj ty, Kuky! Robia to tak vždy!“

Chlapi v kancelárii stoštyridsaťjeden chápavo pokývali hlavami. Občas mali možnosť zoznámiť sa s cigánskou otázkou takpovediac z očí do očí, tvárou v tvár, a odporučili by to aj tým nadutým veľkohubým politikom, čo riešia veci z Hradu na kopci, z bezpečia kancelárie, na diaľku, cez médiá. Kto chce riešiť cigánsku otázku, mal by zostúpiť z výšin fantazmagórie a najmenej týždeň s nimi žiť v realite, aspoň v susedstve, zmenil by názor.

„Hrozné, ako niektorí z nich žijú,“ konštatoval Burger a preložil stránku v novinách. „Práve tu píšu, že na riešenie rómskej otázky, teraz tomu tak hovoria, zriadili novú komisiu a prizvali aj zahraničných konzultantov… Počkajte… čítam… jeden je vraj až z Japonska.“

„Sú to len chuji! Ktorý Japonec aspoň raz v živote videl zblízka ozajstného cigána?“ rozhorčil sa Kuky. „Ale ozaj zblízka!“

„Aspoň tak zblízka, aby ho okradol,“ pritakal mu Váňa.

„To je blbosť, Japonci predsa nekradnú,“ oponoval mu Kuky.

„Né on jeho, ale on jeho,“ vysvetlil mu Váňa.

„Aha,“ pochopil Kuky.

„Nech je, ako chce, niečo by sa s tým fakt malo robiť,“ zadudral Hanzel a vyleštenú hlaveň tridsaťosmičky nasmeroval do okna. Privrel oko, vystrúhal prehnane pokrivenú grimasu a skontroloval výsledok svojho polhodinového snaženia. Leskla sa ako ruské metále a Hanzel sa spokojne usmial. „Fakt by už niekto mal začať. Tá cigánska otázka začína byť čoraz naliehavejšia.“

„Oto, cigánska otázka sa riešiť nedá, lebo to nie je otázka. Za slovom cigán totiž nestojí otáznik, ale výkričník,“ zafilozofoval si Chosé, vyvalený v rohu v kresle, a prehodil si nohy, aby zahnal mravčenie.

Ďalšej prihrávky na smeč sa nedočkal – rozleteli sa dvere a dnu vpadol šéf. Očami preletel prítomných a s uspokojením konštatoval: „Všetci… chvalabohu.“ Zavrel za sebou a chvíľu bezradne civel do papierov. Dva vrchné sa mu zošmykli, ale zachytil ich, skôr ako spadli na zem.

„Kur… do…“ nadával a balansoval so spisom. Radšej si sadol na voľné Chosého miesto a papiere si rozložil na jeho stôl.

„Viete, v akom svrabe sme po víkende, nie?“ spýtavo pozrel od papierov.

Všetci prikývli. Chosé sa vystrel v kresle, aby nevyzeral, že spí a na všetko kašle, alebo, ešte horšie, že nechápe naliehavosť vzniknutej situácie.

„V sobotu doobeda sme mali tú nohu na smetisku, v noci zo soboty na nedeľu rozstrieľali čašníka U červeného raka a v nedeľu v noci prizabili šestnásťročné dievča v lodenici. Práve mi potvrdili, že bola znásilnená brutálnym spôsobom, páchateľ použil nejaký tvrdý, neprimerane hrubý nástroj. Nielen dolu, ale aj hore, zátylok má na kašu, ale už je po operácii a ešte chrčí, ak prežije, bude treba s ňou robiť.“

„Takže tri nové skutky za posledné dva dni,“ konštatoval smutno Burger.

„Tri nové a páni zo stoštyridsaťjednotky si užívali víkend!“

„No počkaj, Šaňo, toto nie je fér!“ bránil dobré meno kancelárie Burger. „V piatok sme ti hlásili, kde budeme, a ty si súhlasil! Váňa ti zahlásil, že ide k švagrovi na zabíjačku, Kuky bol na karatistických pretekoch, ja som bol s manželkou v Tatrách, Oto išiel skontrolovať rodičov na dedinu, Chosé…“

„Dobre, dobre,“ zdvihol šéf ruku, aby stlmil príval Burgerových slov, no márne.

„… bol, vieš kde, takže si vedel, kde sme, a v piatok si súhlasil, pustil si nás! Sám si povedal, že raz za čas si aj my zaslúžime celý víkend voľný, a v dosahu bola vedľajšia kancelária štyridsaťdvojka.“

„Viem, ale…“

„Takže nám nevyčítaj…“

„Nevyčítam! Edo, prestaň už! Nevyčítam, tak som to nemyslel. Viem, že aj vy máte právo na jeden voľný víkend a rodinný život, tak už prestaň. Ja len…“ zaváhal, „že nikto nemohol v piatok tušiť, čo sa stane o dva dni, to je všetko. A stoštyridsaťdvojka si to aj parádne odsrala, boli v haptáku imrvére celú sobotu aj nedeľu.“

„Mali dosah, tak čo? Aj nám sa to už stalo,“ šomral už miernejšie Burger.

„Viem, stalo, ale o to tu teraz nejde. Nebudeme sa teraz prsiť, kto odpracoval viac víkendov, na to fakt nemám náladu. Vlastne som vám prišiel povedať, že riaditeľ zvolal mimoriadnu poradu už na siedmu, takže som zrušil pondelňajší ranný nástup do práce a nechal som vás v kanceláriách. Radšej si vás takto jednotlivo obehám a rozdám úlohy,“ prehrabal sa v papieroch na stole a z kopy oddelil vrchnú časť. „Tú nohu zo soboty dostanete vy, vaša kancelária. Ja viem,“ zvýšil hlas, skôr než začali protestovať, „viem, že máte toho vyše hlavy.“

„My máme ešte toho podrezaného buzeranta,“ ponáhľal sa Váňa aj za Kukyho.

„A my sme ešte neskončili ten výbuch granátu,“ ponáhľal sa Burger aj za Ota.

„Viem, ale každý niečo má,“ skočil šéf Chosému do nádychu, lebo dobre vedel, že aj jeho argumentácia by vychádzala z reálnych faktov a z neutešenej situácie na oddelení. „Tento rok sa to na nás sype z každej strany. Ešte je len začiatok novembra, a už máme skóre dvadsaťosem – sedemnásť, teda jedenásť neobjasnených skutkov, a kde sú ešte Vianoce! Viem to veľmi dobre, ale nemám to komu dať. Na mieste nálezu nohy bola Petra s Filipom. Toto,“ drgol do hŕby papierov a posunul ju bližšie, „je všetko, čo cez víkend zhromaždili, ale nemôžem ju na tom nechať robiť. Ak sa to dievča z lodenice preberie, bude musieť robiť s ňou, chlapa na jej výsluch poslať nemôžem, viete sami, ako znásilnené tesne po skutku reagujú na prítomnosť muža. Bude to jej prípad a nohu dám vám. Petra je v robote, keby ste niečo potrebovali vysvetliť, určite vám rada pomôže.“

„Doriti,“ poďakoval Hanzel za nádielku.

„Oto, ty by si to ako rozdelil?“

„Ja nič, šéfe, ja len, že sa to na nás nejako hrnie.“

„Hrnie, Oto, hrnie, ako z rozpáraného vreca. No nič, naštudujte si spis, čo potrebujete, odkonzultujte s Petrou a Filipom a začnite niečo robiť. Každá objasnená vražda by nám v tomto období pomohla. Musíme vrchnosti nejako zalepiť oči – aspoň jednou objasnenou vraždou – inak sa na nás vyzúria. Verím vám, priatelia!“

Šéf si ich jedného za druhým premeral, či jeho mobilizačné reči našli aspoň aký-taký ohlas, ale nenašli. Nikto nič nepovedal, nik sa ani nepohol, iba nasrdene civeli pred seba. Dobre vedeli, že Šaňo improvizuje a robí, čo môže, ale nadšenie prejaviť nedokázali – s obavami tušili, čo ich v najbližšom období čaká.

Ako šéf sliedil po kancelárii, odrazu si všimol prázdnu stoličku po pravici.

„Nie sme všetci, kde je… kde je Krauz?“ prekvapil sám seba.

„Je u zub…“

Vtom sa rozleteli dvere a adept na zápis do Guinnessovej knihy rekordov v odbore hlbinných vrtov sa dopotácal do kancelárie. Bez pozdravu urobil vľavo vbok, predklonil sa, oboma rukami sa oprel o umývadlo a čakal.

Všetci čakali.

Ozvalo sa dunivé gŕŕŕ, ale vyšli iba plyny, potom druhé napnutie, ale už šťavnatejšie – Krauzovi sa ohol chrbát ako luk a začal vracať. Vracal iba krv a sliny, nič iné z neho ani nemohlo vytiecť, lebo od soboty nič nejedol. Vydržal ešte tretie aj štvrté napnutie, ale to už z neho iba vykvapkávali zvyšky slín.

Opláchol sa ľadovou vodou, poutieral sa a vystrel.

V zrkadle skontroloval zovňajšok a znechutene pokrútil hlavou.

„Fau,“ pozdravil šéfa, keď sa obzrel a zbadal ho za Chosého stolom. Chcel povedať čau, ale polovica tváre ochrnutá injekciou mu to nedovolila.

„No doriti,“ odzdravil šéf vraždárov. „Čo ti je?“ Mimoriadne pozorne si prezeral opúchajúce líce. „Trhali ti?“

„Né,“ Krauz si namáhavo sadol za stôl, akoby dnes ráno stihol aj rektoskopiu. „Iba mi ťahali nerv zo zuba.“

„Poteš Pánboh!“

„Pánboh uslyš.“

„Ideš domov?“

„Né, som v pohode.“

„Vidím,“ pochybovačne súhlasil šéf. „Kedy ti dali injekciu?“

„O pol ôsmej.“

„Je deväť. O polhodinu prestane účinkovať a poserieš sa od bolesti. Ťahaj domov, ľahni si, aby si na to nedostal prievan, lebo ak ťa chytí zápal okostice, dva týždne ťa neuvidíme. Radšej to choď dnes vyležať.“

„Skúsim vydržať, kým sa bude dať, potom uvidím. V čakárni som sa stretol s kolegom z operačného strediska, už mi povedal, čo sa dialo cez víkend.“

„Tri nové vraždy,“ vzdychol Mayor.

„Štyri, chlapci,“ Krauz smutne zvesil plecia.

Mayora vystrelo na stoličke, prvé tri sekundy sa oňho pokúšal infarkt.

„Šty… ri?“ zastonal.

„No. Ja som na odchode zabil zubára…“ priznal sa Krauz.

„Ty debil!“ Mayor sa hodil na operadlo.

„No prosím!“ zajasal Kuky a pleskol sa po stehnách. „Prvý úspech našej mravčej práce sa už dostavil. Zavrieme Krauza, až sčernie, veď sa práve priznal, nie? Budeme slávni a od riaditeľa možno dostaneme aj odmeny!“

Burger len nechápavo pokrútil hlavou – chvíľu Krauzovi naozaj veril.

„Na toto dnes naozaj nemám nervy,“ vzdychol si unavene šéf. „Robotu máte,“ pozhŕňal spisy zo stola a pobral sa k dverám, „teraz už len, aby sa vám zadarilo. Spolieham sa na vás. Priebežne ma informujte.“

Odišiel potešiť osadenstvo susednej kancelárie.

Spis s odseknutou nohou zostal ležať na stole, presnejšie, neutrálne na troch stoloch odrazu – sčasti na Chosého, sčasti na Krauzovom a jedným rožtekom aj na Burgerovom. Burger sa nahol a dal mu frčku, aby ho odsunul na Krauzov. Keď sa opieral a otváral si noviny, mal príjemný pocit dobre vykonanej práce, aj sa popod fúzy usmieval.

„Edo, prečo…“ ohradil sa Krauz, ale nedokončil. Znova sa otvorili dvere a vošla Petra.

„Je u nás šéf. Poslal ma, aby som vám niečo povedala o tej nohe.“

„O akej nohe?“ zagánil Váňa.

„O tej…“

„My o žiadnej nohe nič nevieme,“ ponáhľal sa parťákovi na pomoc Kuky.

„O nohe zo smet…“

„A ani nechceme vedieť,“ pridal sa Hanzel.

„Chalani…“ zaprosila Petra a nechápavo vyvalila oči.

„Asi si si pomýlila dvere, dievčatko,“ nepomohol jej ani Burger.

Petre bolo skoro do plaču – unavená, nevyspatá po pracovnom víkende, vynervovaná, a teraz ešte aj toto, takéto privítanie. Čo má robiť, svine vraždárske sú už raz také.

Krauz si vybral vreckovku, poskladal z nej malý improvizovaný vankúšik a priložil si ho na líce. Na prvý pohľad jej bolo jasné, že aj jemu je všetko jedno. Poslednú záchranu hľadala u Chosého. Posunul sa v kresle a urobil jej miesto. Rada prijala a sadla si do vedľajšieho.

„Konečne aspoň jedna spriaznená duša. Však len srandujú, alebo…“

„Tým som nechcel nič povedať, srdiečko,“ ohradil sa Chosé. „A už vonkoncom nie, že by som sa toho ujal práve ja!“

„Aj tak ti ďakujem za vľúdne slovo, Chosé.“

„Nemáš za čo.“

„Aj ja ich mám zopár.“

„Kávu dnes nepodávame, vodka došla, pivo sme ešte nekúpili a voda je kalná, takže skús iba tak nasucho, dievčatko,“ vyzval ju Burger spoza novín.

„Našli ju dve decká…“

„To už vieme,“ skočil jej do reči Kuky. „ Volal som na miestne oddelenie polície, už ma informovali. Čo-to sme sa dozvedeli aj o rodine Keszeghovcov.“

„A čo neviete?“

„Kto to bude robiť.“

„No… ja…“ koktala, lebo si myslela, že o všetkom už rozhodol šéf a ona ich má iba informovať, ako to vyzeralo na mieste činu, presnejšie, na mieste nálezu. O tom, že by ona mala rozhodovať, komu bude prípad patriť, ani nechyrovala.

„Už ju netrápte,“ zľutoval sa nad ňou Burger. „Je to naše, vieme, už tu bol Šaňo a rozhodol. My sa o to nejako podelíme, neboj sa, ty nám radšej povedz, Petrička, čo ste zistili v sobotu na smetisku.“

„Tie dve decká tam chodia skoro každý deň,“ rozbehla sa Petra a prišlo jej veľmi ľúto, že dnes kávu nepodávajú, lebo hoci cez víkend ich vypila toľko, že ich ani nezrátala, jednu by si s chlapcami odvedľa dala naozaj schuti. „Hľadajú v odpadkoch jedlo a občas niečo do zberu. Smetisko je oválne ako futbalový štadión, pretiahnuté v smere sever – juh. Našli ju na severnej strane, tam sa teraz naváža. Noha bola v čiernom igelitovom vreci na odpadky, nič iné vo vreci nebolo. Súdny lekár na mieste nebol, bol prítomný iba lekár z erzetpéčky, vyplnil tlačivá, odporučil súdnu pitvu, a bolo. Všetko sme odfotografovali, vrece išlo k nám na expertízu a noha na súdne, vraj máme zavolať a dohodnúť sa s niekým na pitve, teda na obhliadke zvyškov tela, či ako tomu teraz hovoria. To je asi všetko.“

„Čo ste urobili na mieste nálezu? Prezreli ste aj ostatné vrecia?“ začal pracovať Burger, hoci ho to vôbec netešilo. Odložil noviny a zapálil si novú cigaretu. Všimol si, že stará mu ešte horí v popolníku, zadusil ju.

„Nie, Edko, nedalo sa. Boli sme tam iba s Filipom a z miestneho oddelenia dvaja v uniforme. Z okresu potom prišiel šéf násilnej a dvaja detektívi, ale vtedy sme už končili. Ani tak by sa to nedalo prezrieť. Viete si predstaviť tisíc igelitových vriec všetkých možných farieb a veľkostí na jednom svahu? Treba na to armádu a najmenej dva týždne.“

„Vypočuli ste tie decká?“

„Nie, boli vystrašené a revali. Ten krpatý sopľavý chalan nám dokonca zdrhol. Chalani z okresu prisľúbili pomoc – predvedú ich, kedy budeme chcieť.“

„Vypočuli ste smetiarov?“

„Nie, bola sobota a na obed končili. Vraj v sobotu to boli iba výnimočné jazdy, vedúci sa nám aj snažil čosi vysvetliť, ale je to komplikované. Prečítate si to v zázname z miesta nálezu.“

„Zistili ste okruh svedkov?“

„Nie, Edko, tam nikto iný nechodí.“

„Fasa, takže svedkov nemáme, smetiari nie sú vypočutí, oznamovatelia nie sú vypočutí, stopy nezaistené…“

„Edko, robili sme, čo sa dalo,“ snažila sa ospravedlniť Petra.

„Takže môžeme začať od začiatku.“

„Môžete,“ súhlasila Petra, a pretože pochopila a hlavne vycítila, že atmosféra hustne, radšej sa odporúčala. „Tak… ja už teda pôjdem. Všetko máte napísané v hlásení. Keby dačo, som vedľa… kým sa to dievčatko nepreberie.“

Odišla. Všetci boli naštvaní, ale všetci dobre vedeli, že Petra za to nemôže.

Burger sa zahľadel na odsunutý spis. Vlastne iba na pár papierov v tvrdom obale – čo by tam také svetoborné mohlo byť za dva dni? Zahľadel sa a chvíľu iba civel.

„Noha…“ vzdychol si.

„Obyčajná noha,“ pritakal po chvíli Hanzel.

„Nič viac, len jedna noha,“ súhlasil Váňa a znova si odhryzol.

„Možno ani nestojí za námahu,“ nadhodil Kuky, keď sa hodnú chvíľu nikto k ničomu nemal.

„Možno to celé nestojí za námahu,“ súhlasil Chosé.

„Možno ani nikomu nechýba a my sa tu pechoríme,“ pokračoval Burger a odovzdal štafetu.

„Možno si ten debil ani nevšimol, že ju nemá.“

„Možno si teraz sedí pekne v teplučku niekde v úrade a ani mu nechýba.“

„A od nás chcú, aby sme sa naháňali.“

„Hlásil vôbec niekto stratu nohy?“

„Určite nie, Chosé, to by sme vedeli.“

„Tak keď nikomu nechýba, vyserme sa na to aj my.“

„Možno je to nejaká odkopnutá noha nášho futbalového reprezentanta.“

„A ani nevie, že si ju odkopol, a hrá za reprezentáciu ďalej.“

„Ani by som sa nečudoval, však ani reprezentačný tréner by si to nevšimol a pokojne by ho postavil.“

„Však ich aj stavia, všetci sú tam takí jednonohí a pokojne hrajú ďalej.“

„Hrajú, veď aj výsledky sú také.“

„Tak napíšme hlásenie, že noha patrí do reprezentácie a komu chýba, nech sa dozajtra do obeda prihlási na našej klapke, a je to. Môžeme to posunúť aj do médií, budú mať radosť.“

Kukyho nápad sa všetkým pozdával. Na chvíľu stíchli a sústrastne sa zahľadeli na spis na rozhraní troch stolov.

Prvému prestalo šibať Krauzovi, lebo injekcia už prestávala účinkovať. Cmukol kútikom úst a pustil si na zub trochu čerstvého vzduchu. Nebol to najlepší nápad a hneď ho aj obanoval. Načiahol sa cez stôl, prisunul si spis, prehodil prvé dve strany a načiahol sa znova. Pritiahol si telefón a spamäti vytočil číslo.

„Súdne, Lengyel.“

„Vraždy, Krauz.“

„Nepoznám, nemám.“

„Dlho som ťa nevidel, doktore!“

„Dlho si ma nepotreboval. Lebo vy svine vraždárske sa viete ozvať, len keď vám tečie do topánok.“

„Dnes nastala zmena. Vlastne sme sa úplne zmenili všetci. Nič nepotrebujeme, a predsa ti volám.“

„Fajn, tak sme si pokecali a teraz ma môžeš bozať…“

„Počkaj! Ešte taká maličkosť…“

„Viem, mám ju od soboty v chladničke. Úplná maličkosť oproti tomu, čím ma väčšinou zásobujete.“

„O tú maličkosť mi práve ide.“

„Tebe? Myslel som si, že ťa tam majú za plnohodnotného detektíva, že sa zaoberáš iba ozajstnými, plnohodnotnými, celými vraždami. Žeby tebe dali takú maličkosť, ako je noha, to som ani nedúfal.“

„Vidíš, tak hlboko som klesol.“

„Hlboko.“

„Tak čo, nájdeš si na nás čas?“

„Počúvajte, vy ulievači, ja sa už dve hodiny mordujem s nejakým odfakleným hnátom, neviem sa z toho vysomáriť, a vy nikde! Láskavo zodvihnite tie vaše napuchnuté administratívne zadky, sadnite do auta a šmýkajte sem!“

„Už aj letíme! Jedna noha sem, druhá tam!“

Krauz chcel položiť, ale v slúchadle sa ozvalo hlasné zavytie.

„No?“ priložil si ešte raz slúchadlo k uchu.

„A cestou nezabudnite, že ste na rade!“

„Ako to – na rade?“

„Lebo naposledy ste mi vyslopali celú sedmičku domácej slivovice!“

„Aha…“

„Tak preto na rade!“

„Aha, jasné. Urobíme príslušné opatrenia.“

Krauz položil, zalovil v služobáku a vybral desaťkorunáčku. Hodil ju doprostred stola. Všetci zalovili. Burger hodil dvacku a Krauzovu desinu si vzal. O chvíľu ležalo na stole šesťdesiat korún, čo bolo akurát. Chosé zbalil peniaze, lebo dobre vedel, že keď sa Krauz dobrovoľne prihlásil na pitvu, bude musieť ísť s ním a obchodu s potravinami sa nevyhnú.

„Richard,“ oslovil ho vážne Burger, „zvládaš to?“

„Preto som si vybral pitvu. Keby mi tam prišlo zle, niečo mi dajú. A keby to nešlo ani tak, pôjdem si ľahnúť, no zatiaľ som okej. No… skoro okej, ale na tú nohu som naozaj zvedavý, to by som chcel ešte stihnúť.“

„V poriadku, Rišo. My si rozoberieme ostatné úlohy. Poobede sa tu uvidíme, keby nie, tak s tebou zajtra ráno.“

„Sedí sokol. Ráno som v pohode.“

Ale Krauz sa mýlil, ako už neraz predtým.

5

Burger si pritiahol spis a prelistoval ho. Iba pár strán, čo viac mohol na začiatku prípadu čakať! Krauz a Chosé sa medzitým potichu balili na pitvu. Nikomu neprekážali a Burger mohol začať s rozdeľovaním úloh.

„Treba zohnať tie decká a vypočuť ich. Vzhľadom na vek asi v prítomnosti rodičov. Pre istotu zoženieme aj niekoho zo sociálky.“

„To by mala byť starosť vyšetrovateľa, nie?“

„Iste, Kuky, ale asistovať mu musíme.“

„Výborne, chlapci, ideme vypočúvať koncentrovaný chanel päť. Kto si chce vybaviť účty s nejakým vyšetrovateľom?“ zajasal Kuky.

„Ja,“ prihlásil sa Váňa. „Minulý týždeň ma parádne nasral ten vyjebanec Kramlička, nechal ma tu so svedkom trčať tri hodiny – a on sa flákal. Mne povedal, že mal súrnu robotu. Viete, kde bol? Na obede v reštaurácii, a stretol nejakého kamaráta, vajčák! A ja som mu tu ako čokel strážil jeho svedka.“

„Výborne, tak berieme igelity, zabalíme zadné sedadlo a hodíme mu celú rodinu do kancelárie, nech sa povracia.“

„Počkaj, Kuky, najprv by sme mali zistiť, ktorý vyšetrovateľ bude mať spis pridelený,“ namietol Burger.

Do kancelárie vošiel Kramlička s dlhým provokačným copom vzadu.

„Chalani, počúvajte, pridelili mi ten prípad nohy na smetisku. Vraj vaša kancelária to bude robiť so mnou.“

Váňovi odpadol z chlebíčka kus salámy, tak sa mu od radosti roztriasli ruky.

„Alebo ty s nami.“

„No to je hádam jedno, nie?“

„Ako myslíš… šéfe.“

„Potrebujem urobiť jeden výsluch,“ rozkazoval mladý vyšetrovateľ a suverénne sa hrnul dnu.

Na oddelení vyšetrovania krátko predtým prebiehali personálne zmeny. Nejaká geniálna hlava z ministerstva vymyslela, že starí odskúšaní vyšetrovatelia, čo nemajú vysokú školu, musia odísť a nahradia ich mladí s vysokou školou. O praxi a skúsenostiach na ministerstve nevedeli nič, asi preto, lebo túto robotu nikdy nerobili, nikdy sa netúlali po nočných uliciach, ale mali ministerské stoličky, ministerský rozum a to na rozhodovanie vtedy stačilo. Vlastne – vtedy…

Na vyšetrovačku jednoducho prišli mladí arogantní vyšetrovatelia bez praxe a skúseností, zato neprimerane drzí. Prvé, čo sa im ich noví riaditelia snažili natlačiť do hláv, bolo, že nemusia nič robiť, že na všetko tu majú kriminálku, tá sa o všetko postará, to sú ich sluhovia, tí všetko vybehajú a zariadia.

„Vitaj, Kramlička,“ narazila kosa na kameň, lebo Burger sa usmial, akoby ho zaregistroval až teraz.

„Ja si to predstavujem takto…“ velil ďalej Kramlička – na svoju škodu si nevšimol uštipačný podtón kolegov z kriminálky. „Predvediete mi tých všivavých cigánov, čo našli nohu, ja ich tu u vás vypočujem a potom rozhodnem, ako budeme postupovať ďalej. Ak sa vám to nepáči, môžeme spolu zájsť za naším riaditeľom.“

Chlapci v kancelárii stoštyridsaťjeden sa zahniezdili na stoličkách. Kuky sa aj nenápadne nadvihol, ale Burger ho zmrazil pohľadom, tak si opäť sadol a povolil päste.

„Chlapče,“ začal vážne Burger – pri tom oslovení Kramličkom mierne trhlo, ale voči staršiemu si netrúfol. „Za vaším riaditeľom si behaj sám, my máme zatiaľ svojho a dosť sa s ním natrápime, toľko na úvod – aby bolo medzi nami jasno! Čo sa týka toho vypočúvania… vypočuť ich treba, aj ich predvedieme, aj ich budeš musieť vypočuť, ale u nás určite nie, nálezcov nohy vypočuješ u seba!“

Kramlička sa nadýchol a aj vysyčal, našťastie zvolil miernejší tón.

„Pán kolega, ale my máme čerstvo vymaľovanú kanceláriu, neserte sa!“

„Ak chceš, tak my si našu za hodinu vykachličkujeme.“

„To… nemyslíte vážne!“

„Smrteľne. Práve som rozhodol, že ideme po celú rodinu a privezieme ti ich asi o hodinu. Zatiaľ zbehni dolu k sebe, priprav si tlačivá, zabezpeč si sociálnych pracovníkov a môžeš sa do toho smelo pustiť.“

„Kurva, s vami z kriminálky je fakt robota!“

„Ja by som jedno riešenie vedel,“ ponúkol sa rýchlo Kuky.

„No?“ vrátil sa od dverí Kramlička s nádejou v očiach.

„Dáme ich zajtra ráno predviesť na miestne oddelenie a môžeš ich vypočuť tam. Miestni chlapci sú na vetranie zvyknutí.“

„Ale ja mám nazajtra súrny výsluch svedka v…“

„Máš iba dve možnosti: buď zajtra výsluch v teréne, alebo dnes u teba v kancelárii. Tretiu možnosť si vyhoď z hlavy.“

„Ale prečo? Prečo by sme nemohli byť u vás?“

„Lebo Rišovi dnes trhali zub a musí byť v sterilnom prostredí minimálne tri dni,“ vystrelil narýchlo Kuky a prekvapil nielen seba.

Krauz nestratil duchaprítomnosť, zložil poskladanú vreckovku a ako dôkaz ukázal opuchnuté líce, na dôvažok pridal aj výraz umučeného Krista. Kramlička pochopil a vypadol.

„Kuky, prečo všetkým hovoríš, že mi trhali zub, keď mi netrhali?“ ohradil sa Krauz.

„Vŕtali ti až do koreňov?“

„No.“

„A ťahali ti nerv?“

„No.“

„Tak to je horšie, ako keby ti trhali. Teba chcem ochrániť, tebe chcem dobre, tak neskuč.“

„Au, au!“ zaskučal Krauz a priložil si vreckovku.

„Tak skuč, ale potichu.“

Bolo rozhodnuté. Krauz a Chosé na pitvu, Váňa a Kuky po decká a Burger s Hanzelom štúdium spisu, vytýčiť plán spoločného postupu a premyslieť, čo zajtra, kam sa pohnúť.

6

Kúpili stoličnú vodku. Na to, čo sa väčšinou tankuje po pitve, by malo stačiť.

„Ukáž?“ vyzval ich Lengyel v kancelárii. „No, že ste sa pochlapili a nekúpili tú lacnú drevitú zo Slovliku Malacky! Kam to napísať?“

Fľašu vopchal do chladničky medzi ostatné. Skoro sa nezmestila.

„Chlapci sa zložili… z posledného…“ skuhral Chosé.

„Sa neposerte, vraždári! Kto má viac prachov ako vy? Ešte sa mi tu rozplačte!“

Doktor si uložil fľašu a vrátil sa k nim za konferenčný stolík.

„No, a môžeme sa pustiť do… čo ti je?“ spýtal sa Lengyel Krauza, keď si všimol jeho líce.

Krauz odtiahol vreckovku a ukázal sa mu v celej kráse.

„Nerv.“

„Hore? Dolu?“

„Štvorka vľavo hore.“

„Kedy?“

„Dnes ráno.“

„Ešte drží injekcia?“

„Už končí.“

„Tak počkaj, Riško.“

Doktor Lengyel vstal, otvoril chladničku, čupol si a prešiel prstom po jednotlivých priečinkoch.

„Nie… toto nie… nie… toto možno… toto nie…“ drmolil si popod nos a očami a prstom preberal jednu poličku za druhou.

„Na,“ vybral dve fľaštičky a postavil ich pred Krauza.

Krauz si ich opatrne vzal a prezrel si nálepky. Na jednej bolo napísané H₂SO₄, na druhej HCl.

„Ja…“ zaváhal Krauz, „sa v tom veľmi nevyznám, doktor, ale čo-to si z chémie ešte pamätám,“ protestoval nesmelo. „Podľa mňa a našej chemikárky by sa kyselina sírová v takýchto prípadoch ordinovať nemala, čo ty na to ako odborník?“

„Drž hubu a slop!“

Doktor je doktor, on sa trápil dvanásť semestrov na výške, nie oni, tak čo mal chudák Krauz robiť, podrobil sa a už neprotestoval. Originálne liečebné metódy doktora Lengyela mu boli známe už z minulosti – občas pomohli.

Doktor Lengyel sa rozhodol pomáhať aj teraz, začal tým, že im nalial z obľúbenej fľaše so skríženými hnátmi a s lebkou uprostred. Nech to bolo čokoľvek, výrazne to smrdelo slivkami a robilo perfektnú retiazku okolo kraja poldecáka.

„Päťdesiatdva,“ konštatoval Chosé.

„Tridsaťdva, viac zubov nemám,“ oponoval Krauz.

„Päťdesiattri,“ dorazil ich doktor. „Najlepšie percento, aké sa dá vydestilovať. Vy mestskí galgani tomu prd rozumiete, ale toto je najlepšia medicína na svete. A vôbec nevadí, ak sa užíva aj preventívne, nie až keď horí.“

„Vďaka za inštruktáž,“ poďakoval Chosé.

„Richard, keď to začne bolieť, dáš si desať kvapiek z kyseliny chlorovodíkovej. Nie viac, je to tinktúra. Keby sa bolesti približovali šialenstvu, dáš si desať kvapiek zo sírovky.“

„A ak to ani potom neprestane?“

Doktor Lengyel sa usmial.

„Po desiatich kvapkách sírovky zaspíš ako bábätko, tak nemudruj a drž sa lekárskeho predpisu.“

„Môže sa to kombinovať s alkoholom?“ zaujímal sa celkom konštruktívne pacient.

„Neviem, zatiaľ nikto, kto to užíval, sa až k alkoholu nedopracoval.“

„Je to vôbec certifikované?“

„Viete čo, poďme radšej do pitevne, už mu fakt asi dochádza injekcia,“ vzdychol si unudene doktor na Krauzovu adresu. „Aj zdravý rozum a zmysel pre humor,“ drdlal si cestou. „Vraj certifikované! Ani netuší, čo by zaplatil, keby to bolo certifikované…“

Prešli do pitevného traktu. Obuli si biele gumáky, natiahli si biele plášte. Pri vedľajších štyroch stoloch sa veselo pracovalo, ale dnes tam nebol žiadny utopenec ani zhorenina, dalo sa celkom dobre dýchať.

Ich krajný stôl bol dnes akýsi chudobný.

„To je všetko, čo čumíte? Viac ste mi nedodali,“ ohradil sa Lengyel, keď videl ich sklamanie.

Pochrómovaný stôl určený pre akúkoľvek veľkosť mŕtvoly sa teraz zdal smiešne veľký a zbytočný. Uprostred ležala noha odrezaná pod kolenom a v nijakom prípade nemohla vyplniť celý operačný priestor. Chudobný nález, o to väčší problém.

Krauz a Chosé pristúpili bližšie.

„Čakali ste na mňa – alebo ste už začali?“ ozvalo sa od dverí.

„Čakáme na teba,“ priznal Chosé. „Veď sme len teraz prišli.“

Kriminalistický technik si zložil magický kufrík pod umývadlo v rohu, lebo tak to mal najradšej, a podišiel k nim.

„Tak čo to tu dnes máme za novoty?“ Nadšene si obzeral odrezanú nohu. Aj si pomädlil ruky.

„Nohu,“ povedal mu úplne zbytočne Chosé.

„Nohu,“ zopakoval technik, nevychádzajúc z úžasu. „Obyčajnú nohu. Je tu už vyšetrovateľ?“

„Nie, a ani ho nečakáme, má inú robotu, záznam spíšeme my,“ vyriešil jeho dilemu Chosé.

„Potom nevidím dôvod, aby sme ďalej otáľali. Môžeme sa do toho hneď aj pustiť. Jednoduchá robota,“ nadchýnal sa technik.

Chosé zaváhal. Zagánil na kolegu. Krauz pochopil, tiež pokrútil hlavou.

„Tebe sa to zdá jednoduché?“

„Iste,“ súhlasil technik.

„A čo chceš robiť?“ spýtal sa ho Chosé.

„Akože čo? Však začnem fotiť, nie?“

„A čo takto odtlačky?“

Technik zohnutý pod umývadlom sa vzpriamil. Skoro si udrel hlavu – hranu umývadla minul iba o vlások.

„Čo?“ vyskočilo mu obočie.

„No odtlačky,“ trval na svojom Chosé.

„Z nohy?“

„Vidíš aj niečo iné?“

Technik sa vrátil k stolu. Pochybovačne sa zahľadel na nohu medzi dvoma detektívmi.

„Si robíš prdel.“

„Ne, ale ak to dokážeš, dorob aj nám jednu, vidíš, že chýba. A ak si ozajstný mág, dorob aj to ostatné, veľmi by si nám pomohol.“

„Decká,“ zagánil na nich technik, „ja robím kriminalistického technika už osem rokov, ale odtlačky z nohy som ešte nebral.“

„Ja robím na oddelení vrážd detektíva už desať rokov a tiež som ich nikdy nebral, ale teraz asi nemáme inú možnosť. Alebo si schopný zobrať odtlačky aj z rúk?“

Technik si premeral nohu od palca po koleno a späť.

„Asi nie,“ priznal porážku.

„Tak urob odtlačky z toho, čo máme, a nielen z prstov, ale nakoniec aj z celého chodidla. Vieme prd, kedy sa nám to zíde.“

„A s čím ich budeme porovnávať? Zbierka odtlačkov nôh neexistuje – že by niekto kradol nohami, navyše holými, to som tiež nepočul.“

Technik mal pravdu, brať odtlačky z nohy bola hlúposť, naozaj ich nebolo s čím porovnávať, ale pravda bola aj taká, že chlapci z oddelenia vrážd žiadny iný materiál k dispozícii nemali.

„Nemudruj a konečne začni niečo robiť.“

„Idem na to, asi máte pravdu.“

Technik sa začal zvŕtať. O chvíľu prišiel doktor Lengyel oblečený v zelenom habite. Asistoval mu Lacibáči, starý koreň na súdnom.

„Ale čo, taký skúsený harcovník, a na pitve potrebuje kapesník?“ žasol, keď zbadal Krauza s vreckovkou.

„Nie je na nose, zohrievam si líce, bol som u zubára,“ Krauz sa otočil k Lacibáčimu, aby lepšie videl.

„Aha. Tak to je ešte horší prípad než pitva utopenca.“

„To teda je,“ súhlasil Krauz, lebo injekcia už celkom prestala účinkovať.

„Do telefónu si mi povedal, že sa s ňou už dve hodiny morduješ,“ začal Krauz dobiedzať do doktora.

„A aj som sa. Tento prípad ma zaujíma, tak som ju vytiahol z chladničky už dopredu.“

„A čo si zistil?“

„Mám preskakovať? Nenecháme kolegu, nech dokončí, a až potom začneme my?“

Detektívi súhlasili. Odstúpili, aby mal technik dosť miesta.

„Stačí jedna odtiaľto?“ spýtal sa technik s fotoaparátom.

„Nie, musím to opísať a zaznamenať, tak mi diktuj čísla fotiek,“ pomáhal mu Chosé.

Technik bol šikovný, o polhodinu bol hotový.

„Nech sa páči, páni, je vaša.“

Krauz s doktorom ukončili debatu o ničom, vlastne o nových politických zmenách v polícii a v medicíne, teda vlastne o ničom, a vrátili sa z rohu pitevne k stolu.

„Začneme pracovať, páni,“ upozornil všetkých Lengyel, keď technik odstúpil od stola.

Lacibáči mu podal skalpel.

Rozleteli sa dvere a do pitevne napochodovalo dvadsať snehuliakov, namiesto troch bielych gulí mali biele plášte a biele galoše, ale vyzerali jeden ako druhý. Vytreštené oči a sinavé tváre, každý v ruke zošit a pripravené pero. Lengyel si vzdychol.

„Pán kolega…“

„Dobrý deň, pán primár,“ slušne pozdravil Krauz a Chosé sa pridal.

„Kto… ááá,“ žoviálne roztiahol ruky primár súdneho, keď spoznal detektívov, a jednu im aj podal. „Som rád, že ste tu práve vy dvaja!“ nadchýnal sa. „Pán kolega,“ obrátil sa na doktora Lengyela, „prišli študenti z policajnej školy v Pezinku. Toto je ich vedúci…“

„Kapitán Kršiak,“ predstavil sa sinavý kapitán.

„… kapitán Kršák…“

„Kršiak.“

„… Kršiak, a ja vám ich tu nechám, aby videli niečo zaujímavé. Buďte taký dobrý a ujmite sa ich, pán kolega. Volali už minulý týždeň, ale zabudol som vám to v tom frmole povedať, prepáčte. Ďakujem,“ odverklíkoval primár a rýchlo vypadol. Ani nedúfal, že sa horúceho zemiaka zbaví tak rýchlo.

Lengyel si vzdychol – dnes chcel mať pokoj a chcel sa sústrediť na naozaj bizarný, ojedinelý prípad.

„Pán kapitán, nech sa postavia sem – a ostatní sem,“ Lengyel im ukázal, kde sa majú postaviť, aby zavadzali čo najmenej. Počkal, kým sa študenti rozostavili. „Tak konečne začneme…“

„Poprosím vás,“ skočil mu do reči kapitán zo školy, „keby ste nám povedali pár úvodných slov, čo tu dnes máte a čo sa chystáte urobiť. Decká, píšte si!“

Decká v uniformách s jednou hviezdičkou na pleciach, prekrytých bielym plášťom, zaujali postavenie v štartovacích blokoch.

Lengyel bezmocne zvesil ruky, prudko vsiakol vzduch nosom, aj ho párkrát pokrčil, akoby ho svrbel a nemohol sa poškrabať. Smutne sa zahľadel na nohu, do ktorej sa už-už chystal zahryznúť. Nemohol, všetci ho iba zdržiavali. Vtom dostal nápad.

„Decká,“ zopakoval oslovenie po kapitánovi, celkom sa mu páčilo – pár chlapcom sotva rašili chĺpky pod nosom, „predstavujem vám dve najväčšie esá súčasnej kriminalistiky, detektívov X a Y, lebo oni svoje mená neradi zverejňujú, chápete, sú to detektívi pracujúci v utajení, ktorí vám radi povedia pár úvodných slov. Potom sa možno konečne dostaneme aj k tomuto,“ smutne ukázal hrotom skalpela na nohu.

„Ja som väčšie eso,“ zašomral Chosé, ale počulo to iba pár chlapcov nablízku. A z nich pochopil fór iba jeden a vyprskol do smiechu.

Kapitán ho zmrazil zdrvujúcim pohľadom, no Chosé si všimol práve jeho a gestom ho vyzval, aby pristúpil bližšie ku stolu.

„Poď bližšie, poď sa pozrieť. Túto nohu sme našli v sobotu na smetisku.“

„Čo ste robili v sobotu na smetisku?“

„No… ehm,“ zaodŕhal Chosé, „to sa iba tak hovorí. V skutočnosti ju našli dve decká, čo tam prehrabávali odpadky.“

„Cigáni?“

„No… ehm,“ znova zaodŕhal Chosé, ale čo mal robiť, bola to pravda. „Niežeby som tu chcel rozvirovať nejaké rasové vášne, ale…“

„Cigoši,“ odpovedala otvorene mládež, lebo ich rasové problémy nezaujímali, ani im nerozumeli, ani ich netrápili, ani ich nevedeli pomenovať, ani definovať, oni vonku na ulici jednoducho žili, asi aj s tými vášňami. Boli to úplne normálni mladí ľudia a chápali realitu svojimi mladými hlavami, bez škrupúľ a spiatočníckych stareckých dogiem, sledujúc život okolo seba triezvymi, nezakalenými očami. Vôbec sa nerozpakovali použiť slovo cigoš v súvislosti so smetiskom a vôbec neočakávali, že by ich za to niekto trestal.

„No a našli ju vo vreci na odpadky,“ Chosé sa vyhol chúlostivej téme, vyjadrenie mladého kolegu nechal bez povšimnutia a preskočil radšej dopredu. „Našou úlohou je zistiť všetko o nohe, zaistiť všetky možné stopy, nájsť človeka, ktorému patrí, zistiť, či ešte žije, a ak nie, vypátrať jeho vraha.“

Decká si písali, až mali žeravé hroty na perách.

„Toľko na úvod od najskúsenejšieho vraždára v meste. A teraz by sme začali pracovať,“ uzavrel doktor Lengyel a konečne sa nahol nad stôl.

Krauz sa usmial, no cez škáru medzi perami mu na zub fúkol studený vzduch a s bolestnou grimasou sa radšej odvrátil. Ponaprával si vreckovku na líci a vrátil sa k stolu.

„Páni,“ doktor Lengyel zvolil oficiálny tón, lebo neboli sami a oslovenie vajčáci si nechal do kancelárie, „tak čo by vás zaujímalo?“

„Pán doktor, je to mužská, alebo ženská noha?“ nezrozumiteľne zamumlal Krauz cez vreckovku.

Pre decká to bola naozaj nezrozumiteľná otázka a tí, čo stáli bližšie a rozumeli jej, neveriacky vzhliadli od zošitov na jej autora. Ak má byť toto vysoké blonďavé s vreckovkou na nose kriminalistické eso, tak sa môžu pokojne vykašľať na štúdium a nastúpiť rovno na oddelenie vrážd. Aj debil s jedným vypichnutým okom by na prvý pohľad jasne videl, že pred nimi leží tenká, štíhla dámska haksňa.

Autor otázky sa nezasmial, ako očakávali na konci fóru, a zjavne na nej trval. Nikto sa radšej nezasmial, lebo videli, že aj doktor v zelenom plášti a v bielej hrubej zástere k otázke pristupuje s plnou vážnosťou. Seriózne sa zahľadel na objekt skúmania pred sebou.

„Decká,“ oslovil Krauza, „na posudzovanie pohlavia, teda či ide o muža alebo ženu, nám slúži takzvaný sexchromatín. Je to niečo ako metodika na zisťovanie pohlavia z fragmentov ľudského tela alebo všeobecne v prípadoch, keď pohlavie nemožno z rôznych príčin jednoznačne určiť. To je práve náš prípad. Exaktnou metódou je v takýchto prípadoch zisťovanie Barrovho telieska…“

„Moment, nestíhame…“

„Ako sa to píše?“ ohradili sa decká.

„… Barrovo teliesko – s dvoma er.“

„V slove teliesko?“

„No táák!“ zasiahol kapitán zo školy a schladil svojich zverencov mrazivým pohľadom. „Prepáčte, pán doktor,“ ospravedlnil sa za decká v uniforme.

Zbytočne, doktorovi to bolo jedno a detektívi boli vďační za každý fórik.

„Opakujem, hľadáme Barrovo teliesko v krvi alebo v mäkkých tkanivách,“ pokračoval mechanicky doktor. „Ak je teliesko prítomné, je to žena, ak nie, je to muž. Vyšetrenie je histologické, teda nedá sa urobiť na mieste, ale vzorky musia ísť do labákov. Lacibáči…“

Doktor ako na povel dostal sterilné vrecúško na odobratie tkaniva, odrezal kúsok mäsa z ohlodaného predkolenia, pozorne ho uložil do vrecúška a odovzdal Lacibáčimu. Ten na nálepku napísal číslo vzorky, vrecúško uložil na hnedú misku na konci pitevného stola a vrátil sa k doktorovi, pripravený splniť ďalšiu požiadavku.

„Teraz sa pokúsime odobrať krv.“

Doktor Lengyel rozrezal lýtkový sval a dvoma prstami začal hľadať tepnu a žilu. Prstami roztiahol svalovinu a lovil. Z davu bielych deciek sa ozvalo rihnutie a jeden snehuliak vybehol von.

„Zabudol som vám povedať, že keby ste chceli vracať, lepšie je pod stôl, nie vonku, lebo vonku nenájdete tak rýchlo hajzle a podlaha v pitevni je vydláždená a vyspádovaná do odtokov, takže sa ľahšie umýva než linoleum na chodbe alebo dvere na mojej kancelárii.“

Vysvetlil im to veľmi jasne, ale neskoro, z chodby sa ozvalo zaručanie a žblnkot – na nevyspádovanom linoleu.

Kapitán sa tváril, že nič nebolo počuť, ale Krauz začul, ako jeden snehuliak hovorí druhému: „Ja som včera Ferovi hovoril, aby sa na ten druhý liter červeného vysral, že dnes máme pitvu, vidíš ho, chuja, dorazil ho sám.“

Kapitán sa zase tváril, že nič nebolo počuť.

„Tu máme tepnu, možno trochu krvi v nej ostalo aj pre nás,“ pokračoval profesionálne doktor. Napichol tepnu a potiahol. Trochu ostalo, ale naozaj iba trochu.

Obsah striekačky vypustil do skúmavky, Lacibáči ju označil nálepkou a uložil na hnedú misku vedľa prvej vzorky.

„Pre vás nebude,“ upozornil technika.

„Nevadí, spravíte nám skupinu a podskupiny, nie?“

„Spravíme.“

Krauz sa ešte počas operácie zdekoval k oknu a oprel sa o parapet. Dnes mu ani tak nešlo o čerstvý vzduch, toto naozaj nebola záťažová pitva, skôr si potreboval oddýchnuť a zmobilizovať sily proti narastajúcej bolesti v ústach.

„Tak to by sme mali prvú polovicu prvého problému,“ konštatoval doktor Lengyel. „Ak hovoríme o probléme stanovenia pohlavia z fragmentov tela, vždy musíme brať do úvahy aj vizuálne vyšetrenie objektu. To znamená obhliadka vonkajších partií, celkový vzhľad končatiny, proporcionalitu jednotlivých častí, ochlpenie, všeobecné vonkajšie morfologické znaky. Tu vidíme štíhlu pravú dolnú končatinu oddelenú od tela tesne pod kolenom, bez ochlpenia, bez výraznej muskulatúry. Dĺžka chodila je…“ doktor načiahol ruku a počkal, kým mu v nej pristálo oceľové pravítko od Lacibáčiho. „Je… dvadsaťpäť a pol centimetra, čo je dámska veľkosť päť a pol, podľa európskych meradiel tridsaťdevina. Je to štandardná dámska veľkosť obuvi. Na základe vonkajšieho obhľadania a merania môžem predbežne konštatovať, že tu máme torzo ženskej nohy, čo by nám malo o pár dní potvrdiť aj laboratórne vyšetrenie.“

Decká si písali, už sa neuškŕňali, pochopili, že aj veci na prvý pohľad jasné treba odborne zdôvodniť, aby nadobudli administratívnu vážnosť, a že otázka detektíva s vreckovkou na líci nebola až taká hlúpa. Ale neospravedlnili sa mu.

„Môžem?“ osmelil sa najdrzejší z učňov.

„No?“

„Pán doktor, prečo má tá mŕtvola… ehm, tá noha, tri prostredné nechty natreté načerveno a malíček a palec nie?“

Doktor pozrel na technika a tým mu odovzdal slovo.

„Prišli ste o polhodinu neskôr,“ začal technik s výkladom a podišiel bližšie k pitevnému stolu, keby bolo treba niečo prakticky demonštrovať, „ja som medzitým už pracoval. Zoškrabal som lak z oboch prstov a zaistil som ho ako stopu. Pôjde do laboratórií na skúmanie.“

„Prečo práve tie dva krajné? Je na to nejaký predpis?“

„Na to neexistuje predpis, je to vec praxe, kamarát, vec praxe a skúseností, možno aj intuície. Mohol som zoškrabať jeden krajný, alebo jeden prostredný, alebo tri, alebo dva, akékoľvek, no ja som sa rozhodol pre dva krajné. Keby jej v strede lakovania došiel ten prvý lak a na posledný použila iný druh, aby sme mali obidve vzorky. Naozaj je to iba vec intuície a praxe.“

Toto je ozajstné kriminalistické eso, a nie tí dvaja pajáci, čo sa dekovali k oknu a postávali iba tak pri stole, toto bolo ono, toto sa im páčilo! Perfektná prezieravosť! Písali o dušu spasenú – všetci chceli byť po škole kriminalistickí technici.

„Páni?“ pokračoval doktor Lengyel a spýtavo pozrel na Krauza.

„Vek? Vieme určiť vek?“ ozvalo sa mumlavo od parapetu.

Všetky pohľady sa upreli k oknu. Vo všetkých sa zračilo neskrývané pohŕdanie – čo je to za eso, keď sa dekuje k oknu, čo najďalej od stola? Ešte si aj zakrýva nos vreckovkou? Čo sú to za cintľavé esá na tej kriminálke?

Krauz ich mal na háku, vlastne všetkých, zub začínal bolieť.

„Vek,“ začal doktor a všetky pohľady sa ako na povel upreli naňho. „Na určovanie veku využívame znalosti a schopnosti našej kolegyne z Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského. Je to antropologička. Podľa osifikácie pätovej kosti…“

„Prosíme pomalšie!“

„Opakujem pomalšie. Čakám. Pokračujem. Pätová kosť sa po latinsky nazýva…“ doktor sa otočil k parapetu.

„Calcaneus,“ ozvalo sa ticho od okna.

„Správne. Aj to si napíšte, môže sa vám to niekedy zísť. Takže podľa osifikácie pätovej kosti, teda podľa dĺžky, tvaru, opotrebovania a iných zmien sa dá vek stanoviť celkom presne. Samozrejme, využijeme to aj v tomto prípade. Ja som schopný vek iba odhadnúť, a to podľa stavu pokožky. Bola to mladá žena, mohla mať dvadsať až tridsať rokov.“

„Bola…“ vzdychol si Chosé. „Zase tu niekto vyšetruje za nás. Môže si veselo pobehovať po svete a práve teraz sa teší z novej protézy a kecá niekde na kávičke s kamoškami. Prečo ten minulý čas?“

Decká ako na povel prestali písať a neveriacky, vyvalenými očami vzhliadli na kriminalistické eso s čiernymi fúzmi pod nosom.

Čo tým chcel povedať?

„Nič… ja nič, to mi iba tak vyhŕklo, kolegovia. Píšte si, čo vám diktuje pán doktor, nie ja.“

Decká sa vrátili k písaniu.

„Radšej…“ dodal ticho Chosé, ale tak ticho, aby nepočuli ani tí krajní.

Decká nemohli rozumieť márnemu boju o kompetencie, ktorý detektívi a lekári zvádzali takmer dennodenne.

„Budeme pokračovať,“ zahral vec do autu doktor.

„Čo zistíme z rezu?“ pokúsil sa pred učňami rehabilitovať lepší z detektívov a kolegu pri okne nechal odpočívať.

„Takže pristúpime k rezu,“ súhlasil doktor a postavil nohu na chodidlo. Chvíľu si prezeral reznú plochu a okraje kože. „Koža má na reze nepravidelné okraje, laločnaté. Na okraji rezu vidieť viacero zárezov, takže páchateľ pidlikal hore-dolu.“

Doktor si položil nohu na stôl, vzal skalpel a odpreparoval kus kože na kraji.

„Zárezy vidieť aj v podkoží, aj vo svaloch,“ pokračoval. „Rezom sú prerušené všetky tri skupiny svalov predkolenia. V oblasti trojhlavého svalu má rana lineárny, teda rovnomerný priebeh.“

„Čo to znamená?“ ozvalo sa od okna.

„Tu nabral istotu a zatlačil, už mu to išlo ako po masle.“

Pár elévov policajného remesla opatrne vzhliadlo od zošita, či to myslí vážne, ale doktor to myslel vážne. Vôbec netušili, ako môže takéto presné informácie vyčítať z obyčajnej odrezanej nohy.

„Dostávame sa cez svalovinu ku kosti,“ pokračoval doktor. „Píšťala má na zlome nepravidelné okraje, niekto tu sekal. Nielen jeden rez alebo sek, sú opakované. Sú tu stopy ostrého tvrdého nástroja, asi sekery alebo sekáčika na mäso. Pri okrajoch kosti vidím viaceré defekty kompaktnej vrstvy, mäkká časť sa už oddelila ľahko. Ihlica sa pod váhou narušenej svaloviny a píšťaly zlomila sama, je tu trieštivá zlomenina. Možno jeden úder tupohraným predmetom dostala aj ona, ale to už úplne na záver.“

Decká zdvihli hlavy od zošitov a žasli. Toto je doktor, a nie tí mastičkári u nich v škole!

„Ešte by ma zaujímalo, či tú nohu odsekli zaživa, alebo je to poranenie post mortem,“ zaskučal Krauz od okna a vreckovkou si pomasíroval líce.

„Posmrtné poranenie, študenti, posmrtné,“ prekladal deckám kapitán zo školy a trval na tom, aby si aj toto poznačili do zošitov.

„Urobíme mikroskopické rezy z miesta defektu a v mäkkých tkanivách budeme hľadať extravazáty červených krviniek, teda či je krv zatečená medzi bunky tkaniva a cievy. Ak ich nájdeme, je to prejav oddelenia nohy zaživa, ak nie, odsekli ju po smrti. Toto vyšetrenie si tiež vyžiada čas a musia ho urobiť v labákoch,“ dokončil doktor Lengyel.

Mal už pocit, že zodpovedal všetky otázky, ale Chosé ho prekvapil poslednou.

„A čas odseknutia? Kedy k tomu došlo?“

„Máš pravdu,“ pripustil doktor. „O tom sme ešte nehovorili.“

Vzal nohu, opäť ju postavil, nahol ju k sebe, privoňal, prehmatal tkanivo lýtka a položil ju späť na stôl. Aj na stole ju chvíľu skúmal odborným okom, zvlášť kožu.

„Vzhľad tkaniva pri vonkajšej obhliadke je normálny, čerstvý, bez známok autolýzy, teda rozkladu. Mikroskopický rozbor nám ukáže zachované tkanivá, to som si istý, takže je to čerstvé, asi do dvadsaťštyri hodín od nálezu. Je prítomné čerstvé krvácanie so zachovaním erytrocytov, teda červených krviniek, žiadny hnilobný proces. Našli ju v sobotu doobeda, odvtedy je u nás v chladničke. Od tela bola oddelená v piatok doobeda, ak nebola vystavená extrémnej teplote, mohlo to byť aj v noci zo štvrtka na piatok. Ale to by musela byť istý čas v chladnom prostredí, napríklad v pivnici alebo podobne. Radšej hovorme o piatku doobeda, to by sa asi najviac približovalo realite.“

Doktor skončil a študenti dopisovali. Detektívi postávali, dumali, čo by sa ešte spýtali.

„Pád doktor…“ osmelil sa drzý študent.

„Prosím.“

„Nás v škole na kriminalistike učia, že stanoviť čas smrti nie je problém, že na to sú vedecké metódy, ktoré to neomylne dokážu, že veda už pokročila a dokáže to každý patológ.“

Doktorovi prišlo na myseľ iba jedno slovo – bludy, ale bol tam kapitán, zástupca policajného školstva, nemohol mu podraziť nohy. Zvlášť nie po tom, čo sa naňho prosebne zahľadel.

„V prvom rade ťa musím poučiť v tom zmysle, že my nie sme patológovia, my sme súdni lekári – a to je rozdiel. Patológovia pitvú mŕtvoly z čisto medicínskeho dôvodu, my, súdni lekári, pitveme mŕtvoly, ktoré boli násilne usmrtené, a hľadáme súdom akceptovateľné dôkazy. Zaoberáme sa forenznou medicínou, teda medicínou v súvislosti s trestným činom a súdnictvom. Čo sa týka stanovenia času úmrtia, to je trochu zložitejšie. V škole vás učia teóriu, a to je v poriadku, aj mňa na fakulte učili teóriu, a keď som prišiel do praxe, iba som žasol. Aj vy žasnete, nebojte sa. Vedecká metóda na určenie času smrti, taká, ktorou by sme to určili na minúty, neexistuje, vždy musíte vychádzať z viacerých faktorov, zohľadniť vonkajšie okolnosti, ako sú poveternostné podmienky, miesto nálezu mŕtvoly, spôsob usmrtenia, čas od nálezu po prvú obhliadku a podobne. Tých faktorov je veľa, naučíte sa to v praxi, ako som sa to naučil ja a ako sa to naučili títo dvaja detektívi.“

Doktor počkal, kým dopíšu.

„Toto ste si nemuseli písať, to bolo pre vás iba tak, navyše,“ upozornil ich doktor Lengyel, napriek tomu si so zvýšeným záujmom napísali práve toto. „A teraz vás poprosím, pán kapitán, keby ste ich odviedli k vedľajšiemu stolu, nech vidia pitvu celej mŕtvoly, ja som tu skončil.“

Kapitán pohľadom poďakoval a rukou ukázal, kam sa majú študenti presunúť. Ten drzý si však nedal pokoj.

„Môžem sa niečo opýtať aj detektívov?“

Masa pomaly sa pohybujúcich snehuliakov sa zastavila. Aj oni to chceli počuť.

„A kedy vypátrate vraha, pán detektív?“

Všetky pohľady vrátane doktorovho sa upreli k oknu.

Krauz si zložil vreckovku.

„Keď doštuduješ a kriminalistiku budeš mať za jedna, môžeš sa prihlásiť na oddelenie vrážd, podržím ti flek aj tento spis, budeš ho mať u mňa v skrini schovaný. Uvidíme, ako rýchlo ho vyriešiš ty.“

Snehuliaci sa ako na povel pohli k vedľajšiemu stolu s celou mŕtvolou obeseného chlapa.

„Počkajte ma v kancli, idem sa umyť,“ povedal doktor Lengyel detektívom a Lacibáči odniesol nohu do chladničky.

Technik si zbalil pakšametle a odporúčal sa, ešte si s Chosém dohodli kontakt, aby mohli konfrontovať záznam z pitvy s fotodokumentáciou, a odišiel.

Krauz a Chosé sedeli v kancelárii doktora Lengyela potichu, ani jednému nebolo do reči. Konečne prišiel, umytý a prezlečený.

Bez slova zamieril k sekretáru, z lekárskych zásob vylovil kocku cukru, nakvapkal na ňu desať kvapiek kyseliny chlorovodíkovej a podal ju Krauzovi. Ešte raz sa postavil a nalial mu pohár minerálky z chladničky.

„Aj keď ťa to bolí, to si nemusel,“ povedal, ako si sadal.

„Dobre, nemusel, bolí ma zub!“

„Richard, ten chlapec nevie, že ťa bolí zub, a pýtal sa ťa, aby sa poučil, a ty si ho zotrel.“

„Kurva!“ vzbĺkol Krauz a pritlačil si vreckovku na líce. „Mám sa mu ísť pokloniť a ospravedlniť, či čo!?“

„Aj tak si nemusel,“ odvetil mu mierne Lengyel a pozorne ho sledoval. Už nie ako kamarát, už ako doktor.

„Uznávam, nemusel som, nič iné mi v tom momente nenapadlo.“

Doktor Lengyel si premeral jedného za druhým a rukou urobil široké gesto – malo to znamenať: rýchlo to skončíme.

„Dobre, nalievať vám už nebudem, lebo Riša treba odviezť. Ukončíme to zrýchleným sumárom. Na záver iba toľko – je to ženská noha, hľadajte dievča vo veku asi dvadsaťpäť plus-mínus tri roky. Muskulatúra lýtka je pevná, dobre vyvinutá, určite športovala, nie je to žiadna rozkysnutá knedľa. Na chodidle sú stopy po mozoľoch, takže často používala tenisky a chodidlo trpelo zvýšeným tlakom a námahou. Na päte sú tiež stopy po mechanickom poškodení, ale nie terajšom, súvisiacom s odseknutím, myslím s dlhodobým, niečo ako opakované pľuzgiere. Sú na päte a začiatku achilovky. Hľadajte mladú športovkyňu. Nohu jej odsekli sekerou alebo mačetou, aj kosti sú tak oddelené. Nielen odsekol, aj rezal sem a tam, a dosť dlho, niekoľkokrát, takže v anatómii sa nevyzná a nástroj nebol extrémne ostrý, žiadny skalpel alebo britva. Všetky laboratórne výsledky vám budem postupne posielať.“

„Počkaj!“ zastavil ho Chosé, ktorý jediný si písal. Krauz sotva dýchal. „Čo nám zanechal na tej nohe? Na reze? Nejako sa podpísal, nie? Čo si tam videl?“

Lengyel už vstával, ale ešte sa posadil.

„Nič. Noha je odrezaná a fidlikal hore-dolu. Je v podstate odseknutá, určite nie odpílená. Žiadne stopy po pílke. Ak to spravil doktor, alebo mäsiar, urobil to náročky neodborne, aby zahladil stopy. Ak to urobil debil, tak to urobil neodborne, lebo lepšie nevedel. Noha sa dá v kolene oddeliť oveľa ľahšie, rýchlejšie a čistejšie, ale tento to buď nevedel, alebo to tak nechcel spraviť náročky. Mohol to urobiť ktokoľvek, nenechal žiadny rukopis, nedá sa usudzovať na žiadnu profesiu ani vek, vzdelanie, pohlavie, ani rasu, ani náboženský rituál, ani nič podobné. Je to iba neodborne odfaklená noha pod kolenom. Ak chcete psychologický profil páchateľa…“ doktor na konci výhražne zdvihol hlas aj obočie.

„Ježišukriste, len to nie!“ ohradil sa Chosé. „Väčšiu hlúposť ako profil som v živote nepočul.“

„To rád počujem. Inak vám pomôcť neviem.“

„Škoda, dúfali sme…“

„Nie, v tomto vám naozaj nepomôžem. Meno páchateľa vám na recept nenapíšem, hoci by som rád.“

Krauz sa tiež snažil položiť otázku, no len čo otvoril ústa, iba zaskučal.

„A teraz už padajte! Chosé…“

„No?“

„Zober ho domov, v tomto stave nemôže robiť. Ak na tú bolesť dostane prievan, je koniec, zblázni sa. V aute zavrite okná a zavri vetračku. Nesmie dostať zápal okostice. Rišo…“

„No?“

„… zabaľ sa do tepla a skuč, no nevyliezaj. Tej chlorovodíkovej si daj, koľko chceš, ale s tou sírovkou opatrne, je silná. A nezabudni, že v noci funguje aj pohotovosť. Držím vám palce a teraz už vypadnite, vajčáci!“

Ešte nebol ani obed a Krauz v pondelok skončil.

Veľkosť jeho líca a zmučený výraz tváre nenechal ani Chosého, ani doktora na pochybách, že si posteľ zaslúži.

7

Váňa a Kuky si úlohy zjednodušili. Neterigali sa na smetisko, ale Kuky zavolal na miestne oddelenie a odvolal sa na sľub, čo dali v sobotu Petre. Ani príliš nevyskakovali, pamätali si ju – kto by si nepamätal Petru s hustými dlhými vlasmi až po zadok.

„Nemusíte chodiť, my už máme ušité také rýchlo umývateľné návleky na zadné sedadlá, zvládneme to.“

Priviezli ich celkom rýchlo.

Kuky s Váňom prevzali decká s matkou a odprevadili ich z dvora do kancelárie vyšetrovateľa.

„Počkáte na nich?“ spýtal sa ešte Váňa motohliadky.

„Ak to vybavíte s naším riaditeľom…“

Vybavili. Radšej všetko vybavili, len aby stránky nemuseli prevážať späť.

Ľuďom, ktorí sa dlho neumývajú, sa na koži vytvorí povlak z minerálov zo zaschnutého potu pomiešaný s odumretou povrchovou vrstvou kože pomiešanou s prachom a so špinou z okolia. Po pár dňoch začne zmes hniť a kysnúť a živočích z rodu Homo sapiens, nech je z akejkoľvek rasy, začne smrdieť. Ak nemá možnosť vyčistiť si ani odev, teda oprať si spodnú bielizeň a občas aj nohavice a košeľu, špina impregnovaná do vonkajšieho odevu stvrdne a začne sa lesknúť. A umocní pach pod ním. Ak to trvá týždeň, je to povážlivé, ak to trvá mesiac, je to zlé, ak to trvá pol roka, je to hrozné, ak je to odmalička furt, teda stále, je to…

Nohavice oboch detí sa leskli ako psie gule, košele a bundy ešte viac a matka…

Váňa a Kuky sa vo výťahu skoro zadusili, ale vedeli, do čoho idú, a rýchlo prehltali sliny.

Vyšetrovateľ otvoril obe okná a sociálna pracovníčka prekonala nutkanie vybrať si vreckovku, lebo bola profesionálka.

„Ná, načo ste nás sem execírovali, šak dzeci ništ zlé neurobili! Že volačo našli? Ná čo?“ začala výsluch matka. „Ja sa budem stažuvat na miestnom orgáne! A zaplacíte nám aspoň ušlú mzdu?“

„Tam si sadnite do rohu a nechajte ma pracovať, ja vám všetko vysvetlím,“ ohradil sa naštvaný vyšetrovateľ Kramlička. „Okrem toho akú ušlú mzdu by ste chceli, keď už roky nikde nepracujete?“

„Šak ja nevím, volačo by ste nám zaplacit mohli, né? Za to, že sme došli.“

„Neprišli ste, priviezli vás!“

„No ale sme tu podľa pokynu služebného orgána, a to by sa malo placit, né?“

„Prosím vás, tam si sadnite a nechajte ma konečne pracovať!“

Váňa s Kukym si vymenili veselé pohľady a spokojne sa pobrali ku dverám.

„A vy kam idete?“ žasol vyšetrovateľ.

„Tiež pracovať. Výsluch dvoch malých deciek by dospelý vyšetrovateľ mohol zvládnuť aj sám, nie? Alebo máme volať kukláčov?“

„No ale…“

Nechali ho, nech sa dusí vo vlastnej šťave. Mladý vyšetrovateľ Kramlička bol však aj tak rozhodnutý, že po výsluchu sa bude sťažovať u riaditeľa, aby s tými hajzlíkmi neposlušnými z kriminálky urobil konečne poriadok.

Na chodbe si Kuky s Váňom tľapli do dlaní.

„To má za to, čo mi vyviedol minule s jeho svedkom,“ zakončil akciu Váňa a namiesto o poschodie vyššie sa výťahom odviezli na prízemie, lebo o poschodie vyššie žiadny bufet nebol.

A preto zmeškali príchod Chosého.

„Kde máš Riša?“ spýtal sa Burger.

„Chcel sa vrátiť, ale Lengyel mu dal nejaké lieky a poslal ho do perín. Fakt mlel z posledného.“

„Radšej nech to dnes vyleží, než by mal maródovať celý týždeň. Nech sa chlapec pokojne vyspinká,“ vyslovil zbožné želanie Hanzel. Jeho slová však nemali byť vyslyšané.

8

V pondelok tesne pred obedom, práve v čase, keď sa do kancelárie vrátil Chosé z pitvy, podpráporčík Matovič si dovolil niečo, čo by si v stálej službe za normálnych okolností nikdy nedovolil.

Pustil si televízor a naladil si športový kanál. Bol to zahraničný športový kanál, rozprávali po anglicky. Chlapci v helmách s neprirodzene vypchatými plecami behali hore-dolu po zelenom ihrisku rozdelenom bielymi čiarami a bili sa ako gladiátori. Nerozumel ani anglickému komentáru, nepoznal ani pravidlá hry, ale farby a dynamika hry ho fascinovali presne ako milióny iných divákov pri obrazovkách.

Vedúci miestneho oddelenia polície prísne zakázal v pracovnom čase púšťať v stálej službe televízor – večer a v noci nemal proti tomu nič, ale cez deň nie. Lenže šéf bol na okrese na porade, všetky hliadky boli v teréne, pravidelne sa hlásili, žiadna stránka neotravovala a podpráporčík Matovič sa v službe nudil.

Poupratoval kukaňu – tak hovorili miestnosti za veľkým sklom s kruhovým výrezom, kde stála služba držala dvadsaťštyrihodinovú službu – prešiel sa po dvore a skontroloval aj ulicu, či sa niekto neblíži, skontroloval základňovú vysielačku, či je na príjme, a keď zistil, že je sám, opustený ako prst, dovolil si porušiť prísny šéfov zákaz a pustil si televízor.

Pohodlne sa rozvalil v kresle, zapálil si cigaretu, otvoril si balíček slaných arašidov, nohy si vyložil na stoličku a po očku sledoval aj televízor, aj monitor, kde sa mu zobrazovali zábery skrytej kamery spred budovy oddelenia aj zábery z celého parkoviska pred ňou.

Chlapci na obrazovke sa plecami zakliesnili do seba a pretláčali sa ako býci zaseknutí rohami, potom odniekiaľ vyletela šišatá lopta a jeden s ňou bežal po celej dĺžke ihriska – a všetci za ním. Na konci ju úplne nezmyselne hodil o zem a celý štadión vzkypel, jasal, spoluhráči hrdinu oblápali, nosili ho na pleciach, hrdinu brali kamery, vyskakoval, vrieskal a na svetelnej tabuli sa ukázalo skóre sedem : trinásť. Davy burácali a všetci sa tešili.

„Debili!“ ohodnotil ich snaženie podpráporčík Matovič a načiahol sa za diaľkovým ovládačom, aby si prepol nejaký americký seriál. Najradšej mal ten s tými skoro holými plavčíčkami v červených plavkách, aj keď to bolo dabované, beztak ničomu nerozumel, ale tam aspoň bolo na čo pozerať.

Ako sa nahýnal, všimol si služobný monitor. Odrazu pred vchodom stál chlapík a ani ho nevidel prichádzať. Stíšil zvuk a na obrazovku už ani nepozrel, venoval sa monitoru.

Kamera bola privysoko, do tváre mu nevidel, no mohol sledovať, čo robí. Nerobil nič, iba stál, akoby váhal.

Vedľa vchodových dverí mali tlačidlo s veľkým čiernym nápisom Stála služba – zvoniť 1x, takže každý gramotný vedel, čo má stlačiť a koľkokrát. Tento vyzeral na gramotného, mal normálne nohavice a normálne sako, dokonca aj buzitašku v pravej ruke, ale nezvonil. Stál a váhal.

Odrazu sa zvrtol a odkráčal, ale iba pár krokov, z monitora nezmizol. Ostal stáť chrbtom ku kamere a akoby sa rozhodoval. Rozhodol sa, zvrtol sa a vrátil sa k dverám.

Podpráporčík Matovič radšej vypol televízor, vstal a vyšiel z kukane na chodbu. Otvoril zamrežované dvere do oddelenia a chlapíka evidentne prekvapil. Strhol sa, chvíľu vyzeral, že sa otočí a utečie.

„Dobrý deň. Môžem vám nejako pomôcť?“

„Ja…“

Zajachtal a ostal ticho, a tak si ho službukonajúci Matovič mohol aspoň obzrieť. Normálne tesilové hnedé nohavice, normálne sako, trochu tmavšie, takže nie oblek. Čierne mokasíny a biele ponožky. Košeľa biela, navoľno, bez viazanky. Čierne dlhé vlasy by už potrebovali kaderníka, hlavne šampón. Osemdesiat kíl s pupkom, o pol hlavy menší než službukonajúci policajt – keby zaútočil, mladý vyšportovaný Matovič by ho zvládol dvoma údermi. Na útočníka nevyzeral a zatiaľ sa tak ani nesprával, iba stál, prešľapoval a jachtal.

„Ja… neviem,“ dokončil prvú vetu.

„Prišli ste sem, takže asi niečo potrebujete. Ste v poriadku? Potrebujete lekára?“

Muž si preložil buzitašku z ruky do ruky a vzpriamil sa ako na vojenskej prehliadke.

„Nie, to nie, lekára nie, to ste zle pochopili, pán… pán…“ pohľadom skontroloval výložky na policajtových pleciach, „… pán podpráporčík. Nie, záchranku nepotrebujem, to skôr ona…“

„Kto? Treba niekam poslať záchranku?“

„Ja neviem, ja som o záchranke nehovoril, vy ste začali, ja som… ja som… prišiel pre niečo iné…“ zajakával sa a jednou voľnou rukou gestikuloval, aby mu policajt lepšie porozumel.

Policajt mu nerozumel vôbec.

„Dobre,“ rozhodol napokon policajt v stálej službe. „Takto sa nikam nedostaneme. Poďte dnu, porozprávame sa.“

Zaváhal, podozrievavo si obzrel vchod do policajného oddelenia, akoby to bol vchod do cely a on mal vo vrecku iba jednosmerný lístok.

„Dobre,“ súhlasil napokon.

„Prišli ste sám, alebo vás vonku niekto čaká?“

„Nie, sám, bývam tu neďaleko, na sídlisku.“

„No poďte už dnu.“

Podpráporčík Matovič posadil muža na služobnú stoličku a sám si sadol na svoju. Medzi stránkou a policajtom ostal len písací stolík s mohutným monitorom. Pred pár rokmi by to bol iba obyčajný mechanický písací stroj, no technika už dorazila aj na miestne oddelenia polície.

„Cigaretu?“

„Ďakujem,“ prijal muž.

Stará osvedčená finta. Vonku by pomohlo aj jedno pivo, ale v služobnej miestnosti si pivo dovoliť nemohol.

Podpráporčík ho nechal, nech si párkrát šlukne, nech sa upokojí. Zatiaľ ho pozorne sledoval. Trochu sa mu triasli ruky, sedel zhrbený, napätý. Na prvý pohľad bol rozrušený.

„Ste v poriadku?“

„Som.“

„Mám sa vás pýtať, alebo mi sám poviete, čo vás k nám priviedlo.“

„Pýtať… pýtať sa ma nemáte na čo, vy neviete, aká je, vy ani netušíte… takže, čo sa ma chcete pýtať?“

„Niečo. Čokoľvek, čo by vás priviedlo k tomu, aby ste mi konečne povedali, prečo ste dnes prišli.“

„To musím ja sám, iba ja… ja…“ zasekol sa a začal kašľať.

Policajt mu nalial minerálku z chladničky. Pre vagabundov bola dobrá aj teplá neodtečená voda z vodovodu, ale tento na vagabunda nevyzeral, mal nárok na niečo lepšie.

„Ďakujem.“

Policajt sa trpezlivo oprel, pomaly vypúšťal dym z každého šluku. Bol trpezlivý a mal dosť času, veď má službu až do zajtrajšieho rána.

„Volám sa Michal Záborský. Tu…“ zalovil v buzitaške a podal policajtovi občiansky preukaz, „je môj doklad totožnosti.“

Policajt sa neochotne odrazil od operadla a prezrel si doklad. Zatiaľ ho veľmi nezaujímal, ešte nevedel, s čím chlapík prišiel.

„Ja som prišiel preto, lebo sa mi stratila manželka.“

Táto veta stačila, aby policajt vedel, čo má robiť.

Občiansky preukaz ho hneď začal zaujímať, aj klávesnica na počítači.

„Už ste to hlásili? Hlásil to niekto iný z rodiny na inom oddelení?“

„Nie.“

„Takže nemusím preverovať pátranie.“

„To neviem, ja naozaj neviem, čo je to pátranie.“

„V poriadku, ani nemusíte vedieť. Takže sa vrátime na začiatok. Na úplný začiatok. Čo sa stalo a kedy sa stratila? Pokojne rozprávajte.“

„No… kedy sa stratila, presne neviem, ale vo štvrtok v noci prišla aj s ním… s tým hajzlíkom, s tým debilom, s tým…“ zadúšal sa od zlosti, zhlboka dýchal, nevedel vysúkať ucelenú vetu.

„Pán Záborský…“

Rozohnil sa, až zabudol, že fajčí, popol mu padol do rozkroku. Policajt ho musel upokojiť.

„Prepáčte,“ spamätal sa, striasol si popol z nohavíc a zahasil cigaretu. „Nemal by som nadávať.“

„To by mi ani tak nevadilo, ak máte dôvod, pokojne nadávajte, ale začali ste niekde v strede. Ja naozaj neviem, kto je hajzlík a kto je debil – a prečo prišla vo štvrtok…“

„Áno, máte pravdu. Prepáčte,“ uvedomil si oznamovateľ nezvestnosti. „Mal by som začať od začiatku.“

„To by bolo úplne najlepšie.“

„Volám sa Michal Záborský…“

„To už vieme. Máte štyridsaťosem rokov, bývate na Koprivnickej číslo dvanásť.“

„Druhé poschodie,“ hlesol oznamovateľ a s uznaním si premeral policajta.

„To všetko sa dá vyčítať z občianskeho preukazu,“ vysvetlil policajt. „A teraz môžete ísť ďalej. Čo robíte?“ Policajt sa rozhodol položiť mu pár úvodných otázok, aby sa rozbehol, ak sa chytí, môže ho nechať rozprávať samostatne.

„Som umelecký tesár. Živnostník. Pracujem pre divadlá, robím kulisy, ktoré si vyžadujú vyšší stupeň zručnosti, samostatné myslenie, kreativitu, vyššiu úroveň umeleckého cítenia a nielen pílenie dosák a zatĺkanie klincov. Okrem toho vyrezávam sochy z dreva, robím aj interiéry do rodinných domov, no nie klasickú stolárčinu, teda kuchynské linky z drevotriesky a umakartu, ale iba kreatívne, umelecky zaujímavé…“

„Dobre, dobre,“ musel mu skočiť do reči policajt, inak by sa nedostal k slovu „takže konečne vieme, čo robíte. A teraz by sme sa mohli dostať ku štvrtku a k tomu hajzlíkovi.“

„Iste,“ súhlasil oznamovateľ a zapálil si jednu z vlastných zásob. Cigareta bola čierna, evidentne zahraničná značka. Škatuľka cenou určite vysoko prevyšovala policajtove možnosti. S neskrývanou závisťou zagánil na fajčiara na druhom konci stolíka.

„Prepáčte,“ uvedomil si Záborský a ponúkol, aj pripálil.

Cigareta bola čierna, lebo bola ušúľaná z čistého tabaku bez papiera, bola silná, ale chutila znamenite – holt umelec, ten na to má!

Policajt sa pohrúžil do oblakov dymu, pohodlne sa oprel a užíval si – počúval iba na pol ucha.

„Tak ten hajzlík, debil… vlastne ešte by som mal povedať, že podstatnú časť svojho života som staromládenčil, až pred piatimi rokmi som stretol Zdenku. Tancovala…“ uvedomil si, že použil minulý čas, a akosi sa mu to nepáčilo, akoby niečo dopredu zbytočne prezrádzal, „prepáčte, tancuje na scéne v hudobnom divadle. Raz mali vystúpenie v Národnom a ja som im dorábal kulisy, tam sme sa zoznámili a o pol roka sme sa vzali. Nemáme deti, ona nechce, má pred sebou sľubnú kariéru a ja ju chápem.“

„Chápete,“ zamrmlal zasnený policajt, aby bolo vidieť, že drží s oznamovateľom krok.

„Chápem. Vy musíte pochopiť, že to bola láska na prvý pohľad, hoci bol medzi nami značný vekový rozdiel. Ona mala dvadsať, ja štyridsaťtri, ale, ako hovorím, láska na prvý pohľad, a naozaj nám to klapalo… spočiatku. Kým do ich súboru neprišiel nový umelecký vedúci, ten hajzlík, ten debil, ten…“

„A čo bolo potom?“ zašvitoril policajt milým hláskom, akoby mal v cigarete okrem tabaku namiešané aj niečo zelené z futbalového ihriska.

„No… stalo sa… ako by som vám to… ako to už býva,“ jachtal, nevedel nájsť niť.

„Začala s ním trtkávať,“ pomohol mu milým hláskom policajt.

„No, začala s ním trtkávať,“ vyklopil Záborský a sám bol prekvapený, aké jednoduché je zopakovať po niekom niečo, čomu sa dlhé mesiace bránite, čo si nechcete pripustiť, na čo sa bojíte čo len pomyslieť, nieto ešte vysloviť.

Policajt usadený v pohodlnej polohe skoro ležiaceho kozmonauta v module Apollo 13 pôžitkársky fajčil a hojdal sa na stoličke. Posledné šluky mu popálili prsty, aj tak si dal ešte jeden, posledný, až potom zadusil ohorok – škoda každého centimetra. Smutne zagánil na dymiaci kúsok čistého tabaku v popolníku, vystrel sa na tvrdej služobnej stoličke, ponaprával si opasok s pištoľou a zhlboka si vzdychol.

Neboráka pred sebou si premeral zdrvujúcim pohľadom, rozhodol sa ho nešetriť a vybaviť vec rýchlym, otvoreným pohovorom. Policajt nadobudol presvedčenie, že záležitosť im je obom takpovediac nad slnko jasná už od začiatku, načo to zbytočne naťahovať? Čím skôr sa ho zbaví, tým viac programov si bude môcť poprepínať v televízore.

„Pán Záborský…“ začal úradným tónom.

„Áno?“

„Z toho, čo ste mi zatiaľ povedali, je mi jasné jedno – ale teraz sa už budeme baviť otvorene, ako muž s mužom!“

„Ako muž,“ súhlasila stránka.

„Vo veku štyridsať… štyridsať…“ nevedel to tak napochytro vyrátať.

„Štyridsaťtri,“ pomohol mu ešte fajčiaci Záborský.

„Presne! Vo veku štyridsaťtri rokov ste si vzali dvadsaťročnú babu a predpokladám, že ste ju aj primerane finančne zabezpečili.“

„To áno!“

„Má vlastné auto?“

„Kúpil som jej toyotu.“

„Zánovnú?“

„Úplne novú ravku.“

„A kožuchy?“

„Má dva.“

„Takže sa vás ani nebudem pýtať na počet sukničiek a svetríkov.“

„No… dve skrine…“

„Tak vidíte! Ale brala si vás z čistej lásky, nie?“

„Samozrejme!“

„Lenže láska vyprchala a dievča si našlo iného, to sa stáva. Vlastne v takýchto prípadoch, myslím v prípadoch značného vekového rozdielu, je to iba otázka času. Stalo sa vám presne to, čo stovkám pred vami. Ani si neviete predstaviť, koľko takých ako vy nám tu už sedelo a plakalo…“

„Ale ja neplačem. Ja som si všetkého vedomý a neplačem. Ja som vám prišiel oznámiť, že Zdenke sa niečo stalo!“

„Prosím vás, čo by sa jej asi tak mohlo stať?“

„No… vo štvrtok minulý týždeň…“

„Aha! K tomu sme sa ešte nedostali! Tak hovorte, čo bolo vo štvrtok minulý týždeň. Ale trochu svižnejšie, prosím vás!“

Zhlboka sa nadýchol. Konečne sa dostali k meritu veci.

„Vo štvrtok prišla domov o pol dvanástej v noci. Čakal som ju, vždy ju čakávam. Ani nezašla do obývačky, ani ma nepozdravila, rovno vtrielila do spálne a niečo tam robila. Vstal som od televízora a išiel som za ňou. Na posteli mala hodenú cestovnú tašku a balila sa, teda, balila sa, iba tam hádzala veci zo skrine. Oslovil som ju: Miláčik, Zdenka, čo to robíš? Ale iba sa zarehotala a poslala ma do… do…“

„Dobre, to si viem predstaviť. A čo bolo potom?“

„Mala vypité. Vôbec sa so mnou nechcela rozprávať. Pýtal som sa jej, čo to robí, čo plánuje, kam chce ísť, kde ju nájdem.“

„A…?“

„Iba sa rehotala, a že ma už má plné zuby a odchádza. Aj sa zbalila a odišla.“

„Bránili ste jej?“

„Ja… bol som šokovaný, iba som sa vypytoval. Utiekla skôr, než som stihol niečo spraviť.“

„Došlo k fyzickému kontaktu?“

„To ako či som jej jednu vrazil?“

„Tak nejako.“

„Nie, ako som povedal, bol som z toho vyvalený, iba som sa jej vypytoval, snažil som sa s ňou nadviazať rozhovor, aby mi to vysvetlila, aby mi aspoň povedala, kam ide, kde ju nájdem, čo plánuje!“

„To ste už povedali. A…?“

„Išiel som na balkón. Videl som ju nasadať k nemu. Čakal ju pred hlavným vchodom. Má čierneho mercedesa, okná mal stiahnuté, dvere na strane vodiča otvorené. Fajčil, noha vystrčená von, hrala mu hlasná hudba na celú ulicu. O pol dvanástej! Vybehla z brány, nasadla k nemu, ešte si dali provokatívnu pusu a odfrčal. Bývame na druhom, ako som už povedal, všetko som videl ako na javisku. Odvtedy som ju nevidel, neozvala sa mi, ani mi nedvíha mobil.“

„Ešte niečo?“

„Volá sa Roman Pálava. Umelecký vedúci tanečného súboru Košulka – Roman Pálava. Má tridsaťjeden rokov, vyjebanec!“

Policajt si nebol istý, či nadávka patrila umeleckému vedúcemu priamo, jeho autu alebo jeho veku – oznamovateľa štvalo asi všetko dovedna. Policajt si ho trpezlivo vypočul, zhlboka si vzdychol, pokrčil plecami, hlavu nahol mierne nabok.

„Takže je to tak, ako som vám povedal. Manželka vám ušla s mladším, polícia s tým nemôže nič robiť, my takéto situácie neriešime. Mne osobne je vás ľúto, ste mi sympatický, máte príma cigarety, slušné vystupovanie, ale pomôcť vám nemôžeme, pretože sa žiadny trestný čin nestal. Za cudzoložstvo ju ukameňovať nemôžeme, nie sme v stredoveku. Také paragrafy u nás nemáme. Ako hovorím, žiadny trestný čin sa nestal.“

Oznamovateľ sa vztýčil na stoličke ako kobra.

„Akože nie!? Veď dnes je pondelok – a ona ráno nenastúpila!“

„No a? Čo keď je pondelok? Každý týždeň býva aspoň raz pondelok. Kam mala nastúpiť?“

„Na výberovku!“

„Na výberovku?“ nechápal policajt.

„Konkurz, kasting, neviem, čomu rozumiete…“

„Ničomu.“

„Dobre, teda inak. Dnes ráno o ôsmej sa koná v budove kultúrneho strediska piateho obvodu kasting, výber tanečníkov a spevákov do nového muzikálu Debut. Všetko je organizované pod záštitou francúzskeho producenta. Pre tanečníkov je dnešný deň sviatok, vyvrcholenie ich celoživotného snaženia. Počuli ste o tom, nie? Prenajali si kultúrny dom, všetko je uzavreté, strážené, na ulici asistuje aj polícia!“

„Nie, nepočul,“ priznal váhavo policajt.

„Nie!?“ žasol umelecký drevený tesár. „Je to medzinárodný projekt, bude sa tancovať u nás, v Čechách, v Poľsku, už je kontrahovaná západná Európa, počíta sa so zámorím.“ Rozprával zanietene, akoby práve objavil potok s polkilovými balvanmi zlata. Oči mu len tak horeli. „Vás to nezaujíma?“

„A…?“ schladil ho policajt bez umeleckých vlôh.

„Ona sa na ten kasting pripravovala pol roka. Presnejšie, pol roka intenzívne, ale vlastne celý život. Bola to jej životná šanca, presne tak mi hovorila, tak k tomu pristupovala, drela ako hovädo a… dnes ráno neprišla! Bol som tam, hľadal som ju, chcel som sa s ňou dohodnúť, porozprávať! Nebola tam. Všetky jej kamarátky, všetky kolegyne tam boli, všetky boli vyvalené z toho, že neprišla, ale ani jedna nevedela, kde je, čo je s ňou, nikomu sa cez víkend neozvala.“

Policajt sa zahniezdil na stoličke. Muž pred ním bol rozohnený, očervenel v tvári, naozaj mu záležalo, aby pochopil vážnosť situácie.

„Chápem,“ povedal lakonicky. Asi až príliš lakonicky.

„Nechápete!“ žasol umelec. Chvíľu zhlboka dýchal a uvažoval, potom dostal nápad. „Predstavte si takúto situáciu. Predstavte si, že by vám volal minister vnútra a povedal vám, že ak v pondelok ráno prídete na nádvorie ministerstva a budete tam hodinu pochodovať hore-dolu, vpravo bok, vľavo bok a zvládnete to na jednotku, dostanete hodnosť plukovníka, možnosť cestovať po celom svete a prachy, o akých sa vám nikdy ani neprisnilo. Povedzte, ale úprimne, prišli by ste v pondelok na nádvorie hodinku zapochodovať?“

Policajt sa lepšie vystrel na stoličke a cmukol pomedzi pery. Aby sa mu lepšie predstavovalo, dostal ešte jednu čiernu cigaretu. Zhlboka si potiahol. Chcel chlapíkovi pred sebou urobiť po vôli a naozaj si takú situáciu predstavil.

Za hodnosť plukovníka by bol ochotný na nádvorí ministerstva vnútra hodinu nielen pochodovať, ale aj sa plaziť až do zodratia opaska a uniformy na pupku. Za takúto hodnosť by bol schopný urobiť čokoľvek, a veľa jeho starších kolegov čokoľvek aj v skutočnosti spravilo – aj pre oveľa nižšiu.

„No dobre,“ povedal, keď sa prebral zo snenia.

Stále mal dve možnosti. Poslať ho preč ako nešťastného paroháča – alebo ho brať vážne.

Poslať ho preč znamenalo, že ho poľutuje, nasľubuje mu, ale bolo tu riziko, že chlapík bude vytrvalý a pôjde ohlásiť nezvestnosť manželky inde, poprípade ešte horšia možnosť – zavolá kamarátovi, ten zavolá kamarátovi a ten zavolá… Napokon sa to donesie na ministerstvo a jeho za nečinnosť a neochotu pomôcť občanovi pokefujú. A tento vyzeral na vytrvalého, určite bude niekam telefonovať, určite pohýbe pákami a ako umelec môže mať kontakty až bohviekde. Veď peknú kuchynskú linku chce mať kdejaký minister, kdejaký podnikateľ, poslanec, okresný riaditeľ, kdejaká sviňa, kdejakí iní slušní občania.

Druhá možnosť bola – začať ho brať vážne. To by znamenalo vyplniť tlačivo o oznámení nezvestnosti, vypočuť ho do zápisnice a vec poslať služobnou poštou vyššie na okres. Inými slovami, znamenalo to hodinu pracovať.

Podpráporčík Matovič bol v podstate inteligentný policajt a nebezpečenstvo vycítil okamžite, namiesto problémov s inšpekciou si zvolil prácu.

„No dobre,“ kapituloval.

Načiahol sa dozadu a z poličky si vybral metodickú príručku. Vybral si zlú – musel sa postaviť a prezrieť všetky, kým našiel tú pravú. Pri ohlasovaní nezvestnosti platili isté pravidlá, čím nižší vek nezvestnej, tým rýchlejšia operatívna akcia. V prípade maloletých detí musel byť okres uvedený do pohotovosti v priebehu dvoch hodín, ak hrozila noc alebo zlé poveternostné podmienky, dokonca mráz, museli konať ešte rýchlejšie. Samozrejme, okamžite treba požiadať o spoluprácu všetky záchranárske zložky, hasičov, záchrannú službu, sanitky, všetko, čo má ruky, nohy a kolesá.

Toto všetko sa dočítal v metodickom pokyne, ale v jeho prípade nešlo o maloletú, išlo o dvadsaťpäťročnú babu kefujúcu na všetky strany a mráz jej asi tiež nehrozil.

Podľa metodického pokynu mal iba jednu povinnosť, presnejšie, tri: vypísať tlačivo o nahlásení nezvestnosti, vypočuť oznamovateľa do zápisnice, urobiť zápis do knihy udalostí a spis potom služobnou poštou poslať na okres pátračovi. Takže vlastne štyri.

V počítači si našiel formulár o nahlásení nezvestnosti.

„Môžeme sa do toho pustiť. Meno?“

„Michal Záborský, ale to už dávno viete, nie?“

„Ticho! Nerušte úradný výkon a odpovedajte!“

Michal od prekvapenia vyvalil oči, a to ešte netušil, koľko policajnej byrokracie a buzerácie zažije v najbližších dňoch.

9

Chosé sa vrátil do kancelárie bez Krauza.

„Je mu zle?“ spýtal sa Burger, ani nezdvihol hlavu od spisu.

„Je. Lengyel mu dal nejaké oblbováky, vraj sa z toho do rána dostane.“

„Tak vysielaj!“

Chosé si sadol a roztvoril poznámkový zošit.

„Dám si trochu…“

Po pitve mal každý nárok na popravenie žalúdka, nebránili mu. Iba poťahovali nosmi, lebo zápach smrti sa okamžite rozšíril v celej kancelárii.

„Vy dvaja…?“

Odmietli.

Chosé sa v chladničke obslúžil sám, slastne zamľaskal a zavrel ju.

Burger odložil spis a Hanzel sa pohodlne uložil na stoličke.

„Váňa a Kuky?“

„Sú s deckami u vyšetrovateľa,“ vysvetlil mu Burger.

„V poriadku, poviem im to neskôr. Takže pre vás dvoch… kde to mám… aha, tu je to!“ Chosé našiel poznámky z pitvy. „V podstate je to veľmi jednoduché. Doktor Lengyel vám odkazuje, že je to ženská noha, máte hľadať dievča vo veku dvadsaťpäť plus-mínus tri roky. Muskulatúra lýtka je pevná a dobre vyvinutá, určite športovala, nie je to žiadna rozkysnutá knedľa. Čítam, ako mi to diktoval, takže dávajte pozor. Na chodidle sú stopy po pľuzgieroch, často používala tenisky, chodidlo trpelo zvýšeným tlakom a námahou. Na päte má stopy po mechanickom poškodení, ale nie terajšom, súvisiacom s odseknutím, niečo ako opakované pľuzgiere, aké mávajú športovci. Máme hľadať mladú športovkyňu. Noha jej bola odseknutá sekerou alebo mačetou, aj kosti sú tak polámané. Potom povedal, že páchateľ nielen sekal, aj rezal sem a tam, a dosť dlho, niekoľkokrát, takže v anatómii sa nevyzná a nástroj nebol extrémne ostrý, žiadny skalpel alebo britva. Všetky laboratórne výsledky nám postupne pošle.“

„Pílil?“

„Nie, Edko, rezal a sekal, žiadna pílka.“

„Nechal nám nejaký podpis?“

„Nie. Doktor povedal, že noha je v podstate odseknutá, určite nie odpílená. Žiadne stopy po pílke. Ak to spravil doktor, alebo mäsiar, urobil to náročky neodborne, aby zahladil stopy. Ak to urobil debil, tak to urobil neodborne, lebo lepšie nevedel. Vraj noha sa dá v kolene oddeliť oveľa ľahšie, rýchlejšie a čistejšie, ale tento to buď nevedel, alebo to tak nechcel spraviť. Mohol to urobiť ktokoľvek, nenechal podpis, nedá sa usudzovať na žiadnu profesiu ani vek, ani vzdelanie, ani pohlavie, ani rasu, ani náboženský rituál, ani nič tomu podobné. Je to iba neodborne odfaklená noha pod kolenom. Presne tak to povedal, citoval som ho. A na záver sa rozčúlil, či by sme chceli psychologický profil páchateľa.“

„Nechceme,“ uistil ho Hanzel.

„Aj som mu to povedal,“ uistil ho Chosé.

„Čo budú ešte skúmať?“ zaujímal sa Burger.

„Budú hľadať nejaké Barrove telieska v krvi a v tkanive, či je to žena alebo muž.“

„Pred chvíľou si povedal, že máme hľadať ženu.“

„Dobre, Edo, to oni vždy tak hovoria, nie? Sú to doktori, ty si iba obyčajný tĺk! Nebol si ešte na pitve, alebo čo? Vedia, čo to je, ale aby si mohli vyfakturovať znalecké posudky, tak ešte musia skúmať. Budú skúmať a o týždeň nám príde výsledok, že je to ženská noha. Zatiaľ mi Lengyel iba do uška pošepol, že máme hľadať ženskú nohu okolo dvadsaťpäť, aby sme nestrácali zbytočne čas.“

Burger si vzdychol a zapálil s cigaretu.

„Mňa nezaujímajú vaše prekáračky so súdnym lekárom, ja chcem vedieť, čo si videl ty! Bol si tam vôbec?“

„Bol.“

„A videl si?“

„Videl som štíhle tenké lýtko a nalakované nechty. Chodidlo má dvadsaťpäť a pol centimetra, čo je veľkosť ženskej obuvi päť a pol.“

„No, to som chcel počuť, ty mudrlant!“ zajasal Burger. „A ďalej?“

„Potom budú skúmať vek. Vraj na to potrebujú konzultantku z Prírodovedeckej fakulty. Nejaká doktorka im to povie podľa tvaru pätovej kosti. Podľa Lengyela mala dvadsaťpäť plus-mínus a odborníčka to iba trochu špecifikuje.“

„Ja by som mu veril aj bez odborníčky.“

„Ja tiež,“ súhlasil s Edom Hanzel.

„Potom budú ešte skúmať, či k odseknutiu došlo zaživa, alebo po smrti. Potrebujú na to nejaké extravazáty.“

„To nám tiež môže pomôcť,“ súhlasil Burger.

„Posledná informácia je najdôležitejšia. Vraj tá haksňa je čerstvá, odseknutá maximálne dvadsaťštyri hodín pred nálezom, ani nesmrdela, žiadne červy, skoro červená krv na reze. Úplne čerstvé mäso.“

„Ako čerstvá?“

„V piatok doobeda, možno v noci zo štvrtka na piatok minulý týždeň.“

Burger si pretrel denne holenú bradu, Hanzel odul pery.

„To je podstatné, toho sa chytíme. Takže noc zo štvrtka, prípadne piatok ráno.“

Burger s kolegom súhlasil, ale neodpustil si poznámku.

„Oto, nezabúdaj, že nám ešte chýba niečo malé nepodstatné k tej nohe. Celé telo. Skôr než začneme naostro, musíme to smetisko prehľadať, kým sa tam nezačnú zlietať muchy.“

Hanzel prikývol.

„Múch tam bude aj tak požehnane, ale prezrieť ho musíme, máš pravdu. Idem telefonovať na okresy, nech nám dajú posily.“

Čakala ich najodpornejšia robota – prehľadať smetisko. Ale niekto ju urobiť musel.

10

Krauz zaspal o jednej poobede, ani nevedel ako, ale namiesto aby sa mu uľavilo, narobil si iba problémy.

Začalo sa to o piatej, keď sa prebudil.

Zubár mu povedal, že zub bude ešte trochu bolieť a potom bude bolesť ustupovať. Keď sa podvečer zobudil, bolelo to veľmi, potom bolesť začala silnieť. Niekedy sa aj majster zubár sekne.

Krauz tušil, že poobede nemá zaspať, že potom bude hore dlho do noci, ale nevedel sa ubrániť a zaspal. Prebudila ho až Sylvia, keď prišla z obchodu.

„Líce máš ešte viac opuchnuté než ráno, keď si k nemu išiel,“ skonštatovala pri pohľade na raneného manžela.

„Aj začína parádne bolieť,“ zaskučal.

„Jedol si niečo? Dáš si niečo malé pod zub? Prepáč, to mi nechtiac vyhŕklo, lebo som sa cestou z práce zastavila v obchode,“ dodala, keď zbadala manželovu ubolenú grimasu. „Kedy si naposledy niečo zjedol?“

Krauz si to už presne nepamätal.

Večer o deviatej bolesť prekročila prvý stupeň – hranicu bežnej odolnosti – a pacient siahol po miernejšom utišujúcom prostriedku, po kyseline chlorovodíkovej. Nakvapkal si desať kvapiek na lyžičku – kocku cukru kategoricky odmietol. Počkal hodinu, teda do desiatej, a nakvapkal si ešte desať. Ako keby prikladal na oheň – pahreba mu horela v ústach, zuby naokolo boli ako ochranné kamene, aby sa oheň nerozšíril do celého lesa.

O jedenástej sa presťahoval do obývačky, aby sa aspoň Sylvia vyspala. Pozeral televízor, ale ani netušil, čo dávajú.

O polnoci sa rozhodol, že zmení premedikáciu, a na druhý stupeň bolestivosti použil vyššiu kvalitu – kyselinu sírovú. Nezdržiaval sa kvapkaním, logol si priamo z fľaštičky. Obraz na televízore sa mu rozložil na tri, občas štyri obrazovky, farby sa stratili, ostala iba ružová a fialová, v hlave mal ako v úli, zato bolesť poskočila a nenápadne sa blížila k tretiemu stupňu. Už ho nebolel zub, bolela ho celá ľavá polovica hlavy, najviac oko a lícne kosti. Keď sa pridalo ucho, siahol po fľaši s vodkou.

Doktor Lengyel mu povedal, že po sírovke sa mu určite uľaví a zaspí, že k fľaši sa ešte nikto nedopracoval – ako sa mohol Krauz presvedčiť na vlastnej koži, aj taký dobrý doktor ako Lengyel sa môže mýliť. Vodku mu výslovne nezakázal, tak pil ako mužík, priamo z fľaše, a aby to nebolo iba bohapusté ožieranie, s každým hltom si vypláchol a dezinfikoval ústa – bolelo to príšerne.

O druhej v noci stál na balkóne, fajčil, rukou sa kŕčovito pridŕžal zábradlia, lebo nohy sa mu od bolesti a únavy triasli ako novonarodenému teliatku.

O tretej v noci stál na balkóne, fajčil a po očku kontroloval vzdialenosť balkónu od asfaltu dolu. Štvrté poschodie by malo stačiť, a bude mať pokoj.

O štvrtej v noci už nevedel trafiť ani na balkón.

Nadránom asi na chvíľu zdriemol, lebo o pol šiestej ním pomykala Sylvia.

„Je pol, chcel si vstávať. Do roboty takto ísť nemôžeš, ale k zubárovi by si mal zájsť, ďalší deň už nevydržíš.“

Pokúsil sa umyť si zuby – takmer omdlel. Ani oholiť sa nedokázal, stačilo priložiť žiletku na líce a skoro mu odtrhlo skalp.

Do autobusu si v takomto stave netrúfol, vzal si auto, takže v čakárni zubnej ambulancie sedel už o pol siedmej, hodinu pred začiatkom ordinačných hodín. Sedel schúlený v rohu, akoby mu bolo zima, a v miernom predklone sa trochu knísal dopredu-dozadu, monotónny pohyb tíšil bolesť, alebo si to aspoň navrával.

Prišiel kamarát zubár, zbadal ho v rohu čakárne, bez slova mu kývol a vtisol ho do ordinácie, ani si neodložil aktovku.

„Sadaj, idem sa prezliecť a pozriem sa na ten tvoj neposlušný zúbok…“

Krauz mu bol vďačný, že s ním zaobchádza ako s päťročným zasratým deckom, čo sa bojí otvoriť ústa, ale jeho teda nikto presviedčať nemusel, otvoril rýchlo a rád. Posadil sa do kresla, oprel si hlavu, kŕčovito privrel oči a bol odhodlaný a pripravený na všetko. Aby bolo všetkým prítomným jasné, aký je odhodlaný, mocne sa chytil opierky kresla a stískal, až kým mu nezbeleli hánky.

„Hohým ťa, hohatrne…“ zastonal z posledných síl.

A potom sa to začalo.

„Ja viem, opatrne, vidím, ako ťa to bolí,“ prikývol doktor a pustil vŕtačku.

Krauz niekde čítal, že ženy si počas života užijú oveľa viac bolesti než muži, lebo musia rodiť. Krauz nesúhlasil, veď muži musia chodiť ku kamarátom, keď ich rozbolia zuby.

Prvý dotyk vŕtačky bol ako dotyk žeravého drôtu vrazeného priamo do mozgu, Krauz sa vzopäl, ale držal, doktor neprestával. Pacientovi sa zazdalo, že predstavu žeravého drôtu si zafixoval tak silno, až sa ozvalo slabé zasyčanie. Hneď nato zacítil odporný hnilobný zápach a naplo ho. Doktor odstúpil, prestal vŕtať, hrotom vŕtačky ukázal na umývadielko.

„Rýchlo si vypláchni!“

Krauz sa nahol, vypľul horké sliny, vypláchol si, oprel sa a neveriacky zažmurkal.

„Čo sa stalo?“

Okamžite sa mu uľavilo. S každým úderom srdca cítil, ako z neho bolesť vyprcháva.

„Nič zvláštne. Zavrel som ti ho dočasnou plombou, ale v dutine sa vytvoril hnis a plyny, tie ti tlačili na tkanivo. Ako som uvoľnil tlak, zub prestal bolieť.“

„Neuveriteľné,“ žasol detektív a mal sto chutí začať si pohvizdovať, tak sa mu odrazu páčilo na svete.

Ale pohvizdovať si nezačal, lebo doktor ešte neskončil. Krauzovi už nič nevadilo, lebo to, čo nasledovalo, bol iba slabý čajový odvar z toho, čo si užil cez noc.

„Hotovo!“ ukončil robotu doktor a odstúpil, aby pustil pacienta z kresla.

„Hotovo?“

„Vyčistil som ti ho, dezinfikoval, dal som ti tam hojivú vložku a začneme s liečením.“

„S liečením!?“ zaskučal Krauz. „A nebolo by lepšie rovno ho vytrhnúť, nech to máme obaja za sebou?“

„Škoda zuba, Riško, podľa mňa sa ešte dá zachrániť. Aspoň vyskúšať by sme to mali.“

„Nemohol by si to skúšať na svojich a mne jednoducho pomôcť?“

„A čo si myslíš, že asi robím?“

„Dokelu,“ frfotal Krauz. Vidina dlhodobého liečenia zuba sa mu vôbec nepozdávala. „Povedz sám, doktor, nie je to nespravodlivé? Žraloky tu žijú štyristo miliónov rokov, zubov majú v papuliach jak naondených, ale v živote ich neboleli, dokonca keď im jeden vypadne, dorastie im druhý. A my? Vraj páni tvorstva! Máme ich sotva tridsať a bolia ako svine! Svine krpaté sklovinaté deravé hnusné!“ zúril pacient.

„A to nie je všetko,“ doplnil ho doktor.

„Ako to myslíš?“

„Okrem zubov majú tie staré príšery aj dva penisy, a to je už vrchol nespravodlivosti, nemyslíš?“

Krauz prikývol – o tomto fakte už dávno vedel, aj to im závidel.

„No, ja mám síce iba jeden, ale dnes v noci som bol ochotný obetovať aj ten, len keby to prestalo bolieť.“

„Tak tomu hovorím zúfalstvo, kamaráde! Asi ťa to fakt muselo bolieť.“

„Nepochybuj.“

„Som rád, že som ti dnes zachránil, nielen zub, ale aj iné orgány, nemenej dôležité pre spokojný život dospelého muža. A pozdravujem Sylviu.“

„Odkážem.“

„Na, tu máš,“ doktor podal detektívovi lístoček. „Vyber si v lekárni antibiotiká, keby si chcel, môžeš ísť aj na péenku.“

„Neblázni! So zubom? Veď by sa mi smialo celé oddelenie!“

„Celé oddelenie dnes celú noc skučalo na balkóne?“

„No, asi nie…“ pripustil Krauz.

„Tak vidíš! Na celé oddelenie sa môžeš zvysoka, nech sa len smejú. Ide o tvoje zdravie, nie?“

„Máš pravdu,“ pripustil detektív, „ale aj tak, radšej to skúsim v robote, keby dačo, domov sa môžem vypýtať vždy.“

„Ako myslíš, ale čo som ti povedal včera, dnes platí dvojnásobne! Nesmieš prechladnúť, žiadny prievan, dávaj si pozor.“

Rozlúčili sa podaním rúk a poklepaním po pleci. Krauz bol napokon rád, že ho včera nezastrelil. Kde by napochytro zohnal náhradného doktora?

11

Vystúpil z výťahu a zarazene zastal. Plechové dvere pleskli ako vždy, teda normálne zarachotili, ale vo vyľudnenej chodbe sa rachot niesol ako výstrel z dela. Nikde nikoho, ani živáčika – takto vyzerá chodba oddelenia vrážd o tretej v noci, a nie cez pracovný čas.

Siahol na kľučku – dvere do kancelárie boli zamknuté, musel použiť kľúč, ale ani v kancelárii nebolo nikoho. Niečo mu napovedalo porozhadzované šatstvo povešané ledabolo na operadlách stoličiek.

Opatrne si odložil tašku a pre istotu zamieril do šéfovej kancelárie.

„Uf, to sa mi uľavilo, Šani, aspoňže ty si tu!“

„Aj mne, že ťa vidím medzi živými, Riško,“ privítal ho naradostený šéf oddelenia vrážd.

„Šani, kde sú všetci?“

„Všetko je na smetisku.“

„Ja som im dávno hovoril, že tam patria. Ale všetci do jedného?“

„To je jednoduché, Riško! Včera sa nám už nepodarilo zorganizovať prehliadku smetiska, tak to Edo vybavil nadnes ráno a čo malo ruky-nohy zdravé, som tam vyhnal. Aj okresy poslali detektívov, niečo nám požičali aj uniformované zložky. Veľká pátracia akcia. Ukáž sa,“ zakončil výklad Mayor.

Krauz sa pootočil.

„Ešte to máš napuchnuté.“

„Ale už to skoro vôbec nebolí,“ klamal Krauz.

„Klameš,“ odhalil ho šéf, „ale nevadí, ty musíš vedieť, ako si na tom. Keby bolo zle, povedz, môžeš ísť domov alebo aj na maródku.“

„Až také zlé to určite nie je, ale asi za nimi von nepôjdem…“

„To s tou maródkou som preháňal, dúfal som, že odmietneš, no von ťa nepustím, ani keby si chcel! Si na hlavičku, Rišo? Čo by si tam robil? Akurát by si chytil prievan! Nájdi si nejakú robotu v kancli.“

„Idem si pozrieť spis.“

„Dobre. A mohol by si skontrolovať, či sa všetky stopy dostali, kam sa majú dostať, a či sa na expertízach pracuje. Trochu ich ponaháňaj, nech to zas netrvá večnosť.“

„Idem na to, šéfe!“

Krauz si našiel celkom slušnú ulievareň v kancelárii, zato jeho kolegovia také šťastie nemali – skončili na smetisku, ako im to už dávno prorokoval Krauz. Aj tak tam všetci patria.

12

V pondelok poobede sa Burger naozaj snažil, ale už po prvých telefonátoch mu bolo jasné, že ani do večera nedá dokopy potrebný počet pátračov. Radšej si celú akciu naplánoval nadnes ráno a bez stresu sa mohli venovať bohumilej činnosti.

Asi dvadsať ich bolo z oddelenia vrážd a lúpeží, asi dvadsať detektívov požičali okresy, asi dvadsať chlapov dodala uniforma. Teraz bolo aj tak jedno, kto je odkiaľ, lebo všetci mali na sebe vojenské maskáče a vysoké čierne kanady. Niektorí vymenili pištole a samopaly za palice, pár sa ich vyzbrojilo motykami a lopatami, dvaja mali aj krompáče.

Burger nezabudol ani na tých najdôležitejších. Krátko pred fajrontom zatelefonoval správcovi smetiska – vlastne úložiska komunálneho odpadu, ako ho hneď po úvodnej vete opravil správca – a zabezpečil si jeho asistenciu, ako aj prítomnosť všetkých vodičov smetiarskych áut, ktoré v piatok a v sobotu vyvážali odpad.

Na vrátnici čakala, podupkávala a fajčila skupinka ôsmich nasrdene gániacich chlapov – o kúsok ďalej ich bolo asi pätnásť, ale gánili rovnako nevraživo.

V utorok ráno sa odpad zo sídlisk nevyvážal – smetiari sa spolčili s policajtmi a kašlali na robotu.

Burger sa okamžite ujal vedenia akcie. Zoznámil sa so správcom, predstavili sa s riaditeľom podniku, lebo aj jemu sa donieslo, čo sa dnes bude diať, potom si podal ruky s dvoma vrátnikmi a napokon so všetkými šoférmi.

„Ku každému autu patria dvaja, niekedy traja manipulační robotníci, to sú tamtí,“ ukázal správca na skupinku obďaleč.

„Takže sem vozí iba osem smetiarskych áut?“ Burger rýchlo spočítal vodičov.

„Nie, podstatne viac, ale povedali ste iba tých, čo vozili v piatok a v sobotu.“

„Aha,“ Burger pripustil svoj omyl, „takže osem.“

„No…“ zaváhal správca, lebo ani to nebolo celkom presné. „V čate ich je dvanásť, ale dvaja sú na maródke, jeden sa stará o choré dieťa a jeden je na dovolenke. V piatok ani v sobotu tu neboli.“

„Takže osem,“ trval na svojom Burger.

„Takže osem,“ pripustil správca.

„Vozia a vysýpajú, ako sa im zachce, alebo to niekto koordinuje?“

„To by dopadlo, keby si každý vysýpal, kam chce!“ žasol správca úložiska komunálneho odpadu a zatváril sa dosť dôležito. „Ja to tu všetko koordinujem, ako ste správne poznamenali. Vozíme vždy na jeden úsek. Keď vznikne kopa, príde buldozér a odpad zarovná, opraví a spevní príjazdové cestičky tak, aby nedošlo k zosuvu pod autom, a vysýpame ďalej.“

„To je výborné!“ zajasal Burger. „Predpokladám, že nám budete vedieť presne ukázať miesto, kam sa vozilo v piatok aj v sobotu.“

„Určite áno, na to miesto vozíme už mesiac a asi mesiac ešte budeme. Keď dosiahneme úroveň desať metrov nad terén, presunieme sa na vedľajší úsek.“

„Výborne! Chlapi! Poďte bližšie, nech nemusím revať,“ vyzval všetkých, aby sa zomkli pred vrátnicou do poloblúka.

Policajti pochopili, že zatiaľ, kým im nedajú konkrétnu robotu, majú voľno, niektorí si vybalili raňajky a jedli, iní iba pofajčievali a sledovali organizačné schopnosti staršieho kolegu z oddelenia vrážd.

Chlapom chvíľu trvalo, kým sa zhromaždili pred Burgerom, ale naháňať ich nemohol, oni jednotnému vojenskému veleniu nepodliehali a mohli kašľať na subordináciu.

Novembrový vietor párkrát zadul, oprel sa im do chrbtov. Všetci mali hrubé pracovné kabáty, niektorí si aj zodvihli goliere. Burger s obavami vzhliadol a nevraživo zagánil na sivé chmáry letiace po oblohe.

„Dnes nie, vydrž aspoň do obeda,“ zašomral si popod nos.

Konečne sa zoradili. Riaditeľ podniku a správca úložiska sa postavili vedľa Burgera každý z jednej strany, a tým dodali jeho osobe primeranú vážnosť – odteraz ho musia poslúchať všetci, aj šoféri, aj robotníci.

„Chlapi!“ oslovil ich Burger. „Všetci ste už počuli, čo tu v sobotu našli tie decká, určite o tom už všetci viete. Od soboty ubehli tri dni a my sme nezaháľali, tiež sme sa niečo dozvedeli. Už vieme, že našli ozajstnú ľudskú nohu! Žiadna bábka, žiadna umelina, žiadny nepodarený žart, ale ozajstná ľudská noha, dokonca ženská. Odborníci lekári zistili, že mohla mať asi dvadsaťpäť, takže mladá žena. My predpokladáme, že takúto tortúru…“

„Čo je to tortúra, nejaký policajný výraz?“ zašepkal chlapík v hrubom prešiváku susedovi.

„Drž hubu, chvíľu si ho vypočujeme a ideme po robote, vyser sa na ich odborné výrazy,“ zašepkal mu sused.

„… nemohla prežiť a myslíme si, že je mŕtva,“ pokračoval Burger zvýšeným hlasom, aby ho počuli aj do zadných radov. „Logicky ďalej predpokladáme, že ak sem páchateľ odhodil nohu, mohol odhodiť aj celé telo. Môže byť vcelku, môže byť rozsekané vo viacerých vreciach. Nato sme dnes tu, aby sme to zistili. Vy nám môžete pomôcť v jednej veci,“ na chvíľu sa odmlčal a skontroloval ich, či ho počúvajú. Počúvali všetci, niektorí s napätím, niektorí zjavne neochotne, ale všetci veľmi pozorne, „a to je ustálenie, teda presné zistenie miesta, kde to-ktoré konkrétne auto, čo priviezlo vrece s nohou, vysýpalo, a hlavne, kde nakladalo, teda v ktorom kontajneri vrece pôvodne bolo. Ak zistíme kontajner, zistíme ulicu a môžeme vyšetrovať ďalej. To je všetko, čo od vás potrebujeme, prehľadávať s nami nemusíte, o to sa postaráme sami.“

Pri slove prehľadávať sa pár chlapov usmialo – naozaj im ani vo sne nenapadlo pomáhať policajtom až tak obetavo.

„Teraz vás všetkých poprosím, aby ste nás zaviedli na miesto nálezu.“

„Však ste tam už boli,“ namietol hlas z davu.

„To boli kolegovia, čo mali cez víkend službu, my sme iná partia, my to budeme vyšetrovať. Okrem toho by som bol rád, keby ste mi priamo na tvári miesta ukázali, kde každý z vás v sobotu vysýpal.“

Burger skončil a počkal, kým sa aspoň jeden pohne do svahu z odpadkov. Riaditeľ využil chvíľu trápneho ticha a tiež sa ozval.

„Pán… pán kapitán… pán…“ habkal a nevedel si spomenúť.

„Burger.“

„Pán kapitán Burger, ak dovolíte, ja by som sa odporúčal a pôjdem sa venovať iným povinnostiam. Náš zodpovedný pracovník, pán správca Zmeškal, vám bude plne k dispozícii. Keby ste niečo, čokoľvek, potrebovali, nech sa páči…“ podal mu vizitku.

„Samozrejme, pán riaditeľ,“ prepustil ho Burger a schoval si vizitku, „ani som pôvodne nepočítal, že sa dnes ráno budete unúvať…“

„Ale no táák! Pomáhať polícii je predsa samozrejmosť!“ rozplýval sa riaditeľ podniku.

„… a že prídete. Ale urobili ste mi radosť. O vašom prístupe k celému problému budem informovať nadriadené zložky.“

Riaditeľ vypol hruď, akoby malo nasledovať vyznamenanie za statočnosť.

„Ako hovorím, považoval som za samozrejmosť pomôcť aspoň na začiatku pátrania, okrem toho je to moja občianska povinnosť!“

Chlapi v prešivákoch gánili na trtka v obleku, jeden sa nezdržal a zašepkal: „Choď do riti, jebino s kravatou, radšej sa staraj o naše prémie, čo ste nám zabudli vyplatiť za minulý kvartál…“ Ale zašepkal to tak nešikovne, že to počuli všetci okrem riaditeľa.

Burger podal riaditeľovi ruku a ostatní ho pohľadom sledovali, až kým nenasadol do veľkej čiernej limuzíny. Pred nasadnutím sa pokúsil očistiť si o podbehy auta vyleštené lakovky, ale po pár kopancoch to vzdal. Bolo mu jasné, že pred poradou sa bude musieť zastaviť v kancelárii a prezuť sa.

Vodič limuzíny mal viac rozumu, aj on mal vyleštené lakovky a ani mu nenapadlo vystúpiť na smetisku z auta.

„Tak poďme!“ vyzval ostatných Burger.

Namáhavé zdĺhavé stúpanie do páchnuceho kopca z odpadkov chcel využiť na improvizovaný výsluch správcu v teréne. Opatrne kráčali plece pri pleci v koľajach, čo vyjazdili smetiarske autá.

„Pán Zmeškal…“

„Áno?“

„… odkiaľ sa sem vozí odpad? Budeme vedieť presne stanoviť miesta, odkiaľ pochádza odpad z piatka a zo soboty, však?“ nádejal sa detektív.

„No,“ zaodŕhal správca, „ja som vás pozorne počúval, pán kapitán, a nechcel som vám pred riaditeľom skákať do reči, ale asi budete sklamaný. Je mi naozaj ľúto, ale sám uvidíte, ako to tu chodí,“ dychčal správca, a aby sa mu lepšie rozprávalo, zvoľnil krok. „Vy chcete zistiť, odkiaľ pochádza odpad…“

„Aj to je naším cieľom.“

„… to asi nepôjde. Musíte si uvedomiť, že táto skládka je síce postavená v katastri mesta, presnejšie, na hranici, ale je určená na uloženie komunálneho odpadu z obcí naokolo. Zoznam obcí vám dám v kancelárii. Mestský odpad, teda odpad zo sídlisk, sa bežne vozí do mestskej spaľovne, ale ani tá nie je stále v prevádzke a nie vždy stíha. Občas sa sem zavezie pár áut aj z okrajových sídlisk druhého obvodu. Ostatné mestské obvody majú záložné úložiská v blízkosti svojich regiónov, no tie vás asi zaujímať nebudú. V piatok doobeda sa sem vozil iba odpad z obcí, ale poobede a v sobotu aj odpad zo sídlisk z dvojky. Zoznam ulíc vám tiež dám v kancelárii.“

„Ale to je vynikajúce!“ zajasal Burger.

„Ani nie,“ schladil ho skúsený správca.

K vysvetleniu sa nedostal, lebo došli na vrchol kopca a vodiči, ktorí viedli procesiu, zastali. Ostatní ich pomaly dobiehali.

„A sme tu. Teraz zavážame tento severný svah, odtiaľto až potiaľ,“ ukázal správca.

„Chlapci,“ Burger požiadal dvoch mladých policajtov, „zoberte to červené a tamto žlté vrece a položte ich na hranu svahu, ako ukázal správca.“

Správca išiel s nimi a vrecia položili na meter presne. Burger si očami premeral vzdialenosť medzi vrecami, hĺbku svahu a začínal šípiť zradu.

„To je aspoň štyridsať metrov.“

„Aspoň,“ súhlasil správca a pozrel sa dolu svahom. „A svah má najmenej dvadsať metrov.“

„No do ri…“

„A to nie je všetko, pán kapitán!“

„Ako to?“

„Musíte počítať aj s hĺbkou. Vrecia, čo sem boli navezené v piatok, sú pochované pod odpadom zo soboty, a na niektorých miestach to môže byť aj meter, dva…“

„Nie!“ zastonal Burger.

„Pri takomto veľkom zábere, ako vidíte, si žiadny vodič ani pomocník nemôže pamätať, kam konkrétnu navážku vysypali, oni sa otočia niekoľkokrát denne. Nikto vám presne neurčí, kam sa jeho odpad odkotúľal, ani vám presne nepovedia, z ktorých ulíc alebo z ktorých kontajnerov bolo vrece, čo vás najviac zaujíma, privezené. Jednoducho odpad – a vrecia sú pomiešané.“

Burger stál na hrane svahu a smutne gánil dolu. Opäť sa mu potvrdilo, že vykonávať remeslo detektíva z kancelárie sa nedá – v teréne všetko vyzerá úplne inak. Dúfal, že vodiči a pomocníci im pomôžu ustáliť ulicu, možno aj kontajner, a teraz vidí, že sa mýlil.

„Ak neveríte, pán kapitán, ja vás presvedčím,“ dorábal ho správca. „Vy šiesti,“ ukázal na pomocníkov v prešivákoch, „zoberte každý po jednom vreci a postavte sa na hranu svahu.“

Poslúchli a s vrecami sa postavili na hranu svahu, policajti im uhli a urobili miesto.

„Teraz ich zodvihnite, a keď napočítam do troch, tak ich odhodíte, no nie do diaľky, ale tak, aby sa kotúľali po svahu, akoby vypadli z auta. Raz – dva – tri!“

Hodili.

Prvé vrece narazilo v tretine svahu na iné, asi oveľa tvrdšie, a ostalo stáť, dve ďalšie sa ako dvojičky skotúľali až na dno rokliny, štvrté v polovici svahu narazilo na prekážku, ako veľká čierna rotujúca guľa odbočilo v ostrom uhle doľava a skončilo o dvadsať metrov od dvojičiek. Piate vrece ostalo zaseknuté v spodnej tretine svahu, šieste sa roztrhlo a obsah sa rozsypal po svahu ako minilavína.

Burger si vzdychol a správca už radšej nič nepovedal. Názorná ukážka bola naozaj názorná.

„Dobre,“ kapituloval Burger. „Už je mi to jasné. Začneme takto,“ zauvažoval, „všetci sa presunieme na spodný okraj svahu a urobíme rojnicu plece vedľa pleca. Budeme postupovať hore svahom a podľa možnosti pôjdeme aj do hĺbky. Palicami budeme rozsekávať vrecia a kontrolovať ich obsah,“ zaváhal. Uvedomil si, že je na cudzom piesočku a nepozná pravidlá. „Pán správca…“

„Áno?“

„…a môžeme vôbec tie vrecia rozsekávať?“

„Iste. Neprehadzujte ich za plot, inak si s nimi robte, čo len chcete.“

„Výborne! Takže prezrieme obsah každého vreca. Hľadáme ženské údy, torzo trupu, zakrvavené ženské šaty, spodnú bielizeň, čokoľvek.“

Už chcel skončiť, ale uvedomil si, že pre niekoho by mohla byť jeho inštruktáž nedostačujúca.

„Samozrejme, ak nájdete mužské údy, alebo torzo mužského tela, alebo mužské zakrvavené oblečenie, neobídete ho iba tak a zahlásite mi aj to!“

Skoro všetci policajti sa zasmiali, zo smetiarov ani jeden.

„Okrem toho hľadáme nástroje. Akýkoľvek nôž, sekeru, sekáčik, mačetu, čokoľvek, a nemusí to byť ani krvavé. Dokonca aj pílku, beriem aj pílku, môže byť aj motorová, lebo dnes sa už nedá veriť ničomu! Pochopil každý? Sú nejaké otázky?“ Burger sa poobzeral. „Ak nie, tak prosím… Chosé!“

„No?“

„Zober si ich na povel, zoraďte sa dolu do rojnice a začnite stúpať hore svahom. Ja prídem o chvíľu.“

„Jasnačka. Decká, za mnou, do útoku!“ zavelil Chosé.

Policajti sa začali spúšťať dolu svahom, väčšina opatrne, dvaja-traja sa skotúľali za výdatného bohovania-kristovania.

Burger s nimi dolu nešiel, mal ešte plán.

„Chlapi, ešte raz pristúpte bližšie, niečo vám poviem a potom už môžete ísť do roboty.“

Chlapi v prešivákoch pristúpili, opäť ho pozorne počúvali.

„Nepôjde to tak, ako som si naplánoval, váš správca mi to názorne predviedol, takže v tom podstatnom nám nepomôžete, ale v jednej veci možno áno. Pozorne ma počúvajte. Verím, že nikto z vás si nemôže pamätať, kam tú-ktorú várku vysypal a či v nej bolo vrece s nohou. Takto od konca sa nikam nedostaneme, ale mohli by sme sa dostať na začiatok. Vy vodiči ani nie, väčšinou sedíte v aute, ale tu, chlapci pomocníci, vy predsa robíte priamo s tými kontajnermi, vy ich vysýpate, vy priamo vidíte, čo sa sype, ako to mašina spracúva, ako ten sajrajt tlačí dovnútra… vy by ste mohli!“

Pomocníci sa vystreli ako na povel. Konečne si ich niekto všimol, konečne nehrali druhé husle, konečne niekto docenil aj ich robotu. Tento starší policajt, evidentne veliteľ, sa im hneď zdal sympatickejší.

„Možno ste si pri vysýpaní kontajnerov do auta všimli niečo zvláštne, čosi, čo sa vám vtedy iba zazdalo, a nevenovali ste tomu pozornosť, ale teraz, keď som vám vysvetlil súvislosti, by to niečo mohlo znamenať. Nejaké natrhnuté vrece, nejaký náznak ruky či druhej nohy, možno iba ledabolo vytŕčajúci palec, trochu krvi, možno nejaký nôž… neviem. Skúste si spomenúť. Pomohla by nám akákoľvek maličkosť, čokoľvek, niečo, čo bolo v piatok alebo v sobotu pre vás možno nepodstatné, ale teraz už viete, že to môže byť dôležité. Skúste si spomenúť.“

Skúsili.

Burger videl, že pár z nich naozaj skúsilo.

Detektív mal dosť skúseností z praxe a dobre vedel, že kolektívny výsluch môže priniesť výsledky iba v špeciálnych prípadoch, iba za istých okolností, no v iných prípadoch môže byť na škodu. Možno toto bol ten prípad, keď sa jeden druhého báli alebo hanbili sa otvorene pomôcť policajtom vo vyšetrovaní. O kriminálnej minulosti niektorých z nich nemal Burger prehnane optimistické predstavy.

„Dobre, tak inak! Od dnešného dňa bude na vrátnici za oknom nalepený veľký papier s telefónnym číslom do mojej kancelárie. Ak si niekto spomenie, môže mi kedykoľvek zavolať. Okrem toho poznáte aj číslo stopäťdesiatosem, čo je univerzálna policajná linka, stačí, ak si vypýtate Burgera z oddelenia vrážd. Sľubujem, že nikoho z vás nebudem zbytočne ťahať na výsluchy, nebudete execírovaní kade-tade po kanceláriách, môžete ma zavolať do krčmy na pivo a platím celú útratu. Aj v krčme sa dá podebatovať. Okrem toho,“ Burger zaváhal a zvažoval výšku sumy, „… sľubujem, že ten, kto nám naozaj pomôže, dostane odmenu päťsto korún!“

Odmlčal sa a prezeral si ich jedného za druhým. Suma zapôsobila, v dave zahučalo.

„Teraz už môžete ísť. Ďakujem vám za pomoc, chlapi, a verte mi, že vašu robotu si vysoko vážim. Ďakujem vám a do skorého videnia. Aspoň s jedným z vás,“ zašomral na záver.

„Dovi… nazdar… veľa šťastia…“ lúčili sa chlapi a pomaly sa pobrali dolu svahom.

„Ten ich veliteľ nie je až taký chuj ako ostatní fízli,“ pošepol jeden druhému a šepkal, aj keď boli dosť ďaleko, aby ich Burger mohol počuť.

Mladý blondiačik s modrými očami ho počúval iba na pol ucha, bol zamyslený a nesústredil sa na cestu – zakopol, a nebyť chrbta pred ním, spadol by na zem.

„Čo ti je, Janko? Si námesačný?“

Blondiačik s modrými očami nebol námesačný, iba si spomínal.

„To nebolo zlé,“ pochválil Burgera správca a pohľadom odprevádzal kolegov.

„Občas to zaberie.“

„Nič iné nezaberie, jedine päťstovka.“

A aby boli slová správcu spečatené, oblohu preťal blesk a začalo popŕchať.

13

Burger sa išiel porozprávať s vrátnikmi, nie preto, aby sa schoval pred dažďom, ale bolo to potrebné. Výsluch v teréne mu trval dlho a neodmietol ani ponúknutú kávičku.

Dážď pomaly ustával, premoknutí špinaví a nasmradnutí policajti postupovali hore svahom. Krátko pred obedom už boli niektorí šikovnejší hore a hrotmi palíc si čistili hrubý vzor na podrážkach – vyšparchávali zvyšky jogurtov, masla, paštét, roztečeného mäsa, zhnitých rýb, latexových farieb, rozmočených servítok a všetkého možného, čo sa im tam zachytilo. Po cestičke vyjazdenej smetiarskymi autami sa k nim odspodu blížili dve deti.

„Héj, vy dvaja, čo tu robíte!“ okríkol ich policajt v maskáčoch a zahnal sa palicou.

„Čo by sme, toto je náš rajón,“ drzo odpovedalo dievča a zodvihlo ruku, aby zakrylo brata pred úderom.

„Ty šteňa, jednu ti…“

„Nechaj ich,“ zakročil mladý policajt, čo slúžil na miestnom oddelení. „To sú krpatí Keszeghovci, tieto decká našli tú nohu.“

Tak ich nechali.

„Čo tu robíte?“ spýtalo sa dievča známeho policajta z miestneho oddelenia. „Prečo je vás toľko?“

„Prehľadávame svah.“

„Aj vy zháňate chlieb?“

„Ani nie.“

„Nechali ste nám nejaký?“

„Počúvaj, Ilonka, dnes tu žiadny chlieb nenájdete, choďte inde. Choďte tam napravo a chlapom dajte pokoj.“

„Napravo je všetko staré, teraz sa naváža iba sem, my potrebujeme čerstvý chlieb alebo čokoľvek na jedenie, ale čerstvé. Nemôžeme ísť napravo, nechápeš? Tam je už všetko zhnité. Ty to tu nepoznáš?“

„Poznám, poznám,“ vzdychol si policajt. „Ilonka, poď sem.“

„Načo?“

„No poď sem! Počúvaj ma. Keď budeš s Imrom prehľadávať tento svah a nájdete ešte jednu nohu alebo ruku, alebo čokoľvek, možno aj krvavé ženské šaty, alebo nôž, alebo či sekeru, zavoláš mi na oddelenie…“

„Ako vám mám zavolať?“

To bola pravda – ako má zavolať?

„Tak prídeš za mnou,“ opravil sa miestny policajt, „a ukážeš mi, kde ste to našli. Dobre?“

„Dobre.“

„Dnes tu nehľadajte,“ pokračoval miestny policajt smutným hlasom, „nič tu nenájdete, všetko sme rozdupali a rozsekali.“

„Ale keď neprinesieme chlieb otec nás zbije.“

Policajt zalovil v maskáčovej bunde, vytiahol služobný preukaz a z neho vybral dvadsaťkorunáčku. Podal jej bankovku a usmial sa na ňu.

„Choď do obchodu a kúp chlieb, aby vás otec nebil.“

Chosé stál bokom a počul ich dialóg. Prestal si čistiť podrážky, podišiel bližšie.

„Dievča, ako sa to…“

„Ilonka.“

„Ilonka, ty sem chodíš každý deň?“

„Chodím.“

„Tohto môjho kamaráta poznáš,“ ukázal na mladého policajta z miestneho oddelenia, ktorý mu ani nebol kamarát.

„Poznám.“

„Takže mu veríš.“

„Verím.“

„Urob všetko presne, ako ti povedal, ak niečo nájdete, povedz mu to. Čokoľvek krvavé, akýkoľvek hnát, akékoľvek šaty.“

Dievča prikývlo.

„A dnes tu nehľadajte, naozaj sme všetko rozdupali.“

Chosé dobre vedel, že toto je najlepší spôsob, ako sa dopracovať k ďalším dôkazom, presne takto sa musia v kriminalistickej praxi využívať miestne zdroje. Pozrel na kolegu a kývnutím hlavy odsúhlasil jeho postup.

„A počkaj ešte chvíľu, neutekaj, nehryzieme. Na, tu máš…“ Chosé tiež zalovil v služobáku a podal jej dvacku. „Kúp otcovi aj párky, aby vás nebil.“

Jeden z prizerajúcich sa policajtov chcel byť vtipný.

„Chosé! Niečo som o charite čítal, vraj sa to takto robí aj v Afrike a rozvojových krajinách, ale tam za každú bankovku decká platia aspoň fajkou. Čo ty na to? Nedáš si?“

Pár mladých policajtov sa zasmialo, väčšina nie.

„Toto asi nebude ten prípad,“ vzdychol si Chosé, vôbec mu to nepripadalo vtipné. „Mňa skôr serie, že tento drbnutý štát posiela našich vojakov za miliardové výdavky do Afganistanu na výpomoc, poskytuje humanitárnu pomoc za milióny niekde uprostred Afriky, posiela balíčky do juhoamerickej džungle za státisíce, a pritom si nikto neuvedomuje, že Afriku a džungľu máme tu, rovno pod nosom. Tieto decká chodia každý deň po chlieb na smetisko a ešte sú za to bité. Možno by nebolo treba milióny ani stotisíce, možno by im pomohol aj suchý krajec za pár drobných.“

Ani teraz sa nikto z policajtov nezasmial. Obstáli decká koldokola a civeli na ne s neskrývaným súcitom. Každý z prítomných policajtov zatváral ich otcov a bratov, pretože kradli, bili sa a robili zlotu, takí boli, takí sú a takí aj budú, ale decká by za vinu svojich otcov trpieť nemali.

„Na, Ilonka,“ povedal jeden a podal jej bankovku, „kúp otcovi aj paštétu, aby ťa nebil.“

„Na, Ilonka…“ povedal ďalší.

„Na…“

„Na…“

„Na… aj odo mňa.“

Zástup unavených, premoknutých a smradľavých policajtov sa pobral dolu zo smetiska k vrátnici. Podopierali sa palicami a boli takí unavení, že nevládali ani hromžiť. Poctivú robotu si odviedli – nič nenašli.

Ilonka roztvorila bankovky ako vejár a malý Imro po nich prebehol detským prštekom.

„Jeden, dva, tri, päť, osem… Ilonka, do koľko vieš narátať?“

„Do toľko nie, Imino, je ich veľa. Otec nás asi zabije.“

14

Burger vypočul vrátnikov, so správcom si dali po kalíšku na zahriatie, potom prebrali pár spoločenských tém, a keď videl schádzať chlapov z vŕšku, musel akciu ukončiť.

Autobus sa mu vybaviť nepodarilo, na to mal krátky čas, a tak každý útvar, ktorý dnes pomohol, poslal chlapcov na služobných autách. Burger im ďakoval za spoluprácu, postupne, ako schádzali z vŕšku, im jednotlivo podával ruku, sledoval ich, ako nasadajú do služobných áut a odchádzajú.

Boli naštvaní, lebo boli premoknutí, premrznutí, unavení aj hladní, ale hlavne preto, lebo nič nenašli.

Váňa a Kuky mali vlastné auto. Vzadu sa už tlačili traja kolegovia z oddelenia lúpeží.

„Edko, potrebuješ niečo – alebo môžeme ísť?“ spýtal sa Kuky.

„Choďte sa hore ohriať. Uvarte čaj a my prídeme,“ prepustil ich Burger.

Musel počkať na Chosého a na Hanzela, oni traja boli iným autom. Samozrejme, že nie sami – taký luxus, aby sa traja vraždári rozvážali sami na služobnom aute, ak išlo o akciu, kde bolo treba previezť na smetisko čo možno najviac pátračov, si nemohli dovoliť. Vyťaženosť auta doplnili jedným detektívom z oddelenia lúpeží a jedným kriminalistickým technikom.

Parkovisko pred vrátnicou smetiska sa vyprázdnilo. Jedno auto ostalo.

„Čo ste zač?“ spýtal sa Burger.

„Miestne oddelenie z Trnávky.“

„A kto vám chýba?“

„Dvaja mladí! Fero a Vlado.“

Burger nemohol odísť, kým nebola akcia korektne ukončená.

„Kde ste ich videli naposledy?“

„Viem ja? Tam v rojnici, na dne jamy,“ odpovedal namosúrený vodič, lebo aj on už chcel byť v teple.

Burger chvíľu počkal, a keď sa parkovisko úplne vyprázdnilo a dvaja mladí sa nevrátili, začal šípiť prúser.

„No nič,“ rozhodol po chvíli, „musíme sa vrátiť.“

„Nasadnite!“ rozhodol Chosé. „Vybehnem tam jedna báseň.“

„Pršalo,“ upozornil ho Burger.

„Nevadí, je to pevné, a keby dačo, tak nás smetiari vytiahnu.“

Pešo to bola štrapácia, autom minútka. Auto z miestneho oddelenia išlo tesne za nimi. Ostali stáť presne v strede medzi červeným a žltým vrecom vymedzujúcim záber pátrania.

„Feróó, Vladóó!“ zavolal vodič z miestneho oddelenia, postavil sa na hranu svahu a ruky si založil v bok. Pred druhým zavolaním sa až prehol dozadu. „Feróó!“

Načúvali.

Nič.

„Bože…“ zastonal Burger, lebo sa o nich začal báť.

„Feróó!!“

„Nóó?“ ozvalo sa konečne z jamy.

„Kde ste? Počujem ťa, ale nevidím!“

„Tu napravo, prejdite za zákrutu!“

Prešli.

„Vy debili, čo tam dolu robíte?“ žasol vodič.

Žasli aj detektívi z oddelenia vrážd, lebo dvaja mladí boli dobrých sto metrov od vytýčeného úseku pátrania. Žasli, ale nenadávali, ani sa nevytáčali ako vodič, lebo si všimli, čo dvaja mladí robia.

Stáli nad rozseknutým vrecom a civeli naň v nemom úžase.

„Chlapci!“ zavolal jeden mladý a zodvihol hlavu. „My sme asi niečo našli!“

15

Krauz dočítal spis až príliš rýchlo, vlastne to bolo len pár papierov – prípad odseknutej nohy sa iba začínal. Aby si zapamätal, čo ešte od expertov očakávajú, prečítal si záznamy znova, ale ani tak hodinky neposkočili, čas v kancelárii sa príšerne vliekol.

Rozhodol sa telefonovať. Zbuzeroval technika, kde majú fotodokumentáciu z miesta nálezu nohy.

„Už je to hotové, ak vám tak horí za zadkom, tak sa zastavte, aspoň nemusíme behať my.“

Potom ho zbuzeroval pre fotodokumentáciu z pitvy.

„Si normálny, Rišo? Veď sme to robili spolu iba včera! Skôr ako na fajront to nebude!“

Krauz spokojne odložil slúchadlo, ešte sa aj usmieval. Zapáčilo sa mu buzerovať kolegov zavalených prácou a hneď začerstva zavolal na súdne.

„Si vyser oko, drahý detektív! Mám robotu!“

No, na súdnom veľmi nepochodil, doktor Lengyel ho poslal do teplých krajín a treskol slúchadlom. Ešte zavolal na kriminalistický expertízny ústav, či už niečo robia s čiernym vrecom.

„Prišlo iba včera poobede. Zatiaľ to nemá nikto osobne pridelené, takže musíte chvíľu počkať.“

„Ale tu ide o vraždu!“

„Možno o vraždu, možno o ťažkú ujmu na zdraví, možno iba o ochromenie údu. Mŕtvolu nemáte – alebo mi niečo ušlo? V každom prípade musíte počkať.“

„Ako počkať!? Toto má prioritu!“

„Možno u teba. Idem do bufetu, Riško, dám si dvadsať deka svojej priority so sezamovým rožkom a s kofolou. Zavolaj zajtra, možno už niečo budeme vedieť.“

Ani v kriminalistickom ústave to nebola veľká sláva, ale sľúbil Mayorovi, že zavolá, tak zavolal.

Cynický oznam kolegu, že ide riešiť svoje priority do bufetu, Krauzovi pripomenul, že dávno nejedol. Bolesť ustúpila natoľko, že klesol adrenalín a dôsledky niekoľkodňového hladovania sa začali prejavovať. Roztriasli sa mu ruky, krútila sa mu hlava. Vyskúšal bufet aj on a musel uznať, že to nebol zlý nápad. Dvadsať deka parížskeho, bez feferónového, no s čerstvým pečivom mu po dlhom čase pripadali ako manna nebeská. Rožok si trhal na drobné kúsky, aby nemusel hrýzť a aby prežúvanie na jednej strane bolo čo najšetrnejšie.

Konečne sa ako-tak najedol a spokojne sa rozvalil na stoličke.

Zo slastných driemot ho vytrhol telefón.

„Počúvam.“

„Môžete mi dať k telefónu detektíva Fischera?“

„Zora? To si ty?“

„Krauz? To si ty?“

„No.“

„Tak dáš mi ho?“

„Je vonku.“

„Večne ste vonku. Niekedy mám pocit, že ste úplne mimo. Obaja.“

„Pozor, zdanie môže klamať.“

„To znelo skoro ako vyhrážka.“

„To by som si nikdy nedovolil.“

„Nemám čas na jalové filozofovanie o tom, kto môže a nemôže klamať. Zvlášť nie v tejto spoločnosti, kde klamete všetci. Povedz Chosému, nech si večer pohne, mám preňho sako.“

„Aké sako?“

„On vie.“

„Odkážem.“

Telefón cvakol rovnako arogantne, ako zneli posledné slová – bez rozlúčenia. Ani sa nečudoval, s tou vyfintenou strigou si nesadli od prvého stretnutia.

Telefonát Krauzovi pripomenul, že akcia Schovávačka ešte stále beží a výsledky sú žalostné. V najbližšom čase bude treba vyhodnotiť všetky odposluchy, sledovačky, osobné kontakty, záznamy a podať šéfom písomnú správu. Už sa videl, ako dva dni presedí pri klávesnici a bude klamať, až sa budú hory zelenať. Vlastne spraví iba to, čo mu práve predpovedala Zora Kowalská, takže zase mala pravdu.

Telefonát mu nielen pripomenul, že akcia ešte beží, ale aj ho prebral z driemot – už nemal na spánok ani pomyslenie. Z plechovej skrine vybral spis v hrubých žltých doskách s čiernym nápisom Schovávačka a s výraznou červenou pečiatkou v pravom hornom rohu: PRÍSNE TAJNÉ!

Operatívne spisy zaoberajúce sa podrobným rozpracovaním konkrétnej osoby alebo konkrétneho závažného prípadu mali v tom čase ešte primeranú vážnosť, vtedy ešte kriminálna polícia pôsobila samostatne a plnila funkciu, pre ktorú bola koncipovaná. Bohužiaľ, takých dní už mali pred sebou iba žalostne málo.

Krauz si otvoril poslednú stránku spisu a s hrôzou sa zahľadel na dátum posledného hlásenia – keby mu prišla na spis kontrola, určite by ho neminuli znížené percentá z platu. Najvyšší čas venovať sa aj starým prípadom. Krauz si zastokol za ucho obyčajnú ceruzku a začítal sa.

Akciu Schovávačka navrhol šéfovi vraždárov Krauz, bol to jeho nápad. Neprišiel by za ním bez súhlasu Chosého. Najprv o tom spolu pár dní debatovali, prebrali všetky detaily, a až keď Chosé súhlasil, išli za šéfom.

Krauz všetko iba ledabolo hodil na papier, lebo dobre vedel, že každý šéf je v podstate úradník a každý úradník je v podstate byrokrat a bez papiera sa ani nepohne, a tak podal šéfovi papier a vysvetlili mu situáciu. Veci sa pohli a na základe papiera dostali súhlas na dlhodobé rozpracovanie osoby.

Bolo to v podstate jednoduché, v máji toho roku sa stretli s nezvyčajným prípadom – riaditeľka gymnázia si objednala vraždu manžela, lenže riaditeľke plány prekazili a zavreli ju do basy. Krauz a Chosé na prípade pracovali od začiatku a tušili, že tým by sa to skončiť nemalo, že v tom mal prsty aj niekto iný, a začali podozrievať kamarátku riaditeľky Zoru Kowalskú. Lenže Zora, to bol ťažký kaliber, v tom čase to už bola persona z horných desaťtisíc s mimoriadne nebezpečnými konexiami.

Okrem toho Zora bola módna ikona, čo nosila ona, chceli nosiť všetky baby, čo povedala ona, to v móde platilo. Bola majiteľkou prestížneho módneho časopisu Venustas a čo sa napísalo v časopise, to bol zákon na najbližšiu sezónu. Dievča na obálke malo zabezpečený džob na rok dopredu, modely išli na dračku, firmy reklamujúce v jej časopise mali zaručený dvojnásobný, aj trojnásobný zisk – a so všetkým sa museli deliť so Zorou. Jej konto narastalo raketovým tempom, módny salón bol vychytenou značkou a pobočky v najväčších mestách rástli ako huby po daždi. Pôsobila už aj v Prahe a vo Viedni a módne impérium sa utešene rozrastalo, mocnelo a stávalo sa agresívnym, nebezpečným.

Horšie bolo, že si získala klientelu z najvyšších vrstiev a po krátkom čase sa dostala tak vysoko, že na ňu už nemohol ani zákon – jej kontakty siahali všade, prokuratúru a súdy nevynímajúc, lebo všade pracujú ženy, a ak tam pracujú muži, aj oni majú manželky, čo sa chcú z času na čas pretŕčať v smotánke.

Dostať ju bežnými vyšetrovacími metódami bolo prakticky nemožné, a tak Krauz vymyslel akciu cielenú iba proti nej, samozrejme, s využitím najtajnejších kriminalistických metód a prostriedkov.

Najtajnejším prostriedkom bol Chosé – slobodný, fešák bez záväzkov, milovník pekných žien. Zora bola viac ako pekná žena, mala rada silných a odolných mužov a modelky okolo nej boli mladé, prítulné, ambiciózne… Chosé napokon súhlasil, ale nerád.

Odôvodnil to takto: „Súhlasím, ale vnútorne s tým akosi nie som celkom vyrovnaný…“

„Jednu ti drbnem, vygrciaš vnútornosti a vyrovnáš sa s tým jedna báseň!“ navrhol mu Krauz a Chosé už nemal námietky. V duchu sa vytešoval, všivák, a Krauz dobre vedel, že naňho iba hrá divadielko.

Nasadiť Chosého medzi stádo krásnych žien bolo ako pustiť capa do kapusty. Krauz tajne dúfal, že občas aj cap záhradník môže dopestovať šťavnatú hlávku.

Akcia sa začala, Chosé bol v siedmom nebi a Krauz čakal, kedy sa tá krava konečne chytí. Čakal pol roka, a nič, jediný, kto z celej akcie niečo mal, bol Chosé. Dvakrát za celú akciu bol na kožnom, mal plné ruky práce, ale vytrval. Namiesto šťavnatej kapusty mali zatiaľ v ústach iba kyslú chuť neúspechu.

Krauz vybral spis a urobil si poznámky, čo treba rýchlo dorobiť, čo dopísať, čo ešte preveriť a ako sa pripraviť na záverečné vyhodnotenie, lebo viac ako pol roka im šéfovia nedajú.

Skončil s analýzou a chcel sa vyvaliť do kresla namiesto Chosého, vôbec si však neuvedomil, ako beží čas – odrazu sa rozleteli dvere, do kancelárie vpochodovala armáda v maskáčoch a hrubých kanadách a s nimi príšerný smrad.

„No doriti! Ťahajte pod sprchy, ani sa nevyzliekajte!“

Najbližšie ku Krauzovi bol Kuky.

„Ten zub ti už vytrhli, Rišo?“ zagánil na kolegu.

„Nie.“

„Tak poď bližšie, ja sa oň postarám, ty mudrlant!“ Zaujal bojový postoj.

Krauz im dal radšej pokoj, videl, že sú unavení a naštvaní.

„Uvaril si nám čaj?“ zúril ďalej Kuky a premočený maskáčový kabát si už vešal na radiátor.

„Nie, ale vypil som vám všetku vodku.“

„Podržte mi ho!“ zastrájal sa Kuky a vyzúval si mokré vojenské kanady.

Krauz naplnil plechový čajník po okraj a postavil ho na dvojplatničku.

„A kde sú ostatní?“ spýtal sa, keď si uvedomil, že sa vrátil iba Kuky a Váňa. Narobili taký brajgel, až mal pocit, že im do kancelárie vpochodovala celá protichemická rota.

„Idú za nami,“ zašomral Váňa a mordoval sa so šnúrkami.

„A…?“

„Čo – a?“

„Čo ste našli?“

„Všetko možné, ale za slovo stoja akurát dve konzervy rybičiek v oleji. Jedny ešte nie sú ani vyduté,“ referoval o poznanie pokojnejší Váňa.

„Takže lobogo.“

Obaja iba prikývli. Krauz ich nechal v pokoji sa prezliecť.

Netrvalo dlho a vrátil sa aj zvyšok kancelárie. Čaj už rozvoniaval a Kuky s Váňom si užívali, ale nový nápor smradu zo smetiska zabil aj čerstvý vzduch z vetračky, aj rozvoniavajúci cejlónsky sypaný.

Noví umorení a premoknutí vojaci okrem smradu priniesli do kancelárie aj niečo nové. Položili to doprostred kancelárie.

„A to má byť čo?“ žasol Váňa. „Však keď sme odchádzali, nič si nehovoril, Edo!“

„Toto sa stalo tesne po vašom odchode, Váňa. Ešteže sme mali so sebou technika s foťákom a mohli sme to zadokumentovať priamo na mieste nálezu, inak tam mokneme doteraz. Mali sme jednoducho štigro, chlapci moji.“

Všetci sa nahrnuli k vrecu uprostred koberca. Jediný Krauz myslel aj na následky a priniesol pár výtlačkov dennej tlače.

„Zodvihnite to megero, keby niečo tieklo, zaserie nám celú dlážku!“

Zodvihli a Krauz podložil vrstvu novín, aby zachránil koberec.

„Tie vrecia sú dve,“ postrehol Krauz.

„Sú,“ súhlasil Burger. „Jedno vrece v druhom, asi im veľmi záležalo, aby sa obsah nerozsypal a dostal sa na skládku pokope a aby bol hlboko pochovaný pod nánosmi odpadkov. Nevyšlo im to, ani dvojité vrece im neprinieslo úspech.“

„A čo to, doboha, je?“ Krauz nevychádzal z úžasu.

„Dajte nám pätnásť minút, prezlečieme sa, umyjeme a príde chalan z lúpeží, ten šikovný Peter Lipan. Ten, čo skoro zmlátil Kukyho.“

„Nezmlátil!“ ohradil sa karatista. „Iba sme nacvičovali pár pozícií a mne sa šmykla noha.“

„Tak ten, čo skoro šmykol šmyknutú Kukyho nohu,“ opravil sa Burger.

„Vtipný detektív! Šmýkaj radšej pod sprchu, nech si tu včas a nech ti niečo neutečie,“ durdil sa Kuky.

Nikto sa dvojitého nebovomodrého vreca so žltou šnúrkou ani nedotkol, ostalo v strede kancelárie, ako ho položil Burger. Nikto zatiaľ nechápal súvislosti a nikto by si nedovolil neopatrnou manipuláciou niečo pokaziť.

Chlapi z kancelárie stoštyridsaťjeden sa umyli, porozkladali si po kancelárii maskáče na sušenie, dali si čajík od Krauza, trochu vodky, čo im ešte nechal, aj chlebíček od Váňu, lebo v prípade hromadných akcií sa vo Váňovi vždy pohlo svedomie a delil sa so zásobami oveľa ochotnejšie než inokedy, dali si aj cigaretku a pohodlne porozvaľovaní po stoličkách čakali iba na lúpežníka Petra Lipana.

Zaskočil ich – prišiel so svojím šéfom, aj so šéfom vraždárov Mayorom. Posledný sa do kancelárie natrepal technik s fotoaparátom – kde ho tak napochytro zohnali, nechápal nikto.

„No, ukážte ten zázrak!“ vovalil sa dovnútra šéf lúpežníkov.

S Lipanom prišiel aj jeho kolega, s ktorým mali prípad vážnej lúpeže na starosti. Prišiel s hrubým spisom pod pazuchou a bez rozpakov ho hodil na Krauzov stôl.

„Ale neostane tu dlho…“ pre istotu sa ohradil Krauz a s obavami zagánil na hrubý spis.

Nikto mu neodpovedal – to bolo na začiatok zlé znamenie.

Detektív z oddelenia lúpeží Peter Lipan prišiel pripravený – na rukách už mal biele latexové rukavice a pod pazuchou veľké fotografie formátu kancelárskeho papiera.

„Urobte mu miesto.“

Lipan sa predral cez bariéru vraždárov, čupol si a opatrne roztiahol šnúrky na dvojitom vreci. Zväčšil otvor, roztiahol okraje a stiahol ich nižšie. Počkal, kým technik dokončil fotografovanie. Konečne sa im odhalil obsah dvojitého vreca.

Plastové priesvitné kapsičky veľkosti veľkej poštovej obálky so žltým lemovaním po obvode, uzavreté hrubým zipsom. Bežec zipsu bol mocný, oveľa väčší než na zimnej bunde, a jazyk bežca bol miniatúrnou visiacou zámkou pripnutý o kovový mechanizmus na kraji kapsičky. Každá kapsička mala nalepený štítok s číselným kódom.

Nič nepomohlo. Žiadne zabezpečenie, nech je akokoľvek dokonalé a dobre premyslené, nie je proti zlodejom stopercentne účinné – každá kapsička bola naboku rozpáraná nožom a obsah bol v čudu.

Lipan zobral hornú, aby sa nemusel prehrabávať v hlbočine páchnuceho vreca, a prečítal číselný kód.

„Veľké ETC 87845674.“

Kolega si otvoril spis na Krauzovom stole a začal listovať. Dlho listoval. Stále listoval, nemohol zoznam nájsť. Lipanovi v podrepe už brneli nohy a šéfovia strácali trpezlivosť.

„Tak máte to alebo…“

„Už… už, šéfe…“

Konečne našiel, čo hľadal.

„Peťo, ešte raz…“

„ETC 87845674.“

„Počkaj… idem prstom dolu… ešte moment… Mám! Benzínové čerpadlo Benzinol Viedenská, číslo osemdesiatštyri! Mám! Je to ono, Peťo! Máme to!“ jačal kolega od stola.

„Kurva, čo sme sa ich nahľadali,“ uľavil si Lipan a pohladkal vrece, akoby to bol jeho obľúbený psík. „Konečne ich máme!“

Nechali ich chvíľu, aby sa vytešili a vydýchali.

„No a teraz by sme aj my nezasvätení chceli vedieť…“ dožadoval sa Krauz.

Ešte chvíľu kolegom z lúpeží od prekvapenia nedochádzal dych, napokon sa rozhovorili.

„Toto sú vrecká z nočného trezora. Poznal som ich okamžite ešte na smetisku, ale teraz máme istotu!“

„Čo keby si išiel od začiatku,“ stále nechápal Krauz.

„Iste, iste,“ uvedomil si Lipan a začal vysvetľovať trochu súvislejšie. „Máme na stole takýto prípad: dvadsiateho ôsmeho augusta tohto roku v noci z piatka na sobotu vylúpili nočný trezor Prvej všeobecnej banky, pobočka na Centrálnom trhovisku. Dva milióny stotisíc v čudu. Všetky prachy boli v odovzdávacích nočných vreckách. Prepad urobili traja muži, alebo dvaja muži a jedna žena. Ak aj mali vonku komplicov, boli opatrní a nedali sa nahrať na kamery. Zatiaľ o nich nevieme nič. Niekto im pomáhal zvnútra, lebo celú lúpež máme na bezpečnostnej kamere, o ktorej nevedeli. Zámerne hovorím, že o nej nevedeli, lebo o niektorých vedeli, ako sa o chvíľu presvedčíte sami. V každom prípade už tri mesiace hľadáme stopu k peniazom a teraz sme ju našli. Toto sú vrecká z toho nočného prepadu.“

Vraždári v kancelárii mlčali. Nič z toho, čo povedal, nesúviselo s ich prípadom, takže sa im to nielenže nepáčilo, ale ani ich to veľmi nezaujímalo.

„Tri mesiace spali na vreci s prachmi a teraz sa rozhodli vrecká rozpárať a odhodiť?“ nechápal Krauz, lebo na smetisku nebol.

„Nie, nebolo to tak,“ zastal sa kolegov Burger. „Richard, súvislosti sú trochu iné. Vrece našli dvaja mladí policajti…“

„Vek policajtov nejako súvisí s prípadom?“

„Mohol by si láskavo aspoň chvíľu držať hubu? Ako tu bolo fajn, keď ťa boleli zuby a nemohol si otvoriť chlebáreň!“

„Dobre, Edo, už som ticho, ale ani tak ničomu nerozumiem,“ zúfal si Krauz.

„Tak sklapni a počúvaj. Správca smetiska nám predviedol malý pokus, jeho pracovníci hodili dolu svahom šesť vriec a každé skončilo inde. Tým nám chcel demonštrovať, že aj keď zistíme presný čas vysýpania smetí na skládku, dokonca aj konkrétne smetiarske auto, ani tak nie je zaručené, že vrecia budú presne na mieste vysýpania. Tí dvaja mladí to videli, skončili robotu na úseku, čo sme prehľadávali, a z vlastnej iniciatívy sa chceli pozrieť aj kúsok bokom, či nejaké vrece z piatka alebo zo soboty nemohlo odskočiť vedľa…“

„Vlastná iniciatíva,“ zašomral Krauz.

„… a našli toto!“ Burger ukázal na dvojité vrece uprostred kancelárie. „Zavolali sme správcu a vysvetlil nám, že v tom úseku buldozér rozširoval cestu pre nákladiaky a musel odsunúť aj kus svahu, čo zavážali v lete. Vyoral aj staré pochované vrecia z leta a jedno sa skotúľalo na dno svahu. Máš ho pred sebou. Takže páchatelia lúpeže nemuseli sedieť na vreci tri mesiace, mohli si prachy rozdeliť na druhý deň, vrecká z nočného trezora nahádzali do pytľa, presnejšie, do dvojitého, aby mali istotu, že sa nepretrhne, a pochovali ho na dne smetiska. Nikto nemohol predpokladať, že buldozér bude rozširovať cestu v strede smetiska. Kalkulovali dobre, nebyť hlúpej náhody, vrece by na večné veky ostalo pochované pod zemou.“

Krauz si pomasíroval líce, lebo ho práve pichlo v ďasne.

„Fajn,“ zvraštil tvár, lebo pichnutie sa zopakovalo, „chlapcom z lúpeží zagratulujme k prevratnému nálezu, zaželajme im veľa úspechov a poďme sa venovať našej nohe.“

Peter Lipan sa usmial. Aj Burger sa usmial. To je tak, keď detektív vysedáva v kancelárii a nevenuje sa robote v teréne.

„Počkaj, Richard, Peter nám k ich prípadu cestou sem niečo povedal. My už vieme niečo, čo ty nevieš, ale vysvetľovať ti to nebudeme, uvidíš všetko na vlastné oči.“

Mayor objal Krauza okolo pliec.

„Bolí?“

„Nie.“

„Tak ťa pozývam do kina. Bude to premiéra pre nás všetkých, ale som rád, že si tu a uvidíš všetko na vlastné oči aj ty. Ver mi, že to bude stáť za to a aj ja som už zvedavý. Toto si teda nedám utiecť. Poďme za tým magorom!“

Krauz stále ničomu nerozumel, ale nebránil sa, hoci šklbanie v zube sa ozvalo ešte intenzívnejšie.

Kavalkádu odhodlaných detektívov viedol Mayor, všetci ako husi za ním. Do kancelárie Billiho Gatesa to mali zo stoštyridsaťjednotky dvadsať krokov.

Mayor bez zaklopania rozrazil dvere a ocitol sa dnu. Billi im sedel chrbtom, na ušiach mal slúchadlá. Na obrazovke pred ním bola blondínka na štyroch, vrešťala ou, ou, ách, ovísajúce prsia sa jej hompáľali v pravidelných intervaloch ako akustické bambusové rúrky v prievane.

„Čo, doboha… to neviete klopa…“ vyskočil Billi a chcel ich zvoziť hneď medzi dverami.

Všimol si prvého – a sklapol.

„To nie je pre mňa, šéfe, to kopírujem pre…“ v sebaobrane ukázal prstom na rozrajcovanú obrazovku.

„Vypni to, máme robotu,“ uťal mu výhovorky šéf.

Nastala chvíľa trápneho ticha a v stiesnenej kancelárii zastali oproti sebe dve skupiny – jednu tvoril Billi, druhú ostatní, čo sa postupne vtlačili do kancelárie. Dve sekundy ticha a potom sa všetci rozosmiali.

Billi Gates nebol rodina ozajstnému Gatesovi z Ameriky, ale s počítačmi predvádzal neuveriteľné veci, také dokázali iba dvaja itečkári z Pentagónu. Možno jeden z Moskvy a ešte jeden z Tokia, ale o nich správy nemali. Preto dostal detektív Václav Voška prezývku Billi Gates a už sa jej nikdy nezbavil.

V kancelárii sedel sám, viac by sa ich tam aj tak nevmestilo, navyše to nebola klasická kancelária – všetky steny od zeme po strop samé mašiny, videá, monitory, blikajúce diódy a plechové skrine s technickým vybavením pre celé oddelenie. Káble sa ako liany v Amazonke plazili po stoloch aj po linoleu.

Všetci sa rozosmiali, lebo dobre vedeli, že aj keď prišli dvaja šéfovia dvoch samostatných oddelení a ešte k tomu v pracovnom čase, nič mu nemohli, lebo Billi tieto prasaciny sťahoval pre všetkých vrátane šéfov.

„Vieš, Billi, potreboval by som nejakú kvalitku, s manželkou máme výročie a chceli by sme si večer trochu užiť…“ zaznelo v jeho kancelárii asi tisíckrát.

Chúdence policajné manželky! Keby za každé výročie, čo si Billi vypočul ako výhovorku, dostali iba jeden prstienok, chodili by obsypané zlatom ako turecké tanečnice.

„Dosť! Prestaňte sa rehotať!“ zatrhol zábavu Mayor.

Billi postláčal niečo na diaľkovom ovládači a obraz aj zvuk sa stratili.

„Ideme pracovať!“ prekvapil šéf Billiho v pracovnom čase.

„Počúvam. O čo ide, šéfe?“

Dopredu sa predral Peter Lipan.

„Billi, tá lúpež v banke, čo sme spolu strihali na konci leta.“

Billi nepovedal nič, pochopil, sadol si na otáčaciu stoličku, odrazil sa od zeme a dal sa previezť k pultu na opačnej strane kancelárie.

„Daj to sem!“

Chvíľu trvalo, kým sa na obrazovke objavili pásy, potom zrnenie a potom nič. Billi vstal, pohral sa so žalúziami a v kancelárii sa zotmelo – túto atmosféru miloval.

Pridal jas a začal sa hrať s ovládačmi.

Sadnúť si nemali kde, lebo v kancelárii najväčšieho magora na počítače bola iba jedna stolička a jedno kreslo – na stoličke sedel Billi a kto by si sadol do kresla, by cez hradbu chrbtov nevidel nič.

Obstali kolegu a trpezlivo čakali.

Na obrazovke sa ukázala temná, sotva tridsaťmetrová ulička z výšky asi štyroch metrov, múry z oboch strán, na konci tiež múr, takže slepá. Pod kamerou pár betónových schodov hore, podesta a pár schodov z podesty dolu. Aby sa nikto nezabil, schody hore, podestu a schody dolu lemovalo obyčajné rúrkové železné zábradlie.

„Šesť schodov po dvadsať centimetrov, to máme asi meter dvadsať,“ zašomral Krauz.

„Presne,“ súhlasil Lipan, „podesta a zadný vchod do banky sú asi meter dvadsať nad úrovňou cesty.“

Nad dverami svietila obyčajná žiarovka v mliečnom skle, kdesi odzadu prichádzalo silnejšie svetlo – buď z reklamy alebo z nejakej inej neónky mimo dosahu kamery.

Celý obraz bol sivý, sivasto oceľový, bez náznaku farby.

„To bude horor?“ spýtal sa šeptom Krauz.

„Kto bude komentovať?“ odpovedal mu otázkou Billi.

„Ja,“ ujal sa slova Peter Lipan.

„Trochu zvuku by ste pridali? Ja nič nepočujem.“

„Bude už ten kripel držať hubu!?“

Keď sa Krauz s Billim konečne dohodli, začal rozprávať Lipan.

„Vpravo dolu vidíte časomieru. Je nula tri, dvanásť minút a sedemdesiatosem sekúnd…“

„To hádam nie!“ ohradil sa Krauz, tentoraz oprávnene.

„Billi, vráť to… ospravedlňujem sa, je to zliepané… tá jednotka vyzerala ako sedmička, že je to hlúposť, som si ani neuvedomil. Opravujem sa, je nula tri, dvanásť minút a osemnásť sekúnd… začína sa akcia…“

Na banke sa otvorili zadné dvere a trhavými pohybmi sa na podeste objavil muž. Zaplápolal plameň, priložil si ho k tvári, začal fajčiť.

„Stop!“ zavelil Lipan.

Billi zastavil obraz.

„Aby ste tomu rozumeli, banka umiestnila jednu kameru nad zadný vchod. Je vo výške tri metre osemdesiat centimetrov, čo sme premerali. Preto ju páchatelia nezneškodnili, bola privysoko. Hovorím to dopredu, lebo o chvíľu uvidíte, čo spravili s ostatnými. Opakujem, banka dala jednu kameru dozadu do slepej uličky a nasmerovala ju na zadný vchod, ale na opačný smer, na príjazdovú cestu, už prachy nemali. Takže to, čo vidíte, je pohľad na zadný, takzvaný pracovný alebo technický vchod do banky, ktorý by mali využívať iba služobné vozidlá na vykládku kancelárskeho zariadenia a technickí pracovníci, ako sú upratovačky a podobne. Prevoz peňazí sa tadiaľ nerobí, na to slúži nakladacia rampa v suteréne. Cez tieto dvere nesmie prechádzať žiadny pracovník banky, ani žiadny zákazník, na to slúži predný, teda hlavný vchod. Ulička je široká šesť metrov sedem centimetrov, od príjazdového prahu, ktorý je presne za kamerou, je dlhá štyridsaťtri metrov a končí sa zadným múrom vojenskej správy. Úplne ideálne z troch strán uzavretý priestor s jednou jedinou prístupovou cestou, ktorá nie je pod kamerou. Prečo? Toto tu,“ Lipan ukázal prstom na dva body na obrazovke, „je zadný vchod do reštaurácie v Centrálnej tržnici – a toto tu je zadný vchod do práčovne. Ani jedna organizácia nesúhlasila s vybudovaním závory pri vstupe do slepej uličky a nevedeli sa s bankou dohodnúť na financovaní, a tak ulička ostala otvorená, navyše bez kamery smerom na príjazd. Preto ani neuvidíme, odkiaľ chlapci vybehli. Billi, ideme!“

Billi pustil záznam.

„Stop!“ zavelil Lipan. „Ešte som vám zabudol povedať, že záznam, ktorý teraz uvidíte, je zostrihaný zo všetkých možných kamier, čo sme v okolí našli. S Billim sme na tom robili dva týždne. Občas sa zmení farba, občas poskočí časomiera, občas sa zmení uhol pohľadu, ale, verte mi, robili sme, čo sme mohli, a nebolo to ľahké.“

„Aj my sme už robili s krokovým videom, nemusíš sa chváliť,“ upozornil ho Burger.

„Ja sa nechválim, ja sa ospravedlňujem za kvalitu.“

„Tak už prestaňte drístať a poďme na to!“ rozhodol šéf vraždárov.

„Billi, ideme!“ zavelil Lipan a Billi poslúchol.

Spod kamery vybehli tri čierne tiene, dva svižne, jeden s malým oneskorením. Vybehli po šiestich schodíkoch na podestu a zaútočili na fajčiaceho nočného strážnika. V tom momente mal strážnik jednu nohu vyloženú na spodnej tyči zábradlia a zasnene skúmal tmavé zákutia slepej uličky. Vôbec nepostrehol, že zboku sa k nemu niekto blíži, zaregistroval útok, až keď boli na podeste. Prvý tieň ho zrazil na zem jednou ranou a prikľakol si k nemu, ostatní dvaja ich obkolesili a netrpezlivo gestikulovali, aby si pohol. Kľačiaci muž konečne našiel, čo hľadal, zamieril s tým k dverám, chvíľu baštrngoval okolo zámky, potom otvoril dvere a zvyšní dvaja vtiahli telo strážnika dovnútra. Vynorila sa čierna ruka a zavrela za sebou.

„Stop! Každý strážnik má na opasku kaser, putá, baterku a elektrický imobilizér. Puzdro na pištoľ, ktoré vidíte, je nefunkčné, má v ňom maketu pištole. Riaditeľ banky bol zásadne proti tomu, aby sa v jeho budove používali strelné zbrane, či už v dennej, alebo v nočnej službe. Odôvodňoval to tým, že nech zlodeji ukradnú akúkoľvek sumu, všetko sa dá nahradiť, všetko mu poisťovňa preplatí, ale zmarený život už nevráti nikto.“

„Ľudomil.“

„Nevzali by sme ho k nám?“

„Debil,“ ozývalo sa dookola.

„Pokračujem. Okrem toho vybavenia im z opaska visí aj retiazka s kľúčmi od vonkajších vchodov a vnútorných priestorov. Práve tú mu odtrhli a otvorili si zadný vchod.“

„Doriti! To nemôže byť náhoda!“ uľavil si Mayor.

„Tých náhod-nenáhod bude ešte viac, len vydržte. Z výpovede napadnutého nočného strážnika vieme, že si bol niečo po tretej v noci zapáliť v zadnej uličke. Napriek prísnemu zákazu to robili všetci, lebo vnútri sú namontované požiarne hlásiče a fajčiarska miestnosť je na opačnom konci budovy. Okrem toho cigaretka sa lepšie vychutnáva na čerstvom vzduchu než v zafajčenej mikromiestnosti, všakáno. Okrem toho, aké tam bezpečnostné predpisy, veď čo také by sa mohlo stať o tretej v noci, keď všetci spia? Asi takto uvažujú noční strážnici. Aj tento, presne tak! Keď vyšiel von, obzrel sa napravo, vizuálne skontroloval veľkokapacitný kontajner pod kamerou a príjazdovú cestu. Nič podozrivé nevidel, tak za sebou zabuchol dvere a zapálil si. Vyložil si nohu na zábradlie – v kúte slepej uličky ho upútal nejaký škrekot a zahľadel sa doľava. Zdalo sa mu, že sa tam hemžia potkany alebo sa honcujú mačky, ale pravdu už nezistil, lebo stratil vedomie a prebral sa až vnútri. My sme presvedčení, že v čase, keď vyšiel na podestu, boli už páchatelia za kontajnerom a skrytí čakali na príležitosť. Asi tam mali aj auto, kontajner je robustný a zakrýva skoro celý výhľad z podesty na hlavnú ulicu. Bohužiaľ, kamera je umiestnená tak nešťastne, že nevidieť ani len tiene, nieto ešte niečo poriadne. Z kontajnera nevidieť vôbec nič, presvedčili ste sa sami. Keď sa im naskytla príležitosť a strážnik sa zahľadel opačným smerom, vybehli a zneškodnili ho. Od kontajnera na podestu je to sedem metrov, čo sa dá prebehnúť za tri sekundy – ako nám to ten prvý aj predviedol. A teraz pokračujeme, Billi, ideš!“

Do banky vošli tri osoby: Gorbačov, Reagan a Frankenstein.

Čudná zostava! Aj sa tak správali. Obraz sa zmenil, namiesto ponurej slepej uličky ostré svetlo a chodba. Gorbačov s Frankensteinom vtiahli bezvládne telo nočného strážnika do chodby, Reagan sa vrátil, na chvíľu zmizol zo zorného poľa vnútornej kamery – asi zatváral dvere, potom sa objavil znova, pritiahol si stoličku a zastriekal kameru čiernym sprejom.

„Stop! Túto krátku sekvenciu sme tam naschvál nechali, aby bolo vidieť, čo robia s vnútornými kamerami. Je pravda, že sú viditeľne rozostavené v rohoch chodieb, ale Reagan reaguje veľmi pohotovo a svižne. Sledujte!“

Obraz prvej kamery zmizol za nástrekom čierneho spreja, potom nasledoval strih, z iného uhla videli, ako Gorbačov s Frankensteinom ťahajú bezvládne telo po dlažbe, po inej chodbe, a opäť nasledovala stolička, čierny sprej – a nič.

Znova strih a ocitli sa v zvláštnej miestnosti. Odhadli to na šesťkrát šesť metrov, stredom bola postavená pevná železná mreža z postriebreného kovu. Určite nebola postriebrená, ale svietila tak.

Gorbačov s Frankensteinom položili bezvládne telo pred mrežu, na muža za mrežou namierili ruky, čo v nich mali, z tohto uhla pohľadu nebolo vidieť, asi mu niečo povedali, lebo stuhol a zdvihol ruky.

Opäť nasledovala akcia so stoličkou, sprej a obraz zmizol.

Strih, a na obrazovke sa objavil dosť neostrý záber z úplne iného uhla – teraz videli na dvere do zvláštnej zamrežovanej miestnosti, mrežu skoro pred sebou, naľavo strážnika za mrežou so zdvihnutými rukami, napravo Gorbačova, Reagana, Frankensteina – pod ich nohami bezvládne telo nočného strážnika.

„Stop!“

„Kurva, nechaj to ďalej!“

„Páni, trochu disciplíny by som prosil,“ napomenul ich šéf lúpežníkov.

„Držte huby,“ pripojil sa šéf vraždárov.

„Hneď vám to pustíme ďalej, nebojte sa, ale aby ste pochopili priebeh lúpeže, musím vám komentovať výpovede jednotlivých svedkov, inak sa stratíte. Z vonkajšej kamery sme videli iba čierne tiene, až teraz ich vidíme detailnejšie. Na hlavách majú karnevalové masky. Už sme zistili, že sa predávajú v dvanástich špecializovaných obchodoch, ale, bohužiaľ, aj na trhovisku, aj vo veľkoskladoch na Vajnorskej, a dajú sa bez problémov doviezť z Maďarska, prípadne z Rakúska. Nikto takýto tovar neeviduje, nemá výrobné čísla.“

„Skráť to! Masky sú nám ako stopa nahovno, jedine, že by sme ich našli niekomu v skrini pri domovej prehliadke,“ skočil mu do reči Burger.

„Presne!“ súhlasil Lipan. „Ich oblečenie sme konzultovali s našimi aj s vojenskými expertmi. Nie sú to ani tankistické, ani taktické, ani iné obleky používané na špeciálne účely, iba tak vyzerajú. Tí chlapci sú komplet čierni, ale šili si to sami. Alebo je to súčasť nejakého maškarného oblečenia, ktoré zatiaľ nepoznáme. Ak si zohnali masky, mohli si zohnať aj oblečenie. Môžu to byť aj čierne montérky, ale kde sa také používajú, to sme zatiaľ nezistili.“

„Akože nie, veď v banke, nevidíš?“

Lipan ignoroval narážku a pokračoval: „A teraz niečo k ich pohybu. Aby ste pochopili ich nepochopiteľnú suverenitu v orientácii v interiéri, musíte si pozrieť túto mapu, presnejšie, pôdorys prízemia banky.“

Lipan položil na stôl pôdorys a hrotom pera ukazoval.

„Toto je zadný vchod, tadiaľto vošli, tu zastriekali prvú kameru a chodbou sa dostali sem na križovatku. Je to päť metrov. Upratovačky, technický personál, ako sú opravári, údržbári a podobne, musia odbočiť doľava a dostanú sa sem k šatniam alebo ďalej do hospodárskych priestorov, alebo sem ku schodisku, kadiaľ zbehnú do suterénu. Ale oni bez problémov zahli doprava. Tu zastriekali druhú rohovú kameru. Prešli chodbou, zahli doľava, dostali sa do priestorov nočného trezora a zastriekali ďalšiu kameru. Presne vedeli, kam majú ísť, a strážnik im to povedať nemohol, lebo bol v bezvedomí. Vlastne ho celý čas vliekli so sebou.“

„Ale ak zastriekali všetky kamery, ako to, že ich vidíme v nočnom trezore?“

„Dobrá otázka!“ nadskočil Lipan. „Len som čakal, kedy vás to trkne.“

Trklo to Kukyho a na chvíľu o pár centimetrov podrástol.

„Aj mne to už vŕtalo v hlave,“ zašomral Váňa, aby si nemysleli, že je úplný ťulpas.

„Presne dva týždne pred lúpežou dal riaditeľ namontovať skryté kamery do vybraných záťažových priestorov. Vraj sa tomu bránil skoro rok. Z výsluchu svedkov vieme, že argumentoval tým, že by išlo o nezákonné skryté sledovanie jeho zamestnancov a niekto by sa mohol sťažovať. Ten chlap vôbec nepochopil podstatu skrytej kamery a nevedel si ani predstaviť, ako majú fungovať – a že o nich nesmie nikto vedieť. Pojem skrytý, utajený režim ani nepoznal – no čo už, stará štruktúra. Zhodou okolností ho na podnikovej porade jeden mladší kolega z vedenia zlomil a napokon s namontovaním súhlasil. To, čo odteraz uvidíte, je výsledok snímania skrytej kamery uloženej do nástenných hodín v objekte nočného trezora. Hodiny sú dva metre šesťdesiat nad podlahou, takže to bude trochu z uhla. Kvalita je mizerná, technické vybavenie je úbohé. Prežratí vajčáci z banky, čo majú najviac peňazí, šetria, kde len môžu, ale my sme zábery skombinovali s výpoveďami svedkov, teda s výpoveďami tých dvoch strážnikov, a získali sme celkom slušný obraz o priebehu lúpeže. Takže sledujte ďalej. Billi, ideme!“

Obraz bol matný, rozostrený, ale dalo sa pochopiť, o čo ide. Gorbačov, Reagan a Frankenstein mierili na muža za mrežami rukami a všetkým bolo jasné, že v nich majú pištole, hoci z tohto uhla pohľadu ich nebolo dobre vidieť. Pod nohami sa im váľalo bezvládne telo strážnika. Druhý strážnik za mrežou tupo stál s rukami nad hlavou, ani sa nepohol.

„Stop!“

„Kto… to…?“ ohradil sa koktavo Lipan, lebo ako jediný režisér tohto filmu mal výhradné právo používať ten magický pokyn.

„Ja,“ priznal sa Rrauz. „Tak, kurva, už mi niekto vysvetlite, na čo sa to pozerám! Čo je to nočný trezor? Prečo je v strede miestnosti mreža? Prečo je ten debil za mrežou tuhý ako štolverk a nevolá o pomoc? Prečo je z toho celý posratý? To tam nemá tlačidlo prvej pomoci? Nemá telefón? Čo je to za fraška? Kde sme? Lupino Lane natáča s Laurelom a Hardym novú grotesku – alebo tu strážime banku?“

„Billi, zastav to,“ súhlasil Lipan. „Dobre, netušil som, že o tom nič neviete. Vysvetlím vám všetky detaily, len sa smelo pýtajte. Nočný trezor zriadili banky pre nočné prevádzky, napríklad benzínové pumpy, diskotéky, nočné bary, kultúrne podujatia a podobne. Pre všetkých, čo nechceli mať z bezpečnostných dôvodov tržbu u seba celú noc. Funguje to tak, že napríklad zodpovedný pracovník benzínovej stanice v nočnej službe urobí uzávierku, spočíta peniaze, vypíše dvojmo sprievodný list a všetko vloží do vrecka. Vrecko zavrie na zips, zaistí zámkou a zamkne. Vrecko s tržbou a dvoma sprievodnými listami doručí osobne do nočného trezora banky, s ktorou má zmluvu. Má kľúč k nočnému vchodu do banky, pozná kód, ktorým sa dvere otvárajú, vojde dnu a prejde k stene, kde je jedno drevené okienko vedľa druhého. Pozná svoje okienko, teda pozná číslo svojho okienka, má od neho kľúč, otvorí ho a vhodí doň vrecko s tržbou. O viac sa nestará, ide sa vyspať. Na druhej strane tejto drevenej steny s okienkami sedí nočný strážnik, ktorého vidíte tu, za mrežou. Jeho úlohou je strážiť, aby vhodené vrecká ostali v okienkach, kde majú byť, aby sa k nim nikto nedostal, aby neboli pri zúčtovaní problémy. Pretože ide o peniaze, jeho pracovisko je od ostatných oddelené mrežou a nikto tam nesmie vojsť. Lenže aj on sa musí ísť vyšťať aj najesť, takže vedenie banky pohyb v nočnom trezore zorganizovalo tak, že mimo mreže sa pohybuje jeden mobilný strážnik, ktorý ho v čase núdze vystrieda a zaujme jeho miesto. V našom prípade je to ten strážnik v bezvedomí. Okrem týchto dvoch je v službe aj tretí nočný strážnik – ten sedí v hlavnom vchode spredu. Má pred sebou monitory, ale všetko sú to kamery spred hlavného vchodu, z vestibulu, z jednotlivých poschodí, z chodníka pred bankou… nemá monitor so zábermi z nočného trezora. Tam je totiž celonočná fyzická ochrana a to považoval riaditeľ za postačujúce, načo by ich spájal aj kamerou. Majú kontakt cez vnútorný telefón a cez pohyblivého strážnika.“

„Má ten riaditeľ aj deti?“ spýtal sa Burger.

„Prečo?“ nechápal Lipan.

„Ak áno, treba to semeno vykynožiť už v zárodku. Takú tuposť pri ochrane objektov som ešte nezažil.“

„Neviem, či má, ale mal som možnosť rozprávať sa s ním asi trikrát.“

„A…?“

„Vy za ním radšej nechoďte… Ako vás vraždárov poznám…“

„Tak už tento nepodarený príbeh dorozprávaj, nech sa dopracujeme k nejakému koncu.“

„Pohyblivý strážnik sa môže pohybovať medzi strážnikom na hlavnom vchode a medzi strážnikom v nočnom trezore. Pohyblivý strážnik sa môže vymeniť s tým za mrežou, teda v nočnom trezore, ale iba v prípade, že potrebuje ísť na záchod alebo sa najesť. V skutočnosti sa menia, ako sa im zachce, kto chce byť za mrežou, chvíľu je za mrežou, kto si chce ísť zapáliť, ide si von zapáliť. Strážnik na hlavnom vchode sa nesmie vymeniť so strážnikom v nočnom trezore a tento zákaz naozaj dodržiavajú. Je to ďaleko a nemá to praktický význam. Inak povedané, aj na prednom vchode, aj v nočnom trezore stále niekto musí sedieť – pohyblivý strážnik sa má pohybovať medzi nimi a má ich vymeniť, ak niekto potrebuje.“

Lipan skončil prednášku o stave nášho bankovníctva. Chvíľu počkal.

„Majú vnútorné vysielačky?“ spýtal sa Chosé.

„Nie.“

„Majú rýchlosignál na pomoc?“ spýtal sa ďalší.

„Ešte nie, ale už na tom robia.“

„Sú vyvedení na centrálnom pulte?“

„Táto pobočka nie.“

„Používajú vonkajšiu ochranu súkromnej esbéesky?“

„Nie, táto pobočka nie.“

Chosé sa nahol ku Krauzovi: „Ty debil, a načo chodíme každé ráno do roboty? Šak tam je prachov jak nakotených, pripravených iba pre nás.“

„Páni! Poprosím vás, pokračujeme,“ napomenul ich šéf lúpežníkov.

Lenže lúpežníci to s vraždármi nemali také jednoduché. Vždy sa nájde vrták, čo chce použiť zdravý rozum.

„Nie, počkaj, toto si vydiskutujme,“ ohradil sa Krauz. „Máme tu problém s bankovými lúpežami. Každý, kto má chuť, príde do pobočky banky v tmavých okuliaroch a šiltovke, v ruke drží igelitku a lístoček, že má bombu alebo pištoľ. Otrčí ju babe za priehradkou, tá sa poserie a dá mu celý obsah priehradky. A v štatistike vyskočí banková lúpež jak vyšitá.“

„No a?“ ohradil sa šéf lúpežníkov.

„Čo no a? Ty nepoznáš policajný systém padajúceho hovna? Keď stúpne počet takýchto nepodarených päťtisíckorunových lúpeží nad únosnú mieru, stúpne aj tlak nášmu riaditeľovi a začne sa nezmyselné nočné onanovanie, teda stráženie bánk zvonka. Sú to nudné, nič neriešiace dvanásťhodinové služby – a kto to odskáče? Kriminálka a chlapci v uniformách z miestneho oddelenia! Pritom by stačilo urobiť účinné opatrenia v bankách, a je po paráde!“

„To by ich stálo prachy…“

„Aha! Takže ich, chúďatká prachaté bankárske, by to stálo prachy! To, že nás to stojí zdravie a nervy, to je v poriadku!“

„A čo by si s tým asi tak spravil ty?“

„Ja? To isté, čo Nemci. Počuli ste, čo spravili Nemci? Oddelili priehradky od peňazí. Baba za priehradkou môže mať v zásuvke iba pár drobákov, akúkoľvek väčšiu transakciu s peniazmi môže robiť jedine cez trezor v podzemí, spojený s priehradkami potrubnou poštou. Navyše prerobili aj vstupné dvere. Sú dvojité a medzi dverami je dvoj- alebo trojmetrová medzera. Skrytý strážnik, ktorého z priestorov pre zákazníkov nikto nevidí, ovláda tlačidlom dvere, a keď páchateľ z banky uniká, zablokuje ich a páchateľa zavrie medzi dverami ako hada v teráriu. Pochopiteľne, dvere sú z nepriestrelného skla a pomoci sa tam nedovoláš. Aké jednoduché! A nemajú ani desatinu z celkového počtu bankových lúpeží, ako máme my.“

Šéf lúpežníkov si vzdychol: „Richard, už sme štyrikrát iniciovali stretnutie s riaditeľmi bánk, dohovárali sme im, prosili sme ich, argumentovali sme štatistikou – nič. Ich stanovisko je nemenné. Oni majú vklady poistené a naša štatistika ich nezaujíma. Nechcú v bankách žiadnu ochranku, žiadne strelné zbrane, žiadne teráriá namiesto vchodov, vraj by to odrádzalo zákazníkov. A prerábať nič nebudú, to by ich stálo more peňazí.“

Krauz mykol plecom a prstom ukázal na obrazovku.

„V tom prípade pustite tú grotesku ďalej, nech sa zabavíme. A mohli by ste to poslať aj do telky, nech v televíznych novinách ukážu celému národu, ako ľahko sa u nás dá prísť k peniazom. O mesiac budú Vianoce, každému sa zíde pár korún navyše. Ale, prosím, ak sa vám to nepáči, ja už budem ticho.“

„To by bolo fajn…“

Billi pustil obraz a pokračovali. Scéna sa nezmenila – za mrežou stál strážnik s rukami nad hlavou, Gorbačov, Reagan a Frankenstein naňho mierili pištoľami a pod nohami sa im váľal strážnik v bezvedomí.

„Teraz budú nasledovať statické scény, takže vám okomentujem dianie v nočnom trezore podľa výpovede strážnika za mrežou a nemusíme nič vypínať,“ pokračoval Lipan. „Z výpovede strážnika za mrežou vieme, že naňho namierili pištole a prinútili ho podísť k mreži. Ako ho vidíme my, je ďaleko od stolíka, teda od telefónu a alarmu. Chceli, aby sa oprel bruchom o mrežu, odmietol. Chceli, aby otvoril mrežu, tiež odmietol. Teraz vidíte, ako krúti hlavou.“

„Prečo si neotvorili sami? Majú kľúče od vrátnika v bezvedomí.“

„Mreža sa otvára číselným kódom, až potom kľúčom. Skrinka s tlačidlami je z vnútornej strany mreže, tu, skrytá za rohom na stene.“

Krauz s Burgerom si vymenili veľavravné pohľady.

„Ktorý z nich komunikoval so strážnikom najviac?“

„Z tohto pohľadu ich vidíme celkom dobre, lebo sú pokope. Gorbačov má mocnú, zavalitú postavu, Reagan je priemerne stavaný chlap, Frankenstein je chudej postavy. Najviac hovoril Gorbačov a pomáhal mu Reagan. Frankenstein bol iba do počtu. Myslíme si, že to mohla byť aj žena.“

„Prečo?“

„Iba podľa postavy, inak na to nemáme žiadne dôkazy.“

Chlapi sledovali nemý čiernobiely film a čakali, kedy sa konečne niečo začne diať.

„Teraz dávajte pozor! Teraz sa to začne!“

Začalo sa. Gorbačov prestal mieriť, schoval pištoľ, rozopol si čiernu bundu a odkiaľsi z čierneho zákutia vybral nejaký kotúč.

„Čo to…?“

„Lepiaca páska na koberce,“ vysvetlil Lipan.

Prevrátil strážnika na zemi na bok, šikovne mu páskou zviazal ruky za chrbtom, potom nohy a kopol ho do brucha. Strážnik sa prebral, chvíľu sa dezorientovane metal sem a tam, po pár sekundách pochopil situáciu a ostal nehybne ležať.

Gorbačov si kľakol k neborákovi na zem a niečo mu vysvetľoval. Neborák vyvrátil hlavu k mreži a strážnika za mrežou o niečo úpenlivo prosil.

„Gorbačov ho nahováral, aby prehovoril kolegu, nech okamžite otvorí mrežu, inak mu odreže prsty na nohách, jeden za druhým.“

„To hádam nie!“ žasol Kuky.

„Ani kolega za mrežou im neveril. Tak sa pozerajte, ako to dopadlo, teraz už komentár nepotrebujete.“

Gorbačov znova zalovil v zákutiach čiernej bundy a vybral nôž. Vlastne až keď stlačil neviditeľný gombík a vyskočila čepeľ, postrehli, že je to nôž. Reagan prevrátil strážnika na brucho, Frankenstein si mu sadol na zadok a Gorbačov sa pokúsil rozšnurovať mu topánku. Nešlo to, jednak sa metal, jednak mal obuté vysoké polovojenské topánky – také sa zle šnurujú aj v pokoji, nieto ešte v strese a v pohybe.

Gorbačov sa vykašľal na topánku, rozrezal mu nohavicu od kolena až dolu, hrot noža oprel o lýtko a pozrel k mreži. Dal kolegovi poslednú šancu, ale ten ani teraz neveril.

Gorbačov zatlačil a čepeľ zmizla v mäse. Muž na zemi sa napol ako luk, Gorbačov vytiahol nôž, odtrhol kus lepiacej pásky a prelepil mu ústa.

„Asi začal revať,“ skúsil nesmelo Váňa.

„Myslíš?“ zapochyboval Kuky.

„Držte huby, konečne sa niečo deje,“ zahriakol ich Hanzel.

Gorbačov sa vrátil k lýtku. Znova zaboril nôž do mäsa, urobil dva ťahy, ako keď sa vykosťuje bravčové stehno, potom vytiahol nôž a krvavú čepeľ ukázal na mrežu. Ani nemusel, spod kolena ležiaceho strážnika sa vyplazil pásik krvi a začal sa zväčšovať do mláčky.

Muž za mrežou urobil krok sun krok, siahol na múr, chvíľu sa hral s kódovačom, vrátil sa k mreži a kľúčom na retiazke ju otvoril.

Gorbačov, Reagan a Frankenstein ako na povel vyštartovali, páskou zviazali aj vnútorného strážnika a začali rabovať skrinky nočného trezora. Kde sa vzali, tu sa vzali, odrazu mali dve veľké tašky, aké používajú hokejisti na výstroj, a utešene sa plnili vreckami s peniazmi.

„Kde ich vzali?“

„Museli ich mať poskladané pod bundami, ako Gorbačov pásku a nožík.“

„Správne,“ pochválil vnímavých vraždárov Lipan. „Strážnik si všimol, že Reagan a Frankenstein ich vybrali spod bundy.“

„Tak to by sme mali.“ Krauz si myslel, že predstavenie sa skončilo.

„Počkajte, perlička na záver,“ napomenul netrpezlivých Lipan.

Obe tašky naplnili za…

„Ako dlho im to trvalo?“

„Tri minúty štyridsaťosem sekúnd,“ odvetil pohotovo lúpežník.

Obe tašky teda naplnili ani nie za štyri minúty – a odchádzali. Reagan skontroloval oboch strážnikov, či sú dobre zviazaní, skontroloval im pásku na ústach, či sa neodlepuje, potom ich pritiahli k mreži a páskou im zafixovali ruky o železné tyče tak, aby sa navzájom nemohli oslobodiť.

„A teraz to príde.“

Frankenstein ešte raz zalovil pod bundou, vybral malý balíček a chvíľu sa s ním mordoval. Napokon ho roztrhol a pričupol si k rozrezanej nohe. Keď vstal, aj v neostrom zábere skrytej kamery videli, že strážnik má nohu obviazanú.

„Ma poser!“ žasol Burger. „My tu máme slušných lúpežníkov! Oni obväzujú svoje obete, nie, aby zdrhali, čo im para stačí!“

„Tak toto som naozaj ešte nezažil,“ konštatoval Mayor. „Robím na vraždách už dosť dlho, ale aby páchateľ ošetroval svoju obeť, to sa fakt málokedy vidí.“

Krauz sledoval únik páchateľov z miesta činu, brnkal si po spodnej pere, občas si pohladil ubolené líce, občas prižmúril oči do úzkej štrbiny. S prekvapením si uvedomil, že posledných pätnásť minút ho zub vôbec nebolel – začal bolieť až teraz, keď si naň spomenul.

„Teraz príde strih.“

Záber sa zmenil. Opäť boli vonku, opäť boli na podeste. Reagan opatrne vyšiel, skontroloval uličku. Keď zistil, že vzduch je čistý, kývol dnu. Vonkajšia kamera ich zabrala, ako vybiehajú do slepej uličky a tesne popri múre podbiehajú pod kameru. Tašky niesol Gorbačov a Reagan, dengľavý Frankenstein mal čo robiť sám so sebou.

Znova strih a záber kamery mestskej polície na Trnavské mýto.

„Kamera je na opačnom konci námestia, od uličky je to sto metrov, vidieť iba predné svetlá a obrysy auta.“

Záber bol naozaj zlý, nerozoznali ani typ vozidla, nieto poznávaciu značku, ktorá, ako si boli istí, bola aj tak ukradnutá.

„Posledný záber z kamery mestskej polície sme tam dali iba preto, aby bolo jasné, že páchatelia mali auto ukryté v uličke za kontajnerom, a aby sme mali možnosť porovnať časy. Na ich kamere je čas nula tri dvadsať – sedemnásť. Akcia trvala bez jednej sekundy osem minút, z toho tri minúty a štyridsaťosem sekúnd rabovali.“

„Perfektné!“ pochválil ich Kuky. „Podobná akcia sa nedá zvládnuť bez poctivej prípravy a tréningu. Museli to niekde nacvičovať a zohrať sa. Dokonalé! Jednoduché! Koľko si hovoril, že tam bolo?“

„Dva melóny stotisíc.“

„To sa oplatí! Váňa, čo robíš v sobotu?“

„Čo ťa po tom!“

„Nejdeš so mnou trénovať?“

„Jáj,“ pochopil.

„Melón pre teba, melón pre mňa a stovku dáme na charitu.“

„Seriem na charitu! Rozumní bohatí neplatia koníčky chudobným, preto ostávajú bohatí!“

„Prestaňte drístať hovadiny a láskavo sa všetci presunieme do vašej kancelárie!“ zahriakol ich Mayor.

Koniec predstavenia, začínajú pracovať.

„Aj ja chcem také kozy,“ zašepkal Krauz pri odchode Billimu a žmurkol na obrazovku, ktorá pred chvíľou tak krásne vzdychala.

„Dones si stoosemdesiatku kazetu a máš ich,“ mykol Billi plecom. „V polovici decembra, lebo šóra je dlhá…“

Krauz zaťal päsť a dal ju Billimu ovoňať.

„Pre kamarátov do konca týždňa.“

Krauz sa vedel s každým dohovoriť podobrotky.

Všetci sa vrátili do kancelárie k vraždárom. Už si mali kam sadnúť a aj si posadali.

„Je vám všetkým jasné, prečo sme vám zorganizovali toto divadielko s premietaním?“ spýtal sa šéf lúpežníkov.

Krauz zdvihol ruku, akoby sa hlásil.

„Okrem Krauza, pochopiteľne!“

„No nie, počkajte!“ začínal sa tlakovať Krauz. „Dúfam, že nás nechcete namotať do vášho vyšetrovania!“

„Chytrý chlapčisko, pochopil.“

„Choďte do…“

Mayor kývol na Krauza, aby vychladol, ešte mu aj zamával prštekmi.

„Vydrž, vydrž, len ich nechaj,“ chlácholil ho šéf.

„Ja som to video videl asi stokrát, chlapci asi dvesto,“ začal šéf lúpežníkov. „Od soboty viem o odrezanej nohe a teraz sme na smetisku, kde sa našla, našli aj vrecká z nočného trezoru. Okrem toho je tu ešte jeden spoločný fakt. Pri lúpeži sa noha rezala, vo vašom prípade je už odrezaná. Ale obe sa rezali na tom istom mieste, pod kolenom. Nič vám to nehovorí? Nezdá sa vám to čudné? Aspoň trochu podozrivé? Vážne by vám až tak veľmi prekážalo spojiť sily a skúsiť si navzájom pomôcť?“

Šéf lúpežníkov si premeriaval vraždárov jedného za druhým.

Burger počkal, kým sa Krauz odhodlal, a stretli sa im pohľady. Kývol naňho bradou.

„Mňa bolí zub, Edo, rozprávaj sa s nimi ty. Ja sa na všetko môžem vy…“

„Tak dobre, začnem ja,“ súhlasil Burger. „Máme dosť roboty s naším čerstvým prípadom, o starých prípadoch v skriniach ani nehovorím. Prečo si myslíte, že budeme vyskakovať meter dvadsať od radosti, ak nám chcete zavesiť na krk aj váš prípad? O čo vlastne ide? Že sa na dvoch miestach vzdialených ani neviemkoľko a v úplne inom čase, určite za iných okolností, rezali dve rôzne nohy? Toto má byť spoločný modus operandi spájajúci naše prípady? Nebuďte smiešni! Tú vašu rezali lúpežníci v auguste a išlo iba o výstrahu, v konečnom dôsledku ju ani neodrezali, veď sme to videli na vlastné oči. Tá naša je stará dva dni, možno jeden deň. Myslím od nálezu dva dni, a je celkom odfaklená. Tá vaša je mužská, naša ženská. Povedzte mi, čo by asi tak mohlo naše prípady spájať? Niečo mi ušlo?“

„Peter?“ šéf lúpežníkov odovzdal slovo Lipanovi.

„Preveril som otéčku. Aj manuálnu, aj v počítači. Nikde v evidencii som nenašiel prípad lúpeže, kde by sa rezala noha, dokonca ani iný úd. Takýto rukopis sme ešte na mieste činu nezaznamenali, je to niečo nové. Pýtam sa vás, vraždári, vy ste už mali prípad odrezanej nohy?“

Burger musel uznať, že chlapčisko z lúpeží na to ide dobre, asi si svoj príspevok trénoval doma pred zrkadlom.

„Tak vidíte!“ triumfoval Lipan. „Čo ak tu máme nového maniaka, čo lúpi, reže nohy a chystá sa na bohviečo? Možno…“

Krauz už nevydržal, a hoci ho v zube šklblo dvakrát za sebou, musel sa ozvať.

„Ale toto hádam nemyslíte vážne!? To akože začneme spoločné vyšetrovanie na základe toho, že čo ak, možno, asi, možno… choďte mi do riti! Držme sa faktov a nevymýšľajme rozprávky kde bolo tam bolo, možno za siedmimi horami a siedmimi dolinami, kde sa voda sypala, piesok sa lial a lúpežníkom sa nechcelo robiť, asi existoval spoločný páchateľ dvoch skutkov, ktorý asi odrezal dve nohy a zoťal šarkanovi šesť hláv. Možno a možno – a možno. Takto sa vám to páči?“

„Nie,“ pokojne oponoval Lipan. „Richard, môžem ťa ubezpečiť, že lúpežníkom sa robiť chce. Narobili sme sa na tejto lúpeži ako otroci, nič, čo ste videli a celý tento spis,“ treskol rukou po hrubom obale, „nám nespadlo z neba.“

Krauz si odkašlal do zovretej päste.

„Prepáč, tak som to nemyslel a nebuď hneď vzťahovačný. Robíme tú istú robotu, veľmi dobre viem, koľko ste sa na tom namakali, aby ste dospeli do tohto štádia vyšetrovania.“

„Nie som vzťahovačný, snažím sa iba vysvetliť, že pracujeme priebežne a zhromažďujeme informácie. Dnes sme poskočili, našli sme vrecká z nočného trezora na smetisku, kde sa našla noha, a konečne sme niekomu mohli ukázať autentické zábery z rezania nohy v banke. Doteraz nebolo komu, s ničím nesúviseli, až po sobote je situácia iná. Ale ak si myslíte, že vám chceme prehodiť horúci zemiak a zbaviť sa zodpovednosti, tak sa radšej vrátime do svojej kancelárie.“

Lipan razantným gestom zbalil spis zo stola a vstal.

Mayor mu kývol, aby si sadol.

„Peter, ak si si nevšimol, sú tu prítomní dvaja vedúci dvoch samostatných oddelení kriminálky, takže o tom, kto kam pôjde a čo bude robiť, rozhodneme my, a nie ty! Sadni si a neskáč! Ak chceš robiť s vraždármi, nauč sa trpezlivosti. A ty,“ zagánil na Krauza, „ak neprestaneš, tak ti ten zub vyrazím osobne! Už nechcem od teba počuť ani slovo! Edo?“

„No?“

„Si tu najstarší, ako to vidíš ty?“

Burger zadusil cigaretu a zapálil si novú.

„Žiadne spojivo medzi prípadmi nevidím, no ak sú oba také zvláštne, že podobné nie sú nikde v evidencii, mohlo by ich náhodou niečo spájať. Ale otvorene vám hovorím, že neviem čo – a muselo by ísť o strašnú náhodu.“

Krauz si tiež zapálil. Chápal Burgera, s jeho kartami nemohol hrať inak, nemohol podraziť nohy ani svojim kolegom, ani šéfovi, ale na druhej strane nemohol ísť otvorene proti kolegom z lúpeží, lebo ani jedno oddelenie s nimi nespolupracovalo tak úzko, tak dlho a tak poctivo ako oni.

„Kulantná, diplomatická odpoveď,“ pochopil Mayor. „Dobre, urobíme to takto,“ rozhodol šéf vraždárov. „Skúste vyšetrovať spolu a hľadať pár dní nejaké spojovacie ohnivko. Ak sa časom ukáže, že ide o dva úplne rozdielne prípady, bude si každé oddelenie riešiť svoj problém samostatne. Ak sa ukáže, že spolu súvisia, Krauz zaplatí liter vodky.“

„Nemám prachy, celoživotné úspory som odniesol zubárovi, ide mi robiť porcelánovú korunku.“

„Burger ti požičia. Dúfam, že ste džentlmeni a nebudem od nikoho počúvať sťažnosti, že ignorujete moje rozhodnutie a hádžete si navzájom polená pod nohy. Pevne verím, že ste na inej úrovni.“

Chlapi neochotne, ale predsa len prikývli.

„A teraz, keď sme sa konečne dohodli, môžeme ísť aj my dvaja do roboty.“ Mayor podal šéfovi lúpežníkov ruku a spoločne vypadli z kancelárie.

Lipan zobral svoj spis a vstal.

„Takto som to nechcel. Nasilu určite nie. Ak ste presvedčení, že je to blbosť, budeme na tom aj ďalej robiť sami,“ kývol na kolegu, ktorý bol až doteraz ticho. „Poďme, kámo. Mayorovi, samozrejme, zahlásim, že je všetko v poriadku, bonzovať nebudem.“

„Počkaj chvíľu, sadni si,“ kývol mu Burger. „Len neskáč a Mayorovi radšej neklam, nemá to rád. Mňa tá vaša lúpež celkom zaujala, neviem prečo, ale je to veľmi čudné divadielko. Nechaj mi tu spis aj kazetu, ešte raz si to pozrieme a prečítame si záznamy. Zajtra ráno po rozdelení sa zastav, dáme reč.“

Lipan prikývol a hodil spis späť na stôl – nejakým nedopatrením sa posunul až tesne pred Krauza.

„Ja som to tušil, doriti…“ zagánil Krauz.

16

Krauz dobre vedel, že keď Burger niečo sľúbi, aj to dodrží. Vo väčšine prípadov. Ak išlo o robotu, tak vždy. Vedeli to všetci, preto ich vôbec neprekvapilo, keď po jedle, šiestich cigaretách a krátkom oddychu začal vydávať pokyny.

„Kuky, Váňa, skočte na pátranie a preverte nezvestnosti od minulej stredy.“

„Málo,“ opravil ho Chosé.

„Správne, mohol ju mať uväznenú v pivnici a mučiť ju. Teda radšej za posledné dva týždne.“

„Rozkaz!“

„Rišo, Chosé, poďme s tým ešte raz za magorom a pozrieme si kazetu poriadne a pomaly.“

„A ja?“ ohradil sa Hanzel.

„Otvor si spis, nájdi stopy a vypíš všetko, čo na mieste činu lúpeže zaistili technici. Budeme to porovnávať s našou nohou. Keď skončíš, pripoj sa k nám.“

Poobedie strávili u Billiho v kancelárii. Prišlo mu zle, už keď videl, že si nesú vlastné stoličky.

„Chcete tu oxidovať do fajrontu? Viete, čo mám roboty?!“

„Zatrtkáš si večer s maminou, porno musí ísť teraz bokom.“

Prezreli si kazetu odpredu aj odzadu, pomaly aj rýchlo. Krauz písal poznámky, Burger diktoval, Chosé kontroloval. O chvíľu sa k nim pripojil aj Hanzel, takže mali o dve pozorné oči navyše.

„Nič podstatné tam nie je,“ komentoval svoju prácu nad spisom a zahľadel sa na obrazovku. „Iba zopár trasologických stôp.“

Pracovali naozaj až do fajrontu a Krauz napísal dve strany poznámok.

Keď sa v kancelárii o pol štvrtej rozchádzali, Krauz nezabudol Chosému tlmočiť odkaz od Zory o saku.

„Viem o tom, má pre mňa nejaké bohovské značkové sako. Ideme dnes večer na párty s investormi. Zase nuda, ale sú tam chlebíčky, bohovské víno a pastva pre oči. Škoda, že ťa nemôžem zobrať so sebou, Rišo,“ dráždil Chosé parťáka, „keby si videl tie modelky, tie telíčka, ritky…“

„Aj tak raz skončíš na kožnom!“

„Už som bol dvakrát.“

„A na tretí raz ti ho odrežú.“

Rozlúčili sa s tým, že ráno sa stretnú a budú pokračovať vo vyšetrovaní. Krauz sa ponáhľal domov a konečne sa vyspal. Aj s manželkou, aj sám, a až do rána. Bolesť zuba ustúpila a vôbec sa neohlásila. Ale to ešte nevedel, čo sa naňho chystá.

17

Chosé domov nešiel, nepotreboval sa pred večernou akciou osprchovať vo vlastnej vani – vedel o lepšom mieste na očistu.

Žil so Zorou pol roka a celkom sa zblížili. Ona mala svoj svet módy, on svoj svet mŕtvol, ale nekombinovali to, nerozprávali sa o Chosého robote a nejako im to zvláštnym spôsobom klapalo.

Chosé nebol tajný agent nasadený do záujmového prostredia. O existencii takých agentov mohol vedieť iba jeden človek, ich riadiaci, nikto iný nesmel vedieť, že sú policajti. O tom, že Chosé je policajt, vedeli všetci, aj Zora, veď tak sa aj zoznámili. Keď sa zblížili cez posteľ, Krauz dostal nápad, či by sa novovzniknutá situácia nedala využiť pre potreby polície, a po dohode s Chosém začali pracovať na akcii Schovávačka. Dvakrát mal s Chosém vážny rozhovor pri pive U Jumba, či chce vycúvať, či mu to neprekáža, či ho to nedeformuje, alebo niečo podobné, ale Chosé chcel pokračovať, hoci nijaké výsledky nemal. Dokonca aj výsledky na kožnom boli negatívne, našťastie.

Chosé so Zorou si nažívali-užívali a Krauz po polroku chcel sadnúť za počítač a napísať vyhodnotenie akcie – navrhnúť jej zrušenie. Už o tom debatovali s Mayorom a aj on bol za. Ak ostane Chosé so Zorou aj potom, bude to iba jeho osobná, súkromná záležitosť, Krauz sa zbaví zodpovednosti a odpadne mu kameň zo srdca.

Chosé súhlasil, o zotrvaní v spoločnosti Zory aj po skončení akcie sa vyjadril hmlisto neisto.

Dnes ho žiadna policajná akcia netrápila. Mal plnú hlavu Zorinej akcie, a pretože ich zažil desiatky, veľmi dobre vedel, čo ho čaká. Usmieval sa už cestou v rýchlovýťahu. Usmieval sa aj pod sprchou a usmieval sa, aj keď si obzeral sako.

Zora Kowalská mala v Našom Meste niekoľko bytov, jeden historický s dlhou tradíciou prastarej židovskej rodiny v Starom Meste, jeden na sídlisku v okrajovej časti a jeden v novej výškovej budove na nábreží. Tu mala na dvoch poschodiach redakciu časopisu, o poschodie vyššie módny ateliér a tesne pod strechou vlastný byt s rozprávkovým výhľadom na mesto. Najmä nočný pohľad na vysvietené ulice bol úchvatný.

Pohľad na nočné mesto z výšky mrakodrapu Chosého fascinoval, často sa po milovaní iba taký nahý, s pohárikom v jednej ruke a s cigaretou v druhej, oprel čelom o sklo, sledoval mravcov na ulici a blikajúce svetlá ťahajúce sa až za horizont. Pripadal si ako kráľ, tí dolu boli jeho poddaní a on hore trónil.

Ani netušil, že to občas robila aj Zora – s tým rozdielom, že ona si ako kráľovná nepripadala, ona ňou bola.

Zora mala v meste aj iné byty, ale ani po polroku sa Chosému nepodarilo zistiť, kde presne. Tušil, že práve tie by boli zaujímavé a že práve tam sa deje niečo, čo by ho ako policajta malo zaujímať. Nevedel o tých bytoch nič a nemal od nich kľúče. Dokonca ani od tých dvoch, kam ho Zora zobrala.

Kľúč mal iba od jedného, od toho vo výškovej budove, ktorý považovali za svoj spoločný, ale iba duševne spoločný, majetkovo-právne vysporiadanie ich ani jedného netrápilo – tak ďaleko ešte nezašli.

Chosé sa viezol rýchlovýťahom a škeril sa na celú hubu – tak sa tešil na nočnú akciu. Otvoril si vlastným kľúčom, osprchoval sa, niečo malé zobol z chladničky a zavolal Zore. Vraj má ešte hodinku vydržať, uvoľní sa a príde.

V strede obývačky stáli tri figuríny. Našťastie kompletné, lebo torzá bez rúk a bez nôh, čo jej občas priniesli asistentky do bytu, mu išli na nervy, pripadal si ako na módnej pitve.

Prvá bola čierna, na hlave klobúčik, šaty priesvitné ako kombiné. Druhá bola telovej farby, hore mala prehodené sako a Chosé sa spokojne usmial – tak nejako si predstavoval solídne sako. Tretia bola tiež telovej farby, v šatách z červeno-čierneho pepita.

Chosé, opásaný iba uterákom, si nalial whisky a zastal pred figurínami. Voľnú ruku si založil v bok, prehol sa dozadu a kriticky sa na ne zahľadel.

„A vy ste čo zač?“ spýtal sa ich a, nečakajúc na odpoveď, riadne si odpil.

Čierna s klobúčikom sa mu nepáčila, a pretože vedel, že Zora klobúčiky nenosí, tušil, že toto je iba pracovný model, asi si to neoblečie. Dúfal, že si to neoblečie. Stredná so sakom mu bola milšia, podľa veľkosti a strihu tušil, že to bude darček od Zory, a teda jeho odev na dnešný večer. Tretia s červeno-čiernymi štvorčekmi bude asi jej, v tom pôjde ona. Už si ju v duchu predstavoval. Hlavne ako jej ich bude po recepcii vyzliekať. Občas dostala chuť na tvrdý sex a chcela, aby ich na nej roztrhal. Model v cene nového auta! Nemusela ho prosiť, rád trhal autá na kusy.

Chosé zodvihol pohár a pripil si s figurínami.

„Na vaše zdravie, dievčatá.“

Vypil a nalial si znova doplna. Prešiel k výkladovému sklu, ktoré svojou veľkosťou nahrádzalo aj okno, aj bočnú stenu, roztiahol vnútorné žalúzie a zahľadel sa dolu. Bol november, iba pol piatej popoludní, ale zamračený november, a v meste už začínali blikať prvé svetlá. Páčil sa mu prerod denného mesta na nočné – stál, popíjal, kochal sa šerom.

Vypil ešte dva a stále sa kochal. Z rozjímania ho vyrušil cingot výťahu. Vyšla, rozhadzujúc veci po ceste – tam kabelku, tam sako, lodičky odkopla voľne do priestoru.

„Konečne bosá!“ uľavila si. „Dnes už stačilo, fakt mám toho dosť! Kde si? Tu si? Poď sem…“

Podišla k nemu k výkladu, objala ho, dala mu pusu, vzala mu pohár a vypila ho do dna.

„Krásny pohľad, však?“ zahľadela sa na poddaných pod sebou.

„Krásny, inšpirujúci.“

Pobozkala ho. Popichal ju fúzikmi, odtiahla sa a prstom mu ich učesala. Chvíľu si nemo hľadeli do očí. Vychutnávali si atmosféru.

„Vieš o tom, že jeden politik sa na teba podobá?“ prerušila mlčanie. „Mjartan. Fešáčisko čiernovlasý ale na biznis nemá vlohy, ani oň nemá záujem. Aspoň nie o taký, aký chcem ja. Idem sa osprchovať – a tie fúzy si zastrihni!“

Osprchovala sa a vyšla iba tak, uterákom si šúchala vlasy. Chosé chvíľu sledoval jej dokonalú postavu, a keď zbadala reakciu pod uterákom okolo jeho bedier, ľahla si na sedačku a naširoko roztiahla nohy.

Nič si nepristrihol a vôbec jej to neprekážalo, skôr naopak, milovala šteklivý dotyk na vnútornej strane stehien. Mala chuť, naozaj mala chuť, milovali sa na sedačke a dokončil ju na konferenčnom stolíku z mahagónového dreva odzadu. Teda mahagónové drevo bolo odpredu, ona bola odzadu.

„Niečo si nechaj aj na večer,“ komentovala jeho výkon.

„Neboj sa, už som ťa niekedy sklamal?“

Znova musela ísť pod sprchu, Chosé počkal a vystriedal ju. Začali sa obliekať.

Zazvonil telefón. Vnútorná linka.

„Počúvam,“ ozvala sa temperamentne odmietavo, lebo pracovať sa jej už nechcelo.

„Pani Kowalská, volá vám Tibor zo salónu. Vraj vám doručili niečo, čo nemali, nedá sa odbiť, tvrdí, že je to naliehavé, neviem, čo s ním.“

„Prepojte mi ho.“

Naťahovala si pančuchy a slúchadlo zvierala medzi plecom a uchom.

„Dobrý večer, pani Kowalská, tu je Tibor zo salónu Laura.“

„Dobrý večer. O čo ide?“

„Včera sme vám z nášho salónu doručili tri modely. Čiernu figurínu s ružovými šatôčkami s klobúčikom v tvare hniezda, telovú figurínu s pánskym sakom a telovú figurínu s vašimi šatami na dnešný večer.“

„Viem, mám ich tu, práve si obzerám vašu prácu.“

„Volám kvôli tomu modelu s klobúčikom, ružové šaty s ramienkami.“

„Nemusíte. Všetko je v poriadku, ja sa na to zajtra pozriem a dohodnem sa s vaším majiteľom. Ak sa s tým bude dať niečo urobiť, urobíme kontrakt, ak nie, vrátime vám model koncom týždňa. Taká bola dohoda. Za sako a šaty zaplatím prevodom, ako sme sa dohodli s Eliotom.“

„Ja viem, ja viem, ale Eliot odcestoval a zveril mi celú transakciu. V salóne sme si uvedomili, že model nie je dorobený, dostali sme ešte nejaký nápad. Chceli by sme aspoň jeden deň na konečné úpravy.“

„No, tie ramienka by čosi potrebovali, to je pravda, ale môžete sa spoľahnúť – naše dievčatá to opravia a dajú to do poriadku.“

„Prosím vás, pani Kowalská, ja som dolu vo vestibule, bez problémov si vybehnem hore po model a odnesiem ho na dorobenie. Nemôžeme si dovoliť blamáž, aby sme s takou renomovanou firmou, ako ste vy, obchodovali s nedokončenými kusmi. Eliot mi kládol na srdce, aby som za vami zašiel a model vzal na opravu. Sľubujem vám, že na tom budeme robiť celú noc a ráno ho máte späť v perfektom stave.“

Zora si natiahla pančuchy a zastala pred tromi modelmi na figurínach. Svoje šaty a sako poznala, zahľadela sa iba na klobúčik v tvare hniezda a priesvitné ružové kombiné.

„No, pán Tibor, teraz stojím pred tým vaším návrhom a…“ zaváhala, „ako si ho tak obzerám, možno nebude treba nič dorábať. Zvýrazníme tie ramienka, upravíme spodok, ale… nie! Viete čo, nie! Nebude treba nič prerábať, beriem to, aké to je. S Eliotom sa dohodnem, pozdravujte ho, keď sa vráti. Za sako a šaty ďakujem, vyrovnám sa s ním.“

„Počkajte, pani Kowalská, my máme eminentný záujem, aby ste boli spokojná, a chceli by sme na vlastné náklady urobiť detailné úpravy. O dve minúty som hore a zoberiem si…“

„Netreba! Už som sa rozhodla. Beriem šaty tak, ako sú. Dovidenia a pozdravte Eliota.“

Položila, vyzliekla figurínu a začala si naťahovať červeno-čierne šaty.

„Pomôžeš mi?“

Otočila sa Chosému chrbtom a čakala pomoc. Zapol jej zips a šaty boli odrazu na živom modeli, a vyzneli oveľa lepšie než na umelom. Otočila sa zboka nabok, obzrela sa v zrkadle. Vynikajúca figurína, dokonalý model.

„No?“

„Perfektné,“ odpovedal Chosé a vyzliekal svoju figurínu zo saka. Aj on chcel byť dnes perfektný.

Nestihol sa ani obliecť a telefón zazvonil znovu.

„Ale už ma serú! Jasne som povedala, že idem na večeru!“ rozčúlila sa Zora.

„Zoberiem to…“

„Nechaj, to je aj tak pre mňa.“ Zodvihla. „Čomu ste nerozumeli na zákaze prepájať mi sem akékoľvek hovory?! Idem na akciu, musím sa pripraviť!“

„Prepáčte, ja viem, že idete na súkromnú akciu, ale to je zase ten Tibor zo salónu Laura. Chce vám niečo…“

„Spojte mi ho!“

Počkala, kým v slúchadle prestalo prašťať a škŕkať.

„Počúvam!“

„Prepáčte, pani Kowalská, to som ešte raz ja, Tibor. Nechcem byť dotieravý, ale aj ja musím počúvať príkazy šéfa, isto chápete. Eliot mi kládol na srdce, aby som ten ružový model priniesol späť do salónu, že sa ešte dá zlepšiť, má nápad, mohol by to dotiahnuť do dokonalosti, ktorú vy máte tak rada, poslal ma sem a ja sa bez toho modelu nemôžem vrátiť. On je preč a celá zodpovednosť leží na mojich pleciach! Určite bude telefonovať… čo mu mám povedať? Veď ide iba o jednu noc. Som tu dolu na vrátnici, o dve minúty vybehnem hore, zoberiem si šaty a zajtra ráno ich máte. Prosím vás, pani Kowalská… prosím vás. Eliot ma zabije…“

„Zabijem vás ja, ak neprestanete otravovať! Na šatách sa nič prerábať nebude, a ak, jedine podľa mojich pokynov a pripomienok! Zbohom!“

Treskla slúchadlom a namosúrene zagánila na telefón.

„Ak ešte raz zazvoní, zbehnem dolu a osobne ho vyfliaskam, zmrda krpatého!“

„Kto to bol?“ spýtal sa Chosé iba tak, aby mali o čom hovoriť pri obliekaní, inak ho Zorine problémy s jej modelmi pramálo zaujímali.

„Ten krpatý ambiciózny Tibor zo salónu Laura. Večne by sa mi chcel pchať…“

„To dúfam nie! Rozbijem mu hubu!“

„Mala som na mysli do zadku.“

„Veď aj ja…“

„Na teba nemá, neboj sa, to sa iba tak hovorí. Strašne by chcel vymeniť Eliota a hrať v Laure prvé husle. Skúša to všemožnými fintami a malými podrazmi, nikdy nezabudne pripomenúť, že ten či onen model navrhol alebo upravil on, pravdaže, iba ak sa podarí, ak nie, čuší ako voš pod chrastou, slizák jeden zákerný! Aj túto fintu s dorobením modelu si vymyslel, iba aby sa vyšvihol nad ostatných, aký je pedant a pracant. Vraj na tom bude robiť celú noc! Som si istá, že keby som zavolala Eliotovi, o ničom by nevedel.“

„Aj my máme v robote takých. Taký sú asi všade,“ uzavrel debatu o ničom Chosé.

Z bielej porcelánovej misky si vzal zlaté hodinky, hrubú zlatú retiazku a zlatý náramok. Prstene neznášal, tie odmietol, hoci Zora mu chcela kúpiť na každý prst aspoň jeden. Navešal na seba zlaté doplnky, rozpažil a ukázal sa Zore v celej kráse.

„Voilà!“

„Ukáž,“ kriticky si ho poobzerala, napravila mu plecia, urovnala golier a súhlasne prikývla. „Takto nejako si predstavujem moderného ambiciózneho muža.“

Chosého dosť štvalo, že zlato musí nechávať v miske u Zory. Veľmi rád by nabehol ráno do kancelárie ovešaný ako vianočný stromček, nech Váňovi vyvalí bok od závisti, ale nemohol. Dobre vedel, že pôvod zlata by nijako neobhájil ani nevysvetlil a chodbové reči by sa mohli veľmi ľahko zvrtnúť na písomné hlásenie na inšpekciu – mal by iba problémy. Závistlivé chodbové svine vedeli akúkoľvek informáciu bleskovo spracovať do písomnej podoby a zaslať na správne miesta, s tým sa už stretol nejeden vraždár.

„A ja?“ zvrtla sa pred ním s požiadavkou na finálne ohodnotenie.

Kriticky si ju premeral, striedavo zovrel a našpúlil pery, pochybovačne pokrútil hlavou: „Neviem, v plavkách ti to svedčí viac…“

Letmo ho plesla po líci, potom ho cmukla a iba si vzdychla: „Nabudúce sa ťa radšej opýtam, ako sa ti páči farba vašich obuškov… V tom sa hádam ešte vyznáš. Poďme už, aby sme nemeškali.“

Zastavili sa na poschodí s módnym salónom. Tu sa nekončilo ani o pol šiestej, ani o pol ôsmej, v čase módnych prehliadok ani o pol noci.

„Vierka!“

„Áno, šéfka?“

„Ponáhľam sa, takže iba stručne. V obyváku mám troch Bobíkov, toho čierneho s ružovými šatami s klobúčikom prineste sem. Urobte mi fotografie a Valér nech rozkreslí model na veľké formáty. Valér nech…“ zarazila sa a pohľadom prebehla po ateliéri. „Kde je Valér?“

„On…“ zajachtala Vierka, „išiel domov…“

„Okamžite ho zavolajte! Ešte sme dnes neskončili! Nech pripraví aspoň tri návrhy, ako zvýrazniť ramienka. Po akcii sa tu ešte zastavím, chcem vidieť prácu! Za čo vás platím!?“

Treskla dverami a s úsmevom sa viezla výťahom do suterénu.

Pracovať pre Zoru alebo na bavlníkovej plantáži bolo v podstate to isté. Malý rozdiel bol možno v tom, že ľudia z jej ateliéru sa mohli cez deň najesť dolu v bufete. A ešte jeden rozdiel tu bol, a dosť výrazný – mzda. Plat mali naozaj kráľovský. Za prácu v Zorinom módnom ateliéri by mladí návrhári a návrhárky aj vraždili. Ale inak nijaký rozdiel.

„Už dávno som sa ťa chcel opýtať, prečo im hovoríte Boby?“ spýtal sa Chosé cestou vo výťahu.

„Tým figurínam?“

„No.“

„Ak mám povedať pravdu, ani neviem. Raz mi jedna kolegyňa z brandže tvrdila, že ten názov sem prišiel z Anglicka. V Londýne pracujú uliční policajti v čiernych uniformách s vysokými klobúkmi bez pištolí, majú iba obušky a píšťalky. Je ich tam ako maku, občas plnia funkciu verejných informátorov a pomocníkov, občas policajtov. Dokážu stáť celé hodiny na rohu ulice a bez pohnutia dávajú pozor na premávku a na ľudí. Ľudovo im hovoria Boby. Vraj podľa nich dostali meno aj naše figuríny. Tiež dokážu celé hodiny stáť bez pohnutia.“

„Logické,“ pochopil Chosé. „Aj tak máš peknú prácu. Moje figuríny sú väčšinou rozstrieľané, dopichané, roztrhané, ale v každom prípade krvavé. Alebo modrasté – keď ich zaškrtili.“

„Nebuď detailista, je to nechutné! Mám dnes dobrú náladu a chcem sa baviť. Okrem toho tento problém sme už spolu preberali viackrát. Ty sa musíš rozhodnúť. Vykašli sa na nich a príď ku mne. Potrebujem šéfa vnútornej ochranky, osobného šéfa… chcem povedať ochrankára, aj osobného šéfa, ale úplne osobného, ak mi rozumieš…“

„Iste.“

„Lebo ani ja nechcem byť naveky sama, záleží iba na tebe. A že by si sa v práci nepretrhol, to ti, dúfam, nemusím vysvetľovať, skôr naopak. A časom… keby sme si rozumeli… ktovie?“ veľavravne zažmurkala a zatvárila sa záhadne.

Našťastie už boli v suteréne a Chosé sa odpovedi zase vyhol. Osobný šofér im podržal dvere na mercedese a vyrazili v ústrety navoňavkovanej, nablýskanej spoločnosti. Cestu si spríjemnili fľašou šampanského.

18

Gorbačov, Reagan a Frankenstein si strhli masky. Reagan šoféroval, Gorbačov vtesnal mohutnú postavu na sedadlo spolujazdca a tenký Frankenstein si sadol dozadu.

„Dajte ich sem!“ zavelil Tibor zo zadného sedadla.

Obaja mu podali gumové masky, schoval ich do nepriesvitnej igelitky. Na podlahe auta sa mu zdala igelitka príliš nápadná, radšej ju prikryl starou zamastenou handrou.

„Zolo, daj dolu nohu z plynu!“ rozkazoval brat zo zadného sedadla. „Zolo! Počúvaš ma?! Už sa upokojte, žiadne stresy! Nikto nás nevidel, nič sa nestalo, všetko klaplo, ako sme si naplánovali, tak sa konečne upokojte! Klídek, počuješ ma, Zoli? Daj dolu nohu z plynu!“

Brat poslúchol a auto prestalo nadskakovať na výtlkoch v asfalte.

„Ak budeš trieliť, upútaš pozornosť nejakej hliadky a fízli nás začnú prenasledovať. Nie je dôvod jazdiť tak rýchlo.“

„Má pravdu,“ súhlasil Doktor z vedľajšieho sedadla.

Zolo sa pevne oprel o volant, zaklonil hlavu a zhlboka si vydýchol.

„Dobre, dobre… už som v pohode,“ predýchaval napätie z posledných minút.

Rýchlosť ustálil na sedemdesiatku. Vo vyľudnenom meste si pripadal, akoby cúval.

„Zaboč sem!“ ukázal Tibor bratovi a poklepal ho po pravom pleci.

„Načo?“ žasol Zolo.

„Ti šibe?“ otočil sa Doktor dozadu a nechápavo skúmal Tibora, či sa nezbláznil. „Zmena plánu?“

„Nie, žiadna zmena, iba malé bezpečnostné opatrenie.“

Zolo zatiahol auto za futbalový štadión do tmavej uličky zakrytej korunami mohutných stromov.

„Všetci dolu bundy. Dajte mi ich sem dozadu. Doktor si nechá nohavice a môže ostať v čiernom tričku.“ Tibor mu vzal čiernu bundu. „Zolo, vystúp a bleskovo si vyzleč aj nohavice. Na, zobral som ti tvoje rifle a bielu košeľu. Ja sa prezlečiem tu vzadu. Ale bleskovo, nech nás tu nikto nevymákne.“

Zolo vystúpil z auta a prezliekol sa rýchlosťou atléta. Tibor zbalil čierne bundy, tričká a nohavice do veľkej tašky a hodil ju do kufra k dvom naládovaným niečím úplne iným, no oveľa užitočnejším než staré handry.

„O čo ti ide?“ nechápal Doktor.

„Ty si naplánoval akciu, ja útek po akcii. Na to ste nemysleli ani jeden, mudrlanti, že by mohli byť problémy, čo? Čo keby nás zastavila hliadka, alebo by sme mali nehodu, môžeš dostať infarkt, môže sa stať čokoľvek nepredvídané!“

Aj šofér, aj spolujazdec mlčali.

„Takže odteraz sme traja sedláci z vidieka, čo sa v piatok večer vybrali do mesta za kurvami a za chľastom. Práve sa vraciame po záťahu domov. Doktor, na!“

Tibor otvoril fľašu piva a podal ju Doktorovi.

„Oblej si tričko a potri si pivom tvár. Pivo smrdí zo všetkých chľastov najviac, takže keby nás zastavili policajti, ideme z akcie a sme riadne nadratí. Jediný triezvy je tu vodič a môžu mu dať aj fúkať. Zoli, pohni sa už, a nie viac ako sedemdesiat.“

Doktor pochopil, oblial si tričko, potrel si tvár a výdatne si odpil. Hlboké rihnutie nedalo na seba dlho čakať – v aute bolo okamžite smradu ako na dvore v pivovare.

Tibor si otvoril druhú fľašu a urobil to isté, aj si dobre grgol.

Išli po Vajnorskej a takmer predpísanou rýchlosťou mierili von z mesta. Bolo niečo po pol štvrtej nadránom, električky ešte nejazdili. Oproti nim sa vyrútilo veľké auto – mliekari, potom taxík trhajúci rýchlostné rekordy v uzavretej obci, po chvíli zase veľké auto – pekári. Všetko noční vtáci, patriaci k nočnému životu Nášho Mesta.

Ešte dvaja noční vtáci patriaci trvalo ku koloritu nočného mesta sa objavili na ulici a Zolo skoro dostal infarkt.

Tesne pred Jurajovým dvorom im do cesty vstúpil policajt a, ignorujúc všetky predpisy o nočnom zastavovaní, bez baterky a bez terčíka, iba zdvihnutou rukou ukázal, aby spomalili a zastali tesne pred ním. Asi sa spoliehal na chabé svetlo pouličnej lampy, no aj tak riskoval život.

„V poriadku, počítali sme s tým,“ zareagoval ľadovým hlasom Tibor zo zadného sedadla. „Nič sa nedeje, nikto nič nevie. Spútali sme ich tak dobre, že sa ešte nemohli oslobodiť, takže nemohli dať správu do éteru. Títo dvaja nič nevedia, je to iba bežná kontrola, takže pokoj a robte, čo vám poviem! Doktor, si najebaný a driemeš, nič ťa nezaujíma. Zolo, pomaly zastav. Si iba vodič a odviezol si nás do Kačabaru za kurvami. Ak bude zle, otvorím okienko a zabavím ich. Tak už brzdi a hlavne pokoj, chlapci!“

Zolo zastal, stiahol okienko. Policajt podišiel k nemu, skontroloval autá vzadu, či ho niečo nezotne, ale v takýto nekresťanský čas nik nejazdil a mohol sa venovať kontrole.

„Tak, pán vodič…“ policajt sa nahol k okienku a do nosa mu udrel ostrý zápach piva. „Áále čo?“ zatiahol a víťazne sa usmial. „Takže si vystúpime a budeme fúkať! Zolo, dones dréger!“

Zolo vystúpil a nechápavo zagánil na policajta.

„Ja žiadny dréger nemám.“

Policajt pochopil.

„Aj vy ste Zolo? Aj môj kolega je Zolo, to som povedal jemu.“

„Aha,“ konečne pochopil aj Zolo a Tibor na zadnom sedadle zagúľal očami. „Ale keď sme všetci Zolovia, hádam by ste dnes mohli prižmúriť očko, pán policajt, a pustiť nás. Čo poviete?“

„Po prvé, ja nie som Zolo, po druhé, nevyjednávame, pán vodič, a pripravíme sa na fúkačku! Nech sa páči, pán vodič, vyberte si náustok… táák… a zasunieme sem… táák, a nech sa páči, pomaly a vytrvalo, bez násilia fúkneme… táák… až kým nezabzučí.“

Dréger zabzučal a meranie alkoholu v dychu sa skončilo. Policajt s víťazoslávnym úsmevom fľochol na displej, ale považoval to iba za formalitu. S výsledkom merania si bol celkom istý. Bol dosť prekvapený, keď zbadal tri digitálne nuly.

„No, viete čo? Vyberte si ešte jeden náustok a ešte raz si to zopakujeme. Ak viete zadržiavať dych a budete mariť priebeh vyšetrenia, predvediem vás k nám na oddelenie a bude to pre vás o to horšie!“

„Neviem zadržiavať dych, ja som naozaj triezvy!“

„Nekecáme a fúkame!“

Vodič znova nafúkal tri nuly.

„To hádam…“ jachtal policajt nechápavo. „Môžete mi to nejako vysvetliť? Veď z auta vám smrdí ako zo suda!“

„Pán policajt,“ začal vodič medovým hláskom, „je leto, piatok…“

„Je sobota nadránom!“

„Opravujem sa, včera bol piatok a kamaráti večer dostali chuť povyraziť si, tak sme sa vybrali do mesta pozrieť nejaké kurvičky a niečo vypiť v bare. Ja som vodič, vodičák ma živí, nemôžem si dovoliť piť. Iba som ich odviezol a pil som celý večer limču a džúsy. Pozrite sa.“

Zolo zavrel oči, predpažil a ukazovákom si bez problémov trafil na špičku nosa. Aby nevznikli pochybnosti, urobil to aj druhým.

„Mám vám urobiť lastovičku?“

Policajt sa nahol bližšie.

„Dýchnite!“

Dýchol. Policajt zacítil jeden pokazený zub a možno zvyšky večere, ale určite nie alkohol, dokonca ani maskovací žuvačkový mentol necítil.

„Papiere!“

Zolo sa nahol do auta, spoza tienidla vybral vodičský a občiansky preukaz.

„Zoltán Nagy…“ drmolil si policajt popod nos. „Vidiek, z južnej zeme…“

„Áno.“

Policajt prestal študovať doklady a začal sa venovať autu. Baterkou zasvietil dovnútra. Tučný spolujazdec spal, z nedopitej fľaše sa mu vylievalo na podlahu. Grgol si, začkal, z kútika úst sa mu vyvalila tekutina – možno sliny, možno začínajúca šabľa.

Zasvietil dozadu. Zo zadného sedadla sa naňho priblblo škeril krpec a podnapitým hlasom mu niečo ponúkal. Krpec otvoril zadné okienko a otrčil mu fľašu s pivom.

„Hik… musíš… te byť zo služby celý smädný ja tu mám… hik… ešte jedno neotvorené, nech sa páči… hik…“

„Nech zavrie to okienko!“ zavelil policajt.

„Blbec, zavri okno a čuš!“ osopil sa na pasažiera vodič.

„A bolo niečo?“ zaujímal sa policajt, obzerajúc si auto.

„Ako… niečo?“

„No povedali ste, že ste šli za kurvičkami.“

„Áále…“ hodil rukou vodič, „všetky by chceli rovno zálohu na bavoráka alebo diamantový prsteň. Kde má na to našinec zobrať? Nič nebolo, iba také obchytkávačky v bare.“

Policajt nebol spokojný a snoril ďalej. V aute bordel, smrad a špina. Na zadnom sedadle aj na podlahe mastné handry, osádka ožratá, auto staré, ošarpané.

Policajt nemal rád cezpoľných, čo mu počas jeho služby chodili obchytkávať jeho mestské kurvičky a slopať jeho pivo do jeho barov. Policajt bol rozhodnutý dnešný, presnejšie, včerajší, výlet im trochu osoliť, aby nezabudli, kde boli, a hlavne, aby si zapamätali, že Naše Mesto je drahé. Aspoň za sto bez blokov, ale iba tak ich nenechá odísť. Bol by v tom čert, aby im niečo nenašiel!

Obišiel auto zozadu. Všetky svetlá svietili.

„Brzdový pedál!“

Vodič šliapol na brzdu. Svietili obe svetlá. Policajt zasvietil na gumy – vzor bol letný a výrazný, škoda merať hĺbku.

„Zatrúbte!“

Zatrúbil.

Krista jeho! Na to by sa pozrel, aby z tejto rachotiny nevytĺkol aspoň kilo!

„Lekárničku máte? Máte jódovú tinktúru v záručnej lehote a obväzy podľa predpisu? Otvorte mi kufor!“

Ožratý spolujazdec sa zahniezdil, blbeček na zadnom sedadle sa tupo zahľadel cez predné sklo do neznáma a vodič sa mľandravo pohol ku kufru.

„Peťo! Ser na to, máme tu hlášku. Poď sem!“ zavolal kolega od služobného auta.

„Tu máte!“ policajt strčil doklady vodičovi do ruky a pobehol ku kolegovi. „Čo je?“

„Naskoč, ideme!“

Policajné auto odfrčalo.

Vodič s dokladmi v ruke stál pri zadnom nárazníku a nechápavo civel do šera za miznúcimi koncovými svetlami policajného auta. Z dvanásť rokov natvrdo sa odrazu vykľulo aspoň dvadsať v bahienku.

„Ja som si asi cvrkot,“ povedal ticho Doktor, sotva Zolo sadol za volant.

„Ja som na tom ešte horšie,“ priznal sa Tibor zozadu. „Bráško, počkaj!“

Tibor vybehol z auta, strhol nohavice, chrbtom sa oprel o stĺp pouličného osvetlenia a zviezol sa do podrepu. Ozvala sa rana, potom syčiace plyny, šplechot bahna, znova plyny a Tibor sa bez použitia papiera s bolestným výrazom v tvári a s gaťami v hrsti vrhol šípkou do auta.

„Zdrhajme, Zolo, ale teraz už rýchlo!“

Policajt pozrel na kolegu za volantom služobného motorového vozidla.

„Čo sa deje?“

„Volá nás veliteľ čaty, máme sa okamžite dostaviť na kontrolný bod, asi sa niečo deje. Tí traja, to čo bolo?“

„Ale nič. Sedláci z vidieka nám sem prišli kefovať naše štetky a smradiť v našich baroch. Pritom nemajú ani päť korún vo vrecku a hrajú sa na Delona, chamraď hnusná sedlácka!“

19

Doktora odviezli na kraj dediny, na poľnej ceste sa otočili a vrátili sa domov. Auto zatiahli do garáže a každý zaliezol do svojej izby.

Bolo už pol šiestej, keď sa na Zolovej izbe otvorili dvere.

„Spíš?“

„Poď ďalej.“

Tibor si prisadol na peľasť.

„Nemôžem zaspať. Ešte stále sa chvejem.“

„Ani ja nemôžem,“ priznal Zolo. „Aj mne vibruje žalúdok.“

„Čo myslíš, koľko tam toho je, Zoli?“

„Ani netuším, ale boli riadne napráskané. Dúfam, že aspoň melón.“

„Aj viac. Musíme byť opatrní. Zvládneš Doktora?“

„Netreba ho zvládať, je mazaný a opatrný až-až.“

„Ja len… no ale keby dačo, zvládneš ho, Zoli?“

„Ako to myslíš?“

„Že keby začal robiť problémy a príliš vyskakovať alebo rozkazovať, či by si ho…“

Zolo potľapkal brata po líci.

„Neboj sa, aj ja som už na to myslel. Keby bolo najhoršie, dám ho do laty. A teraz už zalez a skús sa aspoň trochu vyspať. Tata bude ráno nasratý, že sme celú noc tračovali, a zavalí nás robotou, poznáš ho.“

Ráno vstali o jedenástej.

„Už nelezte do chladničky, o chvíľu bude obed,“ napomenula ich mamka.

„Kde ste zase boli celú noc?“ zagánil otec.

„V Dunajskej Strede na diskotéke.“

„Zolo, dúfam, že nejazdíš ožratý?!“

„Nie, otec, jedna skúsenosť mi stačila.“

„O druhej privezú žito, treba ho vynosiť hore.“

„Vynosíme.“

„A zase utiekol jeden zajac. Aspoň dve zadné laty by ste mohli vymeniť.“

„Vymeníme.“

„A ohol sa ten posledný stĺpik na viniči.“

„Vymeníme.“

Okolo domu na dedine je stále čo robiť. Ale večer sa robota skončí a každý sa môže venovať svojmu koníčku.

Už sa stmievalo, keď sadli do auta a odviezli sa do vedľajšej dediny. Doktor mal prenajatý dom hneď skraja, mal iba jedného suseda, z druhej strany bolo pole, čo im teraz vyhovovalo. Zašli autom do dvora, zavreli bránu a Zolo zatiahol ďalej do šopy. Aj na šope zavreli dvere, pre istotu. Doktor priniesol baterku, Zolo s Tiborom mali svoje. V šope bolo aj seno, petrolejka by bola riziko.

„Počkajte, ešte raz to obídem,“ trval na bezpečnostných opatreniach Doktor.

Vyšiel von a prezrel celý statok aj okolie.

„V poriadku, poďme na to,“ fučal, keď sa vrátil. Kilogramy tuku mu na čelo vytlačili potoky potu.

Na konci augusta bolo ešte stále horúco na skapanie.

„Moment! Dajte si toto,“ Tibor im podal biele chirurgické rukavice.

„Načo?“

„Pre istotu, Doktor, iba pre istotu. Zatiaľ s tým materiálom budeme robiť v rukavičkách. Možno sa nám to niekedy zíde. Spomeňte si na našu cestu odtiaľ, bez mojich bezpečnostných opatrení by ste už sedeli.“

Obaja uznali, že Tibor má pravdu. Natiahli si rukavice a vybrali tri tašky z kufra auta. Jednu dali bokom. Naprostriedok šopy natiahli posteľnú plachtu. Z druhej tašky vysypali plastové vrecká na plachtu a začali ich obzerať.

„Jedno ako druhé, všetky sú zabezpečené hrubým zipsom so zámkou,“ konštatoval Tibor.

„Nič nám nepomôže, iba nože,“ navrhol Doktor.

„Ale prvé vrecko musíme otvoriť za krytom – a opatrne,“ navrhol krpec.

„Prečo, Tibi?“

„Občas do takýchto vreciek dávajú nástražnú farebnú výbušninu, aby znehodnotila peniaze a zastriekala zlodeja.“

„Blbosť,“ oponoval Doktor. „Farbu dávajú iba v banke a tieto prachy ešte bankou neprešli, boli iba v nočnom trezore. Ktorý súkromník si môže dovoliť taký luxus, aby do každého vrecka dával aj farebnú výbušninu? Veď by skrachoval. Okrem toho vo vrecku by ju muselo byť vidieť!“

„Ty si chemik? Poznáš všetky finty?“ usmial sa pokojne Tibor. „Ak áno, nech sa ti páči, prvé vrecko je tvoje.“

Doktor zaváhal.

„Počkaj, ja to skúsim,“ ponúkol sa brat.

Zolo si vybral z prvej tašky čierne oblečenie z lúpeže a prezliekol sa. Doktor mu dal na oči hrubé okuliare pre kovoobrábačov. Spolu s Tiborom sa skryli za auto. Zolo zarezal a vysypal na plachtu peniaze so sprievodnými listami. Žiadny výbuch, žiadna farba. Zarezal do druhého vrecka – žiadny výbuch.

„Tibi, tie nálože dávajú banky iba do väčších obnosov, tieto drobné platby nie sú tak zabezpečené. Doktor mal pravdu.“

„V poriadku. Doktor, rozdaj nože a ideme na to,“ uľavilo sa krpcovi.

Rezali a vysýpali, kopa utešene rástla. Robota im išla od ruky, o chvíľu sa dostali aj k druhej taške. Keď skončili, ostali stáť s vyvalenými očami.

„Počkajte, prinesiem fľašu,“ navrhol Doktor.

„Nie! Len to nie!“ protestoval Tibor. „Musíme ostať triezvi až do konca.“

„Aj ja som za,“ súhlasil brat.

„Dobre,“ prehltol naprázdno Doktor. „Máte gumičky?“

Tibor hodil na plachtu dve vrecká červených gumičiek.

„Ja budem zväzovať päťtisícky a tisícky, Zolo dvestokorunáčky a stovky, Tibi päťdesiatky a dvacky. Drobáky spočítame nakoniec. Každý balíček označte páskou a napíšte sumu,“ rozkazoval Doktor.

Pracovali usilovne do noci. Keď sa balíčky začali hromadiť, Tibor si vzal pero, papier a začal si písať priebežné hodnoty, aby sa dopracoval k nejakému sumáru.

Skončili po polnoci.

Po poctivej práci posedávali okolo plachty a čakali na Tiborov verdikt.

„Dva…“ zajachtal Tibor, keď sčítal čísla. „Chalani, dva melóny a stotisíc. Pár drobných navyše.“

„Dva…“ hlesol Doktor.

„Dva aj niečo,“ neveriacky krútil hlavou Zolo.

Doktor sa nahol k Zolovi a vrazil mu jednu do pleca. Zolo sa nahol k Doktorovi a tiež mu jednu vrazil.

„Au… ty hovädo, ty nesmieš, však od teba to bolí!“

Zolo vstal, pofúkal mu plece a na spotené čelo mu dal ozajstnú pusu.

Doktor sa nahol k nemu, objal ho, pomojkal a tiež mu dal pusu.

„A teraz môžeš priniesť fľašu.“

Doktor priniesol borovičku, sódu a tri poháre.

„Aj som to vonku zase prekontroloval, všetko v poriadku. Sme tu ako na samote, sused je starý, hluchý a zľava iba polia. Aj keby sme strieľali, nikto si nás nevšimne.“

„Strieľať nebudeme, teraz sa musíme dohodnúť ako ďalej. Je tu problém, čo s tým odpadom a čo s prachmi,“ obával sa Tibor. „Máte nejaký plán?“

Doktor sa zamyslel, pošúchal si strnisko, odpil si a použil svoju obľúbenú vetu: „Z hľadiska globálneho aspektu po zvážení všetkých relevantných a postgraduálnych interpunkcií je v hlavnom ohnisku zorného poľa generálne interferenčný predpoklad, že toto by sme mohli vyriešiť asi takto… Dajme si a uvidíme!“

Vypili, rozrehotali sa, ale Tibor ešte nebol spokojný.

„Dajme najprv na poriadok tie smeti. Neslopte a myslite!“

„Ako?“ zaujímal sa brat. „Ako – na poriadok?“

„No treba sa vreciek zbaviť, a to tak, aby už nikdy nevyplávali na povrch. Zolo, ja navrhujem, aby sme papiere poskladali na kopu a Doktor ich spáli v šporhelte. V dome má vlhko, nikomu nebude nápadné, ak zakúri aj na konci augusta. Potom spáli čierne šaty a potom tašky. Ušil som ich z čistého plátna a použil som hodvábne nite. Nebudú dymiť, horia čistým plameňom. Stačí ich rozrezať na malé kúsky a spáliť. Horšie to bude s plastovými vreckami.“

„Prečo? Spálim aj tie.“

„To nejde, Doktor, je to plast, príšerne smrdí a dymí. Nejaký sused by sa mohol zaujímať, čo to páliš a prečo. Mohol by ťa oznámiť na obecný úrad, že zamoruješ ovzdušie.“

„To je pravda,“ súhlasil brat.

„Tak ich zoberiem do záhrady a spálim ich vzadu,“ Doktor podal druhý návrh.

„Ani to nepôjde,“ zamyslel sa Tibor. „Je august, na poli je slama a na kukuričných lánoch ešte stojí kukurica. Ak začneš v záhrade čmudiť, okamžite sa zbehnú družstevníci a budú hľadať ohnisko. Viete, akí sú teraz citliví na oheň. Ako im vysvetlíš, že páliš plastové vrecká so zipsom?“

„Doriti, má pravdu,“ súhlasil Doktor.

„Potom ich nemôžeme spáliť ani v chotári,“ rozumne konštatoval Zolo.

„Nemôžeme,“ súhlasil s bratom Tibor.

„Vrecká môžeme utopiť. Tašky nespálime, ale naládujeme ich vreckami a zaveziem ich k jazeru. Pridám dva-tri kamene a…“

„Ani to by nešlo, Doktor,“ oponoval Tibor. „Všetko, čo hodíš do vody, raz môže vyplávať. Zavadí o ne náhodný potápač, zachytí ich na háčik nejaký rybár, začnú bagrovať dno, čistiť riasy…“

„Kurva,“ uznal Doktor.

„Máme jedinú možnosť.“

„Čujme.“

„Čo sa dá spáliť, rozrežeme a spálime u Doktora v peci. Zajtra skočíme do obchodu…“

„Tibi, je nedeľa, u nás je všetko zavreté.“

„Skočíme do Dunaszerdy do obchodáku a kúpime veľké plastové vrecia na odpad, aké používajú v panelákoch. Také modré, tie sú pevné, a dáme ich pre istotu dvojmo. Naládujeme ich týmto plastovým odpadom a rozveziem ich po meste, po sídlisku, ako mi napadne. Odpad zo sídliskových kontajnerov sa vozí do mestskej spaľovne, tam nech zhoria a zipsy so zámkami sa roztopia.“

Ostalo ticho. Doktor so Zolom na seba gánili, nechápali, ako je možné, že im také jednoduché riešenie už dávno nenapadlo.

„Perfektné!“ zajasal Zolo.

„Výborné, na to si pripijeme!“ súhlasil Doktor.

Pripili si.

„A teraz to podstatné, prachy. Ale do toho vám už kecať nebudem,“ sklapol Tibor a nalial si. On zvládol zametanie stôp a teraz bol zvedavý, ako brat zvládne Doktora.

Doktor sa zamyslel a celkom vážne prebral úlohu vedúceho skupiny.

„Z hľadiska globálneho aspektu po zvážení všetkých relevantných a postgraduálnych interpunkcií…“

„To už poznáme,“ zarazil ho Zolo.

„Nemôžeš mi dopriať ani chvíľu? Chcel som si iba vychutnať slastné víťazstvo.“

„Tak dobre, vykecaj sa.“

„Už to nie je ono, už si ma prerušil. Chcel som vám povedať iba jedno. Počúvajte ma pozorne, obaja. Čítali ste knihu Dejiny kriminalistiky od Alberta Einsteina?“

Zolo zagánil na Tibora. Tibor pokrútil hlavou. Zolo tiež, ešte aj pokrčil plecami.

„Ani ste nemohli, aj názov, aj autora som si vymyslel. Presnejšie, názov som si vymyslel. Taký chlapík možno aj žil, niečo sa mi marí, už som to meno niekde počul, ale určite nič také nenapísal. Dejiny kriminalistiky som mal možnosť študovať v lochu a verte mi, že tam sa dozviete všetko, ale nie z knižiek. V base zažijete všeličo, aj zlé, aj dobré, kto má uši a oči otvorené, aj sa priučí. Basa je lepšia ako univerzita. Sú tam študenti, ale aj profesori. To, dúfam, viete, že najvyššie na rebríku stoja elpečkári. Bankoví elpečkári.“

„Elpé je lúpežné prepadnutie, fízli to tak označujú v štatistike. Veľkými písmenami LP,“ vysvetlil Zolo bratovi.

„Aha,“ konečne pochopil aj Tibor. „Aj dlhohrajúce platne sa tak označovali, nie? Aj tie boli LP.“

„Viete, čo hovoria starí basmani? Starí elpečkári?“ pokračoval Doktor v prednáške. „Naplánovať a urobiť banku nie je ťažké, ale ozajstné problémy sa začnú až pri delení peňazí. Na to zakapala každá partia. Nevedeli sa dohodnúť, každý bol chamtivý, niekto nedočkavý, iní boli nasratí, že sa im ušlo málo, iní nesúhlasili s plánom po akcii. Každý je nejaký. Každý je schopný posrať aj ten najlepší plán.“

Doktor sedel na ponku, na bukovom pni, iba nenápadne siahol za chrbát a odrazu sa mu v ruke zjavila sekera. Oprel si ju o stehno a usmial sa na parťákov.

„Ja som si už svoje odskákal aj odsedel, chlapci. Diletantské chyby sa mi robiť nechce. Tieto prachy by som si chcel užiť až do penzie a nedám sa nikým prekvapiť ani odrbať. Je to sedemstotisíc pre každého. Môj tata toľko peňazí nikdy nevidel ani nezarobil, myslím, že ani váš. Urobím všetko preto, aby som sa dnu už nikdy nedostal a aby som si mohol spokojne žiť. Povedal som všetko, tým mám na mysli všetko.“

Zolo siahol za chrbát a vytiahol veľký lovecký nôž. Zapichol ho do zeme pred špičku pravej topánky.

„Nikdy som ťa nepodceňoval,“ konštatoval Doktor, keď si obzrel lovecký nôž. „Myslím, že je to ten, čo som sám ukul. Dal som ti ho ako dar, keď si vyšiel z lochu. Na privítanie.“

„Je to on. Mám ho iba pre istotu,“ snažil sa uvoľniť atmosféru Zolo. „Chceme sa dohodnúť. Išlo nám to spolu doteraz, nevidíme dôvod, aby to nešlo aj ďalej,“ hovoril aj za brata.

„Ja ju mám tiež iba na sebaobranu,“ pohladkal porisko Doktor.

„No tak sa prestaňme sebaobraňovať, a ak nikto nechce útočiť, pokračujme vo vyjednávaní. Neurobme diletantskú chybu ako iné partie, nedajme sa nachytať a zlákať týmto tu,“ mykol bradou ku kope v strede plachty.

„Som za,“ súhlasil Doktor.

„Tibi?“ mladší brat posunul slovo staršiemu.

Tibor sa ujal slova.

„Doktor, aj my vieme, že najviac škody sa narobí pri delení, nielen ty. A vieme aj to, že každá partia doplatila na to, že začali míňať, upozornili na seba susedov, rodinu, okolie a vždy sa našiel natierač. Nebuďme hlúpi a neurobme tú istú chybu.“

Doktor prikývol.

„Navrhujeme toto,“ Tibor teraz hovoril za oboch bratov. „Každý si zoberie dvadsaťpäťtisíc. To nám na pivo a cigarety stačí. Prachy schováme a necháme ich vykysnúť. Ak sa do roka nič nepokazí, stretneme sa znova a rozdáme si ďalších dvadsaťpäť, možno tridsať. Ak sa ani po dvoch rokoch nič nestane, rozdelíme si ten zvyšok a pôjdeme svojou cestou. Dva roky nie je taká dlhá doba, aby sa nedala vydržať. Za dva roky fízli stratia o prípad záujem a prachy sú bezpečne naše.“

Doktor odložil sekeru za chrbát.

„Presne tak som to chcel navrhnúť aj ja. Najhoršie, čo môže byť, je neuvážene míňať. Je to dosť peňazí, aby som si mohol užívať do penzie, a nechcem urobiť chybu, čo by ma stála pätnásť rokov bezpodmienečne. Nechcem, aby ste ju urobili vy, lebo ak sa niekto z nás dostane do rúk fízlom, je iba otázka času, kedy zmäkne a prezradí ostatných. O výsluchoch na kriminálke viete hovno, ja som ich zažil. Nikto to nevydrží, lepšie sa im vyhnúť. Chcem, aby ste sa im vyhli aj vy, preto súhlasím s uprataním prachov.“

Zolo prikývol a schoval nôž.

„Dáme pohárik a prestaneme sa prsiť? Sme zase partia ako pred akciou?“

Doktor prikývol a nalial.

Chlapci s puncom LP na čele vypili.

„No poďme riešiť prachy,“ popohnal ich Doktor. „Kde ich schováme? Zolo, máš plán? Ak nie, beriem to na seba, schovám ich tu alebo v záhrade.“

Zolo s bratom si vymenili rýchle pohľady. Počítali s takýmto návrhom a boli pripravení.

„Doktor, ak ich schováme tu u teba, stačí jeden malý prúser a fízli ich pri domovke nájdu. Nie je to veľký dom a prídu ich sem stovky, rozhádžu to tu na triesky a prekopú celú záhradu,“ Zolo sa snažil vysvetliť problém čo možno najzrozumitejšie.

„Váš návrh?“ mykol plecom Doktor, lebo sa nechcel hádať.

„Schová ich Tibor.“

Doktor si pošúchal strnisko na brade a odul pery.

„Tibi, priznám sa ti, že až do včerajška som ťa bral ako prívesok našej partie, aj keď to bol tvoj nápad a tvoje vedomosti. Potom, čo si mi predviedol na odchode, som si opravil mienku. Si dobrý, aj keď si ešte nesedel. Vypočujem si ťa. Čo navrhuješ?“

„Zoberiem ich a schovám.“

„To nie je celkom v poriadku. Ja navrhujem toto: vy schováte polovičku, ja polovičku.“

„Doktor, ale ani to nie je v poriadku. Ty budeš mať polovičku a my dvaja po štvrtine. Kde je tu spravodlivosť?“

Doktor musel uznať, že Tiborove počty sú správne.

„Ako by sme to spravili, aby boli všetci spokojní?“ dumal Doktor.

„Ako som povedal. Mám príma skrýšu, nikto ich nenájde,“ nástojil Tibor.

„Ale potom ste vo výhode. Dvaja na jedného! A ja nebudem dva roky vedieť, kde sú prachy.“

„To sme nepovedali. Tibor ich schová a povieme ti, kde sú. Keby sa s nami niečo stalo, môžeš si ich vyzdvihnúť,“ spresnil plán Zolo.

„To je niečo iné. Aký máte teda plán?“

Tibor sa mimovoľne nahol bližšie k Doktorovi, ešte aj stíšil hlas, aby ich nepočuli ani myši pobehujúce po kope narúbaného dreva.

20

V posledný augustový deň vyšli všetky smetiarske autá do rajónu s oneskorením, lebo stále nebola vyriešená otázka vysýpania odpadu. Cez víkend sa v mestskej spaľovni objavili technické problémy – zasekol sa nakladač odpadu a posuvné rameno zasúvajúce odpad do pece.

Dispečer smetiarov sa snažil dovolať a zistiť aktuálny stav, ale ani riaditeľ spaľovne nevedel, či vôbec budú fungovať.

„No nič, nebudeme strácať čas,“ rozhodol napokon vedúci zmeny. „Vyrazíme a naložíme prvú várku. Dúfajme, že do hodiny nám dajú vedieť.“

Smetiarske autá sa rozliezli po meste a ako každý deň upchali všetky bočné uličky na sídliskách. Zavadzali všetkým, ale svoju robotu si poctivo odviedli.

„Bobor jeden, Bobor jeden, tu Dispečer jedenásť,“ ozvalo sa vo vysielačke a vodič smetiarskeho auta zvesil mikrofón.

„Tu Bobor jeden, počúvam.“

„Už je rozhodnuté, nepália. Ideme na suchú skládku na sever.“

„Bobor rozumel, suchá skládka.“

Odložil mikrofón, otvoril okienko a počkal, kým chlapi vysypali posledný kontajner.

„Chlapi! Ako to vyzerá?“

„Tento bol posledný, sme plní! Už niečo vieš?“

„Viem, práve volal dispečer. Ideme na skládku.“

„Príma, aspoň sa povozíme,“ tešili sa smetiari.

Z plne naloženého smetiarskeho auta nezhorela ani jedna igelitová taška, čo, samozrejme, nikto nemohol predpokladať.

21

Krauz sa až nadnášal, výborne sa vyspal – nič ho nebolelo. V stredu ráno vletel do kancelárie ako motýľ, už len nájsť kvetinku, kde by pristál. Chosé ho predbehol o desať minút a celý ubolený sa schúlil do kresla.

„Čaute, decká!“ zahlaholil Krauz.

Zdrapol zo stola gumu a hodil ju do Burgerových novín, lebo dobre vedel, že to vyslovene neznáša. Noviny zastonali, jedna strana sa natrhla.

„Do pi…“

„Ani nemusíš dopovedať, ja viem kam. Chlapci, neverili by ste, ako bohovsky sa cíti človek s bezbolestnými zubmi!“

„Vieme,“ zaskučal z kresla Chosé. „Pamätám sa na časy, keď ma nič nebolelo. Ale už sa pominuli. Mňa totiž od rána bolí tu,“ siahol si do rozkroku a zvraštil tvár.

„A z toho máš červené oči? Koľko si toho včera vyslopal? Koľko si ich včera vykefoval?“ oboril sa na parťáka Krauz.

„Trhni si…“

„Chytila jsem na pasece motýlka, protože má bledě modrá křidýlka, zůstane se mnou a já s ním…“ pospevoval si Krauz a vybaľoval si z tašky raňajky.

Váňa iba závistlivo gánil. Krauz sa zasekol, podozrievavo si premeral kolegu.

„Váňa! Čo je s tebou? Ty neraňajkuješ?“

Váňa sedel za stolom meravo, akoby prehltol pravítko, nič nehovoril, nejedol, iba gánil.

„Konečne si to niekto všimol,“ vzdychol si.

„Ozaj, aj ja som sa ťa už chcel spýtať,“ Burger odložil noviny a zapojil sa do debaty. „Čo je s tebou? Ani včera si nejedol ako zvyčajne, dnes vôbec nič… Vy sa rozvádzate?“

„Nie, nerozvádzame…“

Posledné slovo povedal v momente, keď vošli Hanzel s Kukym.

„Kto sa nerozvádza?“ zaujímal sa okamžite Kuky.

„Tvoj parťák,“ odvetil Burger. „Ale aj tak s ním niečo nie je v poriadku.“

„Prečo? Že nežerie už od rána? To je v poriadku!“ vysvetľoval Kuky cestou k stolu. „Povedz im, vážený kolega, ako si dopadol na odberoch. No povedz im, veľavážený kolega!“ dobiedzal Kuky do parťáka a na slovo veľavážený dal zvláštny dôraz.

Odrazu im bolo všetko jasné. Váňa bol zase na kontrole.

„Minulý týždeň som bol u lekára na kontrole,“ začal smutne.

„Ty máš lekára, ktorého treba kontrolovať?“

„On skontroloval mňa, ty múdry Rišo, a dopadlo to katastrofálne! Musím schudnúť, tak chudnem. S manželkou to nemá nič spoločné, tá by mi nabalila…“

Záhada bola vyriešená. Debata o cholesterole a lipidoch naberala obrátky a každý mal pre Váňu zaručenú metódu, ako rýchlo a bezbolestne schudnúť.

„Hlavne sa musíš vykašľať na biely sex,“ znela rada od Krauza.

„To akože sa mám preorientovať na černošky? Neobvinia ma z rasizmu?“

„Nie, s rasizmom a farbou pokožky to nemá nič spoločné. Muži nad štyridsať zažívajú pri nočnom rabovaní chladničky taký istý orgazmus ako pár hodín predtým so ženou. Chladnička patrí do skupiny bielej kuchynskej techniky, takže orgazmus v chladničke je niečo ako biely sex, chápeš? Nežrať celú noc – tak znie moja rada a uvidíš, že bude po probléme!“

Chlapi sa rehotali a padali prvé stávky, koľko dní Váňa vydrží. Ale nebolo im dopriate, aby sa dlho zabávali.

Facka prišla neočakávane rýchlo.

Rozleteli sa dvere a do kancelárie vpadol Mayor.

„Na rozdelenie ísť nemusíte, o chvíľu príde Lipan a začnete robiť,“ oznámil im s kamennou nevyspatou tvárou. „Musíte niečo zistiť, musíte priniesť nejaké výsledky! Chlapci, hrozí nám katastrofa! Včera krátko pred siedmou večer vykradli pobočku banky v centre mesta. Škoda – päťtisíc tristo korún. Páchatelia boli traja. Farebný granát im vybuchol v igelitke predčasne ešte v pobočke, od zúrivosti dobili strážnika. Päťdesiatšesťročného bývalého policajta na dôchodku s tridsaťdvaročnou výsluhou. Celú noc mu operovali hlavu, vraj to neprežije. Krajský riaditeľ zvolal poradu ešte v noci, musíme prijať opatrenia. Nespal som ani minútu, iba prijímam telefonáty, vysvetľujem, odôvodňujem a… Však viete! Kurva, robte niečo, lebo ma odvolajú!“ zúril šéf.

„Aké opatrenia?“ šomral s obavami Burger a v neblahej predtuche si zapálil novú cigaretu.

„Také. Kriminálna polícia začne strážiť banky v noci, poriadková polícia cez deň. Všetci vyfasujú samopaly. Budeme slúžiť ako najatí, aj po nociach!“

„Šaňo, tí hore už naozaj nemajú zdravý rozum?“ zdúpnel Krauz. Odrazu mu nebolo do spevu.

„Rišo, ešte tvoje debilné reči mi chýbali ku šťastiu!“

„Uznaj sám, Šani, ktorá banka je otvorená v noci? Načo ich máme strážiť? A načo ich budú strážiť uniformy cez deň? Veď to nikam nevedie, je to iba potemkinovská fasáda, opatrenia pre médiá a pre verejnosť, v skutočnosti táto duševná onánia pred hlavným vchodom do banky nemá význam. Žiadny páchateľ nepôjde vykradnúť pobočku, keď pred ňou parkuje policajné auto. Takto nikoho nechytíme a na stráženie každej pobočky nemáme dosť policajtov. Viete to všetci, tak prečo s tým na poradách súhlasíte? To už naozaj nik z funkcionárov nemá mozog?“

„Počúvaj, Rišo, ty možno máš mozog, ale nemáš funkciu, tak drž hubu!“

„No to je super argumentácia, šéfko! Takže ja mám mozog, ale nemám funkciu, a preto nemôžem rozhodovať, a tí hore, čo mozog nemajú, ale majú funkciu, tí rozhodovať môžu?“

„Môžu! Tak rozhodol krajský riaditeľ!“

„Nezdá sa ti, Šani, že niektorých funkcionárov povyšujú tak dlho, až prestanú byť užitoční?“

„To je možno pravda, ale vzhľadom na ich funkciu sa im to nikto neopováži povedať do očí.“

„Ja idem…“ ochotne sa postavil Krauz.

„Ty si len pekne sadni na riť a začni konečne niečo robiť! Tu za stolom si mi viac užitočný, než keby si bol degradovaný a vyhodený na dlažbu, a to by ťa určite neminulo, keby si takto naladený išiel za krajským.“

Všetci prikývli, jasné, že so šéfom súhlasia. Krauz si sadol, ale tlak mu neklesol ani o dva stupne.

„Ako som povedal, nemusíte ísť na rozdelenie, dajte s Lipanom hlavy dokopy a niečo vyštarchajte, nech môžem šéfstvu zalepiť oči. Berte to tak, že vlastne od vás závisí, ako dlho budete onanovať v nočných službách.“

„No fasa, ešte to takto rozšír medzi mužstvom a prídu nás sem ukameňovať,“ poďakoval sa Burger, ale šéf už bol na chodbe.

Zazvonil telefón. Streda začínala naberať obrátky, do začiatku pracovného času chýbalo ešte desať minút a už boli všetci vytočení.

„Burger,“ povedal neochotne do slúchadla najstarší z detektívov. „Odovzdám,“ povedal s úľavou. „Chosé…“

Chosé vstal z kresla, potlačil bolesť a vzal si slúchadlo.

„No?“

Počúval, po pár slovách sa prestal škrabať v rozkroku.

„To nemyslíš vážne!“

Podvedome sa poškrabal na brade a uhladil si aj tak perfektne učesané vlasy.

„Dobre, ničoho sa nechytaj a ja hneď prídem.“

Položil.

„Rišo…“

„No?“

„… stala sa zvláštna vec. Zore vykradli byt.“

„Akože vykradli…“

„V noci.“

„A vy ste spali kde?“

„V tom v centre mesta, mali sme to z recepcie bližšie.“

„Ten vo veži?“

„Ten.“

„Veď si hovoril, že tam má nejaké nemecké bezpečnostné zámky, že sa nedá vykradnúť.“

„Správne, nedá sa. Okrem toho dolu na vrátnici je dvadsaťštyrihodinová služba.“

„A odrazu sa dá?“

„Asi áno. Práve sa vrátila a našla byt rozhádzaný. Bežím za ňou. Ideš so mnou?“

„Zase bude vyskakovať.“

„Teraz tam ideš ako policajt, nemôže.“

„Vždy za ňou idem ako policajt – a vždy zúri!“

„Ale teraz nás potrebuje.“

„Ako myslíš. Skoč za Šaňom, nech ti dá auto, a vysvetli mu situáciu. Chalani začnú zatiaľ bez nás a potom sa pripojíme.“

Burger iba mávol rukou. Zaobídu sa aj bez nich.

22

„Prečo si vy dvaja vždy musíte skočiť do vlasov?“ spýtal sa Chosé cestou.

Krauz šoféroval a bral to iba ako zbytočnú otázku na zabitie času.

„Vážne sa pýtam!“

„Prečo asi? Si normálny? Čo sa tak sprosto vypytuješ? Chcem ju dostať do basy a ona to veľmi dobre vie, tak prečo by ma mala objímať? Okrem toho keď si to už načal, myslel som si, že aj ty si tam nato, s tým istým cieľom, ale v poslednom čase sa mi zdá…“

„No čo? Len dopovedz!“

„Nííč…“

„Len dopovedz! Nemáme žiadne výsledky, ja to viem, ale nie som za to zodpovedný iba ja, a ak si myslíš, že to flákam, dokonca že som sa dal na druhú stranu, tak môžeš rovno zastaviť a jednu ti drbnem!“

„Klídek, kompl, to som nepovedal! Povedal som to? Nepovedal! O tebe pochybnosti nemám… Chosé, neblbni!“

„Ale…?“

„Ale už to trvá pol roka, a nič, a to nič si všimli aj hore. Asi budeme musieť celú akciu odpískať.“

„Ako myslíš, som za.“

„A ty s ňou ďalej…?“

„To hádam nebudeme rozoberať teraz a tu v aute!?“

Krauz musel uznať, že Chosé má pravdu, ešte ich čaká jedna veľmi vážna debata, a toto naozaj nie je najvhodnejšie miesto. Krauz iba prikývol, a aby nevyprovokoval hádku, radšej sa mlčky venoval riadeniu.

Chosé si otvoril vlastným kľúčom. Zora ich nečakala, musela rozdeliť prácu dolu v salóne. Mali čas všetko si obzrieť. Začali zámkou – skôr než do nej Chosé vopchal kľúč.

„Na prvý pohľad žiadne stopy násilného vniknutia,“ konštatoval Krauz.

Chosé prikývol a otvoril. Ani znútra nenašli žiadne škrabance, ani okolo zámky, ani na dverách, ani na pántoch.

Krauz si nedal latexové rukavice, iba si zastokol ruky do vreciek na rifliach, aby sa niečoho náhodou nedotkol. Ešte nebolo isté, či to bude miesto činu, alebo sa dohodnú inak.

Byt bol evidentne vykradnutý. Čo sa dalo otvoriť a vytiahnuť, bolo otvorené a vytiahnuté – zásuvky, skrine, posteľ, sekretár, bar… všetko naruby.

Krauz stál uprostred obývačky, a hoci nerád, musel uznať, že bývať sa dá aj lepšie než v paneláku. Kochal sa. Nenápadne urobil pár krokov k výkladu namiesto okna a medzi dvomi žalúziami si urobil miesto. Cez škáročku videl mesto ako na dlani – v noci to musí byť nádherný pohľad.

Chosé sa nekochal, poznal to tu, bol tu ako doma. Iba stál a bezradne sa obzeral.

Konečne prišla.

„Prepáčte, musela som vybaviť salón, už sa vám môžem venovať.“

Chosé jej zavolal ešte z kancelárie a upozornil ju, že prídu dvaja. Výnimočne súhlasila a nereptala, ani nebola prekvapená.

Chosému dala pusu, Krauzovi venovala o niečo menej nevrlý pohľad než zvyčajne.

„Ako vidíte,“ ukázala rukou okolo seba, „takto som to o štvrť na osem našla. Čo vy na to ako odborníci?“

Krauz čakal, či sa ozve odborník, keď nie, skúsil sám.

„Zistili ste, čo všetko zmizlo?“

„Nič. Ani nemalo čo. Zlato, šperky a peniaze mám inde. Mám tu jeden trezor, pochopiteľne, schovaný, ani ho nenašli, ale keby aj, sú tam iba pracovné zmluvy a pre zlodeja bezcenné papiere o firme. Umeleckí zlodeji to evidentne neboli, lebo keby zobrali tamtoho Fullu, tamtoho Gustava Klimta a tie dva obrazy vzadu, prišli by si na melón, možno dva. Ale ako hovorím, ani netušili, čo tu visí, zlodeji na objednávku to neboli. Narobili viac škody na zariadení a na modeloch, ako by niečo ukradli. Ak vzali nejakú sošku alebo nejakú blbosť, ani som si to nevšimla.“

„Ja som si všimol zámku,“ pokračoval vo vyšetrovaní Krauz. „Je to špica, nedá sa iba tak otvoriť. Museli mať zhodný kľúč alebo mimoriadne kvalitné vybavenie. Kto všetko má kľúče od bytu?“

„Jeden ja, jeden Chosé, jeden je v trezore, a ten je tam, to som už skontrolovala, a jeden je dolu na vrátnici v požiarnej zálohe. Bola som už dolu a skontrolovala som pečate. Je tam a všetko je neporušené, ten sa zneužiť nedal.“

„Takže perfektne vybavený, zručný bytovkár. Alebo bytovkári. Máte tu kamery?“

„V byte nie, sú na chodbách a dolu vo vestibule. Bohužiaľ, zadné vchody v zábere nie sú. Už ich kontroluje moja nová bezpečnostná služba. Tí z noci dostali hodinovú výpoveď, ale mohli by ste si ich po jednom zobrať hore a trochu vytočiť. Zase drichmali a jebal… prepáčte, kašlali na robotu. Už to viackrát nespravia, u mňa určite nie!“

„Vráťme sa k škodám. Tvrdíte, že nič neukradli.“

„Nie, nemali čo.“

„Ale porozhadzovali a zničili, čo mohli.“

„Zúrili. Pozrite sem, zlomili hornú zásuvku, tu vylomili dvierka na skrinke, rozkopali Bobyho. Zo všetkých skríň povyhadzovali šaty, znehodnotili modely, niektoré ozaj drahé. Vidím to tak, že keď nič nenašli, aspoň sa vybláznili.“

„Aj ja to tak vidím,“ súhlasil Krauz.

Podišiel k figuríne na zemi, kopol do odtrhnutej hlavy. Prekoprcla sa a Krauz čakal, že zaplače, ako to robili staré bábiky, keď ich položili a prudko zdvihli, ale nič sa neozvalo.

„Hovoríte, že rozkopali Bobyho… Máte na mysli…“ Krauz ukázal bradou na zdemolovanú figurínu na podlahe.

„Áno, pracovne im tak hovoríme,“ prikývla Zora.

Krauz jemne kopol do hlavy, a pretože mal dlhoročný tréning z futbalu, odborne odhadol smer aj silu – hlava sa dokotúľala k trupu a ostala ležať presne na mieste, kam patrila.

„No čo, kompl? Chcete to hlásiť?“ obrátil sa na parťáka. „Vieš sám, čo bude nasledovať. Prídu technici a všetko zasvinia argentorátom. Nič tu nenájdu, lebo kto dokáže otvoriť takúto zámku, na rukavice určite nezabudne, ale kontrolné odtlačky domácich osôb budú musieť vziať. Aj tvoje. Dobre vieme, aké percento úspešnosti majú okresáci pri objasňovaní bytových krádeží, takže prípad pôjde do archívu. Iba samé buzerácie, predvolania na výsluchy, kontrolné odbery, dodatočné výsluchy, potom prerušenie trestného stíhania – a archív.“

Chosé stál uprostred bordelu a bezmocne krútil hlavou. Ani profesionálny detektív z oddelenia vrážd nič nezmôže proti bytovým vagabundom. Pocit bezmocnosti je tým horší, čím viac vie o spôsobe vyšetrovania. Bezmocného vyšetrovania.

„Počkaj chvíľu,“ požiadal kolegu a vzal Zoru za lakeť.

Radili sa v spálni iba chvíľu, Krauz si ani nestihol naliať z bohatej barovej ponuky a poriadne si pozrieť mesto z tejto úchvatnej výšky.

„Zora na to kašle. Nebude to hlásiť. Urobí opatrenia so zámkou a so strážnou službou, to je všetko.“

Krauz prikývol. Pobral sa ku dverám. Smutný pohľad hodil na vylomený bar – zabavili by sa tu do rána, a nielen oni, možno celé oddelenie.

Zora ich chcela odprevadiť, no v ceste jej prekážal zdemolovaný Boby. Zohla sa, zodvihla ho a postavila na stojan.

„Môžem?“ Krauz sa vrátil od dverí a obzrel si figurínu telovej farby s dierou v chrbte.

„Niečo nesedí?“ prekvapila sa Zora.

„Sedí,“ pripustil Krauz po chvíli skúmania, rozlúčil sa kývnutím hlavy a tentoraz dvere naozaj použil. „Ozaj… a do skorého videnia,“ otočil sa ešte v zárubni. „Chosé, počkám ťa dolu.“

Nebol zvedavý na ich lúčenie.

23

„Chcel som sa ťa už dávno spýtať…“

„Počúvam.“

„… prečo si so Zorou raz tykáte a raz vykáte? Richard, vieš o tom, že podľa posledných prieskumov najvyššieho psychologického ústavu to svedčí o nevyrovnaných vzťahoch?“

„Najvyšší psychologický ústav si si práve vymyslel…“

„Ale o vzťahoch to aj tak svedčí!“

„… a nevyrovnané sú, to priznávam. Je to jednoduché – keď spolu jednáme úradne, tak si vykáme, a keď na seba štekáme, tak si tykáme.“

„Alebo keď ju chceš naštvať.“

„Keby to tak fungovalo, Chosé, tak jej tykám ako kukučkové hodinky dvadsaťosem hodín denne – tomu ver!“

Vrátili sa do kancelárie, kde to už vrelo, už bežali výsluchy. Krauz aj Chosé iba vyvaľovali oči, vyhrážky šéfa asi padli na úrodnú pôdu. Aj u nich padli, lebo cestou od Zory im ani nenapadlo zastaviť sa na pivo, hoci inokedy by to spravili bez výčitiek svedomia.

„Toto je pán Záborský,“ predstavil ich Burger. „Umelecký tesár. Stratila sa mu manželka.“

„Predstavte si,“ zašomral Krauz cestou od dverí k stolu a už tušil, že dnes sa asi flákať nebudú.

Neboli na začiatku výsluchu a neboli v obraze, preto nechali kolegov pracovať a ticho si sadli, aby nerušili. Výsluch viedol Burger s Hanzelom.

„A odvtedy sa vám neozvala?“ spýtal sa Hanzel.

„Neozvala. Od štvrtka o nej neviem nič,“ odpovedal Záborský.

„V pondelok ráno ste ju hľadali…“

„Iste, mala prísť na konkurz, a neprišla. To mi už bolo podozrivé a radšej som zašiel na políciu.“

„Ak sa môžem opýtať, vy ste čo robili v sobotu a nedeľu?“

„Ja?“

„Áno, vy.“

„Prečo?“

„Normálne,“ nedal sa vykoľajiť Hanzel. „Bežne sa pýtame manželov, ktorým sa stratila manželka, čo robili posledné dni. Vám sa to zdá nenormálne?“

Zaváhal. Nechcel sa s nimi prieť, ale ani sa mu to veľmi nepáčilo. A už vôbec sa mu nepáčilo, že výsluch začali dvaja celkom sympatickí starší páni, a teraz naňho čumeli už štyria. Akoby sa kancelária preplnila súpermi a on stál odrazu proti presile.

„Trochu vody by som mohol…“

Dostal minerálku z chladničky, veď on je slušná stránka.

„Nemám teraz žiadnu konkrétnu robotu, scénu v divadle som dokončil a dve sochy na objednávku robím priebežne. Nemal som čo robiť, v piatok som išiel na poľovačku.“

„Vy ste išli na poľovačku?“ žasol Hanzel.

„A čo som mal podľa vás robiť? Na vlastné oči som videl, ako mi manželka odchádza s kurevníkom. Mal som ostať doma a iba sa nemilobohu ožierať? Išiel som za kamarátmi. Prečo sa vám to zdá divné?“

„Nezdá. Vy ste v združení alebo aj v spolku?“

„Som aj v spolku, máme revír pri Nitre. Pár kamarátov, čo ešte držia pokope. Aj sa staráme, prikrmujeme, chodím na brigády. Mám tam aj chatu. Chováme muflóny, daniele, srnčej je tam dosť… vy ste poľovník?“ skúsil brnknúť na spoločnú strunu.

„Nie, pýtal som sa iba pre úplnosť. Kedy ste sa vrátili?“ pokračoval Hanzel úradne.

„V nedeľu večer. Už som to uviedol do zápisnice na miestnom oddelení. Je to tam…“

„Nie je, preto sa pýtam. Možno ste sa s kolegom v uniforme o tom bavili, ale zabudol to uviesť do zápisnice. Alebo to nepovažoval za dôležité. Odišli ste v piatok predobedom a vrátili ste sa v nedeľu podvečer,“ čítal Hanzel zo svojich poznámok, lebo zápisnica mala v tomto bode medzery.

„Správne.“

„Poľovali ste sám?“

„Nie, s dvoma priateľmi. Mená a telefóny sú tiež v zápisnici.“

„Vidím, vidím, tu to je,“ pripustil Hanzel.

Ani Burger, ani nová posila sa už nemali na čo spýtať.

„Čo ste strelili?“ skúsil Chosé iba tak, aby reč nestála.

„Nič. Bol to iba prázdny posed.“

„Tak to by bolo asi všetko, pán Záborský,“ chcel ukončiť výsluch Hanzel, ale zmýlil sa.

„No počkajte. Akože všetko? Veď ste ma zavolali a povedali ste mi do telefónu, že tu je oddelenie vrážd!“

„A…?“

„Akože – a? Myslel som si, že sa niečo stalo. Že ste ju našli!“

„Nenašli.“

„Potom prečo ma volalo oddelenie vrážd?“

„Lebo bežne spolupracujeme s oddelením pátrania a bežne vyšetrujeme nezvestnosti. Veľa nezvestných ľudí nájdeme mŕtvych. Je to bežná prax, úzko s nimi spolupracujeme, nič zvláštne.“

„A našli ste takú mŕtvolu, čo by sa… čo by… neviem, ako to mám…“ koktal Záborský.

„Nie,“ pomohol mu Hanzel, „nenašli sme žiadnu mŕtvolu, ktorej opis by sa hodil na vašu manželku. Zatiaľ nie.“

„Potom prečo…“

„Už som vám to vysvetlil, robíme to bežne, rutina. Vypomáhame si navzájom. Aj pátrači z oddelenia pátrania nám bežne pomáhajú pri závažných prípadoch vrážd.“

„Hovadsky strašná rutina!“ žasol umelecký tesár. „Vy si neuvedomujete, do akej stresovej situácie sa dostane človek po telefonáte z oddelenia vrážd?“

„A vy si neuvedomujete, do akej stresovej situácie sa dostávame denne my, keď máme hľadať vaše manželky? Živé alebo mŕtve…?“

Hanzel to hral dobre, neurazil ho, nevyhodil ho, ani sa nepohádali, iba si vymieňali názory. Burger nenápadne prikývol, aby pokračoval. Krauz sa tváril, že číta nejaké hlásenie, a Chosé sa zašil v rohu v kresle. Masíroval si rozkrok.

Hanzelovým cieľom bolo vykoľajiť suverénneho poľovníka, vyviesť ho z rovnováhy a nechať ho, aby v rozčúlení povedal niečo, čoho by sa mohli chytiť. Všetci detektívi v kancelárii túto hru poznali a už začali spolupracovať, hoci na prvý pohľad to tak nevyzeralo.

„To je vaša robota, nie? Aký je to pre vás stres? Ja neviem, kde mám manželku, a odrazu ma osloví oddelenie vrážd! Logicky som si myslel…“ išiel do vývrtky umelec.

„Povedzte, čo ste si mysleli?“ pokojne sa ho spýtal Hanzel.

„Že sa jej niečo stalo! Že je niekde znásilnená, zavraždená, rozštvrtená, zadusená, dopichaná, viem ja, čo ešte? Čo by som si asi mohol myslieť, keď ste mi volali?“

„Čo ste si mysleli – čo sa jej stalo?“

„Vy ma nepočúvate?“ vytáčal sa Záborský. „Myslel som si, že sa jej stalo niečo strašné!“

„Vy máte podozrenie, že ju niekto zavraždil?“ vstúpil do výsluchu Burger a Hanzel sa automaticky stiahol.

„Nemám, ale myslel som…“

„Na základe čoho ste si to mysleli?“

„No – lebo ste to povedali vy.“

„Nie, to sme nepovedali. Kolega sa vám do telefónu predstavil, vysvetlil vám, z akého je oddelenia, že vedieme vyšetrovanie, a požiadal vás, aby ste prišli. Bol som vedľa neho, keď ste spolu telefonovali, pamätám si presne, čo povedal. A tu v kancelárii zatiaľ tiež nepadlo ani slovo o vražde.“

„No…“ koktal umelec, „tak potom sa mi informácie akosi automaticky spojili v hlave a vyšlo mi, že sa jej niečo stalo. Pochopte, keď niekoho volá oddelenie vrážd…“

„A prečo ste povedali, že je asi rozštvrtená?“ nedal mu dohovoriť Krauz a rýchlo sa zapojil, kým bolo želiezko horúce.

„Ja…?“

„Pred chvíľou ste povedali, že je asi znásilnená, zadusená alebo rozštvrtená… Prečo by mala byť rozštvrtená?“

„Ja… povedal som to iba tak. Iba som vymenoval zopár možností, čo som pochytil z tých debilných kriminálok z telky.“

„Takže ste tým nemali na mysli nič konkrétne?“

„Nie, určite nič konkrétne v súvislosti s mojou manželkou.“

„Používate pri práci sekeru? Alebo nejaké sekáče?“

„To má byť zase čo?“ vyvalil oči umelec.

„Nič. Normálne sa vás pýtam, či používate pri práci sekeru alebo nejaké sekáče.“

„Samozrejme, veď pracujem s drevom!“

„Takže sekeru?“

„Aspoň tri, veľkú, strednú aj malú.“

„Aj sekáče?“

„Aj dláta. Prosím vás, čo sú to za otázky?“

„A kde tešete tie vaše sochy?“

„Za mestom v záhradkárskej osade mám dielňu. Aj to som uviedol v zápisnici!“

„Iste, iste, vy ste vlastne všetko uviedli v zápisnici,“ milo sa usmial Krauz.

Poľovník bol z toho jeleň.

„Aj pílku?“ snažil sa prispieť svojou trochou do mlyna Chosé z kúta. Hanzel udržal vážnu tvár iba s vypätím všetkých síl.

„Samozrejme, že aj pílku! Aj motorovú!“ umelec strácal trpezlivosť, hlas mu preskakoval. „Aj… motoro…“ zopakoval, ale nedopovedal.

Všetci stuhli v očakávaní. Chosé to s tou pílkou trochu prepískol.

„No… ale to hádam nemyslíte vážne, páni!“ zavyl umelecký tesár. „Texaský masaker s motorovou pílou!? O to sa tu snažíte?! Že mi to nedošlo skôr!“ dychčal. „Nedávno som o tom prípade opäť čítal. Teda vy si myslíte, že ja…“ nejako často mu na konci vety dochádzali slová, ani teraz nedopovedal. Zvädol a zvesil plecia. „Páni,“ oslovil ich silene miernym hlasom, „vy si naozaj myslíte, že som Zdenku…“ zase nedopovedal. „Mal som o vás inú mienku. Ja by som ani muche neublížil.“

„Koľko srncov ste strelili tento rok?“ skočil mu do reči Krauz.

„Štyroch, prečo?“

Krauz sa usmial.

„Aha, ale to je niečo iné. Poľovačka je poľovačka…“

„A mucha je mucha. A manželka je mrcha… pardon, prepáčte, chcel som povedať mucha… vlastne, ospravedlňujem sa ešte raz, manželka je manželka, pochopiteľne!“

Záborský pochopil, že proti presile sa nedá argumentovať, a nech by sa čokoľvek snažil vysvetliť, vždy budú mať navrch. Rezignoval. Burger ho tak trochu chápal – vždy tu bola možnosť, že občan môže byť nevinný.

„Robte si so mnou, čo chcete.“

„Nič s vami robiť nebudeme.“ Burger vstal a podišiel k vypočúvanému. „My vám v podstate veríme. A aby som vás presvedčil, môžete vstať a slobodne odísť. Nikto vás z ničoho nepodozrieva. Zavolali sme vás iba preto, aby sme si doplnili informácie a aby sme sa uistili, že vaša manželka sa ešte nevrátila. Môžete ísť, a keby sa objavila, hneď nám volajte.“

Záborský vstal, od najstaršieho prijal podávanú ruku, od ostatných ju nečakal. Zvrtol sa a zamieril k dverám.

„Počkajte,“ zastavil ho Hanzel, „musím vás odprevadiť. Po budove sa nemôžete prechádzať iba tak sám.“

„Aby som pravdu povedal, ani mi nenapadlo prechádzať sa. Hľadal by som prvé dvere von.“

Hanzel so Záborským odišli.

„To malo byť čo?“ kývol Krauz ku dverám.

„Oddelenie pátrania nám vyhodilo nezvestnosti za posledný mesiac,“ vysvetľoval Burger. „Je ich osem – päť chlapov a tri ženy. Chlapov môžeme viete čo, ale ženy sú zaujímavé, presnejšie, táto a ešte jedna. Tretia je dementná starenka, tá sa stráca pravidelne. Vo vedľajšej kancelárii vypočúva Váňa s Kukym otca, čo minulý týždeň prišiel zahlásiť nezvestnosť dcéry. Študentka telovýchovy, trénuje atletiku, má dvadsaťtri. Pred koncom štúdia sa rozhodla vykašľať sa na školu a prestala trénovať, lebo za posledný rok išla od zranenia k zraneniu a prestalo ju to baviť. Oznámila rodičom, že aj s kamarátkou odchádzajú do Talianska, našli si príma robotu v talianskom bare.“

„Ježišukriste!“

„Asi tak zareagovali aj rodičia, ale kým stihli dopovedať, dievča sa zbalilo a zdrhlo. Už dva týždne o nej nemajú žiadne správy, a tak sa rozhodli zahlásiť nezvestnosť, či by sme nevedeli zistiť, kde je a ako sa jej darí.“

„Príma, keby jej zabalili teplé veci, som ochotný osobne jej to zaviezť hoci aj na Sicíliu.“

„No, asi takú predstavu majú niektorí ľudia o našej robote.“

„A tento pacient?“ zaujímal sa Krauz.

„Toto by stálo za previerku. V pondelok predpoludním prišiel pán Záborský zahlásiť nezvestnosť manželky. Ona je scénická tanečníčka, on umelecký tesár…“ Burger nechal priestor na žasnutie.

„Boha!“ žasol Chosé z kúta.

„Neboli sme pri výsluchu od začiatku, ale čo-to sme pochopili. Pokračuj, Edo.“

„Už sme preštudovali pátrací zväzok a zavolali sme si ho, priklusal okamžite. Ako sám povedal, nohy mala štíhle ako z katalógu a na chodidlách mozole od tancovania. On pracuje so sekerami, s dlátom a inými nástrojmi, lebo okrem tesárčiny sa venuje aj umeleckému sochárstvu, rezbárstvu.“

„Kedy sa mu stratila?“ zaujímal sa Krauz a silno zašlukoval.

„V noci zo štvrtka na piatok.“

„Predstav si! Podľa Lengyela by to sedelo.“

„A má aj verziu.“

„Čujme.“

„Odišla s nejakým umeleckým vedúcim zo súboru – a on, chudáčisko, teraz nevie, kde je.“

Krauz si potiahol a nevdojak odklepol na podlahu.

„Pamätáte si prípad Kobza – Kobzová?“ zamyslel sa Krauz.

„No,“ zaspomínal aj Burger.

„Kobza odborne podrezal manželke krk, zakopal ju a prišiel oznámiť nezvestnosť.“

„Takých prípadov bolo viac, Riško,“ upozornil ho Burger.

„No dobre, a máme niečo naňho?“

„Nie, nič, iba sme ho zavolali telefonicky a okamžite doklusal. Urobili sme prvý výsluch, doplnili sme si informácie a poradíme sa.“

„No tak ho zatiaľ nevyplašme. Hrajme to tak, že mu veríme a že s ním súcitíme. Musíme okolo neho opatrne, aby si nás nevšimol. V každom prípade je to zatiaľ iba podozrivá stopa, nič viac, a môže byť z toho – aj čo?“

„Aj hovno,“ doplnil ho parťák a od bolesti zvraštil tvár.

„A ty sa mi vôbec nepáčiš! Ak ťa to naozaj bolí a nesimuluješ, mal by si radšej skočiť k doktorovi.“

„Na kontrolu?“

„No.“

„Ja nemám doktorov, ktorých treba kontrolovať, ako Váňa.“

„Nesranduj a choď!“

„Ešte vydržím…“

„Aj ja som to hovoril v pondelok a skoro som zdochol. Nemá to význam, Chosé, ale rob, ako uznáš za vhodné.“

Možno by sa podpichovali ďalšiu hodinu, no zazvonil telefón.

„Burger,“ ozval sa detektív, a keď si vypočul hlas v slúchadle, poskočilo mu od prekvapenia obočie.

24

„Tu je vrátnica, pán Burger, máte návštevu.“

„Ja?“ spýtal sa úplne zbytočne.

„Vy.“

Burger fľochol do kalendára – nadnes nemal napísanú žiadnu stránku, nikoho si nepredvolal.

„To bude asi omyl, nie?“

„Ja neviem, ale hľadá vás tu nejaký mladík a chce s vami hovoriť.“

„Dobre, tak nech počká, idem si dolu poňho.“

Burger položil a pokrčil plecami: „Takéto prekvapká mám najradšej.“

„Ostaň tu, ja ti ho privediem,“ ponúkol sa Chosé a namáhavo vstal z kresla. „Idem si kúpiť cigarety, a okrem toho sa potrebujem prejsť. Posedávanie mi nijako neprospieva.“

Burger súhlasil. Krauz so starším kolegom ostali sami a čas zabíjali debatou o vekovom rozdiele medzi manželmi. Krauz narážal na rok narodenia umeleckého tesára a na vek mladej tanečnice. Krauz videl celý problém v číslach, Burger namietal, že ide o vzájomnú toleranciu a ochotu dodržať nejaký sľub. Nestihli nájsť riešenie, lebo sa vrátil Hanzel a o chvíľu aj Chosé.

Burger zagánil na blondiaka s výrazne modrými očami, zvraštil čelo, zamyslel sa, zaspomínal a vrásky na čele sa odrazu vyžehlili.

„Vy ste…“ Burger mu vyšiel v ústrety a podal mu ruku.

„Smetiari vždy k službám,“ namiesto predstavenia použil časť reklamného sloganu z ich zapáchajúcich áut.

„Áno, áno, boli ste v utorok na skládke!“ spomenul si Burger. „Len poďte ďalej a sadnite si.“

Chlapec prijal nepohodlnú stoličku v strede kancelárie a zvedavo sa poobzeral.

„Prepáčte, ale nemám skúsenosti, na polícii som prvý raz.“

„Len sa snažte, aby to tak aj ostalo. A čo to?“ Burger uprel pohľad na chlapcovu obviazanú ruku.

„Pracovný úraz. Mašina mi zachytila prsty. Práve idem z preväzu a… no…“ zaváhal.

Burger postrehol, že prsty na zdravej ruke má zažltnuté.

„Cigaretu?“

„To by bolo fajn.“

Burger mu ponúkol a ochotne pripálil.

„Viete,“ začal váhavo, lebo cigareta vždy pomôže, „nechali ste u nás na vrátnici na seba kontakt, že keby si niekto na niečo spomenul…“

„Áno, keď sme sa rozchádzali, všetkým som povedal, aby ste sa nebáli zavolať.“

Všetci v kancelárii zbystrili pozornosť, Chosé sa prestal masírovať v rozkroku, Krauz zavrel spis, lebo ho aj tak nečítal.

„No a ja som si na niečo spomenul. Možno je to iba blbosť…“

„To nechajte na nás,“ skočil mu do reči Burger, „my to už nejako vyhodnotíme. Dôležité je, že ste prišli a ste ochotný pomôcť. Nech sa páči, počúvame.“

„Tá odseknutá noha mi nedala pokoja a spomenul som si, že niečo podobné som minulý týždeň videl.“

„Kde? Kedy?“ vybuchol Hanzel, ale uvedomil si, že sa neovládol – takto by sa nikam nedostali. „Prepáčte, hovorte vlastnými slovami, nevšímajte si ma.“

„Bolo to v piatok krátko pred obedom. Už sme boli plní…“

„Jedli ste predtým?“ pokračoval Burger vo vypočúvaní.

„Auto bolo plné a mali sme ísť vysýpať.“

„Aha.“

„No a zastali sme na Koprivnickej na rohu skontrolovať posledné kontajnery. Vedeli sme, že sme plní, ale Tomino… to ako náš vodič, zastavil, aby sme skontrolovali, či je tam toho veľa a budeme sa musieť vracať, alebo je tam iba pár sáčkov a zmestí sa to. Bolo toho veľa, tak sme mu kývli, nech frčí do spaľovne. Vtedy k nám pobehol taký chlapík, taký… do päťdesiat, strednej postavy, krátke čierne vlasy, slušák. V ruke mal čierne igelitové vrece. Dobehol a požiadal nás, či to môže hodiť do voza. Nemáme to radi, ale ak nezavadzia, dodržia sa bezpečnostné predpisy a nejde blízko k hydraulike, vieme prižmúriť oko. Hodil, poďakoval a odišiel.“ Odmlčal sa a fajčil.

„A potom?“

„Jeho vrece ostalo nezatlačené, iba tak navrchu, v zatáčkach asi poletovalo sem-tam a cestou sa muselo natrhnúť, lebo keď sme vysýpali, všimol som si, že z neho trčí kosť. Krvavá ohlodaná kosť.“

Burger na chvíľu zabudol fajčiť.

„Kosť?“

„Kosť.“

„Aká kosť?“

„To neviem, zazrel som ju iba na okamih – celý náklad zmizol v násypníku. Všetko prekryli ostatné vrecia a smetie.“

„Bola to ľudská kosť?“

„Prepáčte, ale to ja nerozoznám.“

„Bola krvavá?“

„To áno.“

„Bolo na nej mäso?“

„Trocha, videl som aj červené mäso.“

„Skúste si spomenúť na detaily. Koža?“

„Nie, kožu som nevidel.“

„Prsty?“

„Nie, prsty nie.“

„Hlava?“

„Nie, to by som spoznal. Bola to nejaká dlhšia kosť s takými klasickými polguľami na konci, ako sa kosť kreslí v kreslených filmoch.“

„Kĺbové zakončenie,“ pomohol mu Krauz.

„No ak sa to tak odborne volá, tak áno, kĺbové zakončenie.“

„Zo stehna? Z ramena?“

„To neviem rozoznať.“

„Ešte si na niečo spomeňte.“

„Je mi ľúto, ale bol to iba okamih.“

„Nejaký kus textilu. Košeľa, blúzka, rifle, topánka…“

„Nie, nič také som nevidel, len krvavú kosť.“

Chvíľu mlčky fajčili. Prvý sa prebral Hanzel.

„Dobre, o kosti iba toľko, ale čo ten chlap pri jej nakladaní? Ako sa správal? Ako hovoril? Bol krvavý? Správal sa podozrivo?“

„To áno,“ ožil chlapec so žltými vlasmi.

„Ako podozrivo?“

„Podozrivé bolo, že vybehol spomedzi zaparkovaných áut, akoby na nás čakal, akoby to vrece nechcel hodiť do kontajnera, ale priamo do auta. Odrazu sa vynoril, prebehol krížom cez ulicu, a hoci mal kontajnery bližšie poruke, zamieril k nám a požiadal nás, či môže vrece hodiť rovno do auta. Akoby nechcel, aby ostalo v kontajneri.“

Burger si pošúchal bradu. Len čo zadusil, zapálil si novú. Ponúkol aj chlapca, ale ten odmietol, jedna mu stačila.

„Bol nervózny?“

„Akoby sa ponáhľal. Áno, bol nervózny, uponáhľaný.“

„A ďalej?“

„Čo ďalej? To je všetko. Toto som videl a prišiel som vám to oznámiť.“

Chlapec prebehol očami po detektívoch. Ani sa nehli, z tvárí sa im nedalo nič vyčítať.

„Ja som vedel, že to bude blbosť. Prepáčte, že som vás otravoval, ale bol som tu neďaleko na preväze a povedal som si, že to využijem. Asi som nemal…“

„Nie!“ zastavil ho Burger. „Urobili ste dobre, veľmi dobre. Kolega si zapíše vaše meno a nacionálie, len pre poriadok, a keby ste si ešte na niečo spomenuli, zavolajte. V každom prípade zavolajte a nehanbite sa. A keby ste počuli chlapov rozprávať o prípade a niekto by niečo vedel, tiež pokojne zavolajte. Možno nedostanete päťsto korún, ale pre priateľov pár stoviek určite nájdeme.“

Chlapi v kancelárii veľmi dobre vedeli, prečo Burger spomína peniaze, a stuhli v očakávaní, či sa chlapec chytí, ale nechytil sa, nepýtal nič. Uľavilo sa im – od náhodného informátora, ktorého vedie iba vidina ľahkého zárobku, nemôžu očakávať serióznosť, no ak nič nepýta, dá sa predpokladať, že ho nemotivoval mamon, ale snaha pomôcť. Také informácie bývajú najcennejšie.

„Rozumiem. Ak sa niečo dozviem, zavolám. Tak…“ zaváhal, „ja teda pôjdem.“

Hanzel vstal tiež a chystal sa ho odprevadiť na vrátnicu.

„Ešte niečo,“ ozval sa Chosé z kúta. „Celkom dobre ste nám ho opísali, len neviem, ako bol oblečený. Všimli ste si oblečenie?“

„Vlastne áno, všimol. Na hlave mal poľovnícky klobúčik s takou štetinkou, tmavý plášť do dažďa – trochu popŕchalo, obuté mal poľovnícke vibramky s vysokými podkolienkami. Pušku nemal. Vy si myslíte, že je to dôležité?“

25

Peter Lipan dopísal posledný záznam, založil ho do spisu a skontroloval hodinky. Čakal, kedy ho konečne vraždári zavolajú, ale nevolali. Došla mu trpezlivosť a rozhodol sa, že za nimi zájde aj bez ohlásenia.

Nestihol zaklopať – vo dverách sa zrazil s mladým blonďavým chlapcom s ofačovanou rukou, kráčal pred Hanzelom a zamierili k výťahu. Lipan pochopil, že asi vybavili stránku a teraz ju Hanzel odprevadí dolu na vrátnicu. Preto nevolali, mali robotu! Nie preto, že by ho ignorovali – uľavilo sa mu.

„Ak máte robotu, prídem neskôr,“ nakukol do kancelárie.

„Nie,“ kývol mu Burger, „len poď!“

Tesne za ním sa vovalili Váňa s Kukym z vedľajšej kancelárie.

„Hanzel išiel dolu s nejakým chlapcom, zobral nám aj nášho tatka, aspoň sa nemusíme terigať. Čo to bolo za chlapca?“ zaujímal sa Kuky.

„Smetiar, ale všetko vám vysvetlíme neskôr. Teraz nám zreferujte, čo nám povedal tatko vysokoškoláčky.“

„Nič podstatné, iba to, čo sme už vedeli z pátracieho spisu. Dievča dostalo vážny zápal achilovky a ďalej nevládalo. Vykašlalo sa aj na školu, aj na tréningy a utieklo. Otec je bývalý reprezentant v skoku do výšky, takže asi odtiaľ vietor fúka. Otec chcel mať doma atlétku oveľa viac, než by chcelo dievča. Zbalilo sa a zdrhlo pred despotom. Dal nám pár telefonických kontaktov na jej spolužiačky aj na dievča, s ktorým mala vycestovať do Talianska.“

Burger prikývol, že rozumie.

„Rišo…“

„No?“

„Hovoril Lengyel na pitve niečo o zápale achilovky?“

„Nie. Noha bola zdravá.“

„Takže prípad chorej achilovky odložíme zatiaľ bokom a budeme sa venovať lovcom divej zveri.“

„Čože?“ žasol Lipan.

„Nič, nič, to my len tak blbneme. Prišiel si aj so spisom – z toho dedukujem, že sa ideme venovať lúpeži, druhé dejstvo. Posadajme si a začnime, Oto sa k nám pripojí.“

„Pozreli ste si videozáznam? Naštudovali ste si, čo ste potrebovali?“ zaujímal sa Lipan. „Potrebujete ešte nejaké vysvetlenie? V záznamoch nemusí byť všetko.“

„Vieme, no zatiaľ nám to stačí. Kto začne?“ Burger zagánil na Krauza.

„Začni ty, Edo, starší majú prednosť.“

„Odrazu. V električke to nejako necítim,“ vybral si poznámky a Krauz urobil to isté, aby sa mohli navzájom kontrolovať. „Najprv čo sme vyčítali zo spisu. Akciu urobili v noci z piatka na sobotu, presnejšie, už v sobotu nadránom, keď je v nočnom trezore najviac peňazí. Kto o tom mohol vedieť?“

„Všetci,“ odpovedal bez zaváhania Lipan. „Všetci, čo tam nosia hotovosť, a tí to povedali zamestnancom, tí kamarátom, tí ďalej a tí ďalej… vie sa o tom všeobecne.“

„Dobre, takže sa o tom vie všeobecne. Ale ako sú rozmiestnené kamery, to by sa všeobecne vedieť nemalo.“

„To nie,“ pripustil Lipan.

„Ale oni to vedeli. Vedeli, kde majú zaparkovať, aby boli mimo dosahu vonkajšej kamery. Vedeli aj o tých vnútri a pekne ich zastriekali. Nevedeli o tej utajenej v hodinách, lebo ju namontovali dva týždne pred lúpežou, čo by nám malo pomôcť pri časovom tipovaní.“

„Mohlo,“ pripustil kolega z lúpeží.

„Ale páchatelia vedeli aj niečo iné – že vonkajšia zadná kamera nie je napojená na pult k strážnikovi vpredu na hlavnom vchode, iba strážnikovi v trezore, a toho o pár minút zneškodnili. Kto to mohol vedieť? Je to kľúčový moment pre úspech celej akcie. Keby to tak nebolo, ten predný by mohol bez problémov spustiť poplach.“

„To je pravda.“

„Poďme ďalej. Poďme, ako išli oni. Vedeli, že noční strážnici sa v rozpore s predpisom striedajú a chodia fajčiť na zadnú podestu.“

„To vedeli určite.“

„Preto ho prepadli na podeste a vedeli aj, že má u seba kľúče na retiazke. Tými si otvorili.“

„Aj to museli vedieť.“

„Zo záznamu je jasné, že sa celkom dobre orientovali v interiéri, ani raz sa nepomýlili, hoci museli zabočiť trikrát. A pritom vliekli telo nehybného strážnika. Postupovali rýchlo a presne.“

„No.“

„Keď rezali toho na zemi a vyjednávali s druhým za mrežami, jeden z páchateľov urobil chybu. Pochopiteľne, zvuk sme nepočuli, ale z priebehu akcie, aj z výpovede strážnika za mrežou, vieme dedukovať, o čom sa bavili. Silnejší zarezal do nohy a v jednom momente najmenší, čo neboráka pridržiaval, ukázal mimovoľne rukou za mrežu. Z výpovede strážnika za mrežou vyplýva, že s ním vyjednávali, aby otvoril mrežu, inak toho na zemi zabijú. Ale prečo ten krpec ukázal rukou za mrežu? Ako mohol vedieť, že na múre je kódovacia skrinka? Z priestoru pred mrežou skrinku nevidieť. Všimli ste si to?“

„Nie…“ pripustil lúpežník.

„My s Rišom áno. Posledná vec. Na zlomenie odporu vnútorného strážnika za mrežou boli odhodlaní použiť násilie, hoci aj brutálne, a boli odhodlaní dostať sa dnu aj za cenu krvi. Ale keď sa dostali dnu a vyrabovali trezor, na odchode strážnika obviazali – teda nešli zabíjať, išli iba kradnúť. To by nám malo pomôcť pri tipovaní páchateľov, keď sa nám zúži okruh podozrivých.“

„Vynikajúca analýza.“

„Ďakujeme za uznanie, ale nato sme ju nerobili. Čo nám z nej vyplýva?“

„Že si dám ešte jeden ibuprofén,“ odpovedal Chosé, vstal z kresla a doplazil sa k svojmu stolu. Vzal si liek a posadil sa na stoličku – do kresla sa už nevrátil, lebo v skrčenej polohe ho to bolelo ešte viac.

„A okrem toho?“ pokračoval Burger.

„Ešte čosi,“ skočil mu do reči Krauz. „Fajčiaceho strážnika zložili jednou ranou. Sám si mi to pri prezeraní záznamu diktoval.“

„V poriadku. Čo z toho dedukujeme?“

„Že minimálne jeden z nich bol fyzicky dobre disponovaný. Možno športovec, možno dobrý pouličný bitkár, lebo úder bol excelentný. Jeden kolmý zásah na špicu brady – a chlapík išiel do hajan.“

„Díky, Riško, za pomoc. Ale ja som sa chcel spýtať na niečo oveľa dôležitejšie. Čo z našej analýzy vyplýva?“ zopakoval Burger.

„Že mali pomoc znútra,“ odpovedal Lipan.

„Správne. Takto perfektne sa lúpež v banke bez vnútornej pomoci urobiť nedá. Bez znalosti pôdorysu chodieb a ostatných priestorov, bez znalosti zabezpečovacieho systému, bez časového naplánovania, bez odborných inštrukcií sa to nedá. Nedá sa to urobiť. Teraz treba iba zistiť, akú pomoc to presne mali. Či to bol niektorý zo slúžiacich strážnikov, či niektorý z prepustených strážnikov, alebo to bol nejaký technik, upratovačka… ktokoľvek, kto sa môže voľne pohybovať po banke. Zamestnancov pobočky vrátane vedenia nevynímajúc.“

„A tu sme skapali aj my,“ priznal Lipan. „Na to, že mali pomoc znútra, sme prišli po pár dňoch, ale ďalej sme sa nepohli.“

„Prečo?“

„Pán Burger…“

„Keď sme už tí kolegovia, tak… Edo,“ podal cez stôl Lipanovi ruku.

„Peter.“

„Vitaj v partii.“

„Pán Edo…“

„Neštvi ma!“

„Edo, prvé, čo bolo, sme si vyžiadali zoznam terajších pracovníkov a prehľad prepustených alebo premiestnených za posledný rok.“

„A…?“

„Štyridsaťosem ľudí.“

„To nemyslíš vážne!“

„A v tom nie sú všetci vodiči a závozníci, čo im vozia kancelárske potreby, nábytok, počítače a – budete sa čudovať, aj jeden roznášač pizze tam pobehoval ako doma.“

„Niečo také sa ani nedá počúvať! Fakt to nemá význam,“ pleskol sa Krauz po stehnách a navalil sa na operadlo. „Za týchto okolností prestaňme vyšetrovať, nech im poisťovňa preplatí škodu, vyškrtnime ich prípad zo štatistiky a tvárme sa, že svet je nádherný.“

Burger poznal reakcie svojho bývalého učňa, vôbec ho neprekvapilo, že sa zase rozčuľuje. Ani si ho nevšímal, teraz sa sústredil na Lipana.

„Peter, ale nejakú selekciu ste hádam urobili, nie?“

„Áno, no aj tak ich ostalo jedenásť, a viete, koľko miest mi vyčlenili na odposluchy? Dve linky. A viete, čo mi povedala sledovačka? Že na sledovanie jedenástich ľudí naraz by potrebovali ešte dve také oddelenia, ako majú teraz. Máme sa ozvať, keď sa nám podarí vytipovať jedného ozaj podozrivého.“

„A čo si čakal, veď nie si na kriminálke prvý mesiac,“ usmial sa Burger a pohodlne sa oprel. „Ale z tých štyridsaťosem zaujímavých ste aspoň niekoho vypočuli, nie?“

„Akože niekoho? Všetkých! Tam sú v spise aj s fotografiami! To je ten druhý fascikel, čo som priniesol teraz.“

Burger s Krauzom si vymenili uznanlivé pohľady. Urobiť také množstvo ľudí na zápis, to je naozaj výkon. Chlapci z lúpeží fakt nezaháľali.

Chosé našiel za stolom najpohodlnejšiu polohu. Aby sa aspoň tváril, že pracuje, pritiahol si druhú časť spisu a začal v ňom listovať.

„Čo navrhujete ďalej?“ pokračoval Lipan.

„Peťo, nič svetoborné tu nevymyslíme ani my, iba to, čo ste začali vy. Vysvetli nám, prečo ste vyčlenili tých jedenásť, a ak to má logiku, začneme s previerkami. Ak nič nezistíme, rozšírime okruh na všetkých štyridsaťosem. Je to o nervy, ja viem, ale pokiaľ nezískame nejaký slušný poznatok zvonka, sme v slepej uličke. Ja sa dnes prejdem nočným mestom a oslovím pár priateľov. Dva melóny by nemali ostať iba tak ležať, niekde sa objavia, niekto bude niečo kupovať. Všetkých lúpežníckych smradov nakoniec zabije márnivosť, aj naši traja sa niekde prekecnú.“

Lipan prikývol. Aj on už oslovil svojich ľudí z ulice, no nepriniesli nič. O Burgerovi počul, že má spomedzi detektívov najlepších kamarátov z ulice, a ak on niečo sľúbi, slovo dodrží.

„Tých jedenásť pracovalo v bezpečnostnom systéme banky, väčšinou ako strážnici. Majú tam nenormálnu rotáciu zamestnancov, lebo im prakticky nič neplatia. Na strážení žgrlošia banky najviac. Mali prístup ku všetkému, takže tých jedenástich sme zaradili na prvé miesta v zozname.“

Burger prikývol. Aj on by tak postupoval.

„Pre dnešok môžeme súčinnosť skončiť, viac nevymyslíme a…“

„Kurva, tohto poznám,“ prerušil ho Chosé. „Veď to je krpatý Tibor!“

Burger s Petrom sa prestali dohadovať a nechápavo naňho zazreli. Krauz prestal dopisovať poznámky.

Chosé už nelistoval v Lipanovom spise, upriamil sa na jednu stranu. Ako zamrznutý ukazoval prstom na fotografiu pripojenú kancelárskou spinkou k výpovedi osoby.

„Je to on! Nemýlim sa!“ presviedčal sám seba.

26

Týždeň pred desivým nálezom na smetisku si bratia zavolali, hoci ani jeden z nich nerád telefonoval.

„Tibi?“

„No?“

„Doktor chce s nami hovoriť.“

„Dnes šijem do polnoci, Zolo, nemôžem odísť! Robím návrh pre exkluzívny módny časopis, bomba, že to šéf dal práve mne. Pochop!“

„Ty robíš aj v nedeľu?“

„Ak treba, aj v nedeľu, možno až do noci. Ja nemôžem…“

„Ale on na tom trvá.“

„Ide o…“

„No táák! Do telefónu? Si normálny, Tibi?“

„Boha!“

V slúchadle ostalo chvíľu ticho.

„Dobre,“ súhlasil Tibor. „Ale musíš po mňa prísť do salónu a potom ma doviezť späť. Budem tu do rána, robotu musím dokončiť.“

„Nevidím v tom problém. Kedy mám prísť?“

Tibor zagánil na hodiny na stene.

„O siedmej, aby som bol do deviatej späť.“

„Stíhame, neboj sa, kopnem do vrtule a všetko vybavíme!“

27

Nesedeli v šope, tá už svoju funkciu splnila. Sedeli v kuchyni.

„Dáme si?“ ponúkol Doktor.

„Ja sa musím vrátiť do roboty,“ odmietol Tibor.

„Ja skoro ráno vyrážam na cestu,“ odmietol Zolo.

Doktor si nalial sám. Tibor otočil fľašu tak, aby si mohol prečítať nápis.

„Niečo sa ti nepáči?“

Tibor sa usmial, aby neprovokoval. Pohľad mu padol na cigarety na stole. Dovtedy Doktor fajčil marsky, teraz ameriky a za chrbtom v sekretári mal zle schovanú škatuľku kubánskych cigár. Pil absolutku, z vreca na odpadky trčala podobná fľaša a podľa vypuklín na igelitovom vreci usúdil, že ich je tam neúrekom.

Doktor mal krvavé oči a po kuchyni sa pohyboval ako starec – v miernom predklone. Smrdel ako cap, tričko aj rifle mal poliate všetkým možným, asi aj zvratkami – dúfali, že vlastnými.

„Niečo som prepil, dobre, však nato sme si tie prachy rozdelili. Okrem toho som aj rozdal, takže…“

„Prečo sme tu?“ uťal mu reč Zolo.

„Prečo sme tu?“ usmial sa naňho podnapito.

„Doktor, máme dohodu. Nemáme sa stýkať. Pýtam sa, prečo sme tu!“ trval na svojom Zolo.

„Dohoda bola v auguste, teraz je november. Všetko sa mení, čas sa zmenil, moje prachy sa zmenili, vy ste sa zmenili. Vy ste sa zmenili!“ zahulákal Doktor.

„Ti jebe?“

„Vy ste sa zmenili! Predtým ste ku mne chodili s radosťou a kamarátsky, dnes prídete ako nasratí inšpektori…“

„Lebo robíš hovadiny, Doktor! Uvedomuješ si, čo stváraš!?“ zúril Zolo a Tibor s narastajúcim pohoršením iba pozoroval vyhrocujúcu sa situáciu.

„Vy ste sa zmenili!“ opakoval podnapitý Doktor.

„Nie my, ty si sa zmenil! Na začiatku akcie si najviac dbal na bezpečnosť, dnes sa správaš ako idiot! Zostavili sme si plán na dva roky, prešli iba tri mesiace, a už ti jebe!“

„Nejebe. Mám to pod kontrolou,“ zúrivo chňapol po poldecáku a rozlial ho na obrus. „Chcem vám povedať jedno. Z hľadiska globálneho aspektu po zvážení všetkých relevantných a postgraduálnych interpunkcií je v hlavnom ohnisku zorného poľa…“

„Prestaň s tým! Už ti to nežerieme. Povedz konečne, prečo sme tu!“

Doktor si nalial, odpil a zapálil si.

„Potrebujem prachy,“ usmial sa ako mongoloid a silno si šlukol.

Zola triafal šľak. Vstal.

„Odchádzame, bráško. Toto nebudem počúvať! Máme dohodu!“

„Počkaj, počkaj, sadni si,“ chlácholil ho podnapitý Doktor a nasprostasto sa usmieval. „Niečo ti poviem, niečo ti poradím. Sadni si, lebo…“ ruka sa mu stratila pod stolom, a keď sa zjavila, bola v nej pištoľ.

Krásna strieborná pištoľ. Nemieril, neobtiahol, nehral sa s ňou, iba ju položil pred seba na stôl, ale do takej polohy, že ju mohol kedykoľvek v okamihu vziať a použiť.

Zolo si radšej sadol.

„Konečne. Aj vy ma budete musieť rešpektovať. Niečo vám poviem. Odkedy ma prvý raz zavreli, otec ma vylúčil z rodiny. Už som preňho nebol kováč, nebol som preňho nič, iba vred s puncom basistu,“ nalial si ďalší pohárik, pištoľ si pritiahol bližšie. „Neviete si predstaviť, ako to bolí, keď vás rodina vykopne, vy ste to nezažili. Stále si žijete s vašimi starými a pomáhate si. Mne nemá kto pomôcť, som sám. Tak som zobral z tých peňazí a odniesol som otcovi. Dal som do obálky päťtisíc a odniesol som mu, ako odškodné. Niečo ako podanie ruky na zmierenie. Viete, čo mi povedal? Že od basistu ukradnuté peniaze nechce. Ani nemohol vedieť, či sú ukradnuté, vykopol ma iba tak…“

„Doktor…“

„Drž hubu, Zolo, ešte som neskončil! Vykopol ma, lebo ma na večné časy zaradil medzi basistov a už ma do rodiny nechce. Tak som všetko prepil a prehajdákal, máte pravdu. Ale na automaty som si dal bacha, nikdy som v jednom bare nehral dlhšie ako jednu noc. Aj na kurvy som si dal bacha, každú noc iná, a bez darčekov, bez zbytočných sľubov.“

Doktorove opatrenia boli z bezpečnostného hľadiska dôležité, ale Zolo pochyboval, či sa mu dá veriť.

„Všetko som minul a teraz potrebujem ďalšie.“

„Doktor, neblázni! Ja viem, že vy cigáni žijete v komunite, kde ste jeden od druhého závislí a strata rodiny ťa bolí, ale to nemôže ohroziť našu vec! Na niečom sme sa dohodli. Ak potrebuješ prachy…“ Zolo zalovil v zadnom vrecku a vybral peňaženku. Mal v nej tri päťstovky. „Na, tu máš liter,“ podal mu dve ako zálohu.

„Nechaj si,“ Doktor posunul bankovky po obruse k majiteľovi.

„Srať na rodinu! Teraz potrebujem prachy pre seba. Dajte mi ešte dvadsať.“

Zolo zagánil na pištoľ. Doktor sledoval jeho pohľad, pištoľ si o pár centimetrov pritiahol bližšie. Tibor iba sedel a neveril vlastným ušiam. Ani očiam.

„Potrebujem prachy.“

„Doktor, ale prachy sú zakonzervované. Dohodli sme sa na roku,“ Zolo nechápal, že ho nechápe.

„Ja viem, tak sme sa dohodli v lete, ale situácia sa zmenila. Potrebujem ešte dvadsať a potom už dám pokoj.“

Zolo znova pozrel na pištoľ na stole – odhadoval jej vzdialenosť od Doktorovej ruky a schopnosť jeho podnapitých reakcii. Vzdialenosť pažby od ruky bola krátka. Aj keď zobral do úvahy protivníkovu podnapitosť, aj tak bola príliš krátka. Preniesol pohľad na brata.

Tibor všetko pozorne sledoval, pohľadom ukázal na pištoľ, mierne zdvihol bradu, nenápadne pokrútil hlavou – nie, netreba riskovať. Potom privrel oči a prikývol.

„Dobre,“ povedal Zolo. „Skúsime otvoriť trezor a pár korún ti prinesieme, ale bude to trvať aspoň tri dni.“

Doktor sa usmial. „Aj päť.“

Napil sa, pištoľ si zasunul za opasok a vstal.

„Rád vás odprevadím. A…“ vyletelo mu obočie, akoby si odrazu spomenul na niečo dôležité. „Zabudol som vám povedať, že sme stále kamaráti a podrazy si nerobíme. Bol by som rád, keby ste to mali na mysli. Dohodneme sa na piatich dňoch. Potom…“ siahol na pažbu pištole za opaskom. „Čo mi ostalo, investoval som do tohto. Človek nikdy nevie.“

Odprevadil ich až pred auto.

„Teraz jazdíš na taxíkoch?“ spýtal sa, keď si všimol žltý nádor na streche Zolovho auta.

„Jazdím v Dunaszerde. Celkom príma džob. Snažím sa byť nenápadný. Aj Tibor šije v salóne a robí od rána do noci. Aj on dodržuje dohodu, aj on je nenápadný krajčír milionár. Aj ty by si mal.“

„Ja neviem šiť…“

„Byť nenápadný!“

„Ja viem, viem… prepáč.“ Doktor sa zapotácal, oprel sa o prednú kapotu. „Už budem, len mi dajte ešte jednu zálohu a rok o mne nebudete počuť.“

Zolo naštartoval a Doktor odstúpil.

„Donesiete mi ich sem, alebo sa niekde stretneme?“

„Čakaj tu, donesieme ti ich.“

Zolo zaradil jednotku a vyrazil z trávy na asfalt. Fordka zabrala, mala silný motor – Zolo pri výbere auta nešetril.

Tibor sedel vedľa brata a čakal, či začne. Nezačal, tak začal on.

„Už si pochopil?“

„Pochopil.“

„Je to cigán, nič, iba cigán, a nikdy sa nezmení! Môže byť tvoj komplic z basy, môže byť tvoj záchranca z basy, môže byť aj tvoj ochranca z basy, a čo ja viem, čo všetko ste tam zažili a čím ste sa stali, ale teraz sme vonku. Už to nie je tvoj tútor. Mal byť naším parťákom, mozgom celej akcie, najtvrdším z nás, ale ukázal sa úplne inak. Nevie zvládnuť prachy, vymyká sa spod kontroly. Stáva sa z neho škodná, taká je pravda. Porušil dohodu, je nebezpečný. Zolo, on nás dostane do basy.“

Zolo chvíľu šoféroval, bez slova sledoval mihajúce sa stromy popri ceste. Potom si vzdychol: „Nedostane.“

O osude trojčlennej partie zlodejov bolo rozhodnuté.

28

Chosé si bol istý. Otvoril kobylku na spínacom mechanizme spisu a vybral výpoveď osoby aj s pripojenou fotografiou.

„Čí to bol nápad – fotografovať všetkých podozrivých priamo do spisu?“

„Môj,“ priznal Lipan, „už nám to niekoľkokrát pomohlo, Chosé.“

„Možno aj teraz. Ja ho poznám.“

Všetci vstali a nahli sa ponad Chosého plece.

„Tibor Nagy,“ povedal Lipan. Nikomu to nič nehovorilo.

„Môžem?“ spýtal sa Chosé. Pýtal sa Krauza a Burgera, iba oni vedeli, odkiaľ ho pozná.

„Skús, ale neprezraď všetko,“ dal mu zelenú Krauz.

„Už rok pracuje v salóne Laura pod vedením známeho módneho návrhára Eliota Briezku. Vychytený módny salón. Patrí k piatim vyvoleným, ktorí môžu zásobovať…“

„Vieme,“ prikývol Burger.

„… elitu,“ dodal Chosé, lebo nechcel prezradiť všetko. „Eliot založil salón asi pred piatimi, možno pred siedmimi rokmi, a darí sa mu. Tento smrad tam prišiel pred rokom, je mimoriadne talentovaný a všetci mu predpovedajú bohovskú budúcnosť.“

„No a?“ čudoval sa Lipan.

„A – nič. Ja len, že ho poznám, ale z úplne iného prostredia. Súvislosti zatiaľ nevidím.“

„Rozumiem,“ pochopil Lipan.

„Nerozumieš,“ zamiešal sa Burger. „Peter, my teraz rozrábame jednu osobu. Dlhodobo na nej pracujeme, podrobnosti ti zatiaľ nemôžeme…“

„Nemusíte sa ospravedlňovať, chápem, aj my to tak robíme. Všade na kriminálke to tak funguje.“

„Som rád, že si rozumieme.“

„Aj ja vám k nemu môžem niečo povedať,“ pokračoval Lipan. „Vypočúval som ho osobne, pamätám si ho. Od mája deväťdesiatsedem do novembra deväťdesiatsedem pracoval v esbéeske, čo zabezpečovala práve túto pobočku. Celý čas pracoval na prednej vrátnici ako informátor. Dnes už vieme, že to nič neznamená, lebo nočné služby vôbec nedodržiavali predpisy a chodili dozadu fajčiť, ako sa im chcelo, dokonca spolu aj hrali karty. Kto by ich kontroloval v noci od druhej do rána do šiestej?“

„Takže mohol mať prehľad.“

„Mohol. Presne ako tých štyridsaťsedem okrem neho.“

„Prečo odišiel?“

„Na to sme sa pýtali každého odídenca. Vypočúval som ho… ukáž dátum,“ požiadal Chosého.

Chosé mu otočil výpoveď, aby videl na prednú stranu.

„Vypočúval som ho pätnásteho septembra, dva týždne po lúpeži. Chvíľu nám trvalo, kým sme dostali z banky zoznam všetkých odídencov. Pokiaľ sa pamätám, do zápisnice nám uviedol, že v novembri minulého roka sa stretol s majiteľom módneho salónu, dali sa do reči a usmialo sa naňho šťastie. Angažoval ho, našiel si lepšiu robotu a z banky odišiel. Pochopiteľne, takéto výpovede sme okamžite preverovali a majiteľ salóna nám potvrdil, že tam robí až doteraz. V čase lúpeže, teda v noci z piatka na sobotu, sa staral o chorého otca, potvrdil mu to brat a matka. Okrem toho u nich doma bola na výjazde aj sanitka a otca ošetrili. Tým to bolo pre nás vybavené, už nebol podozrivý. Krpatý smrad má alibi.“

Vraždári mlčali.

„Vám sa zdá podozrivý?“ skúsil Lipan.

Tvárili sa, že sa nijako netvária.

„Ale my sme takýchto mali štyridsaťosem a ďalších v širšom okruhu. Prečo by mal byť práve tento podozrivejší?“

„Nie, nemal by byť podozrivejší, iba nás zarazilo, že Chosé ho pozná,“ vysvetlil Peťovi Burger. „Prečítame si jeho výpoveď, no myslím si, že tam nič podozrivé nenájdeme. Je iba jeden z mnohých.“

„Pre nás bol jeden z mnohých, navyše mal preveriteľné alibi, keď prišiel, pôsobil dojmom spokojného, vyrovnaného človeka. Dostavil sa vyštafírovaný ako Versaceho brat a suverénne odpovedal na všetky otázky. Má takú dengľavú postavičku a aj podľa hlasu vyzeral, že je teplý. Ale možno to bol iba dojem vyvolaný perfektným farebným oblečením a vláčnymi pohybmi. Dosť si zakladal na tom, že už nie je esbéeskár, ale robí pre vychytenú módnu značku. Naozaj ho to bavilo.“

„Dobrý postreh, Peťo.“

„Ale podozrivý pre nás nebol, nemal byť prečo.“

„Iste, mali ste ich štyridsaťosem.“

„A v širšom okruhu skoro sto.“

„Naozaj široký záber.“

Burger už nemal čo povedať, iba pokrčil plecami.

„V poriadku,“ pochopil Peter. „Idem na obed. Po obede sa ešte stretneme?“

„Príď,“ prikývol Burger.

Lipan odišiel, vraždári sa mohli porozprávať otvorenejšie.

„Ja ho poznám iba ako trtka zo salónu Laura,“ začal Chosé, lebo celé vysvetľovanie zostalo na ňom. „Časové relácie, ako ich uvádza Peter, by sedeli, naozaj robí v salóne asi rok. To, že predtým robil v banke, som nevedel. Všimol som si ho, až keď mi Zora povedala, že v salóne Laura majú nového talentovaného návrhára a robí dobré kusy, teda modely. Viete, ako ma to zaujímalo… Bral som to jedným uchom dnu, druhým von. Medzi návrhármi vytŕčal iba tým, že bol otravný, neodbytný. Prehnane ambiciózny, hovorí sa takým slušne, inak riťolez. Mimoriadne otravný. Včera večer, chvíľu predtým, ako sme išli na akciu, doručil Zore posledné modely a ešte jej volal z vrátnice – otravoval, že ich chce opraviť, a čo ja viem čo. Dosť ju rozčúlil, ale zrušila ho. Vo výťahu mi vysvetlila, že má ambície vymeniť majiteľa salónu a hrať prvé husle, dokonca prejsť priamo k Zore. A že je homoš – to je viac ako isté.“

Vysvetlenie bolo jasné, dosť obšírne, ale veľa z toho nemali – problémy módnych salónov, dokonca samej Zory s podriadenými a ich orientáciou, ich pramálo zaujímali. Napriek tomu na Chosého pohoršene zagánili.

„Čo je vám! Poznám ho iba z videnia!“

„Dobre, dobre,“ mávol rukou Burger, lebo nechcel, aby sa témy chytili ostatní. Bolo by po robote najmenej na dve hodiny.

„Prečo by sme sa oňho mali zaujímať?“ chcel vedieť Kuky.

„Nemali!“ predbehol Burgera Krauz. „Mali by sme sa zaujímať o nohu!“

„Neviem, prečo by sme sa mali,“ ignoroval kolegove námietky Burger a snažil sa zapáliť si cigaretu. „Niečo sme šéfovi sľúbili, tak to dodržíme, ale prečo práve Tibi…“ zaváhal. „Vidí niekto z vás nejakú spojitosť?“

Váňa sa pokúsil: „Lúpež bola na konci augusta, už rok robil v salóne. Ako povedal Peter, bol vysmiaty a spokojný, má alibi, naozaj neviem. To, že ho Chosé pozná, nič neznamená, pozná ho z úplne iného prostredia.“

Váňa mal pravdu, všetci prikyvovali, aj Krauz.

„A neskúsime trochu kriminalistickej profesionálnej práce?“ zaprosil Burger.

„Ja sa na to…“

„Teba som sa nepýtal!“ osopil sa na Krauza. „Len pár telefonátikov…“

Váňa nemal čo jesť a nejako čas zabiť musel, tak sa prihlásil dobrovoľne: „No skúsme.“

„Chosé, máš spis pred sebou…“

„Mám.“

„Sú tam pri výpovedi aj lustrácie rodiny a niečo k trestnej minulosti vypočutého?“

„Nie.“

„Nestíhali, mali ich štyridsaťosem. My máme jedného, tak sa naňho pozrime. Váňa…“

„No?“

„Zavolaj na evidenciu obyvateľov, heslo je Konvalinka. Nech nám vyhodia celú rodinu. Kuky…“

„No?“

„Zavolaj na evidenciu väzňov, heslo je… heslo je…“ Burger listoval v zošite, „Encián. Či majú Tibora v evidencii, či už sedel a za čo.“

„Idem na to.“

„A vy dvaja,“ zagánil na Krauza a Chosého, „choďte za doktormi. Jeden nech si dá spraviť zub a druhý vtáka! Invalidov tu nepotrebujem, načo sú mi?!“

Krauz hodil očkom na parťáka a zatváril sa smutne ako ranený srnček. Chosé ho predbehol: „Riško, nikto nás nechce, ostali sme sami ako tie dva kamene…“

Burger nemal chuť na cirkusantov a sústredil sa na pracujúcich. Váňa zavolal na evidenciu obyvateľov a zistil celú Tiborovu rodinu.

„Otec aj mamka ešte žijú, obaja dôchodcovia. Má o rok mladšieho brata Zoltána. Všetci sú trvale bytom okres Dunajská Streda.“

Počkali, kým dotelefonuje aj Kuky.

„Tibor nikdy nesedel, register má čistý ako slovo Božie,“ oznámil im výsledok.

„A brat?“ nedal sa vytrvalý Burger. „Zavolaj znova. Vylustruj brata.“

Kuky opäť telefonoval a chalani trpezlivo čakali.

„Máte ho?“ prekvapil sa Kuky po chvíli telefonovania. „A za čo? Píšem si. Kedy to bolo? Koľko odsedel?“

Kuky písal a Burger si počkal, kým Krauzov pohľad zablúdi až k nemu. Potom sa usmial a ukázal mu vztýčený prostredník. Opäť sa potvrdilo, že plechová huba na kriminálke nič nezaváži, lepší je rozvážny rozum.

„No mám to tu,“ referoval Kuky, keď položil a pozrel si poznámky. „Tibor nesedel, ale jeho brat Zolo áno. Za ťažké ublíženie na zdraví – zmrzačil nejakého krčmára. Dostal štyri, odsedel si dva aj niečo v Leopoldove.“

Burger pokýval hlavou, akoby niečo podobné očakával. Zapálil si ďalšiu.

„Nudí vás to, alebo ste schopní tie vaše kuracie kriminalistické mozgy použiť aj na operatívnu činnosť?“

Krauz si vzdychol. Pochopil, že posledná narážka patrila jemu. Všetci v kancelárii vedeli, že v Leopoldove má človeka. Zdvihol telefón, dokonca celkom ochotne.

„Ústredňa? Evidenciu väzňov v Leopoldove.“

Čakal.

„Leopoldov? Zistenie pre Enciána.“

„Heslo správne, počúvam, Encián.“

„Nadiktujem vám meno a čas, kedy u vás sedel náš človek. Potrebujem potvrdiť informáciu, že u vás naozaj bol, potom mená spoluväzňov v cele a profil správania. A novú klapku na Ivana Frisla. Tu je Richard Krauz z oddelenia vrážd. Určite vám potvrdí kontakt, stačí ho prezvoniť.“

„Píšem si…“

„Meno Zoltán Nagy, narodený…“

Krauz čakal oveľa dlhšie než Kuky predtým. Keď sa konečne ozvala pani z evidencie väzňov, nehovoril nič, iba si písal. Dlho si písal.

„Ďakujem,“ povedal na konci. „To je všetko? Nič viac tam nemáte? Nie? Ešte raz pekne ďakujem, pomohli ste nám.“

Položil.

Burger nepovedal nič, iba fajčil. Tušil, že profesionalita dnes boduje a kriminalistické uchá sa budú čudovať a učiť.

„Doriti…“ uľavil si Krauz, čím ho utvrdil v presvedčení.

Znova vzal slúchadlo – tentoraz prejavil vlastnú iniciatívu bez pokynu staršieho a vytočil číslo.

„Frisl.“

„Krauz.“

„Ktorý?“

„Ten, čo ti môže rozbiť hubu na počkanie.“

„Samovrah s takým menom môže byť iba jeden. Čau, Riško! Že sa aj ozveš!“

Každý detektív začínal ako učeň v policajnej škole, potom v hliadke ako policajné ucho a vlastne ako zelené ucho aj na kriminálke alebo hocikde inde, ale vždy ako zelené ucho. Aj v škole, aj na ulici pracoval s kolegami, s ktorými sa potom musel rozísť, lebo každý si hľadal v polícii vlastné miesto. Rozliezli sa kade-tade, ale kontakty ostali, niektoré pracovné na krátky čas, niektoré kamarátske nadosmrti. Pre prácu detektíva boli takéto kontakty na nezaplatenie a Burger o niektorých Krauzových vedel. Aj ho postrkoval, aby občas zavolal iba tak a pripomenul sa. Aby kul železo, lebo nikdy nemohol vedieť, kedy začne prihárať a bude horúco. Aj teraz sa iba usmieval – strelil do čierneho, pritom netušil, že to pôjde tak hladko a výsledky budú také zaujímavé. Zatiaľ iba trpezlivo čakal na koniec Krauzovho telefonátu.

„Občas, keď niečo potrebujem.“

„Si mi vzal z jazyka, sviniar!“

„Ivan, ale teraz nie, teraz ti volám, aby som sa ťa opýtal, ako sa máš, čo rodinka…“

„V pohode, ale som stále slobodný.“

„Však viem, nie?! Iba som ťa skúšal.“

„Prestaň kecať a vysielaj. O čo ti ide?“

„Zoltán Nagy. Sedel u vás dva roky za ťažké ublíženie na zdraví. Dám ti nacionálie.“

„Daj a počkaj.“

Čakal. Sústredene hľadel na papier pred sebou, ale neodolal intenzite Burgerovho pohľadu a napokon pozrel naňho.

„A čo?“ zašepkal mimo slúchadla.

„Nííč…“ usmial sa spokojne Burger a náramne sa bavil. „Veď som nič nepovedal.“

„Ale ksichtíš sa ako majster športu na stupni víťazov.“

„Môžem ja za to, že som taký bohovský?“

„Mám to tu,“ ozvalo sa konečne v slúchadle a kolega na druhom konci prerušil ich šepkavú hádku. „Čo o ňom?“

„Mám tu zoznam jeho spolusediacich.“

„Aj ja.“

„Niečo o nich?“

Krauz sa nahol k telefónu a prepol tlačidlo na reproduktor, aby počuli všetci.

„Sedel na cele osemdesiatsedem,“ referoval Ivan, „na šestke, znížený stupeň stráženia, priebeh bezproblémový. K podmienečnému prepusteniu po dvoch rokoch a štyroch mesiacoch sme sa vyjadrili kladne. Išiel von. Ako prvotrestanec sa ukázal v najlepších farbách, ani jeden disciplinárny trest.“

„S kým tam bol? Ide mi o najbližší kontakt.“

„No bol na šestke, teda sedelo ich na cimre šesť. Najbližší kontakt nadviazal s trestancom Igorom Róžom, zvaným Doktor, a Fedorom Virsíkom, zvaným Malíček. Stalo sa z nich trio kamarátov. Ostatní traja z cimry rotovali, žiadny bližší kontakt.“

„Za čo tam boli tí dvaja?“

„Doktor za bytovky. Toto bol jeho štvrtý trest, čistý bytovkár, špecialista na zámky. Malíček je bitkár, chodí nám sem každé dva-tri roky. Niečo vypije, pobije sa, niekomu zlomí nos, a šup, už ho tu máme.“

„Takže profesionálny bitkár.“

„No.“

„Ako je možné, že bytovkári sedia s béčkarmi?“

„Na béčku sme vtedy mali plné, museli sme pomiešať. Zolo bol prvotrestanec, navyše okolnosti jeho prípadu boli priaznivé, myslím alkohol a konanie v afekte, tak sme ho skúsili nižšie. Po polroku sa mal premiestniť späť na béčko medzi násilníkov, ale osvedčil sa, tak sme ho nechali medzi majetkármi. Dobre to dopadlo, nič sa nestalo.“

„Aké okolnosti?“

„Čo aké?“

„No tie okolnosti jeho prípadu.“

„Aha. Vrátil sa z vojenčiny, chlapci mu urobili oslavu a pobili sa. Zolo zlomil sánku a krk krčmárovi… počkaj… čítam to tu… aha! Tak nie krčmárovi, ale krčmárovmu synovi. Trafil ho tak dobre, že mu zlomil sánku a krčný stavec. Chlapec ochrnul. Dostal štyri, dva aj niečo tu odsedel. Bol prvotrestanec, a tak sa aj správal, žiadny vagabund. Nebyť alkoholu… veď to poznáš.“

„Ako dobre ho trafil?“

„Veľmi dobre. Zolo boxoval – stačil jeden úder a krčmárov syn bol na vozíčku.“

„On boxoval?“

„No. Najprv v Dunaszerde a potom v Komárne. V Komárne je celkom slušný boxerský oddiel. Je dôležité, čo bolo jeho koníčkom?“

„Asi nie. Čo tam ešte máš?“

„Nič zvláštne. Sedem odmien za vzorné správanie, mal povolené balíky, aj návštevy, žiadne tresty.“

„Čo ten Malíček?“

„Čo o ňom?“

„Ten čo trénoval?“

„Nič, pouličný bitkár, ale dobrý.“

„Ako vyzerá?“

„Normálna bitkárska postava.“

„Tak inak. Môžeš mi ich všetkých poslať faxom? Ide mi o postavy.“

„Môžem, ale budeš to mať rozmazané.“

„Nevadí, ide mi o orientačné informácie k postavám.“

„Môžem, daj číslo faxu.“

„Dám. A ozaj, ďakujem ti. Veľmi si mi pomohol.“

„Rád. Riško, kedy si zopakujeme akciu do tla? Pamätáš sa, keď sme boli v škole v Pezinku a prepašoval si na rotu tú hrdzavú kurvu? Striedali sme sa…“

Krauz sa načiahol a vypol reproduktor. Spomienky kamaráta Ivana si vypočul sám a na konci sa usmieval ako prihorený nad škatuľkou zápaliek.

„Ale to už bolo dávno… ešte sme boli slobodní bujaci. Skoro som na to aj zabudol. V každom prípade vďaka za pomoc, Ivan, a keby si prišiel do mesta, ozvi sa, dáme jedno pivo.“

Krauz ukončil hovor a sústredene sa zahľadel na poznámky, predsa pracuje, no nie? Nepomohlo, jeden sa musel ozvať, toto si nemohol dať ujsť.

„Pán Krauz,“ vzdychol si Chosé a ďalej si vychutnával kolegu, „vy ste boli sviňa už ako policajné šteňa na pohotováku v Pezinku. Prečo ja musím mať takéhoto vola za parťáka? Fuj!“

Napriek tomu, že Chosé vymenoval takmer celú zoologickú záhradu, Krauza nenaštval, iba sa postavil, ledabolo hodil rukou a bez reptania odišiel.

„Idem si k šéfovi po fax,“ vysvetlil vo dverách.

Nebránili mu, rehotali sa. Vedeli, že fax majú na oddelení iba jeden – u šéfa v kancelárii. Trpezlivo čakali, kým sa vráti. Burger sa stále potmehúdsky usmieval. Presne pre toto mal Krauza rád – vedel uznať, keď sa pomýlil, navyše mal zmysel pre humor.

„Tu to máte,“ položil na stôl faxové fotografie.

Nebolo to ktoviečo, faxové fotografie boli naozaj rozmazané, ale podstatné, čo ich zaujímalo, im ukázali.

„Igor Róža je tlstý, zavalitý, Fedor Virsík je stredná postava, dobrý bitkár. O Tiborovi vieme, že je krpatý a tenký. Navlečte ich do čiernych overalov a máte troch mušketierov z nočného trezora,“ Burger odsunul faxové papiere do stredu stola, aby si ich mohli prezrieť všetci.

„A pretože traja mušketieri boli v skutočnosti štyria, nezabúdajme ani na Zola, aj ten sa vedel biť, bol boxer,“ pripomenul Váňa. Logickou úvahou prekvapil všetkých v kancelárii.

Odkedy v jednom kuse nežral tlačenku a klobásy, celkom mu to myslelo. Už dlho nemal čo robiť s rukami, tak siahol do igelitky pod stôl a vybral si… mrkvu. Schuti do nej zahryzol, až zaprašťalo.

„A včera večer zaútočili ďalší lúpežníci na banku,“ vyžíval sa Burger v úspechu. „Ako to povedal šéf? Traja neznámi páchatelia… zase traja. Prečo bol šéf celú noc v službe?“

Burger zahasil cigaretu, zapálil si novú, odsunul sa od stola, pohojdal sa na stoličke a roztvoril si noviny. Nadnes mal odrobené.

„Ak máte kúsok kriminalistického mozgu v hlave, takýto sled faktov nemôžete vyhodnotiť ako náhodu. Ale nechám to na vás,“ rozhodol sa ešte raz pomôcť spoza papierovej bariéry, no tým skončil. Zodvihnutými novinami sa ako španielskou stenou odrezal od diania v kancelárii.

„Kašlem na troch mušketierov! A čo naša noha?“ zahulákal Krauz. „Kto za nás vyrieši nohu? Lipan a jeho partia, čo ani nevedia lustrovať v evidenciách? Toto mohli zistiť už pred dvoma mesiacmi. To podarené trio mohli už dávno rozpracovať! Teraz to za nich budeme robiť my?“

„Chceš niečo vedieť o nohe?“ ozvalo sa rovnako nasrdene spoza novín. „Už ti ten tvoj mäsiarsky kamarát povedal, či je to ženská, alebo mužská noha? Či bola odrezaná zaživa, alebo po smrti? Už vyhodnotili tie Barrovove telieska, či ako tomu oni hovoria? Už ti niečo povedali o…“

Krauz znova chňapol po telefóne a zúrivo vytočil číslo.

29

V stredu krátko pred obedom zazvonil na súdnom lekárstve muž v rifľovej bunde a počkal na hlas v reproduktore.

„Prosím?“

„Tu je Votruba. Roman Votruba, idem za manželkou.“

„Ahoj, Roman, ideš za Vierkou?“

„No.“

Romana poznali, za manželkou Vierkou chodil často. Pracovníčka na sekretariáte stlačila ovládacie tlačidlo a bzučiak Romanovi otvoril.

Na pracovisko súdneho lekárstva sa normálne vstupovať nesmelo. Každý musel zazvoniť, predstaviť sa a povedať, za kým ide. Zodpovedná pracovníčka na sekretariáte zistila, či ten-ktorý doktor je práve voľný a či sa môže stránke venovať, potom rozhodla, či stránka môže vojsť alebo nie. Na vstup na takéto extrémne odborné, potenciálne nebezpečné pracovisko platili prísne kritériá.

Pre Romana neplatili, bol manžel laborantky, manžel kolegyne a chodil za ňou bežne.

Predpisy sú jedna vec a manžel je druhá, tak ho vpustila.

Bzučiak zabzučal, Roman vošiel a vybehol po schodoch.

Pri vchode nebola kamera, keby bola, sekretárka by si všimla, že má v ruke nedopitú fľašu vodky.

A keby sekretárka nebola dva mesiace na maródke a nemala by prvú službu po dlhom čase, vedela by, že Romana už nesmie do priestoru laboratórií za manželkou vpustiť, lebo primárka to zakázala.

Maródovala, nevedela, vpustila.

Roman sa postavil doprostred laboratórií, fľašu obrátil hore dnom, rozkročil sa a zareval: „Kde si zase bola celú noc, ty kurva!?“

Laborantky stojace pri vchode vybehli a utekali za primárkou, lebo o probléme vedeli, Vierka sa im vyspovedala. Tušili problémy a nemýlili sa.

Romana utekajúce laborantky nezaujímali, vôbec im nebránil, nebol terorista, jemu išlo iba o jednu z nich.

„Tak kde si sa zase kurvila!?“ zareval a zahnal sa fľašou.

Uvedomil si, že na dne ešte niečo ostalo a škoda plytvať, v hlbokom záklone dopil, utrel si ústa a až potom hodil. Fľaša preletela cez laboratórium, zničila pár sklených zostáv a rozbila sa o parapet. Problém bol v tom, že v krivuliach to vrelo, bublalo. Niektoré začali dymiť, syčať.

Vierka sa ani nepohla, stuhla, hoci jej hrozilo zranenie od odletených črepín.

„Roman, spamätaj sa, si opitý,“ povedala chladno.

„Na to sa vyjeb!“

„Budeme to musieť zaplatiť.“

„Aj na to sa vyjeb, zaplatím, zaplatím všetko, ty kurva, ale povedz mi, kde si bola…“

„Roman, už som ti povedala, že som podala žiadosť o rozvod. Už sa ku mne nemôžeš takto správať a… A všetko, čo rozbiješ, budeme musieť zaplatiť! Spamätaj sa a prestaň! Poďme domov, porozprávame sa.“

Roman zdrapol mikroskop a jeho váha ho upútala. Kým ho hodil, prekvapene si ho prezrel.

„To je materiál!“ žasol nad váhou podstavca.

Mikroskop preletel cez ďalší stôl, sklo sa len tak sypalo. Trubice, hadice, krivule, chladiče, všetko sa trieštilo. Všade striekali farebné tekutiny, stekali po stoloch, kvapkali na podlahu.

„Roman, neblázni, toto si vybavíme doma, nie tu! Všetko nám dajú k náhrade, vyhodia ma z práce, nedoplatíme sa,“ prosíkala. „Sú tu moje kolegyne, robíš mi hanbu!“

„Ja tebe? Hanbu? A vydatá žena, čo jebe s cudzím mužom, nerobí hanbu? Kde si bola v noci? Kde v pič…“

Nedopovedal, lebo laborant z pitevne využil moment prekvapenia, rozbehol sa a zboku ho zrazil na zem.

Okamžite ho zaľahli dvaja ďalší, a vyváľali ho v marazme na podlahe. Ešte sa aj popichal na rozbitom skle.

„Podržte ho chvíľu, vykrúťte mu ruky dozadu, už som volala políciu, prevezmú si ho,“ volala v behu primárka z chodby.

Vošla a rozhliadla sa po laboratóriu. Keď zbadala sklenú apokalypsu, iba si zúfalo vzdychla: „Ale ako toto vysvetlím…“

30

Krauz položil slúchadlo. Neveriaco pokrútil hlavou.

„Vy mi asi nebudete veriť…“

„Nie,“ súhlasil Chosé.“

„… ale Lengyel mi práve oznámil, že sa im do labákov vlámal ožratý žiarlivý chruňo a zdemoloval všetko, čo našiel. Nemajú pre nás nič, ani nebudú mať. Všetky vzorky sú znehodnotené!“ žasol.

„To znamená…?“ Burger zložil noviny a zahasil cigaretu.

„Že nič nevieme.“

„My chceme vedieť, či je to ženská, alebo mužská noha!“

„V najbližšom čase to nebudeme vedieť.“

„Či bola rezaná zaživa alebo po smrti!“

„Je mi ľúto. Teda, Edko, im je ľúto.“

„Seriem ti na to, komu je to ľúto! Uvedomuješ si, že sa nepohneme ďalej? Máš ty ale kamarátov,“ vzdychol Burger. „Hlavne, že s tým pokútnym doktorom vieš hodiny drístať po latinsky, na to by vás bolo, diletanti!“

„Niečo predsa len vedieť budeme,“ Krauz sa im snažil naliať do žíl trochu optimizmu, „ale až keď zoberú nové vzorky a znova ich dajú do labákov, ktoré opravia…“

„No, dopovedz.“

„O týždeň, o dva…“

Chlapi v kancelárii stoštyridsaťjeden sa rozrehotali. Aj Krauz sa pripojil. Takú smolu už dávno nezažili, no aspoň sa od srdca zasmiali. Ako najväčší somár vyznel Krauz, ale smial sa rovnako srdečne.

„Chudák Šaňo,“ vzdychal medzi záchvatmi smiechu, „chcel mať nejaké výsledky dozajtra rána. Toto mu ani nemôžem povedať!“

Smiali sa nad vlastnou smolou a celkom dobre sa bavili. Eufória ich prešla a pomaly sa aj dosmiali. Burger prestal fajčiť.

„Ale čo budeme robiť?“ skúsil nesmelo Váňa.

„Ja ešte niečo vyskúšam,“ podujal sa Burger a teraz sa chopil telefónu on. Vytočil a chvíľu čakal. „Zuzanka? Áno, to som ja. Prosím ťa, dá sa u vás zistiť výjazd z augusta? Máte to archivované, výborne. Išlo by mi o termín z dvadsiateho ôsmeho na dvadsiateho deviateho augusta tohto roku, je to z piatka na sobotu. Áno, v noci, čas neviem. Poviem ti adresu, bol to okres Dunajská Streda. Máte aj mimomestské výjazdy? Máte, to je dobre.“ Burger nadiktoval presnú adresu. „Bolo to na meno Nagy, Tibor Nagy, starší pán, mám tu aj nacionálie, nadiktujem ti ich…“

Hoci Burger volal kamarátke, aj tak musel počkať. Čakali všetci. Čakali trpezlivo.

„Máš to tam? Výborne! Čo to bolo za výjazd?“

Burger si písal.

„Ďakujem, máš to u mňa. Čože? Ale áno, určite sa zastavím… červené, jedine červené, vieš dobre, že z bieleho mám kyselinu.“

Položil a prečítal si poznámky.

„Aj ja mám svoje kontakty, chlapci, a našťastie ešte fungujú! Sanitka tam bola, presne, ako hovoril Lipan, ale od desiatej večer do jedenástej. Starý Tibor Nagy mal zápal priedušiek, vysokú horúčku, dostal antibiotiká. Je o tom záznam na záchrannej službe. Prevoz do nemocnice nebol potrebný. Ale boli tam iba do jedenástej. K lúpeži došlo o tretej nadránom. Cesta od nich sem do mesta trvá hodinu, ak chcem byť rýchly, tak pol, ak chcem byť nenápadný, tak aj dve, ale stále sa sem do tretej doplazím. To nie sú alibi. Páni, čo s tým spravíme? Vzhľadom na to, že noha nám vybuchla, mali by sme začať aspoň s lúpežou. Veď sme to sľúbili Šaňovi. Obyčajný sedliacky kriminalistický rozum by nás mal hnať dopredu.“

Jediný, kto prišiel s mobilizačným návrhom, bol Váňa, lebo nalačno sa mu už v kancelári sedieť nechcelo.

„Myslím si, že tu vysedávame ako kancelárske krysy, iba telefonujeme, a nič nerobíme. Poďme už konečne von!“

„Dobre, Váňa, zober si krpca…“

„Si vyprosím!“

„… aby ťa nezbili, a zaskočte za Eliotom Briezkom. Je to terajší zamestnávateľ Tibora. Chceme vedieť všetko o ich vzťahoch, ako spolupracujú, čo robili na konci augusta, či sa Tibor s niečím nepochválil, či nezmenil v poslednom čase životný štýl, proste všetko.“

„Ideme na to… s krpcom.“

„Si vyprosím!“ trval na svojom Kuky.

„Ale mali by ste ho prezvoniť. Taký človek nemusí byť v kancelárii na požiadanie.“

„Prezvoníme.“

„Rišo?“

„No?“

„Teba baví noha.“

„No.“

„Skočte za Záborským,“ rozdával úlohy Burger, „nech vám ukáže tú svoju dielňu. Dá sa tam sekať a rezať všeličo, aj drevo, aj kosti, nech vám ju ukáže. Mal by byť doma. Iba si to omrknite.“

„Oto,“ Burger sa obrátil na Hanzela, „my si počkáme na Lipana, kým sa vráti z obeda, a znova si pozrieme spis a záznamy. Možno nám niečo ušlo.“

Úlohy boli rozdané, každý vedel, čo má urobiť. Všetci sa balili, iba Krauz sa flákal.

„Ideš?“ posúril ho Chosé.

„Už idem.“

Váňa vytočil číslo do módneho salónu a telefonoval. Krauz nechcel dať najavo, že aj tento telefonát ho zaujíma, predstieral, že sa balí a šuchce sa.

„Pán Briezka? Eliot Briezka? Tu je kriminálna polícia, radi by sme sa s vami porozprávali. Iba na chvíľu ste tu? Už odchádzate? My sa vynasnažíme, počkajte nás! Dobre, už ideme!“

Váňa s Kukym vypadli vypočúvať Eliota Briezku a Chosé s Krauzom sa vybrali k poľovníkovi Záborskému, aby si obzreli jeho dielňu.

Ako sľúbili šéfovi, začali robiť na dvoch prípadoch naraz.

31

Tibor nevedel brata nájsť. Na dispečingu v Dunajskej Strede mu povedali, že má zákazku a na volanie vysielačky nereaguje.

„To sa občas stáva,“ upokojovala ho slečna v telefóne. „Máme tu pásma, kde sme hluchí. Máte mobilný telefón?“

„Nie, ešte nie. Načo by mi bol? Neverím takým krpatým skrinkám!“

„Tak mi sem za polhodinu zavolajte odtiaľ, kde ste teraz, pokúsim sa s ním spojiť.“

Tibor skúsil o pätnásť minút, potom o štvrťhodinu, potom znova – konečne sa ozval: „Mám tu výzvu z vysielačky, vraj ma zháňaš. Tibi, čo sa deje?“

„Zolo, príď ku mne!“

„Mám rito do Komárna.“

„Ak ti je život milý, okamžite príď ku mne!“ zareval Tibor do telefónu.

Zolo otočil modrú fordku z východu na západ a upaľoval do mesta, čo mu motorové sily stačili. Poznal brata – Tibor nikdy nepanikáril, ak reval do telefónu, asi sa naozaj niečo stalo. Čudné mu bolo iba, že volá tak skoro ráno. V pondelok ráno ho nikdy nezháňal. Teraz áno, hoci naposledy sa videli len včera večer u Doktora. Potom si spomenul, že Tibor sa celou cestou sťažoval, že pre Doktorovu hlúposť, opitosť a neschopnosť dodržať dohodu, bude musieť pracovať celú noc, asi až do rána.

Pred salón Laura dorazil v rekordnom čase, policajti ho ani raz nezastavili – asi ho nevedeli dobehnúť.

„Čo ti je?“ vbehol k bratovi do kancelárie. Pohľad na jeho strhanú tvár ho uistil, že naozaj pracoval celú noc, možno iba nadránom si trochu zdriemol.

Tibor mal na konci salónu vlastnú kanceláriu, ani nie po roku sa vypracoval a Zolo bol naňho hrdý. Aj na to, ako poctivo vedel zarezávať. Bol rád, bratsky úprimne rád, že brat si našiel prácu, ktorá ho baví, že sa mu po dlhom čase darí, že je konečne šťastný.

„Zavri a poď dnu,“ znel strohý príkaz.

Zolo sa obzrel – radšej by ostal v salóne, lebo tam práve obliekali modelku… no strašnú kosť! Presne tak nejako si Zolo predstavoval kráľovnú krásy. Vydržal by sa na jej obliekanie pozerať hodiny, na vyzliekanie aj dlhšie, ale Tibor povedal: „Zavri a poď dnu.“ A povedal to tónom, ktorý nezniesol odklad, ešte aj oči mal vypleštené.

„Čo sa deje, Tibi?“

„Prachy sú preč.“

32

Krauz šoféroval, Chosé navigoval. Konečne sa priviezli na sídlisko na okraji mesta.

„Tam za tým domom… ešte kúsok…. zahni doľava…“

„Zahnijem.“

„Ešte zahni… tu zastav! Sme tu,“ sucho konštatoval Chosé. „Akú máš stratégiu a taktiku?“

„Ak neprestaneš s tými odbornými výrazmi, ktorým nikto nerozumie, nechám ťa kysnúť v aute.“

„Okej, tak inak. Čo budeme robiť, ak bude súhlasiť?“

„Pozrieme si dielňu.“

„Ak nebude súhlasiť?“

„Bude nám to musieť vysvetliť, bude sa zvíjať, bude klamať, bude skuhrať, a je náš. Odmietnutie sa rovná priznaniu viny.“

„V tomto prípade.“

„Presne, Chosé, iba v tomto prípade, inokedy to môže byť prejav nesympatií, napríklad keď ťa odmietne nejaká…“

„Mohol by si už konečne vystúpiť!“

„Dobre, bože, už idem!“

Vystúpili z auta. Krauz svižne, Chosé pomaly, v predklone.

„Neotočím to do mesta? Skočíme za Lengyelom…“

„Ty hovädo!“

„Tak za nejakým ozajstným doktorom z urológie.“

„Toto ešte zvládnem,“ zaklamal Chosé a od bolesti zvraštil tvár.

Vošli do paneláka na Koprivnickej 12 a vybehli po schodoch. Na druhom poschodí Krauz počkal na plaziaceho sa parťáka a zazvonil. Chosé si ani nevydýchol, nestihol zamaskovať ubolenú grimasu a dvere sa otvorili.

„Vy?“ neskrýval sklamanie domáci pán.

„Ja viem, nebol som doobeda najpríjemnejší, ale…“ skúsil Krauz.

Záborský od dverí neustúpil, neotvoril ich, počúval iba cez škáru, takže Krauz asi nezapôsobil.

„Prišiel som sa ospravedlniť.“

„Preto ste určite neprišli. Ešte k tomu dvaja naraz,“ neveril poľovník.

„Pracujeme na vašom prípade,“ snažil sa ho obmäkčiť detektív.

Záborský trhol dverami a škára sa zmenšila, šance detektívov na dohodu sa zmenšili úmerne rozmerom škáry.

„Pán Záborský,“ chcel ešte raz zaklamať Krauz, ale ani nemusel, zaštrngotala bezpečnostná retiazka a dvere sa odrazu otvorili.

Záborský odstúpil a ukázal rukou dovnútra.

„Nebudeme to vybavovať na chodbe.“

Obaja detektívi okamžite vedeli, kde sú, všetky panelákové byty boli na jedno kopyto. Trojizbový s dlhou chodbou, všetky miestnosti naľavo, spálňa alebo menšia detská na konci bytu.

„Sem,“ ukázal rukou a voviedol ich do obývačky. „Vyzúvať sa nemusíte,“ vyzval ich, lebo postrehol, že sa ani nechystajú.

Detektívi sa usadili na mäkkú koženú fínsku sedačku a zvedavo sa poobzerali. Takto nejako si predstavovali byt zazobaného umelca. Excentrického umelca, lebo nič s ničím neladilo.

Na stenách obrazy, možno drahé, určite neurčité, iba farebné, nábytok starý – Krauz si spomenul, že sa tomu hovorí vintage, lebo nebol naozaj starý, na vyrezávanom stolíku obrovský japonský televízor a pod ním video. Spoza stolíka vykúkalo klbko káblov a rozvodiek. Koberec z Perzie rozbil celú intimitu interiéru, klbko káblov pri stene rozbilo celý koberec.

Umelci.

Ale všetko dovedna to bolo určite nehorázne drahé – a o to išlo.

„Čo pijete?“ spýtal sa domáci.

Krauz mal sto chutí odpovedať, že všetko, ale zdržal sa. Domáci otvoril bar a naozaj tam bolo všetko. Fľaše stáli ako oltárne sviece a čakali na zákazníkov.

„Ja nič,“ zaťal sa Krauz, „ale tuto kolega by si dal trochu… trochu…“ Krauz sa nahol bližšie, aby lepšie videl, „z tamtej whisky.“

„Dobrá voľba. Niet nad írsku slepačiu polievku.“

Domáci nalial sebe aj Chosému. Krauz dostal iba sódu.

„Ľad? Vodu?“

Chosé odmietol, potreboval anestetikum v neriedenej forme.

Štrngli si iba domáci a Chosé, sódičkár dostal košom, ani k nemu nenatiahli ruku. Chosé exol a okamžite dostal druhú dávku. Domáci zle pochopil situáciu, dúfal, že našiel nového parťáka na ceste do tla a čakal, či Chosé svoj výkon zopakuje. Bol ochotný okamžite sa k nemu pripojiť a ignorovať toho nepríjemného na druhom konci sedačky – no sklamal sa, Chosé už iba usrkával.

Bolesti neustúpili, naopak. Nechal debatu na kolegu. Krauz pochopil a pripravil sa.

„Nemám dôvod nevpustiť vás dnu,“ začal poľovník sám od seba. „Aspoň sa môžeme pokojne porozprávať. U vás hore je to také, také… strojené, také služobné.“

„Neklamal som vám, keď som povedal, že na vašom prípade pracujeme,“ začal Krauz. „Preto sme prišli…“

„Tri hodiny po mojom výsluchu? Asi sa niečo stalo, nie?“

„Nič sa nestalo.“

„Tak mi aspoň vysvetlíte, prečo sa o mňa a moju ženu zaujíma oddelenie vrážd, nie?“

Krauz už vedel, prečo ich tak ochotne pozval ďalej. Chcel ťahať informácie. Rozhodol sa, že ho ešte vyskúša.

„Ďakujeme vám za pozvanie, ale my nemáme povolenie na domovú prehliadku.“

„Ako to súvisí s našou debatou?“

„Radi by sme sa poobzerali v byte aj vo vašej dielni.“

Krauz čakal, ako zareaguje.

Záborský usrkol z whisky a cez pohár sledoval detektíva v sedačke. Niečo sa mu nepáčilo.

„Chcete sa popozerať po mojom byte?“

„Áno.“

„A v dielni?“

„Áno.“

„A nemáte súdny príkaz?“

„Nie.“

„Tak prečo by som mal…“

„Lebo ste sám od seba prišli oznámiť nezvestnosť manželky a chcete, aby sme ju našli a pomohli vám.“

„Za vami som neprišiel, vy ste oddelenie vrážd! Ja som prišiel za uniformovanými z nášho miestneho oddelenia.“

„A dostalo sa to až k nám,“ vyštekol Krauz a hneď aj obanoval.

„A prečo sa to dostalo až k vám? Niečo ste našli? Niečo ste zistili? Stala sa vražda? Už sa konečne vymáknite a môžeme sa spolu rozprávať ako dospelí muži, nemusíme sa hrať na schovávačku.“

„Nič…“

„Neverím vám! Pán… pán…“

„Krauz, detektív Krauz.“

„Pán Krauz, neverím vám! Niečo sa stalo, inak by sa o to nezaujímalo oddelenie vrážd a inak by ste tu tak rýchlo neboli. Buď zmeníte rétoriku alebo dopite a vypadnite.“

Použil tvrdý výraz – vypadnite, tvrdý pre návštevu, zvlášť pre takú návštevu, ale vedel, prečo to robí, a oni pochopili, že sa s ním nemôžu zahrávať. Bol to umelec, nie ťuťko.

„Našli sme nohu,“ vystrelil Krauz.

Skrčený Chosé sa vystrel, a hoci s bolesťami v rozkroku, začal pracovať. Zahľadel sa na Záborského, sledoval jeho oči a ruky. Krauz postrehol zmenu v kolegovom správaní a vedel, že sa môže naplno venovať výsluchu.

„Nohu? Akú nohu? Ako to súvisí… nechápem!“

„Našli sme nohu. Odrezanú. Ženskú nohu. Tenkú, štíhlu, vyšportovanú, svalnatú nohu. Ale iba jednu. Zatiaľ nám chýba druhá…“

Krauz prestal a čakal, že začne on.

„Aha! Tak preto tie reči u vás hore o rozštvrtenej žene, preto ste ma chytali za slovíčka, preto ste sa pýtali na moje nástroje a dielňu, na sekery…“

Usmial sa, spokojne sa napil.

„Vy si myslíte, že som svoju Zdenku zabil, rozrezal, zahrabal, údy porozhadzoval po smetisku a kade-tade a s úsmevom som prišiel oznámiť jej nezvestnosť? To si myslíte? Preto ste prišli?“

Krauz si odpil zo sódy, nerobila mu dobre na hrdlo, dal by si niečo výživnejšie, no nemohol.

„Nie, takto to nefunguje, pán Záborský. Keby sme vás podozrievali, prišlo by sem komando v kuklách, zvalili by vás na zem, zatkli by vás, armáda technikov by prehádzala byt, hľadali by krv a stopy, potom by si vás vzal vyšetrovateľ, obvinil by vás…“

Krauz počkal, aby umelec vychrlené množstvo informácií strávil.

„A…?“

„A stalo sa niečo z toho? Nič. Tak sa upokojte.“

Ťažko sa mohol upokojiť. Krauz ho ešte podpichol.

„Prečo ste pred chvíľou povedali, že podľa nás ste ju porozhadzovali po smetisku?“

Poľovník si znova nalial. Chosé zaváhal, potom natrčil pohár. S vďakou prijal ďalšiu dávku anestetika.

„Zase to slovičkárenie! Povedal som to, lebo tak sa to píše v scenároch, videl som to vo filmoch, v divadle, tak sa to deje v živote! Nič som tým nemal na mysli. Ja s divadelným a filmovým umením pracujem, žijem s ním, robím pre nich… je to také ťažké pochopiť? Pracuje mi fantázia, nič viac.“

Ani jeden z detektívov nereagoval. Došlo mu to.

„Som podozrivý?“

„Pre nás je každý podozrivý, až kým nezatkneme vraha,“ Krauz použil okrídlenú vetu z filmu, aby kulisár pochopil.

Záborský prikývol, pochopil, dopil a už si nenalial, ani neponúkol.

„Čo chcete vidieť?“

„Upozorňujem vás, že nemáme od súdu povolenie na domovú prehliadku.“

„U mňa povolenie od súdu nepotrebujete, tu vydávam povolenia ja.“

„Môžeme si pozrieť byt?“

„Môžete.“

„Spálňu.“

Zaviedol ich na koniec chodby.

„Prosím.“

Zaujímal ich koberec – od steny po stenu. Chosé sa zohnúť nevládal, okraje pri stene si prezrel Krauz. Boli zarezané presne podľa steny a zaprášené, určite ich nikto za posledný polrok nemenil.

Bez opýtania si pozreli aj posteľ. Strhli prikrývku, potom paplóny, plachtu, prevrátili epedy… a všetko vrátili späť, lebo tu neboli ako demolačné komando. Na chodbe sa zamerali na škáry v parketách a na okraje pri stenách.

„Môžeme aj kuchyňu?“

Súhlasil, ale jeho náklonnosť k polícii každou minútou klesala.

Pozreli si zásuvky s nožmi. Dva veľké tranšírovacie a jeden sekáč na kosti aj vytiahli a detailne pozreli. Bolo to zbytočné, lebo v linke mal zabudovanú automatickú umývačku riadu – agresívne chemikálie z umývačiek zotrú akékoľvek stopy. Krauz už videl vo filmoch aj také veci, že policajti z dna rieky vylovili nôž, zobrali z neho odtlačky prstov, z čepele zaistili krv obete a o dva dni zatkli vraha. Lenže Krauz dobre vedel, že scenárista takéhoto filmu nebol nikdy na výjazde a živú mŕtvolu v živote nevidel. V živote sa takéto zázraky nedejú a posielať do labákov sekáčik niekoľkokrát umytý v umývačke by bolo zbytočné.

„Spokojní?“

Neboli, ale predbežne museli prikývnuť.

„Ako ďaleko je tá vaša chata?“

„Dielňa. Kúsok. Za sídliskom je záhradkárska osada, tak tam.“

„A môžeme?“

„Ale už som pil.“

„My vás odvezieme aj dovezieme.“

Súhlasil.

Naozaj išli iba kúsok za sídlisko.

„Vraj dielňa,“ vzdychol Krauz, keď domáci otváral bráničku.

Niektoré záhrady slúžia ľuďom iba na pestovanie zeleniny a ovocia, všade je porozhadzované náradie a na prezlečenie stačí obyčajná búda. Sú však aj záhrady o level vyššie, na pozemku je aj trávička na oddych a v rohu ozajstná chata, často aj s vodou a elektrinou. Potom sú záhrady, kde zelenina a ovocie nemá čo robiť, gro tvorí ozajstná murovaná chata, všade iba anglický trávnik, poriadok a čistota – slúžia iba na rekreáciu a oddych.

Záborského chata bola na rebríčku hodnôt ešte o kúsok vyššie. Všetkým susedom ukázal, ako si vie upraviť chatu umelecký stolár. Dvojpodlažný tatranský ihlan z lakovaného dreva svietil na diaľku. Možno použil iba drevený obklad, ale efekt dosiahol aj tak.

Záhrada nebola veľká, Krauz ju odhadol na päť árov – štyri mal doma, takže päť vedel ako-tak odhadnúť. Ani jeden strom, koldokola iba tuje, aby bola zabezpečená anonymita a súkromie umelca. Pravidelne udržiavaný trávnik predelil vybetónovaný chodník na dve takmer rovnaké polovičky.

Na trávniku si všimli zvláštne prístrešky – štyri koly, rovná drevená strieška obitá térovým papierom. Pod improvizovaným prístreškom sa sušilo drevo – guľatina, pne, hrubé fošne. Dva obrovské pne takmer s metrovým priemerom ležali na tráve iba tak, bez prístrešku, ale ležali na doskách, aby neťahali vlhkosť zo zeme, a boli prikryté celtou. Každému muselo byť jasné, že o túto záhradu sa stará človek, čo sa drevu rozumie.

Na konci chodníka stála chata a drevená dielňa, prilepená k chate zboku.

„Vás bude zaujímať toto,“ domáci ukázal na dielňu a chystal sa otvoriť.

„Sused?“ ozvalo sa spoza plota a vrcholce dvoch tují sa rozostúpili.

„To som ja, pán Fusek, všetko je v poriadku.“

„Vidím.“

„Vždy v strehu?“

„Vždy, pán sused. Potrebujete niečo?“

„Nie, iba tuto pánom ukážem pár umeleckých výtvorov a pôjdeme.“

„Keby dačo, som tu.“

Tuje sa vrátili na miesto, sused zmizol tak rýchlo, ako sa zjavil, iba vrcholce sa knísali sem a tam.

„Dedo Fusek, trištvrte roka je tu dennodenne, aj tu prespáva,“ vysvetľoval Záborský a otváral dielňu. „Do paneláka ho zaženie iba zima. Máme dohodu, tak trochu mi to tu stráži. Za poldeci, občas mu dám pár drobných na pivo. Nech sa páči, vojdite.“

Do polovice záhrady videli iba vzorne pokosenú trávu a vyšperkovanú chatu, až keď prišli bližšie, zbadali aj zamaskovaný neporiadok. Na tráve pred dielňou boli porozhadzované piliny, hobliny a stružliny – na terase pred dielňou ich bolo viac, vnútri more. Domáci to mal premyslené – v zime alebo v daždi mohol pracovať vnútri alebo na veľkej krytej terase, za pekného počasia na trávičke pred terasou. Dedukovali tak podľa toho, že všade za sebou zanechával stopy.

„Občas mi aj zametá hobliny, ale bol akýsi chorľavý, nestihol,“ ospravedlňoval sa umelec, keď si všimol ich skúmavé pohľady na podlahe. „Nech sa páči, čo by vás zaujímalo?“ spýtal sa zbytočne.

Zaujímalo ich všetko. Najprv sa rozhliadli. Nebolo to jednoduché, v dielni nebol centimeter štvorcový, kde by niečo neležalo – buď na svojom mieste alebo iba pohodené, položené, opreté či postavené. Jednu stenu lemovali ponky – veľké plechové pracovné stoly s hrubou drevenou doskou. Na každom bol veľký zverák a porozhadzované náradie.

Chosé sa vybral do jedného rohu, Krauz do druhého. Obzerali si sekery, sochory, Krauz našiel mačetu, Chosé kosák a cirkulár. Ublížiť sa tu dalo prakticky všetkým, čo našli, odseknúť nohu takisto, a možno by to ani nebolelo, také perfektné nástroje našli.

Chosé bezmocne pokrčil plecami – na prehliadku dielne by potrebovali rotu kriminalistických technikov.

„Čo je tam vzadu,“ ukázal Krauz na dvere.

„Kuchynka.“

„Môžeme?“

„Iste,“ otvoril zadné dvere do kuchynky.

Malá kuchynka s veľkým pracovným stolom, dvojdrez, vykachličkované steny, podlaha vyspádovaná do odtoku v strede miestnosti. Na stene háky na zavesenie mäsa. Improvizovaná mäsiareň. Zle umytá podlaha, zle umytý pracovný stôl. Mohli iba hádať, či naschvál alebo z nedbanlivosti.

„Čo je toto?“ spýtal sa Chosé a z drezu vybral krvavý nôž.

„Nôž,“ odpovedal pokojne domáci. „Ak ide o tú krv, tak je z daniela. Dostal som stehno a celý bok. Viete, som kulinár, zvlášť na divinu som macher – keď ja navarím, zalizuje sa celý okres. Tu som si zriadil improvizovanú kuchynku a priestor na rozbúravanie diviny. Ešte som nestihol poupratovať.“

„To je dobre…“ zašomral si Krauz popod nos.

„Prosím?“

„Že kedy ste porciovali to stehno.“

„Vo štvrtok minulý týždeň.“

„Dnes je streda, to tu necháte smrdieť starú krv skoro týždeň?“

„Už som vám povedal, že Fusek bol chorľavý…“

„Aj s týmto vám pomáhal?“

„Vždy, lebo aj jemu sa ušlo. Dobre to vie, takže sa rád postará. Aby ste si nemysleli, nevyužívam ho, iba spolupracujeme a jemu sa naša spolupráca oplatí.“

„Ukážte mi kosti z toho stehna.“

„Vyhodil som ich.“

„Kam?“

„Do smetí.“

„Kam?“

„Pred naším domom.“

„Kedy?“

„V piatok, keď som išiel na posed.“

„Bežne vyhadzujete kosti do smetia?“

„Bežne,“ odvetil a zaváhal. „To sa nesmie? Je na to nejaký predpis? Ak áno, tak sa ospravedlňujem, ale zatiaľ ma nikto neupozornil. Ako poľovník viem, že celá kostra, vývrh a koža sa má odniesť späť do lesa, kde slúži na zakŕmenie menšej zveriny a ako hnojivo, ale žeby sa pár kostičiek nesmelo vyhodiť do kontajnera, to neviem, na to hádam predpis ani neexistuje. Veď aj kosti z grilovaného kurčaťa bežne odhadzujete do smetí. Aký je rozdiel medzi grilovaným kurčaťom a stehnom? Toľko vzruchu pre pár kostí…“

Krauz si všimol malú krvavú handričku na dreze.

„Na kosti sa môžeme… viete čo! Ani ja nepoznám predpisy o kostiach. Ale… Poďte sem, pán Záborský. Pozrite, toto si môžem vziať?“

„Tú handru? Iste.“

Krauz vybral z vrecka saka igelitové vrecúško, handru doň opatrne vložil. Poľovník ho pozorne sledoval.

„Takže predsa len som podozrivý!“

„Ako každý. Zatiaľ ako každý. Poznáte to z filmov, sám ste hovorili.“

„Poznám,“ pripustil domáci.

„Vrátime sa k tým kostiam.“

„Zase?“

„Vyhadzovali ste ich v piatok minulý týždeň.“

„No.“

„Do smetiaka.“

„No.“

„Na sídlisku, pred vaším domom.“

„No.“

„Ste si istý?“

„No, som.“

Krauz sa odmlčal. Poľovník zvraštil obočie – nachytajú ho na takej blbosti, že si nepamätá kedy alebo kde vyhadzoval bezvýznamné kosti?

„A potom ste išli na poľovačku.“

„No.“

„Čo ste mali oblečené?“

„Ako vždy, plášť do lesa, vibramky, podkolienky, klobúčik, cez plece možno koženú brašnu. Neviem presne, lebo pušku a brašnu si dávam do auta ako prvé, aby som nebehal po sídlisku so zbraňou.“

„A kosti boli v čom?“

„V igelitovom vreci na smeti.“

„A hodili ste ho do kontajnera?“

„No.“

Krauz sa znova odmlčal. Poľovník pochopil, že práve v tejto časti jeho výpovedi je zádrh. Aj on zvraštil obočie a zamyslel sa.

„Ahá! Nie!“ predbehol detektíva s ďalšou otázkou. „Nie do kontajnera! Už si spomínam! Práve prišlo smetiarske auto, čo mi celkom vyhovovalo, lebo som mohol vrece hodiť rovno do auta, ale slušne som sa ich spýtal, či môžem. Viete, raz som kosti zakopal v záhrade a susedia mi vynadali, lebo sa sem zliezli túlavé psy z celého okolia, ešte aj líšky a potkany. Prehrýzli pletivo, vyhrabali kosti a rozvláčili ich po okolí. Urobil som to iba raz, ale už nikdy viac, susedia ma skoro ukrkali. Odvtedy ich nosím na sídlisko do kontajnerov, ale aj tam sa raz stalo, že smetiari neprišli a mačky a potkany vrece rozhrýzli a kosti rozvláčili po ulici. Zase prúser. Takže v piatok som bol celkom rád, že som natrafil na smetiarske auto. Hodil som im vrece a išiel som na poľovačku. Vidíte v tom nejaký problém?“

Nebol v tom problém, práve naopak, aspoň niečo z nešťastnej nohy sa dalo logicky vysvetliť.

„Nie, nevidíme, iba sa pýtame. A…“

„Dobrý deň,“ ozvalo sa z dielne. „Ste vzadu v kuchynke?“

Krauz nedokončil otázku a prekvapene sa zvrtol. Všetci v kuchynke sa zvrtli. Vošiel deduško s neobyčajne hustou bielou šticou, vzpriamený, usmiaty, vzdorujúci zubu času, s humorom a iskrou v oku. Vôbec nemali chuť ho vyhnať, práve naopak, jeho úsmev im bol hneď sympatický.

„Prepáčte, pán sused, ja len…“ zdráhal sa vypýtať si poldeci na posilnenie zdravia.

„Iste, iste,“ pochopil domáci. „Poďte ďalej, pán sused, len sa neondejte. Toto je môj sused pán Fusek, toto sú páni…“ zaváhal.

„Z galérie. Prišli sme si pozrieť pár výtvorov,“ predstavil sa Krauz, aby nekompromitoval domáceho.

Ruky si nepodali, deduško ich pozdravil úsmevom a kývnutím.

„Nechcem vyrušovať, ale…“

„Prejdite, sused, len smelo, páni nás na chvíľu ospravedlnia.“

„Samozrejme.“ Detektívi pochopili, že susedia majú medzi sebou nevybavené účty.

Domáci pozval suseda ďalej, zašli do rohu kuchynky – až teraz si policajti všimli úzke zamaskované dvere, ktoré sa doteraz tvárili ako vešiak na zástery. Obaja zmizli za dverami, ale domáci ich pre istotu nechal pootvorené.

Detektívi pochopili, že do chaty sa dá vojsť hlavným predným vchodom, ale aj zadným, dobre schovaným na konci kuchynky.

„Pán Fusek, teraz sa vám nemôžem venovať, poldeci si nedáme, ale dám vám fľaštičku…“ počuli strácajúci sa hlas domáceho.

„Sme tu úplne zbytočne. Všetko vysvetlil,“ vzdychol Chosé. „Aj tie nešťastné kosti z piatka.“

„Až príliš perfektne,“ nedal sa Krauz.

„Ale nebudeme úplne paranoidní, však, kompl?“

„Nie, no niečo tu aj tak smrdí.“

„Žeby krv?“

„Vtipné. Chosé, už si niekedy počul o kontaminácii miesta činu? Nie je nič jednoduchšie ako prekryť krv krvou. Nikto potom nevie, odkiaľ odobrať správnu stopu. A on filmy pozná, pracuje na nich, robí kulisy, vie vytvoriť prostredie…“

„Na toto fakt nemám náladu,“ mávol rukou Chosé a odišiel späť do dielne. „Zamysli sa nad sebou, režisér hororových filmov,“ šomral si potichu, ale dosť hlasno, aby ho parťák počul.

Krauz ostal v kuchynke a s nevôľou si obzeral krvavé nože. Nikto sa ich nesnažil umyť, ani drez, ani odhodiť handry, poriadne umyť podlahu. Aj takto sa dá maskovať vražda – ešte sa s niečím takým nestretol, ale všetko raz býva prvýkrát.

„Rišo!“ zasyčal Chosé.

Krauz nazrel cez dvere do dielne.

„No?“

„Kde sú?“

„Ako to mám vedieť?“

„Choď k dverám a stráž!“

„Máš niečo?“

„Mám! Choď a stráž!“

Krauz prebehol kuchynkou a nazrel cez dvere do chaty. Nikde nikto, tlmené hlasy počul z opačného konca. Vrátil sa do dielne.

„Sú na opačnom konci.“

„Pozri sa sem!“

Chosé čupel pri škáre medzi dvoma pracovnými stolmi. Bolo tam igelitové vrece s handrami – kto by pchal vrece na vyhodenie medzi dva stoly, aby ho nebolo vidieť a aby sa dalo iba ťažko vytiahnuť? Veď čo je na vyhodenie, položí sa iba k dverám a kto ide von, to vyhodí. Toto nebolo pri dverách, ani nebolo určené na vyhodenie, bolo to dobre schované v škáre medzi stolmi, ešte aj prikryté doskou. Chosé čupel, hoci táto poloha mu spôsobovala nemalé bolesti, a o dosku, čo pred chvíľou odtiahol zo škáry, sa opieral, aby nespadol.

„Pozri,“ dvoma prstami ako pinzetou z vreca vytiahol bielu dámsku vreckovku.

„Opatrne,“ radil mu Krauz.

„Nemusíš mi radiť!“

Vreckovka bola po obvode lemovaná žltou výšivkou, ale to nebolo to, čo detektívov upútalo – celá vreckovka bola krvavá.

„Pozri sem,“ Chosé ukázal na rožtek vreckovky.

V rohu boli oproti sebe vyšité dve veľké písmená Z.

„Žeby dvojitý Zorro?“ skúsil Krauz.

„Alebo iniciálky nejakého mena?“

Krauz sa na kolegu zazubil.

„Ale čo, odrazu? Až doteraz sme tu boli zbytočne a ja som bol paranoik! No tak mi povedz iniciálky toho mena, ty mudrlant!“

„Zdena Záborská. Máš ešte jedno igelitové vrecko?“

Krauz mal a vreckovku schovali na horšie časy.

„Choď strážiť, ja si to tu ešte obzriem.“

Krauz sa vrátil k dverám a Chosé kutral.

„Vybavené, sused, dohodneme sa aj na budúci mesiac, s vami určite. A kúsok z toho stehna vám prinesiem…“ hlasy silneli, blížili sa.

Krauz prebehol kuchynkou.

„Chosé! Už sa vracajú!“

Chosé zamaskoval úkryt, aby vyzeral tak, ako ho našiel, a ku kolegovi do kuchynky sa vrátil naozaj v poslednej chvíli.

„Už sme tu,“ ospravedlňujúco sa usmial poľovník. „Prepáčte, ale susedské vzťahy treba udržiavať – okrem toho toto ani nie je sused, to je poklad. Však, pán Fusek?“

„Ak to vy hovoríte, maestro…“

Sused si niesol fľaštičku, zvieral ju v rukách ako ozajstný poklad. Ale nebol lakomec a aj sa tak prejavil.

„Keby mali páni z galérie záujem…“ otočil hrdlom a hliníkový uzáver zaprašťal. „Po jednom by nezaškodilo,“ sprisahanecky sa usmial. „Aj obchodu to prospeje. Možno s pánom umelcom vyjednáte lepšiu cenu…“ nechal návrh odznieť vo vzduchu, aby sa s ním popasovali. „Takých vzácnych zákazníkov tu nemáme každý deň,“ prihodil polienko.

Krauz rýchlo improvizoval.

„Možno po jednom,“ pripustil po krátkom zaváhaní.

Dedo až nadskočil. Presne vedel, kde nájde poháriky. Medzi dielňou a kuchynkou pobehoval ako lasička, ako domáca lasička. Rýchlo ich porozkladal medzi hoblinami na ponku a nalial.

Museli vypiť. Nemohli sa iba tak zdekovať, utiecť a vzbudiť podozrenie, museli byť nenápadní. Aj pred jedným, aj pred druhým, pred každým z iného dôvodu. Toto pitie nebolo porušenie služobných predpisov ani prísahy, pili v štátnom záujme.

V štátnom záujme sa pije oveľa pohodlnejšie než v krčme, lebo je to zadarmo.

„A do druhej nohy…“ dedo bol vytrvalý, stále sa usmieval. Žvatlal o mimoriadnom talente svojho suseda a aké majú šťastie, že narazili práve naňho, snažil sa nabíjať ceny, aby urobil susedovi dobre. Nič nechápal, ale páčila sa im jeho snaha opiť ich – asi bol tak dohodnutý so susedom pri bežných zákazníkoch. Chudák, netušil, na koho narazil.

Boli ochotní akceptovať všetky anatomické dispozície mužského tela a zniesli aj do tretej nohy, ale potom sa ohradili.

„Ďakujeme, my už musíme…“

„Vážne? To je škoda,“ domáci smutne zagánil na nedopitú fľašu. Mal už rozbeh z domu a takýto spôsob vyšetrovania sa mu celkom páčil.

„Viete čo, maestro, veď vy nemusíte ísť s nami. My sa poberieme a vy ešte ostaňte a doriešte si susedské vzťahy,“ navrhol Krauz. „Peši to máte slabú polhodinku. Príjemná prechádzka.“

„Nemusím?“ Ich návrh sa mu celkom zapáčil.

„Nie. Čo sme chceli, to sme zistili, vaše dielo sme si obzreli, pouvažujeme a rozhodneme sa.“

„Výborne!“ súhlasil domáci. „Bežne chodím peši, naozaj slabá polhodinka špacírom. Takže nemusím ísť s vami… hore?“ žmurkol na Krauza.

„Nie,“ pochopil detektív.

Podali si ruky a detektívi odišli.

„Celkom príma zákazníci,“ pochvaľoval si dedko a usmieval sa na nedopitú fľašu. „Bude z toho niečo? Ujde sa mi pár koruniek?“

Záborský ignoroval dedkovo škemranie, vyprevadil ich pohľadom z terasy, sledoval, ako prešli záhradou a zavreli za sebou bránku. Začul naštartovaný motor a odrazu si uvedomil, že o odseknutej nohe s ním ani nedebatovali, iba mu ju spomenuli, a viac sa k nej nevrátili. Ale mali, veď boli z oddelenia vrážd – určite prišli kvôli nohe.

Vrátil sa do dielne.

„Tak si dáme my, nie?“ usmieval sa dedko.

„Vydrž chvíľu, ty…“ rozhliadol sa po dielni a niečo hľadal, niečo, čo by nesedelo.

Poznal svoju dielňu, poznal každý kút, každú smietku, hoblinku, každú doštičku… doštičku!

Jedna nebola na svojom mieste.

Odtiahol ju. Vstal a zhrozene si dlaňou prikryl ústa. Z čierneho igelitového vreca trčali…

Vybehol von, prebehol cez trávnik, rozrazil bráničku… ale už zbadal iba kufor policajného auta miznúci za zákrutou.

„Héj! Héj!“ zamával.

Auto zabočilo a ostal v tom sám.

„Nodoriti…“ vypľul jedným slovom.

33

„Rišo, v tej igelitke boli aj ženské rifle. Stihol som vytiahnuť iba jednu nohavicu, ale bola tenká, teda úzka. Baby tomu hovoria rúrky. Dolu zúžené rifle. Muž ich neoblečie, boli určite ženské, dokonca si trúfam odhadnúť, že na veľmi tenkú babu. Vyšportovanú. Vieš dobre, že som ich vyzliekal asi tisíc, viem to odhadnúť.“

„Tomuto argumentu verím, Chosé. Boli krvavé?“

„Videl som iba spodok, od kolena dolu, aj to iba jednu nohavicu, potom si na mňa zavolal, že sa vracajú. Krv na nich nebola, aspoň nie viditeľná.“

„Vyjebanec!“ zasyčal Krauz, prižmúril oči a sústredil sa na úzku poľnú cestu medzi záhradkami, lebo auto začalo nadskakovať na výmoľoch.

„Uber plyn, dorazíš nás!“

„Ešte stále si myslíš, že sme tam boli zbytočne? Ešte stále je podľa teba…“

Auto znova vhuplo do výmoľa, a aby si neprehryzli jazyky, Krauz spomalil.

„Tu mi zastav, prosím ťa,“ ukázal Chosé na trávu vedľa cesty.

Krauz nasmeroval auto medzi stromy a zastal na tráve. Chosé vystúpil, oprel sa o strom, rozopol si zips.

Krauz čakal, že Chosé sa vymočí a nastúpi, lenže parťák sa ohol ako luk a zapotácal sa. Vrátil sa k stromu a oprel sa.

Krauz vypol motor, vystúpil a podišiel k ubolenému detektívovi.

„Vráť sa do auta, čo mi ho chceš strčiť odzadu?“ vyštekol Chosé. „Daj pokoj!“

„Drž hubu!“

Krauz sa nahol, aby videl. Chosého vtáka videl už veľakrát, ten ho nezajímal, veď sa spolu sprchovali po každom futbalovom zápase v telocvični, teraz mu išlo o to, čo z neho vyteká. Alebo čo nemôže vytiecť.

Chosé sa snažil, tlačil, zvíjal sa, no nešlo to.

Krauz zbadal iba koniec kolegovho snaženia, bolo to ružové a bolo toho iba pár kvapiek na liste lopúcha.

„Ešte?“

„Počkaj, kurva!“

Chosé potlačil, skoro sa od bolesti zošúveril, ale aj tých posledných pár kvapiek bolo ružových a nijako sa mu neuľavilo.

„Zapni sa…“

Chosé sa zapol.

„Zoberiem ťa ku kamarátovi.“

„Ser na mňa, nič mi nie je,“ skučal Chosé.

Krauz mal iný názor.

34

„Richard, vy na tom oddelení vrážd ste komplet na hlavičku, alebo mi sem vozíš iba špeciálne vzorky?“

„No.“

„No – áno, alebo no – čo?“

„No, že ťa rád vidím po dlhom čase, pán doktor.“

Doktor nechápavo pokrútil hlavou, niečo si zapísal do karty a niečo do počítača. Sedeli s Krauzom v ordinácii, Chosé sa obliekal vedľa vo vyšetrovni.

„Cystitída,“ povedal doktor.

„To je čo?“

„Mal by si to vedieť.“

„Vtedy som na prednáškach chýbal, bol som s tebou na pive.“

„Ja som si to doštudoval.“

„Preto si doktor, ja som ostal na oddelení vrážd. Ako si sám odhadol, všetci sme na hlavičku.“

Doktor súhlasne pokýval a písal ďalej.

„Zápal močového mechúra, neliečený, prechodený. Musel mať bolesti aspoň tri dni, možno viac.“

„Mal.“

„Richard, ako vás máme liečiť, keď neprídete k lekárovi?“

„Sme tu.“

„Ste tu, ste tu…. Mali ste tu byť pred týždňom! Rišo, dal som mu biseptol, antibiotikum, musí ho brať pravidelne podľa predpisu. Nesmie prechladnúť, musí ležať v teple a veľa piť.“

„On pije veľa, to ti garantujem, poznám ho.“

„Ty čvirik policajtský, musí piť nealko!“

„Takú strašnú správu mu povedz sám, na mňa by sa osopil.“

„Fakt už mám všetkých mudráckych fízlov plné zuby! Vybav si to s ním sám. Vyšetrený je, lieky dostal, poučený bol, lajstro mi podpísal, kým sa oblečie, počkaj ho na chodbe. Čau!“

„Ahoj.“

Krauz sa postavil a odchádzal.

„Ozaj, kedy si bol naposledy na sone prostaty?“ zaujímal sa doktor iba tak na diaľku, ponad plece.

„Prostaty? No…“

„A čo žalúdočné vredy?“

„Žalú…?“

„A ako si na tom s hrubým črevom?“

„S črevom…?“

„Slopeš stále prvú ligu?“

„Prvú…?“

„Fajčíš?“

„No jednu…“

„Máš aj ty takého dobrého kamaráta, čo ťa privezie v poslednej chvíli?“

„Kamará…“

„Vypadni, debil!“

Zvláštny doktor, taký úprimný. Ale krížový výsluch ovládal perfektne, Krauz nestíhal ani klamať, nieto odpovedať celou vetou.

35

„Kam ťa hodím? Ideš k sebe – alebo…“

„Ideme do roboty, nie?“

„Chosé, od doktora som to schytal aj za teba! Nemysli si, že ma šetril. Mal si už týždeň ležať!“

„Nič mi nie je.“

„Určite! Tie antibiotiká ti dali namiesto cukríkov, nie?“

„Rišo, prosím ťa!“

„Nepros, nesmieš prechladnúť.“

„Neprechladnem.“

Krauz zapol stierače. Novembrová obloha sa zatiahla a usmoklený večer prišiel už krátko po obede.

„V tomto počasí? Neprechladneš? Neblázni!“

„Šaňo bude pindať,“ vyjednával Chosé a v duchu si už predstavoval Mayora, ako sa kláti na stoličku, sotva mu Krauz oznámi, že ďalší vypadáva a ide na maródku.

„Vysvetlím mu situáciu a odhlásim ťa zo služby. Lieky máš, čaj si navaríš… tak kam?“

„Hoď ma k Zore do veže, tam sa mi bude ležať najlepšie.“

„Nemal by si trtkať.“

„Ani nechcem.“

„Ani modelky.“

„Chcem, ale nevládzem.“

„Pár dní by si…“

„Dobre, pán ošetrovateľ, budem sekať dobrotu!“

„Tomu tak verím, ty…“

„Rišo, už si mal niekedy zápal mechúra? Ti garantujem, že na sex ani nepomyslíš. Štím žiletky a krv, keby sa mi postavil, utrpenie by sa zväčšilo o osemnásť centimetrov, čo si ani neviem celkom dobre predstaviť.“

Krauz mu uveril, aj centimetrom, aj priamo úmernému zvýšeniu utrpenia. Odviezol ho k veži na nábrežie. Zaparkoval na vyhradenom parkovisku pre salón.

„Vďaka, parťák, máš to u mňa,“ poďakoval Chosé, kolegovi ukázal vztýčený prostredník, aby si nemyslel, že vyšiel z formy, zabuchol dvere a vykročil. Po dvoch krokoch sa zapotácal a skrčil sa.

Krauz vypol motor, zavrel auto, dobehol ho a podoprel.

„Prestaň! Chceš, aby sa mi tu všetci smiali?“

„Začni sa smiať ty, budú si myslieť, že si ožratý a že ťa vlečiem domov. Nebudeme nápadní, na to tu musia byť zvyknutí.“

„Rišo, ja ťa…“

Krauzovi bolo úplne jedno, čo by ho… Zdrapol parťáka pod pazuchu a odvliekol ho do vestibulu. Slečna v recepcii sa usmiala.

„Dobrý deň, pán Chosé, slečna Kowalská ešte neprišla, mám jej…“

„Nie netreba, idem hore.“

Krauz ho odvliekol k výťahom, slečna sa za nimi pobavene pozerala. Možno odhadovala, ktorý z nich je triezvejší.

„Už ma nechaj, hore trafím.“

„Ticho, pacient!“

Naložil uboleného detektíva do výťahu, použil jeho kľúč na odkódovanie súkromných poschodí, chvíľu sledoval farebnú hru čísel na ovládacom paneli, pokrčenými kolenami vyvažoval zrýchlenie, až konečne tesne pod strechou vystúpili. Výťah bol súčasťou súkromnej chodby s bytmi, dvere do Zorinho bytu boli hneď pri výťahu. Chosé otvoril, a kým stihol protestovať, Krauz ho vtlačil dnu.

„No zbohom!“ žasol.

V obývačke stál les figurín, takže z celého bytu nebolo vidieť prakticky nič.

„To je náhoda, alebo…“

„Takto je to tu stále. Každý večer jej sem zdola vláčia tieto nechutné umelohmotné príšery. Dokáže sa s nimi maznať do tretej v noci a ja si v posteli leštím bambus. Iba vy na oddelení si myslíte, ako si so Zorou užívam.“

Obišli figuríny a dostali sa do obývateľnej časti obývačky. Krauz bez rozpakov zamieril k stolu s karafou. Nalial do dvoch vodových pohárov, privoňal, kývnutím hlavy odsúhlasil kvalitu aj množstvo naliateho moku a jeden pohár podal parťákovi.

„Lekár povedal, že nesmieš piť, ale povedal aj to, že musíš veľa piť. Povedal to tak rýchlo a tak zmätene, že si celkom presne nepamätám, čo smieš a čo nie. V každom prípade tento by mal byť tvoj posledný, kým nedoberieš antibiotiká.“

„Rišo, ale ja som niekde čítal, že alkohol nemá na antibiot…“

„Môžem ťa o niečo poprosiť!?“

„Dobre, tak skúsim iba čaj,“ rezignoval maród.

Krauz sa zatúlal k výkladu namiesto okna, pohrával sa s pohárikom v ruke a usrkával. Odhrnul žalúzie a zahľadel sa dolu. Mesto začalo blikať neónmi o hodnú chvíľu skôr než v iné jesenné dni, lebo temnota na oblohe potemnela ešte viac a prvé kvapky na Krauzovom aute vystriedali druhé, oveľa väčšie, hustejšie.

Aj tak to bol pohľad pre bohov, vlastne vďaka dažďu a nízkej olovenej oblohe to bol ešte úchvatnejší pohľad než inokedy. Do televízneho vysielača udrel blesk a dva ďalšie v rýchlom slede do lesa v okolí – Krauz takú krásu v živote nevidel.

„Niekto sa vie narodiť,“ vzdychol si, vrátil sa ku kamarátovi a otrčil pohár. „Tak na zdravie. Na tvoje.“

„Sarkazmus je to posledné…“

„Myslel som to vážne! Dopi a zalez do postele. Ozaj, má ti tu kto aspoň uvariť čaj?“

„Videl si už kuchyňu?“

„Nie.“

„Je väčšia ako tenisové kurty a plná všetkého možného.“

„Zorka sa stará.“

„Zorka má na to dievčatá. Neboj sa, určite od hladu a smädu nezomriem.“

„Máš tam aj urologický, alebo ti mám zajtra priniesť?“

„Je tam sto druhov čínskych, indických, cejlónskych a kadejakých, jeden bude určite aj urologický, neboj sa.“

„Tak ma poď vyhodiť.“

Krauz dopil, smutne zagánil na plnú karafu, odložil pohár a zamieril k východu. Zase museli obísť les figurín. Krauzovi nedalo, aby sa nepristavil a neprezrel si niečo, čomu vôbec nerozumel.

Bezradne stál pred lesom figurín z farebného plastu – biele, čierne, telovej farby a dve červené. Niektoré boli kompletné, niektorým chýbali ruky, iným nohy, pár z nich stálo na trojnožke a chýbalo im všetko, bol to iba osekaný trup bez hlavy. Handry omotané okolo figurín vylúdili na Krauzovej tvári úsmev.

„Chosé, keby takto prišla domov moja žena,“ ukázal na krajnú figurínu, ktorej bolo vidieť prsia aj všetko tam dolu, hoci bola oblečená, „tak sa seriózne pohádame.“

„Nepríde, neboj sa,“ chlácholil ho parťák, „musela by za to vycálovať tvoj polročný plat.“

„Za toto nič?“

„Čím väčšie nič, tým je to drahšie, toľko som sa za tých pár mesiacov pri Zore už naučil, ale nepokúšaj sa to pochopiť aj ty. Toto sa totiž nedá pochopiť, to je móda, toto sú módne modely a ty s tvojím policajným mozgom si od toho na kilometre vzdialený.“

Krauz si všimol figurínu bokom. Celkom sa mu páčila.

„Vidíš, Chosé, napríklad tamtá je celkom pekne oblečená…“

„To sú svadobné šaty, ty teľa, a už vypadni!“

Chosé odprevadil kolegu až na chodbu. Krauz stlačil tlačidlo na výťahu, ale nič sa nestalo.

„Aha, musím ti odkódovať výťah mojím kľúčom. Počkaj, kľúče mám v saku.“

„Nemusíš, ja zbehnem dolu, len si choď ľahnúť,“ odmietol Krauz, lebo sako bolo na opačnom konci bytu, prehodené cez operadlo.

„V tom prípade ti stačí zbehnúť päť poschodí tamtým schodiskom. O päť poschodí nižšie je salón a kancelárske priestory, odtiaľ je výťah verejne prístupný pre všetkých.“

„V pohode.“

„Ale ak chceš, tak počkaj.“

„Netreba! Päť poschodí nadol je v rámci kondičky iba taký malý tréning. Zalez a kuríruj sa, sme v kontakte, keby dačo.“

Kývli si na pozdrav.

Krauz zišiel päť poschodí, sklenými dverami sa dostal z podesty na chodbu pred výťahy – jeden oproti nemu sa práve s cinknutím zatváral. Krauz pobehol, ale ruku ani nohu už do dverí vsunúť nestihol.

Stihol si však všimnúť malého chlapíka v kabínke. Nikto iný tam nebol, iba šťúply chlapík. Zbadal Krauza a snažil sa na paneli stlačiť rýchle otváranie dverí, ale keď sa im na zlomok sekundy stretli pohľady, akoby na chvíľu zaváhal. Sklopil pohľad a otočil sa bokom, akože manipuluje s tlačidlami a snaží sa výťah zastaviť. Nepodarilo sa, dvere sa zavreli a výťah sa rozbehol dolu.

Krauz ostal zarazene stáť.

Krpec krpatý – a ten ksicht… už ho niekde videl…

Kde ho len videl? A prečo nezastavil výťah? Naozaj nestihol? Kde ho len…?

„Doboha!“ uľavil si Krauz.

Odrazu sa mu rozsvietilo. Bol to naozaj on?

Za chrbtom mu zazvonil cingáčik. Prišiel iný výťah. Krauz sa okamžite zvrtol, vbehol dnu a pridal sa k staršej paničke so psíkom na rukách. Zastali na poschodí s reštauráciou a Krauz musel počkať, kým panička komótne vystúpila. Keď konečne zostúpil z výšin mrakodrapu na prízemie, vybehol z výťahu ako za mladých čias na ihrisko, no len čo ho zbadala večne usmiata recepčná, zavolala na celú halu: „Hééj, vy!“ Všetci vo vestibule sa ustráchane pozreli na pokrikujúcu recepčnú, potom na hejvyho, na ktorého ukazovala.

Čo mal robiť? Ak nechcel škandál, musel sa zastaviť pri recepčnom pulte. Dobre vedel, že takéto hogo-fogo výškové domy pre zbohatlíkov majú nielen vlastnú recepciu, ale aj vlastnú ochranku, aby ho nejaký penzista s pištoľou naháňal po parkovisku, to fakt nepotreboval.

„No?“ vyštekol, – nohy mu už utekali von, ruky sa ešte držali recepčného pultu.

„Vy ste prišli s Chosém?“

„No.“

„Práve prišla slečna Zora, parkujete jej na mieste a chcela by…“

„Neskôr! Ja sa za ňou zastavím neskôr. Chosé je môj najlepší kamarát a nič som neukradol, nevolajte ochranku. Už musím, ponáhľam sa!“

Nohy už bežali, prikázal rukám, aby sa pustili pultu, dobehli nohy a celý detektív, ako bol, vybehol na parkovisko pred hlavný vchod.

Chýbalo mu presne tých pár sekúnd pri pulte. Krpec práve nasadol do modrého auta a ufujazdil z parkoviska na cestu, auto ostro zahlo doprava a stratilo sa za rohom výškovej budovy.

Krauza ošľahla spŕška dažďa priamo do tváre, uvedomil si, že vybehol spod striešky nad hlavným vchodom na nekrytý chodník. Kým ho stihla zasiahnuť druhá spŕška a kým sa stihol vrátiť pod striešku, všimol si, že auto má na streche malý žltý výrastok – hoci nesvietil, bolo mu jasné, že je to taxík. Krpec naskočil na strane spolujazdca a celý sa schoval za operadlo sedadla, vodič taxíka bol podstatne robustnejší – spoza opierky mu vytŕčala hlava, aj plecia bolo vidieť.

Kým Krauza oslepila spŕška, snažil sa všimnúť si čo najviac. Čo najviac pre policajta znamená poznávacia značka. Mal pocit, že videl prvé písmená DS, teda auto z Dunajskostredského okresu, ale nebol si tým istý, lebo dážď mu vymyl oči, skôr než stihol zaostriť.

„Doriti!“ poďakoval sa búrke za pomoc, vyhrnul si golier na bunde a rozbehol sa k autu. Kým otvoril, zmokol ako šteňa.

36

Krauz sa vrátil na oddelenie sám. Bolo už takmer pol štvrtej poobede a čo mal dnes spraviť, spravil. Nič ďalšie sa mu už začínať nechcelo – mal pocit, že sa potrebuje poradiť s Burgerom. Vystúpil z výťahu, prešiel pár krokov s pohľadom upretým na podlahu, no rýchlo precitol a zarazene zastal. Zdvihol hlavu a zdúpnel.

Pred ich kanceláriou sa nakopil zhluk ľudí – nechápal prečo.

„Héj! Čo je tu?“ rozrážal si cestu davom.

Všetci mu ochotne ustúpili. Niektoré pohľady kolegov boli takmer sústrastné, akoby im zomrel člen rodiny.

V kancelárii – božie dopustenie. Domácich spoznal okamžite, ale okrem nich všade svietili červeno-oranžové mundúry záchrannej služby. Nebolo sa kam pohnúť, celý koberec zabrali nosidlá na kolieskach a záchranárske brašny, infúzie, elektrický agregát na oživovanie, nástroje a náradie evokujúce prípravu na operáciu srdca alebo aspoň slepého čreva. Niekoho zachraňovali. Zabrali celý priestor a Krauz sa nemohol pretlačiť k svojmu stolu. Disciplinovane zastal medzi dverami a iba vyvaľoval oči.

„Ideme!“ zavelil jeden z kanárikov a mašinéria sa pohla.

Detektívi odskakovali, uvoľňovali im cestu, jeden nestratil duchaprítomnosť, pobehol k výťahu a privolal im nákladný, aby sa s nosidlami zmestili všetci naraz.

Ako prechádzali pred Krauzom, všimol si, že pod dýchacou maskou na nosidlách je ksicht, ktorý by mal poznať, bol mu povedomý… bol to…

Keď všetci vypadli, Burger zapleskol dvere. Rozhliadol sa, uvedomil si, že dnu ostali dvaja z vedľajšej kancelárie – aj ich štando-péde vyhodil, a keď zavrel dvere druhý raz, pozorne si obzrel osadenstvo.

Tí, čo ostali, mohli ostať, prešiel k svojmu stolu a sťažka sa zvalil na stoličku. Už má toho naozaj dosť.

„To bol Váňa?“ spýtal sa zbytočne Krauz.

Preto mu nikto ani neodpovedal.

Burger si zapálil, Hanzel iba nepohnuto sedel, Kuky stál pri parapete pri kvetinkách, vydesene gánil z okna. Šéf oddelenia vrážd Alexander Mayor si vulgárne uľavil a sadol si do kresla na Chosého miesto. Chvíľu iba dýchal, nechápavo sa obzeral po kancelárii.

„Vám tu už úplne jebe, chlapi?“ spýtal sa najpokojnejšie, ako bol v tomto strese schopný, ale musel sa veľmi premáhať.

Nevedeli, ani jemu neodpovedali.

„Bol to Váňa!“ pochopil Krauz a už sa radšej nič nepýtal.

Mayor si prehodil nohu cez nohu a voľnou nohou hojdal hore-dolu ako neurotik. Od ozajstného neurotika nemal ďaleko. Krauzovi bolo hneď jasné, že on ako šéf informácie poskytovať nebude, bude ich prijímať – Krauz ho prestal sledovať a sústredil sa na Burgera.

„Čo na mňa čumíte!?“ ohradil sa najstarší detektív. „Rozhodol sa schudnúť, všetci ste ho do toho tlačili, tak sa konečne rozhodol a začal!“ rozčúlil sa Burger a mal sto chutí schovať sa za noviny.

Musel mu stačiť oblak cigaretového dymu, ale bol riedky. Príliš riedky, niečo povedať musel.

„Išli s Kukynom vypočúvať do terénu. Toho módneho návrhára Briezku, Eliota Briezku, majiteľa módneho salónu. Sotva sa vrátili, začal sa motať po kancelárii, blábolil od veci, odrazu sa zvalil na zem ako podťatý, ešte si aj o stôl udrel hlavu.“

„Prečo?“ spýtal sa šéf.

„Čo prečo? Veď vám to vysvetľujem! Začal chudnúť! Ale nikomu sa nepriznal, že s tým začal už minulý týždeň, navyše chorou metódou, úplne nahovno! Prestal žrať!“ zúril Burger.

„Hovädo.“

Takmer všetci s Krauzom súhlasili.

„Vy ste si to nevšimli? Vy ste nevideli na vlastnom kolegovi zmenu?“ útočil Mayor z kresla. „Ja som si hneď všimol, že už nežerie, a to sem chodím iba občas. Už pár dní nemal na stole ani odrobinku.“ Mayor si ich podozrievavo premeral. „A vy ste ho, vy hajzli hnusní, štengrovali, hecovali a vysmievali sa mu…“

„Nie!“ zastavil šéfa Burger. „Nikto ho nehecoval. Minulý týždeň bol u lekára na kontrole. Povedali mu, že má zlé výsledky, že mu v krvi pláva všetko možné…“

„Len krv nie,“ doplnil kolegu Krauz. „Šaňo, vieš čo je to cholesterol? Vieš, čo je to tlak stošesťdesiat na stodesať? Stále. Každý deň! Lipidy, kyselina močová, cukor…“

„A…?“

„A ostatné svinstvo?“

„A…?“

„Čo a, Šaňo? On to tam mal všetko v takom množstve, že mal nábeh na zdochnutie. Má stopäťdesiat kíl a konečne narazil na doktora, čo mu všetky riziká povedal otvorene. Váňa sa splašil a začal s radikálnou odtučňovačkou.“

„Takouto?“ ukázal šéf na dvere, čím im chcel naznačiť, že niečo asi nie je v poriadku, keď ho odviezla sanitka.

„S tým nikto nepočítal,“ vysvetľoval ďalej Burger. „Nikto nemohol vedieť, že hladuje aj doma a že to tlačí do extrému. Kuky?“

„No?“

„Čo dnes obedoval? Bol si s ním celý deň!“

„Nič, nechcel obedovať…“

„No prosím!“

Ostalo ticho. Šéf knísal nohou, Burger fajčil a Kuky pri okne smútil za parťákom. Sledoval ulicu, akoby čakal, že sanitka sa otočí, vráti mu parťáka zdravého a všetko budú považovať iba za hlúpy policajný žart. Slzy dažďa stekajúce po skle v ňom evokovali pocit, že s Váňom sa bude musieť rozlúčiť, možno navždy. Radšej sa od okna odvrátil.

„Dobre,“ vzdychol Mayor. „Je v nemocnici. Chceli sme zabrať a vedeniu ukázať, že niečo dokážeme, aj keď sa na nás valí jedna vražda za druhou a jedna banková lúpež za treťou, že aj tak sme schopní sa zmobilizovať a niečo objasniť. Bez Váňu to bude podľa vás lepšie? Podľa mňa nie. Pýtam sa vás, čo mám zahlásiť hore!“

Rozhliadol sa po kancelárii – uvedomil si, že ešte jeden chýba.

„A kde je Chosé?“

„To som ti chcel práve povedať,“ ožil Krauz. „Chosé má zápal vtáka, odborne sa to volá cystitída, ale v podstate je to zápal všetkého, čím sa ští. Mal také bolesti, že som ho zobral k doktorovi, už sa naňho nedalo pozerať, šťal krv a žiletky. Leží a skučí, takže najbližšie dva-tri dni nám asi nepomô…“

Šéf sa odrazil od operadla, prudko vstal.

„Ste normálni?“ skočil Krauzovi do reči. „No povedzte mi, či ste normálni! V tejto situácii sa hodíte všetci na maródku? A mňa tu necháte samého? Ako bude oddelenie fungovať?“

„Šéfe, to je náhoda…“

„Drž hubu, Rišo, lebo ťa prehryznem na polovicu! Aj tak je to iba tvoja vina!“ zúril šéf.

„Ale prečo?“

„Lebo furt musíš pi…“

„Ale ja som v tom nevinne!“ Krauz skočil pre zmenu do reči šéfovi. „A keď sa mi niečo nepáči, tak sa to nepáči celému oddeleniu, nielen mne!“

Začali sa hádať ako psi, iba na seba štekali. Burger zdvihol ruku, aby ich zastavil.

Mayor sa vydýchal, založil si ruky v bok, dvakrát sa zvrtol uprostred kancelárie ako tanečnica – naozaj nevedel, čo má robiť.

Burger ukázal Krauzovi výhražným gestom, aby držal hubu.

„Mne je to jedno, ide o vás!“ rezignoval napokon šéf. „Ani sa mi vás nechce počúvať do konca. A počítajte s tým, že odzajtra začnete robiť nočné a strážiť banky. Zabrániť sa tomu nedá, vedenie už rozhodlo a žiadne argumenty a fakty ste mi proti nim do rúk nedali. Ja sa na všetko môžem…“

Už chcel zavrieť dvere, ale Krauz využil malú škáročku a zavolal od stola: „A mňa bolí ten zub, zajtra asi pôjdem…“

Šéf treskol dverami, až zastonala zárubňa, a cestou do kancelárie vážne uvažoval, že si tiež nájde nejaké oddelenie v nemocnici, kam by sa na pár mesiacov schoval pod bielu plachtu. Známych doktorov mal toľko, že by ho určite privítali s otvorenou náručou.

Šéf odišiel, ostali sami.

Krauz si s nevôľou obzrel zdecimované osadenstvo kancelárie stoštyridsaťjeden.

„Ja som to tak nemyslel, nechcel som ho vytočiť, ale musíte uznať, že občas mám pravdu…“

Nikto mu nekontroval, nikto nemal chuť na debatu. Krauz si ich znova rad-radom prezrel a aj mu ich bolo ľúto.

Burger s Hanzelom tvorili dvojicu odjakživa, s tými sa dalo rátať. Jeho parťák leží so zápalom močového mechúra a on ostal sám, navyše ho zase rozbolel zub. Váňu práve odviezli do nemocnice a Kuky sa tváril, že sa mu zrútil celý svet. Perfektná zostava na riešenie odrezanej nohy a lúpeže v banke, alebo čohokoľvek aj oveľa menej závažného. Navyše hrozba nezmyselných nočných služieb.

Kým si stihol vzdychnúť, vošiel lúpežník Peter Lipan.

„Môžem? Aj keď odviezli Váňu? Alebo mám prísť až zajtra?“

„Len poď,“ vyzval ho Burger. „Nech počuješ na vlastné uši, čo sa tu deje. Sodoma-Gomora. Čítal si Starý zákon?“

Lipan s neodmysliteľným spisom pod pazuchou si prisadol.

„Trestný zákon, to by ako vstupenka nestačilo?“

Burger kývol rukou, lebo nevedel, či chalan pochopil.

„Mám tu informácie k tej novej lúpeži,“ začal Lipan, ale prerušil ho príchod nového člena vyšetrovacieho zboru.

Vošla Petra s kávičkou.

„Vadilo by vám…“

Bola na začiatku nohy na smetisku, tak im neprekážala. Burger jej ukázal na miesto v rohu vedľa Chosého opusteného kresla, kde vždy sedávala. Rada si prisadla.

„K tej novej lúpeži máme informátora. Je dosť možné, že to nesúvisí s našou bankou, ale nemáme to preverené.“

„A k našej banke?“

„Edo, zatiaľ nemáme nič nové.“

„Tak sa budeme venovať našim vyšetrovaniam.“

„Ja si dám cigaretu,“ prerušil ich Krauz a musel sa nahnúť cez stôl k Burgerovým, lebo vlastné sa mu minuli.

„Kuky, vybavíme najprv lúpež. Nech sa Peťo nezdržuje,“ pokračoval v analýze Burger.

Kuky pochopil, otvoril si poznámky a začal referovať.

„Volali sme Eliotovi Briezkovi, majiteľovi salónu Laura, kde pracuje Tibor Nagy. Volali sme mu krátko po obede, to bolo ešte v časoch, keď som pracoval s mojím milovaným kolegom Váňom.“

„Prosím ťa, prestaň patetizovať!“ zahriakol ho Krauz.

„Neviem, ako pátos môže ovplyvniť vyšetrovanie, ale ak sa aspoň okrajovo týka Váňu, tak s ním nikdy neprestanem.“

„To je kus vola!“

Burgera ich hra na vtipných prestala baviť, do smiechu mu naozaj nebolo.

„Mohli by ste prestať a konečne sa správať ako dospelí?! Máme toho dosť aj bez vašich hlúpych vtipov!“

Pokračoval iba Kuky bez Krauza, ten začal intenzívne fajčiť.

„Našou úlohou bolo zistiť, čo v tom salóne Tibor robí, aké má postavenie a aký by mal motív na lúpež, prípadne, ako by sa po lúpeži správal a či sa niečím neprezradil. Eliot nás nečakal, rozprávali sme sa s nejakou kozou, čo má na starosti ekonomiku a distribúciu modelov, volá sa Elvíra…“

„Prečo vás nečakal?“ skočil mu do reči Burger. „Veď ste s ním telefonovali!“

„Telefonovali a aj nás upozornil, aby sme si švihli, lebo čaká odvoz do Rakúska. Nestihli sme ho. Teraz je na rehabilitačno-ozdravovacej kúre v… v…“ Kuky sa zahľadel do poznámok. „Je to Seehotel Rust am Seekanal zwei, Burgenland, Österreich. Na brehu toho jazera, čo vidieť z lietadla, keď pristávate vo Schwechate.“

„Ja som tam nepristával ešte nikdy,“ priznal sa Krauz a rozhliadol sa po ostatných, či je iba on taký domased.

Nikto neprikývol a Kuky pokračoval.

„Chodí tam pravidelne každý mesiac na relaxačné cvičenia a kúpeľné liečenie. Je tam od minulého týždňa od piatka. Dnes ráno prišiel iba vybaviť nejaké obchodné veci a hneď ho brali kamaráti späť, takže nás nemohol počkať, lebo odvoz by dlhšie nečakal. Potvrdil nám to Tibor, ukázal nám posledné zmluvy, čo dnes Eliot podpísal krátko pred odchodom. Potom sme sa rozprávali so zamestnancami. Nejaká Elvíra Majerská, vedúca ekonomického oddelenia, všetko potvrdila. Okrem nej sme sa porozprávali skoro so všetkými návrhárkami a dizajnérmi, čo dnes boli v práci, mám ich tu menovite napísaných. Všetci sa zhodli v jednom: Tibor sa u nich uchytil, pracuje ako samostatný módny návrhár, v lete bol v jednom kuse v robote, lebo dolaďovali nejakú kolekciu na jeseň, zarába nehorázne prachy, motív na lúpež nemá. Ani v auguste po lúpeži nezmenil životný štýl, nič zvláštne sa v robote nestalo. Nič si nekúpil, na dovolenke nebol, stále robí a maká. Nemá význam sa ním zaoberať. To, že ho včera večer videl Chosé vo veži, je normálne. Aj to, že volal večer Zore a otravoval ju s modelmi, bežne Zore nosí vzorky a modely, je to jeho práca. Stále ich dorába a chce byť najlepší, vyšperkoval by ich do aleluja. Tak sa správa, tak žije, chce byť najlepší, žiadna zmena, nič nápadné.“

Petra si odpila z kávy, Peter Lipan si robil poznámky do spisu. Ostatní mlčali. Kukyho referát bol dosť obsiahly a konkrétny.

„Peter…“

„No?“

„Máš v spise aj zväčšené fotografie z elopiek?“

„Mám.“

„Môžeš mi ich ukázať?“ požiadal Krauz.

Peter zalistoval v spise a podal mu fotografie zväčšené na kancelársky formát. Krauz si pozorne prezrel fotografie Tibora, brata Zola a jeho spolusediaceho Igora, zvaného Doktor.

„Na,“ vrátil ich Petrovi.

„Niečo nesedí?“ zaujímal sa Peter.

„Zatiaľ sedí, možno neskôr, uvidím,“ zahral to do autu Krauz.

„A čo vaša noha?“ spýtal sa Burger Krauza.

„Tiež nič moc. Našli sme dielňu, za dielňou mäsiarsky výsek, všetko krvavé, ale má výhovorku. Je poľovník, porcioval tam divinu. Bežne robí mäsiarsku službu pre seba aj pre kamarátov. Vzal som si vzorku krvi z handričky a z vreckovky, ale neviem, kto mi to vyhodnotí.“

„Prečo?“

„Akože prečo, Edo? Lengyel má zdemolované labáky a naši by ku všetkému chceli sprievodný papier, ale ja som tam nebol na oficiálnej obhliadke miesta činu. Potrebujem nájsť nejaké lekárske pracovisko, kde mi spravia krv načierno.“

„Zariadim to, ale chcem počuť tvoj názor.“

„Chosé je presvedčený, že buzerujeme nevinného človeka, ktorému ušla manželka s milencom. Ja si myslím, že…“ zaváhal. „Možno má pravdu, možno nie. Za Chosého názor svedčí viac faktov. Kto by zabíjal manželku vo vlastnej chate, keď je poľovník a môže ju vytiahnuť kamkoľvek do lesa a odkrágľovať ju tam? Aj zakopať. Iba debil by si zašpinil vlastnú mäsiareň. Záborský na debila nevyzerá. Nesedí to ani mne. Ale prečo sme našli vreckovku? A prečo je krvavá? A prečo je na nej monogram? Neviem,“ zaváhal Krauz. „Niečo tu jednoducho nesedí.“

„Použil si nos?“

„No.“

„Aj hlavu?“

„No.“

„Aj oči?“

„No.“

„A…?“

„Aj tak mi niečo nesedí. On mi ako páchateľ nepripadá. Je príliš normálny, všetko vie vysvetliť spontánne, bez násilne nastrčených vecí.“

„Ale jej noha by sedela, nie?“

„Edo, jej noha by sedela ako riť na šerbeľ. Vyšportovaná, otlaky, útla… všetko by podľa opisu sedelo. Aj moje kriminalistické podozrenie by sedelo, ale nemám ho o čo oprieť. Okrem toho, uvážte sami, prečo by to robil vo svojej vlastnej chate? Musel vedieť, že tam pôjdeme.“

Zamysleli sa všetci, nikto nevedel odpovedať.

„Nadnes končíme,“ rozhodol Burger. „Už sa stmieva. Peter…“

„Áno?“

„Počul si, k lúpeži nemáme nič nové, zajtra pokračujeme.“

„Ďakujem za spoluprácu, ráno sa zastavím,“ poďakoval a odišiel.

„Rišo…“

„No?“

„Vypíš si knihu od auta na celú noc. Hodíš ma do nemocnice, tam nám tie handry pozrú, potom ma hodíš do mesta, skúsim sa popýtať na dva melóny stotisíc iba tak hodených do priestoru. Sľúbil som to Lipanovi. Okrem toho ma to začína zaujímať.“

„Edo, ale ja by som dnes…“ zaskučal Krauz.

„Nemusíš, zvládnem to aj sám. Iba ma odvezieš. Petra!“

„No?“

„Si doma?“

„Celú noc – a sama.“

„Ak to má byť sťažnosť, nájdi si niekoho mladšieho, ak to má byť ponuka do roboty, tak beriem. Možno ťa budeme potrebovať.“

„Som v strehu.“

„Ostatných,“ Burger zagánil na Hanzela a Kukyho, „sa ani nebudem pýtať. Ste doma a hotovo!“

„Edo, ty na noc chystáš akciu?“ spýtal sa Krauz za všetkých.

„Nie, nič nechystám. Ja idem na noc do terénu a vy sa choďte pokojne vyspať. Cítim v kostiach, že v priebehu pár dní sa niečo stane, a bol by som rád, keby ste boli v strehu. Nič sa nedeje, to ja iba tak, zo zvyku.“

Hanzel vyprskol, ospravedlnil sa prísediacim, pohladkal pištoľ a schoval ju do skrine. Poznal svojho parťáka až pridlho na to, aby mu uveril.

Krauz si vypísal knihu služobného vozidla na celú noc a odniesol ju Mayorovi na podpis. Šéfovi poskočilo obočie. Ak idú chlapci dobrovoľne do nočnej, znamená to, že niečo majú, že sa niečo bude diať, že nejaký nevyriešený prípad sa konečne objasní, bude páchateľ, bude mať o čom referovať ráno na porade riaditeľovi, konečne doňho vrchnosť prestane rýpať.

„Konečne!“ uľavil si a schuti podpísal. „Máme niečo, Rišo? Kam idete? Čo sa bude diať? S kým ideš?“ ožil Mayor, očká mu len tak svietili.

„S Edom…“

„Výborne!“

„… sa ideme pozrieť na tú lúpež.“

„Výýý… borne!“ dúfal šéf. „Nech sa darí! Boha, chlapi, konečne niečo doneste, nech do mňa na poradách furt neryjú! Viete, ako sa tam cítim? Ako neschopný debil.“

„To je v poriadku, Šani, ale inak vyzeráš celkom dobre.“

Nemal najmenšiu chuť púšťať sa s Krauzom do zbytočnej debaty, podpísal mu knihu jázd na celú noc v naivnej predstave, že idú robiť. V skutočnosti sa Burger išiel ožrať za štátne peniaze a Krauz si chcel spríjemniť cestu domov a ráno cestu do roboty, aby sa nemusel tlačiť v autobuse, ale pohodlne sa odviezť služobným autom.

Nech si na oddelení vrážd naplánujete čokoľvek a akokoľvek dôkladne, musíte rátať s tým, že všetko sa v noci otočí o tristošesťdesiat stupňov.

Keby bolo málo, môžete päť stupňov pridať.

37

Burger s Krauzom počkali, kým všetci úradníci o pol štvrtej opustili budovu policajného riaditeľstva, potom skočili na jedno pivo, ale fakt iba na jedno, a sadli do auta.

„O tom Záborskom si nám povedal všetko?“ nadhodil Burger v aute.

„Ty si to poznal?“

„Nie, poznám teba.“

„Edo, Chosé našiel v jeho šope igelitku s rifľami. Vraj boli úzke, asi ženské, ale nemali sme čas obzrieť si ich lepšie. Chosé videl spodok od kolena dolu, nebol krvavý. Na vrchu igelitky bola táto vreckovka s monogramom. Tá je krvavá. Dajme urobiť rozbor, potom budeme múdrejší.“

„A čo ak on bude múdrejší a dnes v noci všetko spáli alebo zakope?“

„Potom sme to posrali,“ uznal Krauz. „Ale dnes sme tam išli bez povolenia, iba sa pozrieť, a všetci ste to vedeli, mohli ste namietať, zastaviť nás…“

„Teraz si robíš alibi.“

„Máš pravdu,“ vzdychol Krauz. „Iba sa vyhováram. Ak som to zle odhadol, zostane to na mne. Aj tak si myslím, že tá noha nie je jej. Záborský je príliš inteligentný aby to urobil vo vlastnej chate. Pripúšťam, že v jeho prípade mi niečo smrdí, ale nie, Edo, tak to nebolo, je v tom niečo iné.“

„Držím ti palce.“

Krauz pochopil, že zodpovednosť hodil naňho. Už sa videl, ako Mayorovi zase niečo vysvetľuje a ako sa hádajú. Zase.

Burger navigoval k budove, ktorú v meste poznal skoro každý, určite každý, kto mal v tele kúsok ľudského citu a bol ochotný podeliť sa o pár decákov s trpiacimi. V ústave hematológie a transfúzie bol Krauz dvakrát – raz ako mládenec, keď sa celá partia z ulice rozhodla darovať krv kamarátovi, čo na motorke nevybral zákrutu. Nikto im nepovedal, že večer pred odberom sa krv nesmie riediť, pivom už vôbec nie. Viac ako polovicu z nich poslala sestrička preč hneď medzi dverami – z niektorých ešte razilo. Druhý raz sa nedostal dnu, keď išlo celé oddelenie darovať krv postrelenému kolegovi. Tentoraz to bolo pre Krauza horšie – už si liečil gastritídu a žalúdočné vredy, v krvi mal zápal, lieky a kadečo iné, čo sa do transfúznej banky dostať nesmie.

Tretíkrát sa dostal dnu bez problémov, Burger mu kývol, aby ho sprevádzal. Podľa toho, s akou istotou sa pohyboval po kľukatých chodbách starej budovy, Krauz pochopil, že tu nie je prvý raz, ale nevyzvedal.

Lekára ochotného spolupracovať našli ľahko – čakal ich v kancelárii.

„Dúfam, že ťa nezdržujeme,“ nepriamo sa spýtal detektív po predstavovaní a po podávaní rúk.

„Nie, aj tak mám dnes nočnú na klinike.“

Burger mu v stručnosti vysvetlil, čo by potrebovali, a odovzdal mu dve igelitové vrecká.

„A ja dúfam, že sa nedopúšťame nejakej nekalej alebo dokonca trestnej činnosti.“

„Ako ti niečo také napadlo?“

„Edko, poznáme sa dvadsať rokov, ale s niečím podobným si za mnou ešte neprišiel.“

„Toto je iba hlúpa zhoda náhod. Lengyelovi rozmlátili labák…“

„Vážne!?“

„Vážne. Nejaký podnapitý žiarlivec si prišiel vybavovať účty s manželkou v rozvodovom konaní a demoloval, čo mu prišlo pod ruku.“

„Nehovor! Dúfam, že ste ho zavreli aspoň na sto rokov!“

„Nie, chudák Lengyel za to nemôže.“

„Myslel som toho žiarlivca!“

„My sme oddelenie vrážd, rozbité krivule nevyšetrujeme.“

„Aha! Prepáč, na chvíľu som zabudol, s kým mám tú česť.“

„Naše labáky potrebujú na všetko papier, a nebudeš mi veriť, ale práve k týmto dvom vreckám žiadny nemáme.“

„Je mi to jasné, už sa nebudem vypytovať. Počkáte si – alebo…“

„Vy robíte takéto veci na počkanie?“ žasol detektív a vymenil si s kolegom prekvapený pohľad.

„Ani nie, len som vás chcel trochu podpichnúť,“ usmieval sa doktor. „Dúfal som, že zavoláte Lengyelovi a dáte ho do laty aj za mňa. Jemu všetko trvá týždeň, až mi niekedy lezie na nervy!“

„A keby si tušil, ako ide na nervy nám,“ posťažoval sa Burger.

„Viem si predstaviť. Edko, reálne to vidím tak, že zajtra poobede by sme vedeli výsledok.“

„Aj to sa mi zdá neuveriteľné.“

„Pre starých kamarátov všetko, aj nemožné, aj neuveriteľné.“

Rozišli sa s úsmevom a priateľstvo potvrdili podaním rúk.

„A teba…?“ spýtal sa Krauz v aute, keď si poutieral tvár od dažďa.

Búrka prehrmela a prešla do mľandravého, no vytrvalého popŕchania.

„Do centra.“

„Aj v tomto počasí?“

„Neboj sa, neskončím na ulici.“

Krauz sa o kolegu nebál. O hocikoho opusteného v nočnom meste by sa bál, len o Burgera nie.

38

Hoci sa ponáhľal, pre hustú premávku prišiel domov, až keď sa končil večerníček. Staršia dcéra sa učila, mladšia poctivo sledovala. Vybozkával sa s každým, koho našiel doma a ako poriadny otec starajúci sa o rodinu položil deťom obligátnu otázku: „Čo nové v škole?“ Ako poriadny otec dostal aj obligátnu odpoveď: „Nič.“

Tým bola starostlivosť o deti skončená a mohol sa venovať najstaršej babe v kuchyni.

„A ty, miláčik? Čo nové?“

S prvými hltmi teplej večere sa dozvedel, že takisto nič.

„Že som sa aj pýtal,“ frfotal do pariaceho sa taniera. „Som mohol ostať v robote a iba zavolať.“

„Niečo si hovoril?“ zavolala Sylvia od televízora.

„Nie, nič!“

„Keď sa naješ, príď, dnes dávajú Funèsa, toho máš rád.“

Urobili si pekný večer pri televízore, uložili deti, urobili si pekný večer v spálni – po dlhšom čase – a snažili sa zaspať. Sylvia ako vždy vyhrala. Krauz sa bol napiť v kuchyni o jedenástej, vymočiť o pol dvanástej, zapáliť si na balkóne o polnoci, až konečne po polnoci zaspal.

Zobudil ho telefón. Na hodinkách svietila nula, jednotka, jednotka a nula.

„Počúvam!“

„Už ti volali chalani?“

„Chala…“ šepkal, pretieral si oči, snažil sa prebrať.

„Tu je operačné!“ skočil mu do reči dôstojník.

„Pochopil som. Akí chalani?“

„No od vás!“

„Nie.“

„Takže nič nevieš?“

„Nie. Čo sa deje? Máme poplach? Mayor nehovoril, že bude nočný nácvik.“

„Nočný nácvik nie je, ale poplach máte, a poriadny. Rýchlo sa obleč a šmýkaj do roboty! Pred polhodinou sa niekto pokúsil zavraždiť Chosého…“

39

Tibor mal na konci salónu vlastnú kanceláriu, ani nie po roku sa vypracoval a Zolo bol naňho hrdý. Aj na to, ako poctivo vedel zarezávať. Bol rád, bratsky úprimne rád, že brat si našiel prácu, ktorá ho baví, že sa mu po dlhom čase darí, že je konečne šťastný.

„Zavri a poď dnu,“ znel strohý príkaz.

Zolo sa obzrel – radšej by ostal v salóne, lebo tam práve obliekali modelku… no strašnú kosť! Presne takto si Zolo predstavoval kráľovnú krásy. Vydržal by sa na jej obliekanie pozerať hodiny, na vyzliekanie aj dlhšie, ale Tibor povedal: „Zavri a poď dnu.“ A povedal to tónom, ktorý nezniesol odklad, ešte aj oči mal vypleštené.

„Čo sa deje, Tibi?“

„Prachy sú preč.“

Zolo sa usmial.

„Fóriky…“ skúsil sa znovu usmiať, ale pohľad na vydeseného brata ho uistil, že Tibor nežartuje. „Prachy… sú preč…“ vykoktal a ešte stále mu nedošlo, o čom brat hovorí.

„Sú preč!“ žasol Tibor nad stratou peňazí rovnako ako nad bratovou nechápavosťou.

„Ale ako… kedy… kto by…“ Zolo lapal dych, lebo už mu dochádzala závažnosť situácie.

Podišiel – prebehol k policiam na zadnej stene kancelárie a skontroloval skrutky.

„Tibi, ale obidve sú na mieste!“

„Nerev, prosím ťa, nerev!“ šepkal Tibor. „Všetci sú v robote. Aj skrutky sú na svojom mieste, máš pravdu, ale pozri…“

Tibor siahol do zásuvky, vybral krížový skrutkovač, odsotil brata od policovej skrine a šikovne odskrutkoval dve bočné skrutky nenápadne fixujúce police k stene. Potom sa zaprel, brat mu pomohol ako už niekoľkokrát predtým a odsunuli pravú časť skrine ako maskovacie dvere do tajnej chodby. Zolo nazrel za skriňu a od prekvapenia ním heglo. Tajné miesto v stene bolo prázdne, po trezore ani stopy.

„Trezor je v…“ hlesol Zolo.

„Presne,“ súhlasil Tibor.

Keď si Eliot Briezka prenajal priestory v centre mesta neďaleko Michalskej brány a zrenovoval ich na módny salón, potreboval aj sklad na látky, papier, figuríny, časopisy, staré návrhy, nové strihy a všetko potrebné na výrobu módnych návrhov a hotových modelov. Iba začínal a peňazí nebolo nazvyš, a tak problém vyriešil najlacnejším možným spôsobom. Pozval stolárov a zadnú časť návrhárskej dielne prehradili po celej šírke drevenou stenou s veľkými sklenými oknami. Sklad ako vyšitý, suchý, vykurovaný, no hlavne bol poruke, nič nemuseli prevlačovať z poschodia na poschodie alebo ešte ďalej.

O pár rokov si prenajal aj ostatné priestory na poschodí a zriadil si nový, väčší sklad. Drevenú sklenú stenu chcel dať zbúrať, no renováciu stále odkladal, lebo sa mu začalo dariť, objednávky sa len tak hrnuli a znova pozvať stolárov, to by znamenalo na pár dní uzavrieť alebo aspoň obmedziť chod návrhárskej dielne.

Stena z dreva a skla ostala, a keď prišiel Tibor, ukázalo sa, že firma urobila dobre. Pár prvých nákresov urobil na spoločných stoloch, modely sa ujali a Eliot náramne zarobil. Vôbec sa nečudoval, keď ho Tibor požiadal, či by si mohol bývalý sklad prerobiť na kumbál, kde by v pokoji, nikým nerušený, dumal nad novými návrhmi. Sklad vyprázdnili, postavili tam veľké stoly, okná ovešali žalúziami a Tibor začal. Dva dni sa žalúzie ani nepohli, Tibor zjedol pár burgerov a vypil basu minerálky – netušili, kedy spal, no keď vyšiel a ukázal svoje výtvory, žasli.

Eliot opäť zarobil a už mu vôbec neprekážalo, ak žalúzie ostali dva-tri dni bez pohnutia zastreté. Lebo potom sa otvorili dvere a zmučený Tibor s očičkami privretými na úzku štrbinu hodil na stôl výsledok svojho snaženia. Stačil jeden odborný pohľad a všetkým bolo jasné, že zase zarobia.

Tibor požiadal Eliota o zámku na dvere – dostal ju, lebo Eliot chápal, že ide o umenie a každý umelec má právo chrániť si svoje autorské práva.

Tibor požiadal o voľný pracovný čas – umožnili mu to, mal prístup do salónu v ktorúkoľvek dennú či nočnú hodinu a Eliot mu dal urobiť vlastné kľúče.

Tibor požiadal o zvýšenie platu – Eliot ho zasypal zlatom, len nech kreslí, nech vymýšľa, nech pracuje, aby mohli zbohatnúť.

Tibor pracoval, úspechy ho tešili a ani finančné ohodnotenie nebolo na zahodenie.

Zadnú stenu teraz už výhradne jeho kancelárie nechal tak, ako bola – odhora nadol samé police. Boli to policové skrine, segmenty zmontované do súvislej policovej steny. Pravá krajná bola o stenu prichytená dvoma skrutkami, ostatné sa o ňu opierali a to, že sa dá odtiahnuť, si všimol, až keď prišiel údržbár a s ospravedlnením, že vyrušuje majstra pri práci, hľadal prerušený elektrický kábel.

Chybu nenašiel, no Tibor ho pri práci pozorne sledoval a objavil, čo už dlho hľadal. Za odtiahnutou policovou skriňou bol v stene otvor. Možno tadiaľ kedysi viedol komín, možno tam stál starodávny kozub, možno sa iba zrútila časť muriva – v každom prípade objavil niečo, čo sa mu náramne šiklo do plánu.

Lebo plán už mal – dlho ho pripravoval a zdal sa mu celkom dobrý.

40

„Trezor je v…“ hlesol Zolo.

„Presne,“ súhlasil Tibor.

„To nie je možné, veď si tvrdil, že je to absolútne bezpečné miesto, že od kancelárie máš kľúče iba ty.“

„A šéf v sejfe, keby začalo horieť.“

„Teraz ma nedráždi s takými chujovinami, ako je požiar! Toto je oveľa horšie!“ vzplanul Zolo.

„Prestaň revať a hovor potichu, nech sem niekto nenakukne!“

Zolo očervenel a musel sa veľmi premáhať, aby nezačal nieže revať, ale demolovať kanceláriu.

„Sadnime si,“ navrhol opatrne Tibor.

„Najprv ju vrátime na miesto.“ Zolo sa vydýchal a začínal normálne uvažovať.

Zasunuli policovú skriňu na miesto, zaskrutkovali skrutky. Robili mlčky. Zolo premýšľal.

„Teraz si sadneme. Máš niečo na pitie?“

„Myslíš…“

„Taxikárčim, tak asi čo?“ Aj keď začal uvažovať, ešte stále bol podráždený.

Tibor mu nalial minerálku. Schuti sa napil. Akosi mu vyschlo v hrdle – obom vyschlo v hrdle.

„Tibor,“ začal Zolo silene tlmeným, pokojným hlasom.

„No?“

„Môžeš mi vysvetliť, o čo tu ide? Ako to vysvetlíme Doktorovi? Uvedomuješ si, ako zareaguje? Ako sa z toho vyvlečieme? Uve…“

„Neviem.“

„… domuješ si, že sme chodiace mŕtvoly?“

„Zolo, ja naozaj neviem!“

„Tibor, toto musíme zvládnuť sami a svižne, inak neprežijeme. Poznám ho ešte z lochu, viem, aký je, viem, čo s nami spraví. Ak sa rozzúri, rozseká nás na franforce. Nie obrazne, doslovne! Musíme začať myslieť.“

„Začnime.“

Zolo sa napil. Aj Tibor si nalial. Obaja vracali poháre na stôl ako v spomalenom filme. Zolo chvíľu zhlboka dýchal, skontroloval si nechty na ruke, pretrel si oči, potom si prehrabol vlasy, požmolil si nos, napokon si pretrel čelo.

Tibor vstal, podišiel k žalúziám, rozhrnul ich, skontroloval činnosť v dielni, skontroloval dvere a vrátil sa za stôl. Zdvihol bratov pohár a presunul ho z pokresleného papiera na drevený kraj, malíčkom zotrel vodu z nákresu a sadol si.

Zola triafal šľak – v takejto situácii si všíma pár kvapiek minerálky! Ale brat bol už raz taký.

„Kedy si to zistil?“

„Teraz, pred chvíľou.“

„Prečo?“

„Akože – prečo? Včera sme sa s Doktorom dohodli, že dostane prachy mimo poradia, išiel som po ne.“

„Nenažraný Doktor!“

„Správne. Ale je to tvoj kamarát a nevieš mu povedať nie.“

„Kedy si tam bol naposledy?“

„Teraz je začiatok novembra,“ hútal Tibor, „tento mesiac nie… V polovici októbra, keď si potreboval zálohu na ten taxík.“

„Takže pred tromi týždňami?“

„Asi tri týždne.“

„A predtým?“

„Ale to som ti hlásil! Potreboval som prachy na látku pre seba, pár korún vreckové a…“

„To bolo kedy?“

„Týždeň pred tvojím taxíkom.“

„A dva týždne predtým…“

„To bolo rodičom tridsaťtisíc na záhumienok a malotraktor. Sám si to chcel, Zoli.“

Zolo sa nadýchol, vydýchol pomaly a zhlboka ako na kontrole kapacity pľúc.

„Tiež sme pekné svine, bráško! Keď chce on, robíme orácie, a my sme si brali každý druhý týždeň. Ešte sa mu čuduj, že nám neverí a stále frfoce.“

„Ale my to nepreslopeme ako on, Zoli. My kupujeme majetky, staráme sa o rodinu, staráme sa o živobytie, o seba! Okrem toho berieme zo svojho, jeho podiel ostal nedotknutý. Lenže on to s peniazmi nevie, len trtká, slope a fajčí!“

„Ale on je cigán, tí nič iné nerobia, Tibi. Ani vonku, ani vnútri, poznám ich aj odtiaľ, aj odtiaľ.“

„Lenže ja mu na to seriem! Ja sa preňho nechcem dostať na pätnásť rokov dovnútra. Celá dedina si už šepká, že Doktor si žije na veľkej nohe, a pritom nikde nerobí. Prezrádza nás každým dňom viac a viac, s každou novou kurvou, s každou fľašou whisky, s každou škatuľkou cigár až hen niekde z Kuby či odkiaľ! Ja to s ním už nechcem ťahať, Zoli. Ja chcem ostať na slobode!“

„Tak začni myslieť. Iné východisko nevidím. Musíme vyriešiť dva problémy. Jeden je, ako to oznámime Doktorovi a akú hru s ním zahráme, druhý je – ako nájsť zlodeja. Keby sme ho našli sami, Doktor sa nič nemusí dozvedieť, ale neviem, či na to máme. Ak ho nenájdeme, musíme sa Doktorovi priznať – ale tak, aby nás nezabil. Na niekoho to musíme hodiť. Niečo musíme vymyslieť tak či tak. Napadá ti niečo?“

Tibor bezradne pokrčil plecami.

„Neseď tu jak drbino a pohni hlavou! Tibor, uvažuj! Za posledný mesiac si bol v trezore…“

„Skoro každý týždeň.“

„Boha,“ uvedomil si Zolo. „Tak často?“

„Už som ti vymenoval kedy a prečo, a môžem spresniť, že…“

„Netreba, verím ti. Bolo to často, mali sme si dávať pozor. Skurvený kufor!“

Keď sa na konci leta v Doktorovej šope dohodli, že si z lúpeže vyplatia odmenu a ostatné peniaze nechajú aspoň rok odležať, a Tibor navrhol, ako a kde ich schovať, Doktor vstal, prehrabal roh šopy a vytiahol starý zaprášený kufor. Tibor protestoval, Zolo iba rozpačito rozhodil rukami, ale Doktor sa nedal. Kufor vyutieral, opláchol, vyleštil – a žasli.

Nebol to obyčajný kufor, bol z hliníka a po vyleštení svietil ako pochrómovaný. Mal dve číselné zámky a stredom popod rúčku sa dal prevliecť remeň – istota, že sa obsah nevysype.

Už súhlasili – kufor nazvali trezor, lebo bol kovový. Naukladali doň peniaze, ale bolo ich málo, keď ho zavrú, obsah by hrkol, preto Doktor priniesol staré noviny na podkurovanie, požmolili ich, naládoval ich do trezora a prachy už nehrkotali.

„Skurvený trezor,“ zopakoval Zolo, lebo práve on bol príčinou jeho vrások a bolo mu jedno, či je to kufor alebo oceľová debna – nebolo ho, a tým sa pre nich začínal problém.

„Tibi, spomeň si, kedy si chodil do trezora?“

„Vždy keď si mi povedal.“

„Myslím – kedy cez deň, v ktorú hodinu.“

„Aha. Vždy v noci, preto som si u Eliota vybavil voľný pracovný čas, aby som tu mohol byť aj v noci, a vyžiadal som si od neho kľúče od celého salónu, takže som nebol na nikoho viazaný.“

„Rozumné. Nikdy som o tebe nepochyboval, bráško. Ani teraz nepochybujem, ale jedno ti poviem…“

„No?“

„Ak v tom ideš sám, tak…“ Zolo sa nahol nad stôl, aby boli očami bližšie.

„Zolo, prosím ťa, neblbni…“ Tiborovi vybehli slzy. „Zolo, bráško…“ skuhral.

Zolo si dal záležať, aby si brata poriadne prečítal na vzdialenosť nosa. Aj v base tak robili, aj jeho si prečítali, aj on sa naučil čítať. Na vzdialenosť nosa sa dá človek dobre odhadnúť, aj prečítať, stačí vedieť, čo sledovať a ako ho rozhodiť.

„Zoli, ja by som bez teba nikdy…“

„Dobre, dobre, prestaň plakať,“ odtiahol sa Zolo.

Nie, brat to nebol. Bol si istý, že brat ho neokradol. Niekto iný ich okradol – oboch.

„Zolo, ty…“

„Už neskuč!“

„Zoli, ak mi neveríš…“

„Povedal som, neskuč! Verím ti, inak by som tu nebol.“

Aspoň jedno si vyjasnili.

„Vrav ďalej, Tibi. Chodil si do trezoru iba v noci?“

„Iba v noci.“

„Nikdy nie cez deň?“

„Ani raz, dával som si pozor.“

„A bol si potme – alebo si svietil?“

„No…“ Tibor sa zamyslel. „Skontroloval som celý salón, či už všetci odišli, až potom som…“

„Takže si svietil.“

„No. Baterku som nepoužil ani raz.“

„Ako si skontroloval, či už všetci odišli?“

„Normálne. Vyšiel som von z kancelárie, prešiel som salón, vzal som kľúče a vrátil som sa do kancelárie. Až potom som otvoril trezor.“

„Aké kľúče si vzal?“

„Posledné.“

„To sú aké?“

„Posledný, kto odchádza zo salónu, musí zamknúť sklad, rozvodňu, náš trezor s poslednými návrhmi, kuchynku – a kľúče položí na posledný stôl pred dverami. Aby som mohol zamknúť celý salón a nemusel pobehovať ako vrátnik.“

„Prečo by si mal zamknúť celý salón?“

„Lebo som tu vždy ostával posledný po poslednom. Nikto tu nesmel ostať bez môjho dozoru alebo bez Eliota. To platí už štyri mesiace. Predtým sa tu vždy zastavil Eliot, všetkých rozohnal a zamkol salón sám, odkedy mi dal dôveru a vymenoval ma za svojho zástupcu, mohol som ukončiť pracovný deň zaňho a pozamykať. Iba som mu zavolal, že je všetko v poriadku.“

Zolo cmukol perami, akoby chcel vytlačiť zvyšky raňajok spomedzi zubov.

„Takže po odchode posledných zamestnancov si v salóne ostával iba ty.“

„Áno.“

„A Eliot?“

„On mohol prísť, kedy chcel, veď je majiteľ. Aj chodil, kedy chcel.“

„Aj v noci?“

„Aj v noci, aj nadránom, podľa toho, kedy skončil v klube.“

„V akom klube?“

„No…“ Tiborovi sa nechcelo prezrádzať všetko zo zákulisia módneho šoubiznisu.

„Dobre, k tomu sa ešte dostaneme,“ pochopil Zolo. „Povedal si, že Eliot sa tu zastavil aj v noci, aj nadránom.“

„No.“

„Aj ste sa tu stretli?“

„Vždy keď som pracoval. Zaklopal mi na dvere, otvoril som mu, poprezeral si nové návrhy, čo-to pripomienkoval a nechal ma robiť hoci aj do rána.“

Zolo sa prestal vypytovať. Znova sa napil. Tvrdo sa zahľadel bratovi do očí.

Tibor sa usmial – nerozumel. Čakal, čo bude, aké budú ďalšie otázky. Odrazu si uvedomil, že už nič nebude, že Zolo už nemá otázky, že skončil.

Konečne mu zaplo.

„Zoli, ale – on? Eliot nikdy! Sme…“ nevedel, ako to má bratovi vysvetliť, „sme najlepší kamaráti. Viac ako kamaráti. Nie ako bratia, to nie! Ty si môj jediný brat, ale on je… Eliot je…“ nedopovedal.

„Tibi, ja viem,“ pomohol mu brat. „Doma sme o tom nikdy nehovorili, naši sa o tom nesmú dozvedieť, mne je to jedno, rob si, čo chceš, ži si, ako chceš, ale…“

Tibor razantne pokrútil hlavou. Nechcel ho počúvať.

„Počúvaj ma!“ trval na svojom Zolo. „Nemaj o svojich partneroch prehnané ilúzie len preto, lebo k nim cítiš niečo viac ako obyčajné priateľstvo. On jediný sem mohol vstúpiť v noci. Sám si povedal, že ti občas zaškrabkal na okienko, vpustil si ho dnu a sedeli ste nad návrhmi.“

„To je pravda,“ neochotne súhlasil Tibor.

„Čo ak jedného dňa nezaškrabkal na okienko, len si ťa chcel cez škáru v žalúziách skontrolovať? Ako to robíš, že si najlepší? Čo používaš, čím sa dopuješ, ako kreslíš? A ty si nekreslil. Práve v tom momente si nekreslil, ale šrauboval a odťahoval si police, vyberal si trezor a…“

„Nie! Zoli, to nie!“

„A potom zaškrabkal na okienko, ty si ho vpustil, debatovali ste nad novými návrhmi, prekresľovali, strihali a…“

„Nie!“

„…a tvárili ste sa ako najlepší kamaráti pod slnkom. Lenže v tom čase už poznal tvoje tajomstvo a vedel, čo je za policovou skriňou.“

Tibor sa chcel napiť, ale iba rozlial. Bolo mu jedno, že nové návrhy sú nie len pokvapkané, ale komplet obliate. Už mu bolo všetko jedno – plač mal na krajíčku.

Zolo ho nechal, aby vstrebal realitu a zamyslel sa. Vyskúšal ho až po hodnej chvíli.

„Máš iné vysvetlenie? Kto iný by sa sem dostal? Ten údržbár? Obyčajná kreslička, návrhárka? Mohli sa sem dostať? Veď tu máš pozamkýnané!“

Zase mu nechal chvíľu na vstrebanie.

„Našiel si niekedy ráno poškodenú zámku? Rozbité okno? Niečo podozrivé?“

Ostalo ticho. Tibor si iba žmolil dlane. Akoby sa na stoličke zošúveril.

Siahol pod stôl a vybral škatuľku cigariet. Všade okolo bol samý papier a drevo, na stene veľký nápis: Zákaz fajčiť a manipulovať s otvoreným ohňom, napriek tomu si jednu zapálil a vôbec mu neprekážalo, že aj brat. Vôbec mu neprekážalo, že to budú cítiť všetci v salóne.

„Eliot mi pred dvoma mesiacmi povedal, že má veľký problém,“ začal monotónne Tibor, akoby rozprával zo záhrobia. Šlukoval v rýchlom tempe a bezmyšlienkovito civel pod stôl. „Zora mu ponúkla partnerstvo, už by sme neboli obyčajní dodávatelia návrhov, boli by sme partneri najväčšieho salónu, prestížnej značky, najčítanejšieho módneho časopisu. Zora žiadala vstupný kapitál, Eliot toľko nemal.“

„Kto je to Zora?“

„Zora Kowalská! Majiteľka všetkého, čo je ušité za viac ako päťtisíc korún! Ty ju nepoznáš?“

„A…?“ spýtal sa sucho Zolo, vôbec ho netrápilo, že ju nepozná.

„Minulý týždeň som na jeho stole našiel návrh zmluvy. Asi som ho nemal nájsť, ale odkedy ma urobil zástupcom, občas som si v noci zaskočil do jeho kancelárie a prelistoval korešpondenciu. Iba tak, pre istotu, aby som bol v obraze.“

„A…?“

„V zmluve sa hovorí o jeho partnerskom vstupe a o podiele na zisku.“

„A…?“

„Jeho vstupný kapitál je päť miliónov päťstotisíc korún. Minulý týždeň ich už mal, zmluva je po konzultácii pripravená na podpis na budúci týždeň trinásteho v piatok na veľkej viedenskej módnej prehliadke. Bude tam smotánka z celej Európy a Zora chce z fúzie urobiť veľkú reklamnú kampaň.“

Zolo vstal, na ohorok pustil prúd vody a odhodil ho do smetného koša.

„A odkiaľ odrazu zobral ten tvoj Eliotko chýbajúce milióny na fúziu?“

Tibor už bratovi neoponoval, podal mu aj svoj ohorok, aby ho opláchol.

„Čo budeme robiť, bráško?“ spýtal sa zlomený, sklamaný, ale vytriezvený Tibor a neodvážil sa ani zdvihnúť pohľad spod stola.

41

Zolovi zazvonil mobil – volala slečna z dispečingu.

„Máš rito do Komárna.“

„Teraz nemôžem, mám defekt. Pošli tam niekoho. Potom sa ti ozvem.“

Tibor ani neregistroval, čo hovorí – stále civel pod stôl, akoby sa mu zrútil svet.

„Musíme sa s ním porozprávať. Kde je? Tibor! Počúvaš ma? Kde je Eliot?“

Tibor sa prebral.

„Je pondelok, po víkende nikdy nechodí.“ Dobre poznal Eliotove modré pondelky. „Ale počkaj, skúsim…“

Zavolal mu, samozrejme, nebral.

„Zoli, vieš čo? Necháme si to prejsť hlavou. Choď do roboty a jazdi, ja ho počkám a dohodnem s ním stretnutie. Doktorovi zatiaľ nič nepovieme, keby ti volal, tak neber. Musíme naťahovať čas. Prospeje to nám, aj jemu. Fakt si to celé musíme dať prejsť hlavou. Ak je v tom Eliot, viem, ako naňho – a prachy dostaneme späť. Prosím ťa, ver mi.“

Zolo mu veril ako bratovi, lebo musel, ale ako o parťákovi o ňom začínal pochybovať. Sklamal ho. Myslel si, že najslabším článkom v celej partii bude Doktor s jeho nenásytnou papuľou, teraz názor zmenil.

„Idem, ale nájdi ho čo najskôr. Nemusím ti vysvetľovať, aké je to dôležité.“

Zolo jazdil a Tibor telefonoval. Ani jednému sa nedarilo, boli nervózni. Zolo skoro nabúral aj s pasažierom a Tibor sa nikam nedovolal.

Stretli sa večer doma – ani jednému sa nechcelo ostať v práci dlhšie. Dnes nie, hoci inokedy by čas za peniaze vymenili. Teraz ich čas tlačil, redlo im.

„Čo bolo nové v robote?“ zaujímal sa otec. Bol rád, že synom sa konečne darí a majú poriadnu robotu.

Ako každý poriadny otec dostal od svojich detí obligátnu odpoveď: „Nič.“

Najedli sa a zaliezli na poschodie do svojich izieb. Mamka umývala riad po večeri, otec pozeral televízor a oni mohli začať pracovať.

„Už mi volal dvadsaťkrát.“ Zolo navštívil Tibora, lebo Tibor sa bál prejsť cez chodbu. „Musím mu zobrať!“

„Povedz mu, že si mal rito na východ a že iba teraz sa vraciaš – že sa stretneme zajtra a so mnou si ešte nehovoril, ale všetko je v poriadku, prachy dostane.“

„A Eliot?“

„Zoli, celý deň je nedostupný! Po víkendoch to robí bežne. Nájdem ho až zajtra.“

„Dobre, tak zajtra.“

Zolo tušil, že zajtra budú problémy, ale nechcel bratovi kaziť noc.

Aj tak sa nevyspali. Ani jeden.

42

Zolo zaparkoval taxík na Panenskej ulici, kúsok od nočného klubu. Nad dverami svietil červený nápis Amorov výstrel, ale posledné písmeno nejaký vtipkár dvoma paličkami premaľoval na k.

Zolo zaparkoval na vyhradenom parkovisku pre taxíky, ale nebol tu doma. Zachoval sa slušne a vystúpil. Spýtal sa kolegu v aute pred ním, či by tu polhodinku niekomu zavadzal.

„Nie, ostaň. Dnes je rito na letisku, tu sa to začne plniť až po polnoci, pokojne sa zlož a čakaj.“

Kolega z mesta mal prehľad a Zolo sa aspoň uistil, že mu nikto na aute s magickými písmenami DS neprepichne gumy. Vrátil sa do auta k bratovi.

„Tibi, si si istý, že je to naozaj nutné?“

„Zoli, volal by som ťa?“

„Ja neviem…“ váhal Zolo a s obavami si ešte raz prezrel svietiaci nápis.

„Fakt som ho celý deň nezohnal. Objavil sa krátko po obede a salónom iba preletel. Chcel som ho zastaviť a navrhnúť mu pokec, ale ani ma nepočúval. Rozdal úlohy a zmizol. Ak ho chceme chytiť, tak jedine tu. Každý utorok a štvrtok večer tu spieva. Tu som sa s ním…“ zaváhal.

Zolo mu podal cigaretu.

„Dopovedz.“

Tibor skontroloval čas na palubnej doske fordky, vzal si cigaretu a dopovedal.

„Pamätáš sa – pred rokom…“

„Pamätám.“

„… keď som nemal robotu…“

„Pamätám.“

„… a bolo mi zle zo všetkého?“

„Pamätám.“

„Potreboval som… potreboval som…“

„Mne to môžeš povedať, ja to už aj tak viem. Dosť dávno, Tibi.“

„Potreboval som nájsť svojich. Nikdy sme sa o tom nerozprávali, ako si sám povedal, ale…“

„Lebo sme nemuseli. Ja ťa mám aj tak najradšej, lebo si môj brat.“

„Aj ja ťa mám najradšej, ale vtedy som už potreboval…“ zaváhal.

„Vyliezť z kokónu?“

„Tak nejako. Odkiaľ máš ten kokón?“

„V telke som pozeral reláciu o sexuálnych odchýlkach.“

„To je dobre. Som ti vďačný za tvoj prístup, bráško, a…“

„Nechaj to tak, Tibi, radšej dopovedz.“

„Zistil som si adresu tohto klubu a zašiel som sem. Eliot krásne spieval a… a priniesol som mu ruže za posledné drobáky, odniesol som mu ich dozadu do šatne. Tu sme sa zoznámili,“ Tibor hodil hlavou k svietiacemu nápisu. „Pozval ma na pohárik a na večeru. Keď som mu povedal, že som vyučený krajčír, ukázal mi nejaké nakreslené návrhy. Len tak z brucha som mu ich prekreslil a páčili sa mu, dal mi vizitku a pozval ma k sebe do salónu. Aj tam som mu veľa vecí prekreslil, vlastne všetko, čo za posledný rok predal pod svojou značkou, som prekreslil ja. Tak sa to začalo.“

„Tušil som.“

„Vtedy som už veľmi domov nechodil, povedal som, že robím nočné, ale spával som…“

„Dobre, to je tvoja súkromná vec.“

„Ale o našom pláne som mu nepovedal. Nosil som ho v hlave vyše roka, ako ma vyhodili z banky, bol to plán iba pre nás dvoch. Doktora si dotiahol ty, ja som to plánoval iba pre nás dvoch.“

„Musel som, je to profík a mrežu nemuseli dobrovoľne otvoriť. V tom prípade by sme ho potrebovali.“

„Ja viem,“ vzdychol Tibor. „Viem, viem, už sme to preberali tisíckrát. Ale ver mi, Eliot o ničom nevedel. Ak je to jeho robota, musel ma vyšpehovať. Toto mi musíš veriť, braček.“

„Verím ti.“

„Záleží mi na tom!“

„Ver mi, že ti verím!“

Tibor odfrčkol ohorok von oknom.

„Dobre. A teraz niečo k tomu, čo bude vnútri…“

„Videl som pár filmov.“

„Prosím ťa, zatni sa a neskáč. Ani v bare, ani keď budeme jednať s Eliotom.“

„Zatnem sa, Tibi. Už kvôli tebe.“

„Nechaj najprv mňa.“

„Dobre, nechám jednať teba.“

Tibor ešte raz skontroloval čas na palubnej doske.

„Eliot spieva od desiatej do jedenástej. Aj s potleskom a prídavkami je na pódiu do štvrť na dvanásť. Je štvrť, môžeme ísť.“

Vystúpili z auta a vošli. Tibor tu bol doma – Zolo iba vyvaľoval oči.

„Ahoj, Tibi! Srdiečko, čo to ťaháš za sebou? Ty si sa dal na kulturistov?“

Tibor odzdravil kamaráta za pultom, Zolo sa tváril ako hluchý na koncerte Bee Gees. O pár krokov sa musel zatváriť aj ako slepý na koncerte, lebo od barového pultu sa natiahla ruka, zdrapla brata, pritiahla si ho k ústam a dala mu naozajstnú nefalšovanú jazýčkovú.

„Čau, pusa, dlho som ťa nevidel, kde sa túlaš?“

„Mal som nejakú robotu,“ vymanil sa Tibor z objatia a viedol brata hlbšie do raja.

Bar bol plný, sedieť sa nedalo, väčšina stála, ale nikomu to neprekážalo. Dym z cigariet a všetkého možného robil matnú clonu ako opar nad jazerom tesne pred ranným lovom na kačice. Ale tu kačica ani jedna – samý káčer.

Za barovým pultom sa zvŕtali traja barmani, v lokáli sa snažili zvŕtať štyria servírky, ale nech robili, čo robili, aj tak nestačili ukojiť toľko smädných hrdiel. Objednávky sa hrnuli z každej strany.

Tibor s bratom si museli prerážať cestu k pódiu ako ľadoborec Krasin Severným ľadovým oceánom.

„Čau, Tibi, dáš si niečo?“ Cestu im zastal šťúply mužíček, na krku mal ružovou stuhou zavesenú tácku, akoby predával cukrovinky.

Na tácke mal vrecúška s bielym práškom a trochu trávy, žiadne cukrovinky pre decká, iba pochutiny pre dospelých – a vyspelé decká. Zolo pochopil, že v tomto podniku sa po práškový tovar nemusí chodiť na toalety ani do tmavej uličky za Juhošmi. Tu sa to mohlo normálne, kto by ich už len kontroloval? Keby hrozila šťára, vždy by sa našiel nejaký šibal policajtský milučký, čo by zavolal a svojich by varoval.

„Nie, teraz nie,“ odmietol ponuku a razili si cestu ďalej.

Konečne sa pretlačili na dohľad k pódiu.

„Tam je,“ ukázal Tibor doprostred žiary reflektorov.

Marilyn Monroe v oslnivo trblietavých priliehavých šatách sa práve klaňala a užívala si potlesk obecenstva. Celý lokál sa odrazu rozbesnel, potlesk dunel ako valiaca sa lavína. Všetci chceli prídavok. Po krátkom zdráhaní ho dostali.

Zolo neveril vlastným očiam. Stál päť metrov od speváčky a ani na takú krátku vzdialenosť sa nedal rozoznať nijaký rozdiel. Možno iba ruky, nohy a boky boli o niečo štíhlejšie – takto mohla vyzerať na začiatku kariéry, ale inak perfektná podoba.

„Myslel som si, že toto je klub homosexuálov,“ nahol sa Zolo k bratovi.

„Je.“

„A tá…“ ukázal bradou na pódium.

„To je Eliot. Je transvestita. Aj oni sem chodia, my vojnu nevedieme. Toto je jeho svet, takto žije, toto sa mu páči a tu sa cíti doma. Môže sa realizovať, prejaviť svoje vnútro, povzniesť sa…“

„Mohol by si ma od toho ušetriť?“

„Prepáč, myslel som, že chceš vysvetlenie.“

„Stačí mi, čo vidím.“

Zolo na odstávke taxikárov z dlhej chvíle čítal článok o prostitúcii v Thajsku. Tam sa vraj bežne stáva, že turista si nabalí babu, zaplatí jej v bare drinky, zoberie si ju do hotela na izbu, a keď jej stiahne nohavičky, čaká ho sedemnásťcentimetrové prekvapenie. Niekedy sa rozdiel vôbec nedá rozoznať, v prítmí baru už vôbec nie.

Zolo sa zahľadel Marilyn medzi nohy. Netušil, ako to Eliot spravil, ale odprisahal by, že pod obtiahnutými šatami sa mu rysuje nefalšované ženské prirodzenie. Dokonca na chvíľu zazrel aj Venušin pahorok.

„Dajme si aspoň pivo, kým dospieva.“

Zolo návrh prijal, aj tak mu začalo byť horúco.

Tibor sa pretlačil k baru a asi to tu mal celkom dobre podchytené – nemusel čakať a hneď dostal dve plechovky studené ako ľad. Kým sa stihol vrátiť, o brata sa už zaujímal starší pán v slivkovomodrom lesklom obleku. Tibor pridal do kroku a stihol to skôr, než sa mu z nosa pustila krv.

Zolo si schuti odpil.

Marilyn dospievala a bratia dopili.

„Dáme mu tri minúty,“ radil Tibor a Zolo poslúchol, lebo brat vedel lepšie, ako to tu chodí.

„Poďme! Drž sa ma!“ rozhodol konečne Tibor.

Zamierili k dverám za pódiom. Cestu im zastali dvaja chalani v námorníckych tričkách, ale kotvy na bicepsoch mali nakreslené, nie vytetované, to Zolo ako starý basista poznal na prvý pohľad.

„Čau, Tibi! Kam?“

„Za Eliotom.“

„Nehovoril, že máš prísť. Chce mať súkromie, odličuje sa.“

„Viem, ale mám preňho prekvapko. Nestihol som mu zavolať. Len sa ho opýtajte, či môžem vojsť, uvidíte.“

Obaja námorníci sa skúmavo zahľadeli na prekvapko. Zolo nechcel pokaziť srandu a na jedného žmurkol.

„Nový?“

„Úplne nový.“

Námorníci veľmi dobre poznali Eliotove chúťky a jeho besnú vášeň za novým mäsom.

„Tak choďte, ale iba že si to ty, Tibi!“

Prešli chodbou, minuli dvoje dverí a zastali pred šatňou. Tibi si pripravil ohnutý ukazovák, ale kým zaklopal, ešte zaprosil: „Skúsime najprv podobrotky, dobre?“

Zolo prikývol. Tibor zaklopal.

„Nevyrušovať!“ ozvalo sa nevrlo spoza dverí.

„To som ja, Eli!“ zaškemral Tibor a zaškrabkal na dvere.

Chvíľa ticha, potom rachot v zámke a dvere sa otvorili. Eliot zagánil na Tibora, všimol si chlapa za ním a prestal gániť.

„Vitaj, Tibi. Rád by som sa odlíčil, takže…“ rozprával sa s Tiborom, ale do očí hľadel Zolovi. Zolo pohľad vydržal, dokonca sa zatváril bojovne vyzývavo.

Eliot si jeho pohľad vysvetlil nesprávne, iba vyzývavo, nie bojovne.

„Len som ti chcel predstaviť môjho nového priateľa. Toto je Eliot a toto je Zolo. To je všetko. No a jasné! Boli sme na celom vystúpení, Eli, ako vždy, úchvatné! Aj Zolovi sa veľmi páčilo, bol z teba hotový…“

„Vážne? Božínku…“

„Tak my už pôjdeme, nebudeme vyrušovať, daj sa dokopy.“

Tibor sa zvrtol a narazil do brata. Aby nespadli, či chceli alebo nie, museli sa objať a zatancovať krátky krok-sun-krok. Hoci číslo nemali dopredu nacvičené, vyzerali rozkošne.

„Počkajte. Môžete mi robiť spoločnosť. Objednám niečo?“ Odstúpil Eliot od dverí.

„Tu nie,“ zatváril sa Tibor záhadne a Eliot okamžite pochopil. Na takéto narážky boli naučení, nepotrebovali dlhé vysvetľovačky, stačila narážka, pohľad, dotyk… a vedeli, koľká bije.

„V poriadku, len poďte ďalej.“

Vošli.

Eliot si nenútene sadol za stolík, zahľadel sa do obrovského zrkadla, vzal si tampón, nabral odličovací krém z téglika a začal si pretierať tvár. Ksichtil sa pri tom ako ozajstný muž pri holení.

Zolo so sklamaním sledoval, ako sa krásna Marilyn mení na obyčajného holohlavého chlapa – holohlavého určite, lebo blond parochňa už bola nastoknutá na inej hlave, vytrvalo pózujúcej na kraji toaletného stolíka.

„Som rád, že nie si lakomec, Tibi,“ hovoril Eliot namáhavo cez všemožné grimasy. „Naozaj som rád, že myslíš aj na mňa a si ochotný poliť sa s novým objavom. Urobíme si peknú párty v trojici. Mám čerstvo vymaľovanú chodbu a novú komodu od Ľudovíta Štrnásteho. Nie od Ľudovíta, čo býva na štrnástke, od toho pravého. Všetko vám ukážem, chlapci moji milení, nebojte sa, všetko vám ukážem…“

„Eliot,“ Tibor mu nesmelo skočil do reči.

Tibor si prisunul stoličku ku kamarátovi a Zolo urobil to isté, ale sadol si až za brata, aby mal oboch pred očami. Zároveň chcel byť najbližšie k dverám.

„No?“

„Niečo sa ťa chcem opýtať.“

„Len sa pýtaj, srdiečko, smelo do toho!“

„My dvaja máme dohodu…“

„Neviem, čo máš na mysli.“

„… o našom biznise.“

„Aha! Jasnú dohodu.“

„Jasnú. Ja kreslím, vymýšľam, navrhujem, ty šiješ a predávaš. Obaja zarábame.“

„Tak nejako by to malo fungovať, ale, Tibi, myslíš si, že práve teraz je najvhodnejší čas rozoberať obchodné záležitosti? Pred návštevou? Alebo…“ Eliot sa otočil na stoličke a skúmavo si obzrel Zolovu mocnú postavu. „Alebo aj tvoj nový priateľ je návrhár? Také isté prekvapenie z ulice, ako si bol ty?“

„Nie, to nie je.“

„No vidíš, takže obchodné reči si nechajme do salónu.“

„Nedá sa, musíme si niektoré veci vyjasniť hneď teraz. Vlastne preto sme prišli.“

„Vy dvaja ste prišli? Vy dvaja sa spolu poznáte aj inak?“

Eliotove ostré otázky rozhodili Tiborovu koncepciu. Rozhovor v šatni mal pripravený úplne inak. Bezradne hodil okom po bratovi. Brat sa iba usmial a pohodlne sa zahniezdil na stoličke. Dal mu jasne najavo, že tu im žiadne nebezpečenstvo nehrozí a môžu si robiť, čo chcú.

Časť sebavedomia sa preliala aj na Tibora a druhý pokus začal oveľa odvážnejšie.

„Eliot, musíme si niečo vyjasniť. Ja pre teba pracujem a ty sa staráš, aby z toho boli peniaze…“

„Nemalé peniaze,“ opravila ho polovičná Marilyn, meniaca sa každým dotykom odličovacieho tampónu na Eliota.

„Nemalé peniaze. Ale o iných peniazoch v našej dohode reč nebola.“

„O akých iných peniazoch teraz hovoríš, Tibi?“

„O mojich dvoch miliónoch za policami!“

„… aúú!“ Eliot sa pichol prstom do oka, lebo sa mu vyšmykol tampón. „Tiborko, teraz si ma naozaj dostal! Ja som si už myslel, že ti šibenká, no konečne som pochopil, že si si na mňa zase vymyslel nový fórik. Perfektné! Normálne som ti skoro naletel!“ Eliot sa nahol k zrkadlu, pozorne si pozrel pichnuté oko, či neostane červené, potom si pozorne premeral návštevníkov, aj tých iba v zrkadle.

Tibor sa už nedal zmiasť, išiel tvrdo po svojom, neuhol pohľadom.

„Toto nie je fórik.“

„Nie?“

„Nie. Vypočuj ma, niečo ti vysvetlím. V noci máš do salónu prístup iba ty, všetkých ostatných vyhodím a zamknem. Iba ty sa v noci zastavíš na kontrolu, či som tam a či je všetko pozamykané! Jedine ty môžeš prísť v noci, iba ty máš kľúče!“

„A…?“

„Chodíš ma kontrolovať pravidelne.“

„To je pravda. Si môj zamestnanec, môžem ťa prísť skontrolovať, kedy chcem. Navyše do svojho vlastného salónu, nie?“

Tibor vedel, že na otázky nesmie odpovedať – ak sa chce niekam dostať, musí otázky klásť.

„Videl si ma, ako si beriem peniaze zo skrýše, a ukradol si mi ich! Chceš zapierať?“

Marilyn sa zvrtla na otáčacej stoličke k bratom, pohodlne sa oprela, prehodila si nohu cez nohu a prestala sa odličovať. Zolo musel uznať, že nohy trčiace spod sukne sú naozaj exkluzívne.

„Už mám toho plné zuby!“

„Aj ja!“

„Kto je to?“ spýtala sa Tibora a hodila bradou k Zolovi.

„Môj brat Zolo – a môžeš si byť istý, že dnes ho nespravíš. Sme tu pre inú záležitosť.“

„Pre akú?“

„Navaľ späť prachy!“

„Tak ty neprestaneš?! Tibor, spamätaj sa! Nezahoď a neznič všetko, čo sme si za rok tak prácne vybudovali!“ Eliot sa vážne rozohnil. „Neviem, o akých prachoch hovoríš! Neviem, načo si ho sem bral, keď vieš, že cudzích ľudí v šatni neznášam! Neviem, čo tu na mňa obaja hráte, ale jedno vám garantujem! Dám vám ešte tri minúty. Musia bohato stačiť, aby ste sa mi ospravedlnili, vylízali mi riť, vybozkávali mi ruky a vypadli!! Ak to nestihnete, zavolám chlapcov zvonka a ty vieš, Tibor, akí vedia byť zlí na zlých chlapcov.“

Už pred nimi nesedela Marilyn, už to nebol transvestita Eliot, už to nebol homosexuál – sedel pred nimi tvrdý obchodník a podnikateľ s očami zúženými do škáry.

Zolo jeho premenám na javisku nerozumel, mohol si na seba natiahnuť šaty Tiny Turner alebo oblek Supermana, bolo mu to jedno, on žil v inom svete, ale túto premenu postrehol a rozumel jej – začal sa boj o dva milióny a Zolo si bol istý, že sú na správnej adrese.

„Nie tak rýchlo, Eliot, len sa upokoj.“

„Som úplne pokojný, navyše veľmi prekvapený vašou drzosťou! Prísť sem len tak a pýtať peniaze, ešte k tomu peniaze, o ktorých nič neviem!“

„Vieš!“

„Neviem!“

„Vieš! Použil si ich ako vklad do spoločného podniku so Zorou. Ešte pred dvoma týždňami si sa mi sťažoval, že nemáš dosť, a odrazu ti na stole leží návrh zmluvy o fúzii!“

„Tak toto je vrchol! Ty mi v mojej neprítomnosti prehľadávaš kanceláriu?! Takto si predstavuješ naše partnerstvo!? Strať sa mi z očí, ty…“ rozohnil sa majiteľ salónu.

„Eliot, s týmto na mňa nechoď,“ tvrdo vyjednával Tibor. „Nikdy sa nerozčuľuješ, a ak si sa rozčúlil práve teraz, asi máš dôvod. Vysvetlil som ti všetko takpovediac po lopate a vidíš sám, že mám pravdu. Ani jeden môj argument si nevyvrátil, iba ziapeš. Priznaj sa konečne – a vráť mi peniaze…“

„Lebo…?“ zaútočil obvinený.

Tibor sa ovládol a zase si pripomenul zásadu, ktorú ho naučil brat pred dnešným stretnutím: Neodpovedaj na otázky, musíš ich klásť ty a stále dokola.

„Žiadne lebo nebude. Odo mňa sa vyhrážok nedočkáš. Chcem iba späť svoje peniaze!“

Nastalo ticho. Oba tábory si povedali svoje, teraz muselo k niečomu dôjsť, aby sa pohli ďalej.

Eliot si razantným gestom zotrel mejkap z líca, nasrdene hodil tampón do zrkadla, vstal, ruky si založil v bok, predklonil sa k bližšie sediacemu Tiborovi, aby mu do očí šplechol, čo mal na jazyku už dávno.

„Stačilo! Končím! Idem po chlapcov!“ A vykročil k dverám.

Zolo sa načiahol a v polosede, napoly vstávajúc, mu jednu vrazil. Našťastie nie päsťou, dostal iba facku.

Eliot odletel, udrel sa o zrkadlo, zviezol sa pod stolík a tam aj ostal. Iste to bolelo viac ako pichnutie do oka, ale nepovedal ani au.

Zolo sa pohol, Tibor ho zastavil.

„Ja sám.“

Pomohol priateľovi na stoličku a súcitne mu pohladil líčko. Eliot sa spamätával, aj sa spamätal, uvedomil si Tiborovu blízkosť a dotyk na tvári, mykol hlavou a odrazil mu ruku, aby mu bolo jasné, že od neho nič nechce.

Chvíľu sa mu točila hlava, potom sa obrátil k zrkadlu, nahol sa bližšie, skontroloval si líce, pošúchal si ho, a keby sa dalo, aj by si ho pofúkal.

„Budem mať modrinu…“

„Veľa modrín, ak sa nedohodneme,“ konečne prehovoril Zolo, lebo už ho prestala baviť hra na nový prírastok do stáda.

Eliot skončil s prehliadkou v zrkadle, ale získaný čas využil na koncipovanie novej stratégie.

„Čítam noviny,“ otočil sa na stoličke o deväťdesiat stupňov a zase im bol tvárou v tvár. „Na konci augusta niekto vykradol nočný trezor v banke. Dva milióny stotisíc škody. Chcete mi povedať, že to je robota vás dvoch? Chcete sa mi tu priznať k bankovej lúpeži? Mám zavolať na políciu? Alebo rovno na prokuratúru? Viete, koľko policajných funkcionárov chodí sem do klubu? Koľko prokurátorov a sudcov?“

Počkal, či sa pokúsia hádať.

„Ani neskúšajte hádať! Zničím vás lusknutím prsta, opovážte sa ma otravovať!“

Niekto zaklopal na dvere. Eliot sa usmial a zagánil na Tibora. Počítali aj s tým.

„Na mňa sa nepozeraj, pozri sa naňho,“ usmial sa Tibor a bradou mykol k bratovi.

Zolo siahol dozadu za opasok a vybral pištoľ.

„Eliot, teraz sa zodvihneš, otvoríš dvere a povieš, že všetko je v poriadku. Ak nie, bude tu masaker a ty zomrieš prvý. Som bývalý boxer a mám v zásobníku trinásť nábojov. Zabijem teba a asi dvadsať tvojich priateľov, lebo tak ľahko sa nedám a prebijem si cestu von, či nás teraz natrieš alebo nie. Každý môj úder do brady je smrteľný. Už som sedel, viem, čo ma čaká, a buď si istý, že tak ľahko sa nedám.“

Zolo zasunul pištoľ späť za opasok, zodvihol Eliota zo stoličky, potom ho zodvihol ešte vyššie a potom ho zodvihol najvyššie, ako dvíha nad hlavu šťastný otec novonarodeného syna. Každý otec so synom vo vzduchu od radosti zatrasie, tak aj on.

V Eliotovi zahrkotali všetky kosti, a kým pristál dengľavými nožičkami na zemi, uvidel na chvíľu všetky hviezdičky na Mliečnej ceste.

Zolo ho postrčil k dverám.

„No?“ spýtal sa Eliot cez škáru.

„Či je všetko v poriadku – ak je, máš tu návštevu. Prišiel ten blonďavý šéf z prokuratúry, chcel by ti dať nejaké kvietočky a dohodnúť sa…“

„Vlastík? O chvíľu sa mu venujem, nech vydrží, už končíme.“

Eliot zavrel dvere a o poznanie sebavedomejšie sa vrátil k zrkadlu. Pohodlne si sadol, prehodil si nohu cez nohu.

„Čo som vám hovoril? Je nás tu presila,“ usmial sa na bratov. „A tú pištoľku a oceľové bicepsy si strč, vieš kam. Myslím, že sme práve skončili. Ja sa vám môžem vykašľať na váš kufor plný peňazí a vy sa vykašlite na mňa, tým to bude ukončené. A…“ ukázal prstom na Tibora, „s tebou sa zajtra vážne porozprávam o ďalšom fungovaní vo firme. Neviem, či ešte chcem takého zástupcu a hlavného návrhára, čo šmejdí v kancelárii po zmluvách a obviňuje ma zo špehovania. Neviem, či mu ešte budem vyplácať také prachy, ako som vyplácal doteraz. Tibor…“

Tibor mal pocit, že s bratom prešvihli poslednú príležitosť, že pokazili všetko, čo mohli. Akoby bol na koberci u riaditeľa a hrozila mu trojka zo správania.

„… ty sa spamätaj a dozajtra si premysli, ako chceš so mnou ďalej spolupracovať. To je všetko, páni, a teraz ma ospravedlňte, za dverami ma čaká šéf prokuratúry!“

Tibor sa postavil a zmučene fľochol pohľadom na brata. Nič, čo si tak poctivo naplánovali, im nevyšlo.

Zolo sa nahol k Eliotovi, jednou rukou sa oprel o toaletný stolík, druhou o operadlo stoličky. Zvrtol si ho do lepšej polohy, takmer si štrngli nosmi.

„Eliot…“

„Mohol by si odstúpiť, Rambo? Smrdí ti z ústočiek…“

„Eliot, ak budem chcieť, tak sa ti do nosa aj vyseriem, je ti to jasné?“

„Hulvátik môj milený… už sa ťa nebojím, ešte si to nepochopil?“

Prepaľovali sa prižmúrenými očami, ešte stále dúfali, že tento súboj vyhrajú.

„Eliot, prečo si pred chvíľou povedal, že sa môžeš vykašľať aj na náš kufor plný peňazí? Eufória z toho, že máš za dverami mocného spojenca, ťa na chvíľu zbavila ostražitosti a prekecol si sa. Ako môžeš vedieť, že tie prachy boli uložené v kufri, ak si nešpehoval a nevidel si ich na vlastné oči? Ako to môžeš vedieť?“

Obvinený neodpovedal, iba sa pevnejšie chytil stolíka a prižmúril oči.

„Pre nás je to jasné, tebe to dôjde možno neskôr. Dohodneme sa takto,“ Zolo urobil dramatickú odmlku, aby dodal ďalším slovám primeranú vážnosť. „Dnes je utorok, dáme ti čas do piatka. Chceme naspäť plný kufor peňazí – tak, ako bol. Ak našu podmienku splníš, nikomu sa nič nestane.“

„A čo by ste mi asi mohli spraviť, vy dve chúdence!?“ Eliot stratil trpezlivosť.

„Povedal si, že čítaš noviny,“ pokračoval monotónnym hlasom Zolo.

„A…?“

„Určite si sa dočítal, že bankoví lupiči boli traja.“

„A…?“

„Ak zavoláš políciu, zatknú mňa a môjho brata, ale ten tretí ostane vonku a nájde si ťa. Ty ho nepoznáš, nikto ho nepozná, ja áno. Zabije ťa veľmi pomaly, budeš zdochýnať na mučidlách a potom ťa zakope. Už ťa nikto nikdy neuvidí spievať a tvoj kamarát z prokuratúry príde o korunného svedka. Ak ti môžem poradiť, vykašli sa do piatka na líčidlá a začni sa venovať ekonomike. Pár drobných by ti mohlo zachrániť život.“

Zolo sa odrazil od stola a prestal dýchať Eliotovi do tváre. Obom sa uľavilo.

„Tibi,“ vyzval brata, „tu sme skončili. Čo sme chceli, sme zistili. Rozlúč sa s priateľom, nájdeme ti iného.“

Tibor vstal, zamieril k dverám a už nebol ustráchaný – celkom oprávnene sa usmieval.

43

„Ale Doktor do piatka nevydrží, bude rýpať a bude ho zaujímať, prečo nemá prachy na požiadanie.“

Obaja fajčili a sledovali polnočnú cestu z hlavného mesta domov. Zolo sa aj v rozrušení ovládol a nastavil rýchlosť na osemdesiat, aby nemali problémy s nočnými hliadkami.

„Tibi, ale teraz už za ním môžeme pokojne ísť a povedať mu, ako sa veci majú. Vieme, kto nám vzal prachy a kde asi sú. Už to pochopí a nebude viniť nás, ale pravého vinníka.“

„Ja neviem, ja by som sa toho bál.“

„Čoho? Povedať mu pravdu? Neblázni! Práve teraz mu ju musíme povedať, aby sme boli mimo podozrenia. Ak Doktorovi vysvetlíme, ako sa veci majú, nič sa nám nemôže stať.“

Tibor si tým nebol istý, ale už sa mu v tom nechcelo rýpať.

„Hajzeľ jeden hnusný, počmáraný,“ vzdychol si Zolo po dlhšej odmlke a odfrčkol ohorok von oknom.

Tibor súhlasil. Žiadny zlodej nemá rád, keď ho okradne iný zlodej.

44

Domov sa vrátili po polnoci, už nechceli buntošiť a ľahli si spať pokojnejší než včera.

V stredu ráno zavolal Zolo Doktorovi, že by sa mali stretnúť.

„Teraz?“ spýtal sa ospalý Doktor – evidentne netušil, koľko je hodín.

„Prídeme večer o deviatej, po robote.“

„Fajn, čakám vás.“

Neklamal, tešil sa na nich. Zaviedol ich rovno do šopy. Sadli si skoro presne tak ako na konci leta pri delení koristi.

„Daj!“ Doktor natiahol ruku k Zolovi, očakával igelitku plnú peňazí.

„Počkaj, veci sa trochu skomplikovali…“

Doktor mal rád svoju drevenú kôlňu. Pôvodne bola veľká, teraz iba ošarpaná. Nedalo sa v nej pohnúť, lebo predošlý majiteľ ju zapratal všakovakým haraburdím – všetkým možným z dreva aj zo železa. K premene kôlne na domáce šrotovisko prispel aj Doktor, aj on priložil ruku k dielu a nanosil do nej, čo potreboval. Všetko, čo potreboval, malo rúčku alebo porisko a nástroje si poschovával tak šikovne, že iba on vedel, z ktorej kopy trčia.

Keď zaznelo slovo skomplikovali, siahol za seba a odrazu sa mu v ruke zjavil dlhý mäsiarsky nôž. Aby bolo jasné, že tým nechcel povedať nič zlé, palcom prekontroloval ostrie a začal sa s nožom nenútene pohrávať.

„Hovorím počkaj,“ nástojil Zolo a s nevôľou sledoval, ako sa nôž v rukách profíka odborne zvŕta.

Doktor chcel prejaviť dobrú vôľu a zapichol nôž do debničky pred sebou. Trasúca sa rukoväť ostala pár centimetrov od svrbiacich prstov.

„Máš peniaze?“

„Nie, ale mám vysvetlenie.“

„Vysvetlenie? Čo sa dá za to kúpiť?“

„Ani my nemáme peniaze. Nikto nemá peniaze. Ukradli nám ich.“

Čakali všeličo, len nie to, že sa Doktor zasmeje ako na dobrom vtipe.

„Čakal som od vás všeličo, ale že ma pobavíte takýmto dobrým frkom, to nie. Toto má byť to vysvetlenie? Alebo má toto vysvetlenie ešte nejaké vysvetlenie?“

Začali celkom dobre, zatiaľ krv netiekla. Doktor bol na túto pokročilú hodinu nezvyčajne triezvy a vtedy sa s ním dalo debatovať. Zola štvalo iba to, že rukoväť má tak blízko poruke a že ju stále kontroluje. Nebol si istý, či by v kritickej situácii stihol vytiahnuť pištoľ, lebo Doktor bol na nože majster, najlepší, akého v base spoznal.

Rozhodol sa ignorovať rukoväť a sústrediť sa na slová, lebo od jeho argumentácie teraz možno závisel ich život – zdravie a sloboda určite.

„Pamätáš sa, ako sme tu sedeli v lete a uvažovali, kam schovať peniaze? Tibor našiel riešenie a ty si s ním súhlasil, aj tebe sa páčilo. Ešte si aj z tamtej kopy vydoloval kovový kufor a pomáhal si nám ho naplniť.“

„A…?“

„Ukázalo sa, že sme podcenili nepriateľa – jeden z Tiborových spolupracovníkov sa vyfarbil ako hyena. Odsledoval Tibora, zistil, kde má skrýšu, a peniaze ukradol.“

„Spolupracovník?“ Doktora začal príbeh zaujímať.

„Presnejšie, majiteľ salónu. Nejaký Eliot Briezka.“

„Odsledoval?“

„No…“ Zolo zaodŕhal, lebo teraz sa blížili ku kritickému bodu.

„Nemohol ho odsledovať, veď…“ Doktor sa zarazil, lebo pochopil.

„Keby si nechcel stále viac a viac peňazí a Tibor by nemusel loziť do skrýše, tak…“

„Tibor, kedy tam boli peniaze naposledy?“

Zolo vedel, že je zle, nezožerie im všetko, čo mu naservírujú.

„Naposledy pred mesiacom.“

„Ale ja som za posledný mesiac nič nepýtal,“ usmial sa na Zola a potom na rukoväť.

„Dobre, dobre,“ Zolo zdvihol ruky, akoby sa vzdával. „Máš pravdu, aj ja som potreboval zálohu na taxík, otcovi sme kúpili malotraktor a…“

„Takže ste chodili do trezora poza môj chrbát, brali ste z našich spoločných peňazí, nič ste mi nepovedali, a teraz máte ešte aj tú drzosť, že chcete všetko hodiť na mňa?“

„Nie, to nie, nič na nikoho nehádžeme, iba vysvetľujeme. Dobre, priznávame, bola to chyba, ale už sa stala.“

„Bola to veľká chyba, Zoli, toto sa kamarátovi nerobí.“

„Doktor, zobrali sme si iba zo svojho. Tvoj podiel ostal nedotknutý…“

„Tak mi z neho trochu dajte.“

„No, pochop… nedotknutý… teda z našej strany ostal nedotknutý, my sme si brali iba zo svojho, zo strany zlodeja ostal… ukradnutý.“

„Skrátka, prachy sú preč.“

„Sú.“

„Ukradol ich ten váš Emilio.“

„Eliot.“

„Eliot vystrúhaný z brezy.“

„No.“

„Vystrúhaný ako tá figurína s dlhým nosom…“

„Pinocchio.“

„Správne, Pinocchio. Figúrka z rozprávky.“

„No.“

„Takže rozprávka.“

„No.“

„Pripravili ste si pre mňa rozprávku.“

„No… vlastne nie! Celkom si ma zblbol…“

„A to vám mám veriť?“

„Musíš, lebo je to pravda.“

„Prečo musím?“

„Lebo sme za ním boli a prskli sme mu podozrenie do ksichtu. Zareagoval zle, ešte sa aj prezradil. Sám od seba nám povedal, že peniaze boli v kufri, hoci by o tom nemal nič vedieť, keby nešpehoval. Okrem toho musíš, lebo ak sa teraz nepohodneme, všetko je stratené a zbytočne potečie krv…“

Doktor sa znova usmial, súhlasne prikývol – Zolo pochopil situáciu veľmi presne a znova skontroloval polohu rukoväti.

„Doktor, neblázni, ide o všetko. Nič z toho nie je rozprávka, je to pravda. Ak chceme prachy späť, musíme držať pokope, a nie sa hádať. Jedine ak budeme aj naďalej držať spolu, niečo dosiahneme, chápeš?“

Chápal, aj nenápadne prikývol.

„Dobre, pripusťme, že máte pravdu, že vám verím. Asi máte aj nejaký plán, nie? Na plány ste machri, ako sme sa práve presvedčili, takže počúvam!“

„Dali sme mu ultimátum do piatka. Ak dovtedy prachy nevráti, pôjdeme mu tvrdo po krku.“

Zolo sa odmlčal, Doktor čakal dokončenie. Keď pochopil, že práve počul celý plán, poskočilo mu obočie.

„To je všetko? To je váš plán? Budeme čakať so založenými rukami, kým prachy prehajdáka alebo odvlečie za hranice a uloží? Na toto ste prišli vy dvaja?“ nevychádzal Doktor z úžasu.

„No, načo zbytočne tlačiť na pílu, ak nehorí…“

„Nehorí, hovoríš. Počúvaj ma, Zoli,“ Doktor sa nahol dopredu, z očí mu lietali blesky – bolo jasné, že stráca trpezlivosť. Ešte aj vzdialenosť jeho ruky od rukoväti sa povážlivo skrátila.

„Doktor, počúvaj…“

„Nie ja, ty počúvaj! Tušil som, že sa niečo deje, že niečo nie je v poriadku, preto som si dnes nevypil, aby som mal na vás dvoch čistú hlavu. Ako sa ukázalo, spravil som dobre. Čakal som všeličo, ale že si dáte prachy ukradnúť, to by mi ani vo sne nenapadlo! Okradnúť zlodejov! Kto to kedy slýchal!? Ak ste mi povedali pravdu, a ja si ju zistím, s tým počítajte, je to jednoducho nehoráznosť! Do žiadneho piatka čakať nebudeme!“

„Ale, Doktor, on sa poserie a vráti…“

„Nič nevráti, vy debili! Kto normálny ti v dnešných časoch vráti dva melóny? Radšej nás natrie fízlom alebo si na nás najme gorily, ale určite nič nevráti!“

„Doktor…“

„Dosť! Stačilo!“ zareval Doktor, lebo ich už mal naozaj plné zuby. „Až doteraz ste sa na šéfov hrali vy a ja som sa tváril, že počúvam. Nechal som vás, aby ste mali radosť, že všetko je iba vaša zásluha. A pozrite, k čomu sme sa pod vaším vedením dopracovali! Sme bez prachov a na krku máme nezvaného chamtivého parťáka, čo sa nechce deliť a chabre iba pre seba. Už dosť, hovorím! Odteraz pôjde všetko po mojom! Sú nejaké námietky?“ spýtal sa Doktor a počkal, aby jeho voľba za šéfa party prebehla demokraticky.

Ani im nenapadlo namietať. Bola to najmenšia daň, akú mohli zaplatiť.

„Tibi…“

„No?“

„… teraz sa sústreď.“

„Počúvam.“

„Ako ťa mohol vidieť?“

„Chodí v noci na kontroly do salónu. Kým som tam nebol, zatváral ho. Teraz ho zatváram ja a chodí kontrolovať mňa, chce vidieť, čo som za celý deň vymyslel a nakreslil.“

„V noci za tebou chodí iste aj pre niečo iné.“

„Doktor, to sem nepatrí!“ zastal sa brata Zolo.

„Drž hubu! Všetko sem patrí! Tibor!“

„No?“

„Fajčíš ho?“

Tibor si odkašlal, pohľadom zablúdil k bratovi. Kým mu stihol pomôcť, Doktor si odpovedal sám.

„Fajčíš. Takže ho poznáš lepšie ako hocikto iný.“

„Poznám.“

„Jeho zvyky…“

„Poznám.“

„Kde ste za ním boli vy dvaja?“

„V klube.“

„To je čo?“

„Eliot je transvestita…“

„To akože veľa cestuje…?“

„Nie, prezlieka sa za ženy, za speváčky, potom vystupuje v klube na pódiu, spieva a tancuje.“

„Výborne! Toto sme potrebovali. Kedy?“

„Každý utorok a štvrtok od desiatej do jedenástej.“

„Predpokladám, že ste za ním boli včera.“

„Boli.“

„Vyberieme sa za ním aj zajtra.“

„To nejde!“ protestoval Tibor.

„Drž hubu aj ty, chriašteľ prihoretý! Pre vašu chamtivosť sme sa dostali do tohto prúseru, teraz mi neskáčte do reči a nechajte ma kombinovať!“ zrúkol na bratov a snažil sa situáciu pokojne rozobrať. Dalo mu dosť námahy, aby sa ovládol a nerozbil im huby alebo aj niečo iné, lepšie prekrvené.

„Spieva tam pravidelne?“

„Pravidelne. Dal by sa tam odviezť aj z nemocnice so zlomenou nohou.“

„Kedy odchádza?“

„To záleží na tom, či potom niečo má.“

„Vysvetli mi to.“

„Ak je po vystúpení hlásená nejaká pitka, v klube alebo u niekoho doma, tak ide do klubu zo salónu taxíkom alebo pešo, lebo zo salónu to má slabých dvadsať minút prechádzky. Po vystúpení ostáva a baví sa, väčšinou až do rána. Domov sa vracia taxíkom. Ak nie je hlásená žiadna akcia, vracia sa do salónu asi o dvanástej, autom alebo pešo, podľa nálady. Tretia možnosť je, že sa do salónu nevráti a ide si užívať nočný život veľkomesta, ale vtedy mi vždy prikáže, čo treba večer urobiť a dokončiť, aby sme na druhý deň mohli pokračovať.“

„Chceš tým povedať, že sa na teba spolieha a fláka to?“

„No…“

„Výborne, to som chcel počuť.“

Doktor sa zamyslel. Zolo ho pozorne sledoval. Spôsob, akým prevzal velenie, mu napovedal, že svojho spolusediaceho zle odhadol, nespoznal ho ani za roky v base, ani potom vonku. Z tlstého prepitého debila sa vykľul stratég a vodca.

Zolo si spomenul, koľko bytov jeho spolusediaci kamarát vykradol a ako dlho kočíroval svoju partiu, ako perfektne si vedeli vytipovať byty, ako zručne ich dokázali vybieliť a ako profesionálne zvládli predaj lupu. Do basy sa vždy dostal iba pre zlyhanie niektorého z článkov reťaze, nikdy nie vlastným pochybením. Nikdy si však nevedel vybrať správnych parťákov.

Zolovi konečne došlo, že prezývku Doktor nedostal iba pre okrídlenú vetu, ale aj pre niečo iné, a že už nechce urobiť podobnú chybu.

„Tibi,“ ozval sa po chvíli Doktor.

„No?“

„… dostaneš domácu úlohu.“

„Domác…“ žasol Tibor.

„Domácu! Zajtra máš celý deň na to, aby si zistil, či Emajlo…“

„Eliot!“

„… Eliot pôjde po vystúpení na akciu, alebo nie. Zároveň mu oznámiš, že zajtra nemôžeš ostať do noci, lebo s otcom je zle a musíš sa oňho postarať. Vypadneš o piatej a necháš ho v tom samého. Môžeš si vymyslieť aj inú rozprávku, mne je to jedno, na vymýšľanie rozprávok ste vy dvaja experti, o tom ste ma už presvedčili, takže urob to, ako chceš, ale o piatej vypadneš. Stretneme sa tu večer o deviatej, jasné?“

„Ty máš plán? Mohol by si aj nám povedať, o čo ide? Samozrejme, ak ešte stále počítaš aj s nami.“

Doktor sa nadýchol a s úsmevom im oznámil: „Z hľadiska globálneho aspektu po zvážení všetkých relevantných a postgraduálnych interpunkcií je v hlavnom ohnisku zorného poľa generálne interferenčný predpoklad, že toto by sme mohli vyriešiť asi takto…“

45

Eliot sedel v kancelárii a vôbec sa mu nechcelo pracovať. Musel prísť, aby si ten dengľavý debilko nemyslel, že sa ho zľakol. Nie, nezľakol sa, hoci mal za riťou brata boxera kríženého s kulturistom.

Musel prísť, lebo problémy sa nakopili.

Výsledok prvého telefonátu ho nepotešil. Eliot volal priateľovi.

„Ahoj, tu je Eliot.“

„Zdravím ťa! Máš sa?“

„V pohode. Volám ti, či by sme sa mohli stretnúť…“

„Nie je to vhodné do telefónu?“

„Neviem…“

„Lebo som na ceste do Skopje, tak neviem.“

„A kedy sa vrátiš?“

„O dva týždne, možno neskôr.“

Pauza, iba dychčanie do slúchadla.

„Eliot?“

„Som tu.“

„Imaš problema?“

„Nie. Vlastne áno. Ako som ti spomínal, ten jeden kus na odpis…“

„Je v poradí.“

„Tak už nie je jeden, ale tri, a nie o dva týždne, ale teraz. Veci sa pohli, trochu sa skomplikovali. Potreboval by som pomoc teraz.“

„Teraz to nejde. Môj človek je v práci, uvoľní sa a pricestuje až o dva týždne.“

„Rozumiem.“

Znova ticho.

„A keby som ponuku zdvojnásobil?“

„Môžeš, iba potešíš chudobného pocestného. Ale termín sa aj tak nezmení. Môj človek tu teraz nie je.“

„Tak potom nič. Keď sa vrátiš, zavolaj, stretneme sa.“

Eliot položil, vôbec nebol nadšený.

Druhý telefonát prišiel sám a tiež ho nepotešil.

„Eliot.“

„Vlastík.“

„Čau, pusa.“

„Ahoj, drahý. Počúvaj ma, tá akcia nadnes večer sa rozpadla. Majiteľ domu mal ráno autonehodu, je v nemocnici.“

„Bože! Zdenko je…“

„Nie, nie je, iba škrabance a udretá hlava. Vieš, že večne jazdí bez pásov, lebo ho tlačia. Ale aj tak musí ostať v nemocnici, takže dnes večer nič.“

„Ďakujem, že si mi zavolal.“

„Tebe vždy a rád. Pá, pusa!“

„Pá.“

Tretí telefonát. Zase musel volať on.

„Kowalská.“

„Ahoj, tu je Eliot.“

„Ahoj.“

„Počúvaj ma…“

„Počúvam.“

„… ako sme hovorili o tej fúzii…“

„Nejaký problém?“

„Nie, žiadny problém, iba taký detail. Zmluva je, samozrejme, v poriadku, všetko môže prebehnúť tak, ako si naplánovala, iba sa trochu zmení spôsob prefinancovania. Tri a pol mega ti pošlem prevodom, ako sme sa dohodli, ale tie dva v hotovosti by som potreboval pozdržať…“

„Eliot!“

„Budú! Nestrachuj sa! Mám ich, naozaj budú, iba sa zmení termín. Vieš čo, nebudeme takéto veci riešiť cez telefón. Si u seba?“

„Som.“

„Tak idem za tebou. Ale nemusíš sa báť!“

„Na budúci týždeň v piatok je vo Viedni veľká akcia a chceli sme to tam spolu odprezentovať, tak ja neviem…“

„Ti hovorím, že všetko je v poriadku, iba sa musíme na niečom dohodnúť, to je všetko. Viedeň platí, to je samozrejmé! Kto by si dal ujsť takú príležitosť?“

„Veď to!“

„Ja idem cez víkend s priateľmi do Rakúska na naše oddychové miesto, vrátim sa v pondelok a všetko dotiahneme. Ale nebudem ti to teraz vysvetľovať, idem za tebou a ostatné dohodneme osobne.“

„Dobre, príď, čakám ťa.“

Položil a zaboril si hlavu do dlaní. Čakal ho ešte jeden nepríjemný rozhovor, ale nie cez telefón, z očí do očí. Musí Tibora nejako uchlácholiť a získať dva týždne, potom sa veci vyriešia samy. Dragan sľúbil, že sa vyriešia, a jemu sa dalo veriť, ešte nikdy nesklamal. Ale až o dva týždne. Dovtedy musí s Tiborom spolupracovať, musia nájsť spoločnú reč, nejako ho učičíka, inak sa mu celý plán prevráti hore nohami.

Zahľadel sa na čiernu figurínu pri dverách a na chvíľu prišiel na iné myšlienky. Aj sa usmial. Ružové šaty boli prekrásne, Tibor zapracoval, jeho fantázia nepoznala hraníc, je to skvost a Zora bude nadšená. Vo Viedni si hanbu určite neurobia.

Eliot sa zahľadel na šaty na figuríne a sklonil hlavu. Potom ešte viac, až mu padla na plece. Niečo sa mu nepozdávalo, ale dostal nápad a usmial sa.

Zo stola vzal značkový lak na nechty ostročervenej farby, podišiel k figuríne, kľakol si a nalakoval jej necht na pravej nohe.

Vstal, vrátil sa za stôl, znova sa zahľadel na figurínu a až teraz sa usmial naplno. Až teraz to bolo ono. Trochu extravagancie nemôže byť nikdy na škodu.

Keď bol s prácou konečne spokojný, zdvihol slúchadlo a zavelil.

„A teraz mi pošlite Tibora!“

46

Eliot skončil vystúpenie s tromi prídavkami, v šatni sa odlíčil a štvrťhodinu pred polnocou z klubu odišiel. Akciu nadnes večer odvolali a novú sa mu organizovať nechcelo. Akosi naňho doľahli udalosti posledných dní, takže sa rozhodol prejsť Starým Mestom, prevetrať si hlavu, prísť na iné myšlienky a zavrieť si salón sám…

Aj tak musel zatvárať sám, lebo Tibor mal chorého otca a odišiel už o piatej. Nikomu inému nedôveroval – musel sám.

Mraky sa rozostúpili, dážď ustal, vietor stíchol a zdalo sa mu, že sa aj oteplilo. Zhlboka sa nadýchol – vlhký nočný vzduch mu po troch hodinách v zadymenom klube urobil dobre.

Cestou z klubu stretol známeho s manželkou…

„Ideme z divadla.“

„Ja tiež.“

„Tak príjemnú dobrú noc.“

„Aj vám.“

… potom pár mladých podnapitých študentov lúčiacich sa s Veľkými františkánmi. Napokon sa dostal až do svojej uličky.

Keď vošiel do priechodu pár metrov od salónu, dostal úder do hlavy. Posledné, čo zaregistroval, bola biela handra približujúca sa k nosu.

47

„Páni, prvá časť plánu sa podarila, budeme pokračovať. Vy sa vrátite do mesta a prehľadáte byt. Ja sa s ním zatiaľ porozprávam. Niekto z nás musí mať šťastie a niečo zistí. Tibor…“

„Áno?“

„Predpokladám, že máš od neho kľúče.“

„Mám.“

„Ale pre istotu…“

Doktor prehľadal Eliotovi vrecká a našiel dva zväzky kľúčov. Presnejšie, zväzok a kľúče od auta.

„Ty máš kľúče iba od bytu, nie?“

„Iba od bytu.“

„Pre istotu si zober tieto. Možno bude treba prehľadať aj pivnicu alebo nejaké priestory na povale. A určite auto. Zoberte si radšej tieto, sú to originály, tie sa cenia najviac,“ radil odborník na byty.

Tibor sa nemohol ani pohnúť. S obavami a s ľútosťou hľadel na telo na stole.

„Čo je?!“ zrúkol Doktor. „Sa mi tu rozplačeš alebo čo?“

„Nie. Ja len… či je v poriadku…“ skuhral.

„Presvedč sa sám.“

Tibor bol vo štvrtok v robote až do piatej, Zolo jazdil celý štvrtok taxíkom a Doktor vo štvrtok výnimočne tiež nezaháľal, ale venoval sa práci. Uprostred kôlne uvoľnil priestor, malý, ale sympatický, dosť veľký, aby sa tam zmestil dlhý zabíjačkový stôl a aby okolo neho bolo kúsok miesta na prechádzanie.

Zabíjačkový stôl bol starý, ale za roky používania doň mastnota vsiakla tak hlboko, že sa leskol ešte aj teraz. Eliotova dengľavá postava vyzerala na stole ako štrúdľa na futbalovom ihrisku.

Tibor sa nahol, priložil ucho k ústam, potom mu zaboril dva prsty do krku.

„Žije, neboj sa,“ upokojoval ho Doktor. „Trochu chloroformu ešte nikomu neublížilo.“

Tibor sa presvedčil, že je to tak, a upokojil sa.

„Ideme ďalej podľa plánu,“ velil nový šéf skupiny. „Zolo, spomeň si na všetko, čo som ťa za tie roky vnútri naučil. Musíš postupovať systematicky – od vchodu až po balkón. Nič nesmieš vynechať, žiadna maličkosť nie je maličkosť, nič nepodstatné nie je pre teba nepodstatné. Všetko so všetkým súvisí. Ak nebude nič v byte, bude to v pivnici, ak nie v pivnici, tak v aute, ak ani v aute, tak v chate. Nebojte sa, máme ho tu a máme aj jeho kľúče, niečo určite nájdeme. Držím vám palce. Dajte sa do roboty. Ráno sa tu stretneme.“

Zolo sa zvrtol a chcel odísť. Tibor nemohol odtrhnúť oči od bezvládneho tela na stole. Doktor sa nadýchol a prižmúril oči.

Zolo vytušil, že by mohlo byť zle, a potiahol brata za rukáv.

„Poďme už!“

„Ale nič sa mu nestane, však?“

„Nič,“ ubezpečil ho Doktor. „Iba si podebatujeme. Len tak kamarátsky a iba pre prípad, že by ste zase zlyhali a nič nenašli.“

48

Tibor zaštrngotal kľúčom v zámke a z bytu sa ozvalo zabrechanie.

„Kurva! On má psa? To si mi nepovedal!“

„Zoli, klídek…“

Tibor otvoril dvere.

„Majka! Ku mne, Majka! No poď sem, ty mrcha jedna, ty moja krásna… no, moja pekná, tak ťa ľúbim, no poď sem…“

Obrovská nebezpečná čivava strážiaca svoje teritórium sa vyrútila z temnoty bytu a vyskočila sklonenému Tiborovi do náručia.

„Moja krásna, tak ťa ľúbim, moja zlatá…“ muckali a oblizovali sa na chodbe.

„Čo keby ste si to nechali napotom v obývačke?“ zatlačil ich Zolo do bytu a opatrne sa poobzeral, či štekot nevzbudil pozornosť susedov.

Pes už nebol problém, veľkosť bytu v Starom Meste problém bol – aj metre štvorcové, aj zariadenie. Psovi nasypali granuly, aby neotravoval, a začali pracovať.

V byte nič nenašli.

Bola noc a museli prehľadávať potichu, aby nezobudili susedov. Ani svetlo nemohli zažať, museli im stačiť baterky. Na hliníkový kufor ani svetlo nepotrebovali, bol dosť veľký, aby ho našli aj šmátraním.

Ale nenašli.

„Máš niečo?“ spýtal sa Zolo, keď sa stretli v chodbe.

„Nie.“

„Ostala nám už len kuchyňa. Tá býva najdôležitejšia. Prachy nemusia byť v kufri, ale v igelitke – a tá sa dá schovať do sporáka, za drez alebo do komína…“

„Koľko je?“

„Pol štvrtej.“

„Tak poďme na kuchyňu a nestrácajme čas!“

Zolo tušil, že brata neženie ani tak vidina peňazí, ako skôr obava o kamaráta. Chápal ho a pohol sa do kuchyne.

Zabrala im ďalšiu hodinu. Odmontovali sporák, rozobrali linku, preklepali steny.

„Nič,“ konštatoval spotený Zolo.

„Zoli, ako ťa to učil Doktor? Ako máme postupovať? Nič sme neprehliadli?“

„Ver mi, že nič. Doktor ma naučil všetko. Podľa jeho receptúry by sme ho už museli nájsť. V byte nie je. Poďme do pivnice.“

Uprostred noci do pivnice nikto nechodí, všetky pivnice v Starom Meste vyzerajú ako kazematy a ľudia sa tam boja aj cez deň. Mohli si dovoliť aj tranzistorák a popiskovanie pri práci, ale nedovolili si, radšej makali. Pivnica bola malá, skoro holá. Pár regálov. Viac ich zaujímali steny. Preklepali ich poctivo – žiadna dutina.

„Možno má aj dve,“ vzdychol si Zolo a opakom ruky si utieral pot.

„Na zväzku kľúčov má iba jeden štítok a jeden kľúč. Ak tu má aj inú pivnicu, nevieme, ktorá je to, a neviem, či tu máme od nej kľúč.“

„Ostáva nám už iba auto,“ súhlasil Zolo.

Keby boli vedeli, mohli si ušetriť päť hodín driny…

„Pozri,“ povedal Zolo, keď otvorili kufor čierneho mercedesa, ktorý na stlačenie diaľkového ovládača poslušne povedal poď piť, ešte im aj zablikal na privítanie.

Hliníkový kufor bol tam.

Tibor sa vrhol k nemu a otvoril ho bez číselného kódu. Obe zámky boli vylomené, remeň cez stred kufra rozopnutý.

„Kurva!“

„Ja sa na to…“

Hliníkový kufor bol prázdny.

Lesklý, vyčistený, vylomený, krásny, ale prázdny.

49

„Pohni!“

Už sa brieždilo. Za normálnych okolností by Tibor brata haltoval a radil mu, aby dal nohu z plynu dolu a neriskoval, že ich stopne policajná hliadka, no teraz mu bolo všetko jedno.

„Pohni!“

„Robím, čo môžem!“

Oproti nim hustla premávka, cesta už nebola prázdna, prví robotníci sa ponáhľali do mesta za prácou. Smerom von z mesta nešiel skoro nikto.

„Tak pohni!“

„Čo ti je?“

„Nič. Len si pohni, Zoli. Mne sa to celé akosi prestáva páčiť. Doteraz všetko, čo vymyslel ten spuchnutý pes, sa skončilo fiaskom! Ani teraz sa mi to nezdá. Pohni!“

Zolo videl, že s bratom cvičí adrenalín. Netušil, či je to za daných okolností dobre, či sa bude dať využiť, alebo je to zlé a jeho neuvážené reakcie im poškodia. Nevedel, ale pridal, lebo aj jemu sa potil chrbát a mal pocit, že ho chytá triaška.

K domu na kraji dediny prišli už zavidna. Zolo zatiahol taxíkom k bráne, Tibor vyskočil a otvoril ju. Zolo načúval do dvora.

V šope bolo ticho.

U susedov zakikiríkal kohút.

Obďaleč zaštekal pes.

V poli za dedinou sa ozval bažant a ako letel krajinou, rapotavé kokŕhanie sa strácalo v diaľke.

Zolo otvoril dvere na šope.

Nazrel a vrátil sa. Chytil Tibora za plecia.

„Nechoď tam! Prosím ťa, necho…“

Tibor zdrapol brata a odhodil ho ako pierko.

Vošiel.

50

Burgerovi zazvonil telefón.

„Chémia. Poručík inžinier Dostál. Je tam Krauz?“

„Detektív Burger. Krauz je vonku.“

„Ale robíte spolu, nie?“

„No.“

„Poslali ste nám sem lak z nohy.“

„Z nechtov na nohe.“

„Viem. Máloktorá žena si lakuje aj niečo iné na nohe než nechty.“

„Viem, tak som to nemyslel, chcel som byť iba presný.“

„Si dosť presný, kolega, to by stačilo. Aj vaše otázky boli dosť presné. Môžem vedieť, kto ich formuloval?“

„Asi Krauz.“

„Ale nie je tam.“

„Nie.“

„Škoda.“

„Prečo?“

„Rád by som sa s ním porozprával.“

„Môžeš sa rozprávať so mnou, je to vlastne jedno.“

„Dobre. Poslali ste nám sem vzorky zoškrabané z nechta nohy.“

„No.“

„Čo som sa to dočítal v dožiadaní? Čo je to za otázka, že o akú značku ide? A aby sme urobili presný chemický rozbor?“

„Ja neviem. Je s tým nejaký problém?“

„Je – a veľký. Viete vy na kriminálke niečo o výrobnom tajomstve?“

„Nie sme v tom zbehlí ako vy v labákoch.“

„To vidieť. Chcete od nás nemožné. Chemické zloženie laku si každá firma chráni ako… ako…“

„Oko v hlave?“

„To sa dá vypichnúť, ale výrobné tajomstvo je posvätné! Nikto nepozná chemické zloženie laku, tak ako nikto nevie chemické zloženie kokakoly, becherovky, alebo…“

„Už chápem.“

„Som rád. Každý, kto by sa pokúsil odhaliť presné zloženie, sa dopúšťa trestného činu porušovania ochrannej známky. Táto vaša vzorka by zodpovedala laku značky Dior nula dvadsaťosem predávaného pod označením ostročervená.“

„Ale…“ zajachtal Burger, „ako to môžeš vedieť, keď je to chrá…“

„Ste tam na to, aby ste chytali vrahov alebo aby ste podrážali nohy kolegom z labákov?“

„Ani nápad!“

„Som si myslel, nechytáte…“

„Nie! Práveže chytáme, nepodrážame! Ale fakt, ako to môžeš vedieť, keď je to tajomstvo?“

„Jednoducho. Moja manželka je učiteľka.“

„Príma povolanie pre ženu.“

„Nahovno povolanie pre hocikoho. Namiesto platu dostávajú iba almužnu, a aby sme mohli uživiť dve deti, našla si robotu bokom. Robí dílerku…“

„Tak si za vodou!“

„… pre firmu Dior.“

„Aha.“

„Roznáša laky na nechty a podobné chujovinky. Chodí s tým po večeroch, aby ju nevideli žiaci a nesmiali sa jej.“

„Takže robí pre Diora. Gratulujem!“

„Nemáš k čomu, zdierajú ich ako ozajstní kapitalisti. Zarobí sotva na benzín. Ale nie o tom som chcel. Mám prístup k vzorkovníku, k takému, čo nie je bežne prístupný. Iba tak som skúsil porovnať vašu vzorku. Možno by to sedelo. Možno aj iná firma niečo podobné vyrába, ale pod iným číselným označením – k tomu prístup nemám.“

„Ďakujem ti za ochotu.“

„No počkaj! Čo som ti povedal, ostáva medzi nami, písomne sa vyjadrím v tom zmysle, že sa nevyjadrujem.“

„Výborne! A všetci sme krytí.“

„A ostane to medzi nami.“

„Dokonca ani to nie, už som aj zabudol, o čom sme sa rozprávali.“

„A že ho pozdravujem.“

„Diora?“

„Krauza!“

„Budem ich pozdravovať oboch, aby sa niekto neurazil.“

„Vy na tých vraždách máte teda veselý život!“

51

Tibor vošiel do šopy a Zolo sa natlačil hneď za ním, aby bol poruke.

Na zabíjačkovom stole pri skrvavenom tele stála sedmička vodky. Na dne bolo sotva dva centimetre alkoholu.

Horšie bolo, že pod stolom bola taká istá, úplne prázdna.

Doktor sedel v rohu na spráchnivenom pni a v ruke zvieral nôž. Svoj veľký nôž, ktorý mal tak rád. Pohrával sa s ním – držal ho medzi dvoma prstami a nechal ho hojdať sa ako kyvadlo v hodinách. Bol zhrbený, hlava na prsiach, z úst mu vytekali sliny, niečo nezrozumiteľné si bľabotal. Stále dookola si bľabotal.

Nôž, ruky, tvár, tričko aj nohavice mal celé zakrvavené.

Eliot ležal na chrbte. Stôl bol opäť po dlhom čase lesklý od krvi. Eliot bol úplne nahý, ležal s naširoko roztiahnutými rukami. Doktor mu vsunul pod hlavu hrubú dosku, roztiahol mu ruky a pribil mu ich o dosku. Použil staré hrdzavé klince na spájanie trámov. Musel dlho kutrať, kým ich našiel.

Ale to nebolo všetko, čo v šrote našiel. V starej zhrdzavenej ručnej vŕtačke bol zaseknutý tenký vrták – tenší než zápalka.

Eliot mal všetky nechty prevŕtané durchom-durch cez kosť až na brušká prstov.

„Ježiš…“ vzdychol Tibor a Zolovi výjav na stole tiež tak pripadal.

Celé telo mal dorezané. Zárez vedľa zárezu. Viac zárezov než kože. A všade plno krvi. Zabíjačkový stôl bol slizký nielen od bravčovej masti, ale aj od ľudskej krvi.

„Eli…“ Tibor natiahol ruky, akoby vítal návštevu, a dopotácal sa k umučenému telu.

„Tibi…“ snažil sa zakročiť brat, ale tu pomôcť nemohol.

Tibor sa sklonil nad skrvavenú tvár, a keď si uvedomil, že to čierne, čo naňho zíza, nie sú oči, iba diery, omdlel. Podlomili sa mu kolená, zavyl a zviezol sa vedľa stola na kopu šrotu.

Zolo stál uprostred šopy, bezmocne civel na obraz božieho dopustenia – v rohu si brbotal a slintal Doktor, krvavý od hlavy po päty, na kope šrotu ležal jeho brat v bezvedomí, pred ním na stole ležal zmasakrovaný Eliot a on to mal všetko vyriešiť za nich.

„Ja sa na to všetko môžem…“

Chcel sa na to všetko… ale keď zbadal, ako z rany na bruchu začali vytekať črevá, rozmyslel si to a iba sa na to všetko vyvracal.

52

Zolo sa musel rozhodnúť, čo je prednejšie: šopa – alebo brat.

Šopu mohol nechať, ako bola, ani jeden sa z nej najbližších pár hodín nedostane. Vyniesol brata do auta a snažil sa ho prebrať. Tretie zaucho zaúčinkovalo.

„Tibi,“ prihovoril sa mu a potriasol mu plecom.

Tibor sedel ako kôpka nešťastia, civel cez predné sklo do diaľav. Oči mal bez výrazu. Odrazu sa začal triasť, neovládal si ani ruky, ani nohy. Rozplakal sa a celým telom mu nadhadzovali hlboké, nekontrolovateľné vzlyky. Líce si oprel o bočné okienko a tekutiny z očí a nosa stekali po skle ako topiaci sa ľadovec. Otvoril ústa, aby ich bolo viac, a začal skučať.

Zolovi bolo jasné, že je v šoku a nadnes končí – v takomto stave by im nebol na nič. Odviezol ho domov a uložil ho do postele.

„Boli sme celú noc hore, bráško, si unavený a to, čo si videl, ťa zlomilo. Len si poplač, skús sa vyspať a ja sa večer vrátim. Pokúsim sa zachrániť, čo sa ešte dá. Na, toto prehltni a zapi. Rohypnol – pomôže ti zaspať. Bez neho by si iba civel do stropu.“

Otec už bol v robote a mama vzadu kŕmila statok, takže ich nikto nevidel prichádzať a nemuseli odpovedať na nebezpečné otázky. Aj vykĺznuť z domu sa mu podarilo úplne nepozorovane.

Tibor sa prikryl až po bradu, ruky si schoval pod paplón. Robil tak vždy, keď sa v noci bál strašidiel, a zakaždým to pomohlo, ráno sa zobudil a nič mu nebolo. Ani jedno strašidlo ho neroztrhalo na márne kúsky, neunieslo ho do tmavej noci, hoci niekedy ich mal plnú izbu. Jedno pod posteľou – to bolo najhoršie – jedno v skrini a jedno pod stolom.

Teraz nebola noc, no bál sa ako ešte nikdy v živote. Paplón si natiahol ešte vyššie, až pod nos, a tichučko sa modlil: „Pane Bože, daj, aby som zaspal, a keď sa zobudím, aby to bol iba zlý sen. Vstanem, umyjem sa, oblečiem sa, pôjdem do salónu a Eli ma tam bude čakať. Budeme spolu kresliť pekné nové šaty, budeme sa dotýkať, hladkať, budeme sa smiať, popíjať kávičku a robiť si plány na víkend. Pane Bože, prosím ťa, daj, nech je to iba zlý sen…“

Ale nebol.

Tibor sa zobudil poobede a prvé, čo uvidel, bol brat sediaci na peľasti.

„Tibi, Tibi…“ Tiborovi lietala hlava sem a tam. „Kričal si zo sna, musel som ťa zobudiť.“

Tibor bol úplne mokrý, aj pyžama aj vlasy. Dychčal, akoby práve dobehol maratón – ešte k tomu cez prekážky.

„Ďakujem…“

„Na. Udrž ho pod pazuchou aspoň tri minúty.“

Zolo mu odmeral teplotu. Tridsaťosem päť.

„Len ostaň v posteli. Poviem mame, že si prechladol. Prinesie ti čaj. Ja musím ísť ešte von.“

„Počkaj! Čo je s… čo ste s ním… kde je…“ koktal, no meno nie a nie vysloviť.

„Teraz nie, potom ti poviem,“ brat mávol rukou, aby ho zbytočne netýral.

Tiborovi sa neuľavilo ani večer, ani v sobotu – z postele vyliezol až v nedeľu večer. Nebola to chrípka, ako si myslela mama, a nebol to ani zápal priedušiek, ako si myslel otec – pravdu vedel iba Zolo, ale ten im ju nepovedal.

Tibor sa otriasol, osprchoval pot a stres a mohol začať znova fungovať. Chcel sa rozprávať.

„Čo je s ním?“

„Tibi, neskôr, prosím ťa.“

53

V pondelok ráno musel ísť do salónu. Elvíra Majerská, ekonómka s kumulovanou funkciou hlavnej distribútorky, bola z nich na prášky.

„Vám už načisto hrabe, pán Tibor? Eliot sa zdekuje do Rakúska, vám sa nedá dovolať celý víkend, prikvitnete si v pondelok ráno, akoby sa nechumelilo, mňa tu bombardujú Zorini návrhári, kedy im konečne prinesieme nové modely, všetko to má byť v piatok vo Viedni s veľkou slávou, a nič nie je dokončené, mňa tu triafa šľak a…“ rapotala ako guľomet a odlesk jej vyvalených očí jasne nasvedčoval, že je v strese.

Tibor sa ani neohradil, vedel, čo je stres.

„Volal mi Eliot. Zdrží sa. Ostal ešte vo wellness a potom má nejaké obchodné stretnutia, vybavuje v Rakúsku nové zákazky. Všetky problémy okolo novej kolekcie pôjdu až do jeho návratu cezo mňa. A teraz dosť bolo rečí, vážení, začneme makať, aby slečna Zora bola spokojná a my bohatí,“ zatlieskal rukami, aby bolo všetkým jasné, že to myslí vážne. „Kde sú ružové šaty s klobúčikom?“

„U šéfa v kancelárii, sám si ich vzal na kontrolu.“

Tibor začal v kancelárii šéfa. Prezrel si čiernu figurínu, ružové šaty, svetlý klobúčik, potom zase figurínu…

Otvoril dvere na kancelárii a zahulákal do dielne: „Ktorý idiot nalakoval tej figuríne palec na nohe?“

„Jedine šéf, my sme s ňou nič nerobili!“ zahulákala mu na odpoveď dielňa.

Tibor sa vrátil k modelu. Zastal pred ním v najlepšej pozícii na pozorovanie, sklonil hlavu nabok, prižmúril oko a napokon hodil plecom. No a? Ak sa mu to tak páči, nech je po jeho. Možno ako fór to vyznie celkom dobre – na odľahčenie celej akcie.

Na šéfovom stole našiel fľaštičku s lakom. Dior, nula dvadsaťosem, ostročervený. Poznal ho, mal ho rád, aj on ho používal. Pretrel si s ním necht na malíčku a porovnal s palcom na nohe figuríny. Stačil mu letmý pohľad, aby zistil, že sú zhodné – na farby mal oko. Bol to tento lak, a ak ho Eliot použil ako nápad, rozhodol sa, že ho bude akceptovať a lak nedá zmazať.

Prejav úcty k jeho poslednej práci? Tiborovi zovrelo hrdlo, musel sa oprieť o stôl, lebo sa oňho pokúšali mdloby. Snažil sa nemyslieť na šopu, sústrediť sa na prácu, ale niekedy to bolo nad jeho sily.

Makali celý deň až do noci a dostali sa až na prah finále.

„Stačí, ide sa domov! Ostatné dorobíme ráno a po obede môžu ísť hotové výrobky do veže k majiteľke,“ rozhodol Tibor a všetci jeho rozhodnutie kvitovali. Už skapínali od únavy, no nereptali, veď za túto robotu im na účte naskočí suma, za ktorú ich rodičia musia chodiť do fabriky pol roka. Niektorí rok.

Tiborovi zazvonil telefón.

„No?“

„Zolo.“

„Ahoj.“

„Idem po teba. Doktor sa chce stretnúť.“

„Nie,“ Tibor položil.

Celý deň bol medzi svojimi návrhmi, figurínami, priateľmi, kamarátmi, spolupracovníkmi, látkami, farbami, krásou, ladnosťou a eleganciou – bol vo svojom živle. Nechcel si prvý deň po šoku pokaziť ďalším šokom. Nechcel na šopu ani pomyslieť, nevošiel by do nej, nevedel si to ani predstaviť.

Všetkých vyhodil, pozamykal, uložil sa na diván vo svojej kancelárii a umorený krásnou tvorivou prácou zaspal tak, ako bol, v rifliach a tričku.

54

V utorok doobeda všetko dorobili, Tibor objednal hromadnú pizzu a kolu, najedli sa, zasmiali sa a poobede poslali všetko do veže.

Akoby im z pliec sňali vrece cementu.

„Viete čo? Zaslúžite si oddych! Zbaliť, poupratovať dielňu a odchod domov! Alebo na pivo, kam chcete!“

„Jupíí! Nech žije Tibor!“ vrešťala dielňa.

Ktorýsi sa pokúsil vylepšiť si kariérny postup a zvolal: „Tibor na hrad!“ Iba sa tomu zasmiali, nik to nebral vážne.

„Ozval sa vám Eliot?“ spýtala sa Elvíra, keď osameli. „Čo je s vami, pán Tibor? V poslednom čase ste akýsi…“

„Neozval. Iba mi volal, že vo wellness ostávajú dlhšie a že zajtra sa asi zastaví, ale iba na skok, hneď uteká ďalej. Prečo? Sú nejaké problémy, ktoré by som nevedel vyriešiť?“

„Nie, to nie, ja iba tak, že akcia sa blíži, a jeho nikde. Tak ja idem, dovidenia a…“ zaváhala.

„No?“

„S tým dnešným voľnom ste urobili dobre. Decká si už dávno nevyrazili. Mali by ste to poradiť aj Eliotovi. Už zabudol, aké to bolo, keď sme začínali, stáva sa z neho iba tvrdý podnikateľ a zabúda na ľudí.“

„Poviem.“

Odišla, Tibor ostal sám. Sadol si na stoličku uprostred pustej dielne – v obrovskom vyľudnenom priestore si pripadal hrozne opustený.

Na dvere niekto zaklopal, potom zabúchal päsťou, potom dlaňou.

Tibor nechcel otvoriť. Vedel, tušil, že ak otvorí, krásny svet farieb a látok bude musieť opustiť a bude musieť ísť tam, kam nechce. Čo by dal za to, keby tu mohol ostať navždy, keby sa čas dal vrátiť a bol by tu s Eliotom a priateľmi, až do smrti by iba kreslili, strihali, šili a tešili sa z krásnych vecí. Čo by za to dal!

Aj dva milióny. Dal by ich hneď, len keby tu s ním zase bol Eliot.

„To som ja, Tibi, otvor!“

Sadli si s bratom do kancelárie. Ani sa ho nepýtal, čo pije, určite bol taxíkom, nalial mu minerálku.

„Nemôžeme strčiť hlavu do piesku. Aj keď sa ti to zdá najjednoduchšie riešenie, je to najhoršie riešenie. Musíme pokračovať. Dali sme sa na boj, musíme bojovať. Ty si bojovník, nestrácaj hlavu! A nezabúdaj, že vždy stojím po tvojom boku.“

„Nemal zomrieť.“

„Ja viem, chápem. Je to pre teba ťažké, oveľa ťažšie než pre nás, ale ten tlstý bulo bude robiť problémy a neprestane. Niečo musíme urobiť.“

„Ja tam už nejdem.“

„Nepôjdeme do šopy, budeme sedieť v kuchyni.“

„Ja tam už nejdem.“

„On je presvedčený, že prachy máš ty, že si to celé iba zahral. Pôjde nám po krku a zabije nás. Ak nechceme zomrieť, musíme niečo urobiť!“

Tibor sedel zhrbený na stoličke, dlane medzi kolenami, pohojdával sa sem a tam. Zolo ho sledoval a s nevôľou si uvedomil, že Tibor ešte stále nie je v poriadku, že je mimo. Zo šoku sa dostal, ale nebol v poriadku.

„Tibi…“

„Tak dobre. Hovoríš, že by sme mali niečo urobiť. Súhlasím. Chceli sme peniaze a chceli sme sa mať dobre. Naplánovali sme si to pekne, aj sme to urobili celkom pekne, ale toto sa nemalo stať. Ja tie peniaze už nechcem, nie za takúto cenu. Pôjdem na políciu a všetko im poviem. Všetko, lebo tu už nejde o peniaze, toto je… toto je… vražda. Priznám sa a všetko zoberiem na seba.“

„Tibi,“ Zolo vstal, kľakol si pred brata a pevne ho objal. Potom mu zovrel dlane do svojich. „Tibi, a čo naša mama? Čo náš otec? Ak pôjdeš na políciu, budú ťa vypočúvať, nevydržíš, všetko im povieš, udáš jeho, ale aj mňa. Obaja skončíme v base na sto rokov a naši doma ostanú sami. Mysli na rodičov, mysli na seba, na mňa, na náš život…“

„A jeho život? Naňho sme nemysleli!“

„Mysleli! Nikto nemohol vedieť, že Doktor sa ožerie a dostane amok! Nikto to nemohol predpokladať! Bola to náhoda, to nebolo plánované! Bola to iba skurvená náhoda a my za to nemôžeme! A ty už vôbec nie! Uvedom si to!“ reval brat na brata.

Zolo mu triasol dlaňami a od veľkej snahy prebudiť v tej troske svojho starého brata sa mu po tvári rozkotúľali slzy.

Tibor si vymanil dlane zo zovretia, prstom utrel bratovi líca a smutne prikývol.

„Tak dobre, poďme niečo spraviť.“

55

Nemal odvahu zaviesť ich do šopy, prijal ich v kuchyni.

Tibor si všimol, že kým ležal, diali sa veci. Výsledok videl na Doktorovej tvári. Monokel na pravom oku, nos nakrivo, pery zdurené ako neger, a keď prehovoril, odhalil krvavé medzierky medzi zubami.

Devastačný účinok Zolových trénovaných úderov.

„Vitajte. Konečne sme komplet.“

„Toto je kto?“ spýtal sa Tibor a bradou ukázal na nový prírastok za stolom.

„Tibi,“ začal mierne brat a chcel mu zmeny vysvetliť radšej on. „Kým si tu nebol, Doktor sa rozhodol urobiť malú zmenu. Máme nového parťáka. Je to Doktorov brat Štefan.“

Štefan začul svoje meno a predstavovanie pochopil ako oficiálnu časť úvodu – postavil sa, podal Tiborovi ruku.

„Pišta.“

Tibora ani nehlo, hoci predstavovaný bol o hlavu vyšší než Doktor a mal by vzbudzovať rešpekt.

„Sadni si, teľa!“ zahriakol ho Doktor.

„Si hovoril, že mám byť na začátek slušný…“

„Drž hubu!“

Pišta si zmätene sadol.

„Tibi, veci sa skomplikovali,“ začal vysvetľovať Doktor. „Čo sa stalo, stalo sa. Nemalo sa stať, ale stalo sa. Keby sa so mnou normálne porozprával a povedal mi, kde sú prachy, nič by sa nestalo, ale on sa vysmieval a provok…“

„Mohol by si sklapnúť a prestať drístať!“ zreval Tibor a prepálil Doktora pohľadom.

„Dobre, tak o tom inokedy. Prizval som brata, lebo aj vy ste dvaja, a už sa mi nechce hrať proti presilovke. Teraz sme dvaja na dvoch a všetko bude férovejšie. Okrem toho sa mi už nechce dať sa otĺkať…“ pohladil si ubolenú tvár, cmukol pomedzi zakrvavené zuby a vyčítavo zagánil na Zola.

„On vie o všetkom?“ spýtal sa Tibor a hlas mal ľadový ako Kayovo srdce.

„Už áno, Doktor ho zasvätil,“ nabonzoval Doktora Zolo.

„Ale neboj sa, na podieloch to nič nemení. Ja ho vyplatím zo svojho, vy sa o prachy nemusíte báť. Ide o to, ako sa k nim dostať. Ty by si mal…“

„Správne, Doktor! Ja by som mal! Ja jediný vás môžem k prachom priviesť, lebo vy ostatní netušíte, kde sú a ako postupovať.“

„Ak si ich nestopil sám so svojím buzerantským kamar…“

„Tak toto sme si už vydiskutovali!“ vyskočil Zolo a zaťal päste.

„Dobre, dobre,“ sklapol Doktor a s úctou zagánil na zaoblené konce Zolových rúk. „Prepáč, dal som sa uniesť.“

„Aby si rozumel, Tibi, Doktor ťa podozrieval, že si prachy stopil sám…“

„Ale…“ snažil sa ho zastaviť Doktor, no márne, Zolo chcel, aby brat vedel všetko.

„… a bol presvedčený, že Eliot v tom bol nevinne, že sme mu ho iba predhodili ako falošnú stopu, ako kosť besnému psovi, že sme vlastne chceli, aby takto dopadol. Inak povedané, chvíľu na mňa skúšal verziu, že sme ho vlastne zabili my dvaja a chceli sme sa ho zbaviť. Musel som mu o hlavu obúchať jeho vlastný kufor, čo sme našli v Eliotovom aute, až potom pochopil, kde boli prachy. Našťastie Doktor sám vybral kovový, celkom pevný kufor a moje presvedčovacie metódy pochopil veľmi rýchlo. Už sa o tom nemusíme baviť…?“

„Nie,“ súhlasil Doktor a Tibor si až teraz všimol, že má akúsi šišatú hlavu. Kufor svoju funkciu splnil druhýkrát.

„Vráťme sa k peniazom,“ navrhol konštruktívne Doktor. „V byte ste nič nenašli, v aute iba prázdny kufor. Ja som z neho nič nedostal. Sme prakticky znova na začiatku. Čo navrhujete?“

Zolo nemal čo navrhnúť, v tejto fáze pátrania po peniazoch sa musel spoľahnúť na brata.

„Nič sme nenašli,“ začal Tibor, „a posledná možnosť bola opýtať sa Eliota. Mal si ho postrážiť, Doktor. Nepostrážil si ho. Zničil si posledný zdroj informácií. Čo teraz od nás chceš? Čo sme – čarodejníci? Odkiaľ máme vedieť, kde sú prachy?“

„Dobre, dodrbal som to, ale niečo hádam vieš, nie? Bol si s ním dennodenne, robili ste spolu, spávali ste spo…“

„Doktor!“

„Zolo, nehuč na mňa furt! Je to tak, tak to tak aj hovorím! Tibor niečo musí vedieť!“

Doktor sa iba s veľkým sebazaprením ovládol a jedine Zolove päste ho držali na dištanc od brata. Inak by mu s veľkou chuťou skočil po krku a stláčal, a stláčal a…

„Upokojíme sa,“ navrhol Zolo.

Doktor si nalial minerálku a schuti sa napil. Dal by si radšej čokoľvek iné, ale Zolovi sľúbil, že až do konca akcie sa alkoholu ani nedotkne.

„Čo ti povedal?“ spýtal sa pokojne Tibor.

„Nič.“

„Doktor, strávili ste spolu päť hodín, niečo ti musel povedať.“

„Smial sa mi.“

„Ako si začal?“

„Vysvetlil som mu, ako sme sa nadreli v banke a že si tie prachy nedáme iba tak ukradnúť nejakým zasraným cintľavým buzerantom. Vysmieval sa mi, že aj tak nenájdem odvahu sa ho ani dotknúť, že ani netuším, kto je, aké má styky a koho každého na mňa pošle. Navrhol mi obchod. Ak ho pustím, dá mi sto litrov a nikto ma už nebude otravovať. Nasral ma, tak som mu jednu…“ zmĺkol. „Pustila sa mu krv z nosa. Ešte raz som si odpil z fľaše, dal som aj jemu, už ležal priviazaný na stole a…“

„Čo si to povedal?“ skočil mu do reči Tibor.

„Čo som mal povedať?“

„Čo si mu dal?“

„Do nosa.“

„To druhé! Dal si mu z fľaše?“

„No.“

„Preboha! Eliot bol alergický na alkohol! Nesmel piť! Ak sa mu dostal do krku, zovrelo mu ho, začal sa dusiť a už nemohol rozprávať!“

„Aj sa dusil – a ani nerozprával,“ tupo pripustil Doktor.

„Prebohaživého!“ žasol Tibor. „Zolo!“ Tibor zdrapol brata za ruku, až ho zabolelo. „On by nám to aj povedal, ale to tlsté debilné hovädo ho hneď na začiatku otrávilo vodkou, potom už nemohol rozprávať! Chápeš to!? Chápeš, čo sa stalo!? Eliot mohol žiť, keby doňho nenalial vodku! Bože, zomrel úplne zbytočne…“ Tibor si zaboril tvár do dlaní a začal plakať.

Doktor s bratom naňho nechápavo civeli. Toľko cavikov pre takú blbosť!

„Tibi, šak si hovoril, že chodil na akcie,“ nechápal Doktor.

„Ale nie pre alkohol, pre niečo úplne iné,“ zlomil sa Tibor.

„Okrem toho, že sa ti smial, povedal ti ešte niečo? Aj potom, čo si mu dal vodku?“ pokračoval vo výsluchu Zolo, lebo brat nemohol.

„Čo by mal?“ spomínal Doktor. „Na konci sa trochu prebral, niečo brbotal, ale ja som už bol v rauši a nerozumel som mu. Pamätám sa, že na konci stále volal svojho psa…“

Tibor prestal plakať, vysiakal sa do bratovej vreckovky, dal sa objať okolo pliec.

„Tibi, vydrž,“ prosil brat.

„Akého psa?“ spýtal sa usoplený Tibor.

„Asi svojho, viem ja?“

„Volal: Majka, k nohe? Volal Majku?“

„Nie, Bobyho. Brbotal niečo – Boby a furt len Boby, Boby…“

„Ale jeho pes sa volá Majka,“ nechápal Tibor. Prestal plakať, odsotil bratovu ruku z pliec a prižmúrenými očami sledoval Doktora. „Zopakuj to!“

„Nevolal žiadnu Majku. Volal Bobyho, myslel som si, že tak sa volá jeho pes. Viete, ľudia v takej situácii často spomínajú na…“

„Drž hubu, Doktor! Si ty len kus lajna!“

„Prečo?“

Tibor vstal tak prudko, až zhodil stoličku. Otočil sa, urobil pár krokov ku kredencu, vrátil sa za stôl a vystretý ako svieca sa spýtal Doktora: „Ešte niečo sa ťa spýtam. Sústreď sa! Spomeň si. Povedal aj farbu?“

„Farbu? Nie, žiadnu farbu nespomínal.“

Tibor sa nahol k bratovi.

„Aj tak viem, kde sú prachy. Ale musíme byť čo najskôr v meste. Koľko dá tá tvoja fordka?“

„Dva melóny stotisíc, a ak prišliapnem plyn, aj viac.“

56

Zolo doletel pred vežu a ešte ani nestál, Tibor už vyskočil z auta. Utekal na recepciu.

„Prosím vás, potreboval by som hovoriť s pani Zorou Kowalskou.“

„Je mi ľúto, no práve odchádza na spoločenskú akciu.“

„Ale toto je naozaj veľmi súrne!“

„Chápem, ale nesmiem nikoho prepájať, pani Kowalská je už v súkromí, už nepracuje.“

„Tak ma prepojte k nej do súkromia.“

„To nejde,“ usmiala sa milo recepčná. „Súkromie je súkromie.“

„Ja som Tibor zo salónu Laura…“

„Ja vás poznám.“

„Ide o posledné módne návrhy.“

„Sú v poriadku, už dorazili.“

„Veď o to ide!“

„Ale už som vám povedala, že pani Kowalská dnes nepracuje a ide na spoločenskú…“

„Ja viem, ja viem, už ste to povedali. Verte mi, nenaliehal by som, keby to nebolo súrne! Ide o posledný model, je tam chyba! Nemali sme ho doručiť, došlo k zámene, mala dostať niečo úplne iné! Ak jej to neoznámim, stane sa strašná vec, blamáž, a ja jej budem musieť povedať, že som tu bol, že som ju chcel varovať, ale vy ste mi to prekazili. Nespojili ste mi ju. Zoberiete si to na zodpovednosť?“

Zaváhala.

„Je to naozaj súrne,“ ešte ju postrčil.

Konečne sa rozhodla.

Zazvonil telefón. Vnútorná linka.

„Počúvam,“ ozvala sa temperamentne odmietavo, lebo pracovať sa jej už nechcelo.

„Pani Kowalská, je tu Tibor zo salónu. Vraj vám doručili niečo, čo nemali, nedá sa odbiť, tvrdí, že je to naliehavé, neviem, čo s ním.“

„Prepojte mi ho.“

Naťahovala si pančuchy a slúchadlo zvierala medzi plecom a uchom.

„Dobrý večer, pani Kowalská, tu je Tibor zo salónu Laura.“

„Dobrý večer. O čo ide?“

„Dnes sme vám z nášho salónu doručili tri modely. Čiernu figurínu s ružovými šatôčkami s klobúčikom v tvare hniezda, telovú figurínu s pánskym sakom a telovú figurínu s vašimi šatami na dnešný večer.“

„Viem, mám ich tu, práve si obzerám vašu prácu.“

„Volám kvôli tomu modelu s klobúčikom, ružové šaty s ramienkami.“

„Nemusíte. Všetko je v poriadku, ja sa na to zajtra pozriem a dohodnem sa s vaším majiteľom. Ak sa s tým bude dať niečo urobiť, urobíme kontrakt, ak nie, vrátime vám model koncom týždňa. Taká bola dohoda. Za sako a šaty zaplatím prevodom, ako sme sa dohodli s Eliotom.“

„Ja viem, ja viem, ale Eliot odcestoval a zveril mi celú transakciu. V salóne sme si uvedomili, že model nie je dorobený, dostali sme ešte nejaký nápad. Chceli by sme aspoň jeden deň na konečné úpravy…“

„No, tie ramienka by čosi potrebovali, to je pravda, ale môžete sa spoľahnúť – naše dievčatá to opravia a dajú to do poriadku.“

„Prosím vás, pani Kowalská, ja som tu dolu vo vestibule, bez problémov vybehnem hore po model a odnesiem ho na dorobenie. Nemôžeme si dovoliť blamáž, aby sme s takou renomovanou firmou, ako ste vy, obchodovali s nedokončenými kusmi. Eliot mi kládol na srdce, aby som za vami zašiel a model vzal na opravu. Sľubujem vám, že na tom budeme robiť celú noc a ráno ho máte späť v perfektom stave.“

Zora si natiahla pančuchy a zastala pred tromi modelmi na figurínach. Svoje šaty a sako poznala, zahľadela sa iba na klobúčik v tvare hniezda a priesvitné ružové kombiné.

„No, pán Tibor, teraz stojím pred tým vaším návrhom a…“ zaváhala, „ako si ho tak obzerám, možno nebude treba nič dorábať. Zvýrazníme tie ramienka, možno upravíme spodok, ale… nie! Viete čo, nie! Nebude treba nič prerábať, beriem to, aké to je. S Eliotom sa dohodnem, pozdravujte ho, keď sa vráti. Za sako a šaty ďakujem, vyrovnám sa s ním.“

„Počkajte, pani Kowalská, my máme eminentný záujem, aby ste boli spokojná, a chceli by sme na vlastné náklady urobiť detailné úpravy. O dve minúty som hore a zoberiem si…“

„Netreba! Už som sa rozhodla. Beriem šaty tak, ako sú. Dovidenia a pozdravte Eliota.“

Položila, vyzliekla figurínu a začala si naťahovať červeno-čierne šaty.

Tibor nemo civel na hluché slúchadlo. Previnilo sa usmial na recepčnú.

„Prepáčte, niečo nás prerušilo…“

„Neprerušilo, položila,“ neskočila mu na návnadu.

„Dobre, tak položila, lebo mi nedala možnosť vysvetliť jej detaily. Potrebujem, aby ste mi ju spojili ešte raz a…“

„Nie, to nemôžem.“

„Môžete. Pozrite, dám vám päťsto korún…“ Tibor zalovil v peňaženke, naozaj jej položil na pult bankovku, „a vy znesiete malú hubovú polievku, ale spojíte ma s ňou a dáte mi šancu. Ak nič nevybavím, viac vás nebudem otravovať.“

Už neváhala, za päťstovku jej to stálo.

„Pomôžeš mi?“

Otočila sa Chosému chrbtom a čakala pomoc. Zapol jej zips a šaty boli odrazu na živom modeli, vyzneli oveľa lepšie než na umelom. Otočila sa z boka na bok, obzrela sa v zrkadle. Vynikajúca figurína, dokonalý model.

„No?“

„Perfektné,“ odpovedal Chosé a vyzliekal svoju figurínu zo saka. Aj on chcel byť dnes perfektný. Nestihol sa ani obliecť a telefón zazvonil znovu.

„Ale už ma serú! Jasne som povedala, že idem na večeru!“ rozčúlila sa Zora.

„Zoberiem to…“

„Nechaj, to je aj tak pre mňa.“ Zodvihla. „Čomu ste nerozumeli na zákaze prepájať mi sem akékoľvek hovory?! Idem na akciu, musím sa pripraviť!“

„Prepáčte, ja viem, že idete na súkromnú akciu, ale to je zase ten Tibor zo salónu Laura. Chce vám niečo…“

„Spojte mi ho!“

Počkala, kým v slúchadle prestalo prašťať a škŕkať.

„Počúvam!“

„Prepáčte, pani Kowalská, to som ešte raz ja, Tibor. Nechcem byť dotieravý, ale aj ja musím počúvať príkazy šéfa, isto chápete. Eliot mi kládol na srdce, aby som ten ružový model priniesol späť do salónu, že sa ešte dá vylepšiť, má nápad, mohol by to dotiahnuť do dokonalosti, ktorú vy máte tak rada, poslal ma sem a ja sa bez toho modelu nemôžem vrátiť. On je preč a celá zodpovednosť leží na mojich pleciach! Určite bude telefonovať… čo mu mám povedať? Veď ide iba o jednu noc. Som tu dolu na vrátnici, o dve minúty vybehnem hore, zoberiem si šaty a zajtra ráno ich máte. Prosím vás, pani Kowalská… prosím vás. Eliot ma zabije…“

„Zabijem vás ja, ak neprestanete otravovať! Na šatách sa nič prerábať nebude, a ak, jedine podľa mojich pokynov a pripomienok! Zbohom!“

Treskla slúchadlom a namosúrene zagánila na telefón.

„Ak ešte raz zazvoní, zbehnem dolu a osobne ho vyfliaskam, zmrda krpatého!“

„Kto to bol?“ spýtal sa Chosé iba tak, aby mali o čom hovoriť pri obliekaní, inak ho Zorine problémy s modelmi pramálo zaujímali.

„Ten krpatý ambiciózny Tibor zo salónu Laura. Večne by sa mi chcel pchať…“

„To dúfam nie! Rozbijem mu hubu!“

„Mala som na mysli do zadku.“

„Veď aj ja…“

„Na teba nemá, neboj sa, to sa iba tak hovorí. Strašne by chcel vymeniť Eliota a hrať v Laure prvé husle. Skúša to všemožnými fintami a malými podrazmi, nikdy nezabudne pripomenúť, že ten či onen model navrhol alebo upravil on, pravdaže, iba ak sa podarí, ak nie, čuší ako voš pod chrastou, slizák jeden zákerný! Aj fintu s dorobením modelu si vymyslel, iba aby sa vyšvihol nad ostatných, aký je pedant a pracant. Vraj na tom bude robiť celú noc. Som si istá, že keby som zavolala Eliotovi, o ničom by nevedel.“

„Aj my máme v robote takých. Takí sú všade,“ uzavrel debatu o ničom Chosé.

Z bielej porcelánovej misky si vzal zlaté hodinky, hrubú zlatú retiazku a zlatý náramok. Prstene neznášal, tie odmietol, hoci Zora mu chcela kúpiť na každý prst aspoň jeden. Rozvešal po sebe zlaté doplnky, rozpažil a ukázal sa Zore v celej kráse.

„Voilà!“

„Ukáž,“ kriticky si ho poobzerala, napravila mu plecia, urovnala golier a súhlasne prikývla. „Takto nejako si predstavujem moderného ambiciózneho muža.“

Chosého dosť štvalo, že zlato musí nechávať v miske u Zory. Veľmi rád by nabehol ráno do kancelárie ovešaný ako vianočný stromček, nech Váňovi vyvalí bok od závisti, ale nemohol. Dobre vedel, že pôvod zlata by nijako neobhájil ani nevysvetlil a chodbové reči by sa mohli veľmi ľahko zvrtnúť na písomné hlásenie na inšpekciu – mal by iba problémy. Závistlivé chodbové svine vedeli akúkoľvek informáciu bleskovo spracovať do písomnej podoby a zaslať na správne miesta, s tým sa už stretol nejeden vraždár.

„A ja?“ zvrtla sa pred ním s požiadavkou na finálne ohodnotenie.

Kriticky si ju premeral, striedavo zovrel a našpúlil pery, pochybovačne pokrútil hlavou: „Neviem, v plavkách ti to svedčí viac…“

Letmo ho plesla po líci, potom ho cmukla a iba si vzdychla: „Nabudúce sa ťa radšej opýtam, ako sa ti páči farba vašich obuškov… V tom sa hádam ešte vyznáš. Poďme už, aby sme nemeškali.“

Zastavili sa na poschodí s módnym salónom. Tu sa nekončilo ani o pol šiestej, ani o pol ôsmej, v čase módnych prehliadok ani o pol noci.

„Vierka!“

„Áno, šéfka?“

„Ponáhľam sa, takže iba stručne. V obyváku mám troch Bobíkov, toho čierneho s ružovými šatami s klobúčikom prineste sem. Urobte mi fotografie a Valér nech rozkreslí model na veľké formáty…“

57

„Neprijala ma,“ posťažoval sa Tibor bratovi v aute.

„Čo navrhuješ?“

„Musíme sa sem vrátiť v noci s Doktorom.“

„Sú tu kamery.“

„Vzadu nie, mám to polozené. Viem, ako sa dostať na súkromné poschodia, no neviem, ako jej otvoriť byt.“

„To nechaj naňho.“

Doktor sa zahľadel na zámku, rozložil si náradie a vyskúšal planžety.

„Si si istý, že nezačne húkať?“

„Nie, ak ide iba na večeru, nič nezapína. Dolu má všetkých v robote a plné chodby ochrankárov. Jedine ak ide mimo mesta, vtedy zapína alarm. Musíme si švihnúť, aby sa tu niekto neobjavil.“

Zámka konečne cvakla a boli vnútri. Tri lúče z bateriek preťali temnotu.

„Doriti!“ zastonal Tibor v obývačke.

„Čo je?“

„Sú tu len dve.“

„A…?“

„Tá čierna je preč.“

„Akože – preč?“

„No tak, preč! Nie je tu, ste slepí?“

„Niekde musí byť!“

„Tak rýchlo, prebehnite celý byt!“

Prebehli, rozhádzali skrine, pozreli aj záchod, kúpeľňu aj balkón. Obidva.

„Nie je tu!“

„Kurva! Tibor, čo sa stalo?“

„Museli ju odniesť. Možno na fotenie, možno do trezoru, možno na dorábky, viem ja? Zistím to zajtra cez deň.“

„Kurva!“ zasyčal Doktor a od zúrivosti vrazil bielej figuríne do chrbta nôž. Trhol, otočil a znova trhol. Spadla, a aby nemohla kričať, rozdupal jej chrbát a odkopol hlavu.

„Si normálny? Zdrháme!“

58

V stredu bolela celý salón hlava, decká si voľno užili, ako sa patrí.

Aj Tibora bolela, hoci si neužíval. A rozbolela ho ešte viac po nepríjemnom telefonáte.

Úlohy boli rozdané, každý vedel, čo má urobiť. Všetci sa balili, iba Krauz sa flákal.

„Ideš už?“ posúril ho Chosé.

„Idem.“

Váňa vytočil číslo do módneho salónu a telefonoval. Krauz nechcel dať najavo, že aj tento telefonát ho zaujíma, predstieral, že sa balí a šuchce sa.

„Pán Briezka? Eliot Briezka? Tu je kriminálna polícia, radi by sme sa s vami porozprávali. Iba na chvíľu ste tu? Už odchádzate? My sa vynasnažíme, počkajte nás! Dobre, už ideme!“

Váňa s Kukym vypadli vypočúvať Eliota Briezku a Chosé s Krauzom sa vybrali k poľovníkovi Záborskému, aby si prezreli jeho drevársku dielňu.

Ako sľúbili šéfovi, začali robiť na dvoch prípadoch naraz.

„Salón Laura,“ predstavil sa Tibor.

„Pán Briezka? Eliot Briezka?“

„Áno.“

„Tu je kriminálna polícia, radi by sme sa s vami porozprávali.“

„Môžete, ale ja som sa tu zastavil iba na chvíľu. Som v Rakúsku na liečení a práve odchádzam.“

„Iba na chvíľu ste tu? Už odchádzate?“

„Áno, odchádzam. Čakám na auto – keď príde, musím ísť, nebudú ma čakať. Ale ak sa vynasnažíte…“

„Vynasnažíme sa, počkajte nás!“

„Čakám.“

„Dobre, už ideme!“

59

Tibor zavolal bratovi, ani nevedel vydržať v kancelárii ako zvyčajne. Vybehol von a čakal ho na chodníku. Od netrpezlivosti si ho premeral hore-dolu aspoň stokrát. Čakal dlho – Zolo mal prácu na opačnom konci okresu.

Padol do auta ako podťatý.

„Zolo!“ zachrapčal, dlane si pricapil na líca. „Kristepane, Zolo!“

„Neskuč už a povedz, čo sa stalo!?“

„Práve mi volala kriminálka. Chceli hovoriť s Eliotom…“

„Krimi…“

„Chceli s ním hovoriť! Chápeš?“

„Doriti aj s tým!“

Zolo zaradil rýchlosť a vyrazil. Najlepšie sa mu premýšľalo za volantom, nič tak neupokojí myseľ ako pomalá, monotónna jazda. Vybehol na okruh, zaradil sa do pravého prúdu, zladil si rýchlosť s ostatnými a uvažoval: „Prečo by volali Eliota? O tom, že je zlodej, vieme iba my. Doktor by ho nenatrel, určite nie, my dvaja tiež nie, sám by sa neudal…“

„Čo ak v tom nebol sám?“

„Ako – sám?“

„Ak ma špehovali dvaja a aj kradli dvaja, aj sa mali deliť dvaja, a ostal iba jeden, spanikáril a volal na políciu, že Eliot zmizol.“

„Ako ťa oslovili?“

„Pán Briezka. Či je tam pán Eliot Briezka.“

„Potom o jeho zmiznutí nič nevedia, inak by ťa tak neoslovili. Musí to byť náhoda, nič iné. Povedali ti do telefónu, čo chcú?“

„Nie, len – že idú za mnou.“

„A ty?“

„Že odchádzam do Rakúska a nemám čas.“

„Dobre si to zahral. Upokojíme sa. Nič nevedia a nič na nás nemajú. Teraz ma dobre počúvaj!“

Zolo si dal záležať, aby bratovi podrobne vysvetlil, čo budú robiť a prečo. Bolo mimoriadne dôležité, aby zachovali chladnú hlavu a pokračovali v pláne. Použil pár príkladov z basy a Tibor začal normálne dýchať, aj farba sa mu vrátila.

„Výborne, bráško, takto sa mi páčiš! Ideme na to. Vysadím ťa pred vežou a zájdem dozadu na malé parkovisko. Ty musíš ísť do salónu a zistíš, kde je figurína a čo sa s ňou bude diať. A dávaj si bacha, buď nenápadný, nech si ťa nikto nevšimne. Si pripravený?“

„Som. Bože, len nech sa už nič nestane!“

„Už ma nechaj, hore trafím.“

„Ticho, pacient!“

Naložil uboleného detektíva do výťahu, použil jeho kľúč na odkódovanie súkromných poschodí, chvíľu sledoval farebnú hru čísel na ovládacom paneli, pokrčenými kolenami vyvažoval zrýchlenie, až konečne tesne pod strechou vystúpili. Výťah bol súčasťou súkromnej chodby s bytmi, dvere do Zorinho bytu boli hneď pri výťahu. Chosé otvoril, a kým stihol protestovať, Krauz ho vtlačil dnu.

„No zbohom!“ žasol.

V obývačke stál les figurín, takže z celého bytu nebolo vidieť prakticky nič.

„To je náhoda, alebo…“

„Takto je to tu stále. Každý večer jej sem zdola vláčia tieto nechutné umelohmotné príšery. Dokáže sa s nimi maznať do tretej v noci a ja si v posteli leštím bambus. Iba vy na oddelení si myslíte, ako si so Zorou užívam.“

Obišli figuríny a dostali sa do obývateľnej časti obývačky. Krauz bez rozpakov zamieril k stolu s karafou. Nalial do dvoch vodových pohárov, privoňal, kývnutím hlavy odsúhlasil kvalitu aj množstvo naliateho moku a jeden pohár podal parťákovi.

„Lekár povedal, že nesmieš piť, ale povedal aj to, že musíš veľa piť. Povedal to tak rýchlo a tak zmätene, že si teraz celkom presne nepamätám, čo smieš a čo nie. V každom prípade tento by mal byť tvoj posledný, kým nedoberieš antibiotiká.“

„Rišo, ale ja som niekde čítal, že alkohol nemá na antibiot…“

„Môžem ťa o niečo poprosiť!?“

„Dobre, tak skúsim iba čaj,“ rezignoval maród.

Krauz sa zatúlal k výkladu namiesto okna, pohrával sa s pohárikom v ruke a usrkával. Odhrnul žalúzie a zahľadel sa dolu. Mesto začalo blikať neónmi o hodnú chvíľu skôr než v iné jesenné dni, lebo temnota na oblohe potemnela ešte viac a prvé kvapky na Krauzovom aute vystriedali druhé, oveľa väčšie, hustejšie.

Aj tak to bol pohľad pre bohov, vlastne vďaka dažďu a nízkej olovenej oblohe to bol ešte úchvatnejší pohľad než inokedy. Do televízneho vysielača udrel blesk a dva ďalšie v rýchlom slede do lesa v okolí – Krauz takú krásu v živote nevidel.

„Niekto sa vie narodiť,“ vzdychol si, vrátil sa ku kamarátovi a otrčil pohár. „Tak na zdravie. Na tvoje.“

„Sarkazmus je to posledné…“

„Myslel som to vážne! Dopi a zalez do postele. Ozaj, má ti tu kto aspoň uvariť čaj?“

„Videl si už kuchyňu?“

„Nie.“

„Je väčšia ako tenisové kurty a plná všetkého možného.“

„Zorka sa stará.“

„Zorka má na to dievčatá. Neboj sa, určite tu od hladu a smädu nezomriem.“

„Máš tam aj urologický, alebo ti mám zajtra priniesť?“

„Je tam sto druhov čínskych, indických, cejlónskych a kadejakých, jeden bude určite aj urologický, neboj sa.“

„Tak ma poď vyhodiť.“

Krauz dopil, smutne zagánil na plnú karafu, odložil pohár a zamieril k východu. Zase museli obísť les figurín. Krauzovi nedalo, aby sa nepristavil a neprezrel si niečo, čomu vôbec nerozumel.

Bezradne stál pred lesom figurín z farebného plastu – biele, čierne, v telovej farbe a dve červené. Niektoré boli kompletné, niektorým chýbali ruky, iným nohy, pár z nich stálo na trojnožke a chýbalo im všetko, bol to iba osekaný trup bez hlavy. Handry omotané okolo figurín vylúdili na Krauzovej tvári úsmev.

„Chosé, keby mi takto prišla domov moja žena,“ ukázal na krajnú figurínu, ktorej bolo vidieť prsia aj všetko tam dolu, napriek tomu, že bola oblečená, „tak sa seriózne pohádame.“

„Nepríde, neboj sa,“ chlácholil ho parťák, „musela by za to vycálovať tvoj polročný plat.“

„Toto nič?“

„Čím väčšie nič, tým je to drahšie, toľko som sa za tých pár mesiacov pri Zore už naučil, ale nepokúšaj sa to pochopiť aj ty. Toto sa totiž nedá pochopiť, to je móda, sú to módne modely a ty so svojím policajným mozgom si od toho na kilometre vzdialený.“

Krauz si všimol figurínu bokom. Celkom sa mu páčila.

„Vidíš, Chosé, napríklad tamtá je celkom pekne oblečená…“

„To sú svadobné šaty, ty teľa, a už vypadni!“

Chosé odprevadil kolegu až na chodbu. Krauz stlačil tlačidlo na výťahu, ale nič sa nestalo.

„Aha, musím ti odkódovať výťah mojím kľúčom. Počkaj, mám ich v saku.“

„Nemusíš, ja zbehnem dolu, len si choď ľahnúť,“ odmietol Krauz, lebo sako bolo na opačnom konci bytu, prehodené cez operadlo.

„V tom prípade ti stačí zbehnúť päť poschodí tamtým schodiskom. O päť poschodí nižšie je salón a kancelárske priestory, odtiaľ je výťah verejne prístupný pre všetkých.“

„V pohode.“

„Ale ak chceš, tak počkaj.“

„Netreba! Päť poschodí nadol je v rámci kondičky iba taký malý tréning. Zalez a kuríruj sa, sme v kontakte, keby dačo.“

Kývli si na pozdrav.

Krauz zbehol päť poschodí, sklenými dverami sa dostal z podesty na chodbu pred výťahy a jeden oproti nemu sa práve s cinknutím zatváral. Krauz pobehol, ale ruku ani nohu už do dverí vsunúť nestihol.

Stihol si však všimnúť malého chlapíka v kabínke. Nikto iný tam nebol, iba šťúply chlapík. Zbadal Krauza a snažil sa na paneli stlačiť rýchle otváranie dverí, ale keď sa im na zlomok sekundy stretli pohľady, akoby na chvíľu zaváhal. Sklopil pohľad a otočil sa bokom, akože manipuluje s tlačidlami a snaží sa výťah zastaviť. Nepodarilo sa, dvere sa zavreli a výťah sa rozbehol dolu.

Tibor sa v salóne zdržal asi polhodinu. Zora tu nebola a nikto iný sa ho vyhodiť neodvážil. Všetci vedeli, že dodáva tie najkvalitnejšie modely, a kým nie sú predané, asi má právo prísť ich skontrolovať a opraviť. Dnes ani veľmi nezlepšoval, skôr si prišiel pokecať, aspoň tak to dievčatám pripadalo.

Tibor zistil, čo potreboval, rozlúčil sa s dievčatami a vyšiel na chodbu. Privolal si výťah. Mal šťastie, musel byť iba pár poschodí od neho lebo dvere cinkli a mohol vojsť.

V tom momente treskli dvere zo schodiska a začul rýchle kroky. Dobre vedel, ako ťažko sa v takýchto výškových budovách človek dočká výťahu, načiahol sa k tlačidlu ovládajúcemu núdzové otváranie dverí a pozrel na dobiehajúceho chlapíka, aby ho úsmevom ubezpečil, že sa nemusí náhliť, že má výťah pod kontrolou a počká ho.

Tiborovi prebehol po chrbte mráz a prst dočahujúci tlačidlo sa zachvel. Dvere sa zavreli a výťah sa rozbehol dolu.

Krauz ostal zarazene stáť.

Krpec krpatý – a ten ksicht… už ho niekde videl…

Kde ho len videl? A prečo nezastavil výťah? Naozaj nestihol? Kde ho len…?

„Doboha!“ uľavil si Krauz.

Odrazu sa mu rozsvietilo. Bol to naozaj on?

Za chrbtom mu zazvonil cingáčik. Prišiel iný výťah. Krauz sa okamžite zvrtol, vbehol dnu a pridal sa k staršej paničke so psíkom na rukách. Zastali na poschodí s reštauráciou a Krauz musel počkať, kým panička komótne vystúpila. Keď konečne zostúpil z výšin mrakodrapu na prízemie, vybehol z výťahu ako za mladých čias na ihrisko, no len čo ho zbadala večne usmiata recepčná, zavolala na celú halu: „Hééj, vy!“ a všetci vo vestibule sa ustráchane pozreli na pokrikujúcu recepčnú, potom na hejvyho, na ktorého ukazovala.

Čo mal robiť? Ak nechcel škandál, musel sa zastaviť pri recepčnom pulte. Dobre vedel, že takéto hogo-fogo výškové domy pre zbohatlíkov majú nielen vlastnú recepciu, ale aj vlastnú ochranku – aby ho nejaký penzista s pištoľou naháňal po parkovisku, to fakt nepotreboval.

„No?“ vyštekol, lebo nohy mu už utekali von, ale ruky sa ešte držali recepčného pultu.

„Vy ste prišli s Chosém?“

„No.“

„Práve prišla slečna Zora, parkujete jej na mieste a chcela by…“

„Neskôr! Ja sa za ňou zastavím neskôr. Chosé je môj najlepší kamarát a nič som neukradol, nevolajte ochranku. Už musím, ponáhľam sa!“

Nohy už bežali, prikázal rukám, aby sa pustili pultu, dobehli nohy a celý detektív, ako bol, vybehol na parkovisko pred hlavný vchod.

Chýbalo mu presne tých pár sekúnd pri pulte. Krpec práve nasadol do modrého auta a ufujazdil z parkoviska na cestu, auto ostro zahlo doprava a stratilo sa za rohom výškovej budovy.

Krauza ošľahla spŕška dažďa priamo do tváre, uvedomil si, že vybehol spod striešky nad hlavným vchodom na nekrytý chodník. Kým ho zasiahla druhá spŕška a kým sa stihol vrátiť pod striešku, všimol si, že auto má na streche malý žltý výrastok – hoci nesvietil, bolo mu jasné, že je to taxík. Krpec naskočil na strane spolujazdca a celý sa schoval za operadlo sedadla, vodič taxíka bol podstatne robustnejší – spoza opierky mu vytŕčala hlava, aj plecia bolo vidieť.

Kým Krauza oslepila spŕška, snažil sa všimnúť si čo najviac. Čo najviac pre policajta znamená poznávacia značka. Mal pocit, že videl prvé písmená DS, teda auto z Dunajskostredského okresu, ale nebol si istý, lebo dážď mu vymyl oči, nestihol zaostriť.

„Doriti…“ poďakoval sa búrke za pomoc, vyhrnul si golier na bunde a rozbehol sa k autu. Kým ho otvoril, zmokol ako šteňa.

60

„Prečo ma nečakáš vzadu?“

„Nebolo tam miesto.“

„Tak rýchlo upaľuj!“

„Zase sa niečo stalo?“

„Stalo a… toto už nemôže byť náhoda, Zoli!“

„Čo je?“

„Rýchlo zmiznime! Lejak by nám mohol pomôcť!“ kričal rozrušený Tibor.

Zolo vybral dve ostré zákruty ako ozajstný profík a zamieril na výpadovku. Vošli do hustého dažďa, stierače makali na plné obrátky, ale sotva stíhali. Tibor bol rád, že im počasie pomáha, lebo ak majú problém oni s unikaním, určite budú mať problém s prenasledovaním tí, čo by sa ich rozhodli prenasledovať.

„No? Začni.“

„Pamätáš sa, ako som ti raz rozprával, akú zvláštnu známosť má Zora?“

„Hej. Zbalila nejakého fízla.“

„Nie nejakého, ale detektíva. Hovoria mu Chosé. Poznáme sa, predstavili nás, tuším si aj tykáme.“

„A…?“

„Oni robia vo dvojici.“

„Viem. To vie každý.“

„Ten druhý bol práve teraz na chodbe pred salónom. Skoro mi nastúpil do výťahu. Len tak-tak som mu zdrhol! Chápeš?“

„Boha!“

„Zolo, niečo sa deje! Najprv volajú Eliota, teraz snoria pred Zoriným salónom. Hovorím ti, niečo sa deje! Poďme za Doktorom a tým jeho pripečeným bratom. Musíme celú akciu odpískať a stiahnuť sa do ulity, kým nezistíme, po kom idú.“

„Poďme, to bude najrozumnejšie.“

61

Doktorova kuchyňa sa stala ich hlavným stanom – akoby im zdomácnela, hoci proti ich vôli. Tibor začal od konca. Začal s tým, že ich už naháňa kriminálka, a to nemal.

„Počkaj, počkaj,“ prerušil ho Doktor. „Mal si zistiť, čo je s prachmi, kde je figurína a čo podnikneme ďalej!“

„Figurína už nie je v salóne. Zase som sa k nej nedostal, lebo ju preniesli hore k Zore. Všetky modely tam budú až do rána a ráno pôjdu do Viedne.“

„Dobre, a to sa na módne prehliadky prevážajú šaty aj s figurínami?“

„Nie, na prevoz modelov sa používajú hromadné vešiaky na kolieskach. Na šaty, čo budú predvádzať modelky. Ale v piatok nebude vo Viedni iba módna prehliadka, je to spojené aj so statickou výstavou, bude trvať asi týždeň. Okrem toho tam budú dve spoločenské akcie súvisiace s módou – na jednej sa bude prezentovať fúzia našej značky so Zorinou.“

„No a? To znamená, že tam povezie aj svoje figuríny?“

„Môže sa stať. Niektorí módni návrhári sú poverčiví a používajú zásadne iba vlastný materiál.“

„Teda sa môže stať, že figurína nám upláchne do Viedne?“

„No…“ zaváhal Tibor, „čisto teoreticky by sa to mohlo…“

„Rozhodnuté, ide sa na vec!“

„Nie!“ protestoval Tibor. „Nejde sa nikam! To sa ti práve snažíme so Zolom vysvetliť! Počúvaj ma…“

„Samé ucho.“

„Na obed mi volala kriminálka, presnejšie, zháňali Eliota – predstavil som sa v jeho mene a odrbal som ich.“

„Výborne! A čo chceli?“

„Neviem, nemal som chuť sa s nimi vybavovať. Nie je dôležité, čo chceli, dôležité je, že volali!“

„Fízli volávajú stále, ja by som v tom tragédiu nevidel.“

„Ale pred chvíľou som sa na chodbe pred salónom takmer zrazil s detektívom z kriminálky, ktorého poznám z videnia. Je z oddelenia vrážd – v tom by som už tragédiu videl!“

„No…“ zaváhal Doktor. „Nezistil si, načo tam bol, však? Čo ak v tom salóne šije?“

„Doktor! V takom salóne môže šiť iba policajt, ktorého o pol roka zavrie inšpekcia za úplatky, on na to nevyzerá, práve naopak, idú o ňom iné chýry.“

„Aj tak to môže byť iba náhoda. Nevadí, ideme ďalej. Dohodneme sa, kto bude čo dnes večer robiť.“

„Nedohodneme! Nič sa robiť nebude! Nebudeme riskovať!“

„Nebudeme riskovať ani to, že prachy nám zdrhnú do Viedne?“

„To musíme risknúť. Okrem toho nie je isté, či práve tá figurína…“

„Tak dosť! Už vás mám plné zuby! Tibi, už dlhší čas ťa podozrievam, že s nami nehráš poctivú hru. Mal si zistiť, kde sú prachy a ako sa k nim dostať, a teraz, keď si zistil, chceš nám brániť, aby sme po ne išli. Mne to pripadá, akoby si niečo kul aj so svojím bratom poza náš chrbát. Vieš, kde sú prachy, ale nás k nim pustiť nechceš a vymyslíš si príhodu o telefonujúcom fízlovi, o fízlovi na chodbe pred salónom – robíš všetko pre to, aby sme sa vzdali akcie. Už dosť, povedal som! Dnes večer si ideme po prachy, rozdelíme sa, a už s vami nechcem mať nič spoločné!“

„Tak to teda nie!“ zrúkol Zolo, aby podržal brata, a vyskočil spoza stola.

V tom momente Doktor kývol na Pištu, ten vyskočil zarovno so Zolom, ale na rozdiel od neho Pišta vylovil spod stola brokovnicu. Zahnal sa a trafil Zola do rozkroku.

Pišta bol pripečený, zato mocný chlap a s brokovnicou to vedel. Zolo nečakal taký razantný útok a nestihol úder vykryť. Pažba sa mu zaborila do rozkroku a v tele sa mu rozstrekla neznesiteľná bolesť. Druhý úder dostal do brucha, až sa zlomil v páse. Od brucha sa pažba mihla k brade a Zolo sa napichol. Dostal nefalšovaný ostrý hák na bradu a odporúčal sa na zem na počítanie.

„Vzadu za pásom má pištoľ, zober mu ju,“ velil ďalej Doktor.

Vyskočil aj Tibor a s výkrikom: „Vy svine!“ sa vrhol Doktorovi na mohutný chrbát.

Malo to asi taký účinok, akoby Doktora okakal holub.

Zola priviazali o stoličku šnúrou na bielizeň, Tibora iba tak posadili a pribili ho pohľadmi. To by malo stačiť.

Zola museli obliať vodou, inak by sa neprebral. Krvácajúce ústa mu ošetrili mastnou utierkou na riad.

„Ako to stále hovoríte?“ spýtal sa Doktor. „Že upokojíme sa? No tak sa upokojíme, páni. Opäť preberám velenie a dúfam, že naposledy. Dovoľte, aby som vás oboznámil s programom na dnešný večer. Rozdelíme sa. Pomiešame si dvojice. Zolo ostane tu s mojím bratom a my dvaja, Tibi, sa vyberieme do veže. Ja viem otvárať dvere, ty sa vieš orientovať. Nikoho iného nepotrebujeme, iba by nám zavadzal. Vojdeme do bytu, vezmeme si, čo je naše, a vypadneme. Pišta…“

„No?“

„Teraz dávaj pozor ty. Keby tento krpatý buzerant na mňa niečo vyskúšal a nevrátil by som sa do rána, Zola podrežeš a zakopeš v záhrade vedľa toho prvého. Pochopil si?“

„Jasnačka!

„Tibor! Počul si, čo som mu prikázal? Dobre si rozváž, kam ma povedieš a čo spravíš. Život tvojho brata je odteraz iba v tvojich rukách.“

62

Tibor vošiel prvý, Doktor hneď za ním a rýchlo zavrel dvere.

„No spánombohom…“ zašepkal Tibor, keď zbadal zástup figurín pred sebou.

„Čo má byť toto?“ šepkal Doktor.

„Dala si ich sem navoziť všetky, ešte z nich bude vyberať a tie vybraté si tu nechá ako vo veľkom bytovom sejfe.“

„Budeme potrebovať veľké svetlo.“

„Nie, nemôžeme zapáliť. Musia stačiť baterky. Začni skraja, z tamtoho, ja začnem tu. Hľadáme čiernu s nalakovaným palcom na pravej nohe.“

„Kurva! Tibi! Tam niekto leží…“

„Polícia! V mene zákona sa vzdajte, lebo…“

Ozval sa výstrel a jednej figuríne odletela ruka, potom nasledovala paľba a obanovalo viac figurín.

Chosé sa prebral zo spánku do polospánku. Zdalo sa mu, že počuje nejaké hlasy, tlmenú vravu, šepot. Ešte stále sa neprebral a nevedel, či sníva, či sa mu to zdá alebo tu niekto naozaj je.

Ležal v obývačke na diváne a snažil sa precitnúť.

„Nie, nemôžeme zapáliť. Musia stačiť baterky. Začni skraja, z tamtoho, ja začnem tu. Hľadáme čiernu s nalakovaným palcom na pravej nohe.“

Počul z diaľky a už si bol istý, že nespí, že sa mu to nezdá. Vzoprel sa na lakte a zahľadel sa do davu figurín na opačnom konci obývačky. Dve sa podozrivo hýbali.

„Kurva! Tibi! Tam niekto leží…“ teraz už počul jasný šepot.

„Polícia! V mene zákona sa vzdajte, lebo…“

Nedokončil, vetu uťal rachot výstrelu. Guľka nasmerovaná na jeho hrudník trafila figurínu do ruky, odtrhla ju, vychýlila sa a kúsok vedľa Chosého hlavy sa dunivo zaryla do sedačky.

Chosé nelenil, zalovil pod vankúšom, vybral, obtiahol a vystrelil na miesto, kde sa pred chvíľou objavil záblesk. Netrafil, lebo z tmy sa ozvali ďalšie výstrely a zaregistroval ďalšie záblesky. Bolo ich veľa, našťastie iba z toho istého miesta. Došlo mu, že strelec je iba jeden a že ak sa sústredí, bude mať šancu prežiť. Hoci nekrytý, ale šanca tu je.

Namieril na záblesk, sústredil sa, no súper ho predbehol. Ozvali sa dva výstrely krátko za sebou a Chosého niečo uštiplo na krku. Najprv to bol iba štípanec, ale o zlomok sekundy ho pootočilo a po krku a ramene sa mu rozstrekla bolesť. Dva ďalšie výstrely, ktoré pôvodne smeroval do zábleskov na konci obývačky, išli do zeme, ruka mu sama od seba začala klesať a prestával ovládať prsty. Namiesto prstov cítil iba narastajúcu bolesť a kŕč.

„Rýchlo von!“ začul z húfu na opačnom konci obývačky, a už to nebol šepot, bol to krik.

Počul, ako sa otvorili a zaplesli vchodové dvere. Pokúšal sa ešte brániť, ešte chcel zodvihnúť zbraň do palebnej polohy, ale ruka neposlúchala. Pištoľ mu vypadla a ruka ostala visieť.

Zatočila sa s ním celá obývačka, odrazu zbadal hviezdičky a mal pocit, že sedí na húsenkovej dráhe – aj žalúdok sa správal podľa toho a naplo ho. Zvalil sa na sedačku a zhlboka dýchal.

Oči sa mu zatvárali, v beztak tmavej obývačke ho obklopila ešte hustejšia tma.

„Nesmiem omdlieť! Ešte nie!“ pomyslel si a sústredil sa na telefón, nie na bolesť v ruke.

Vstal, dopotácal sa do kuchyne, na prenosnom telefóne vyťukal recepciu a…

„Chosé… ochranku… strieľajú… ochranku hore… uzavrite východy…“

Telefón mu vypadol, nohy sa mu podlomili. Musel si sadnúť na zem. Siahol si na krk. Krk aj rameno boli mokré.

Pochyboval, že by sa až tak spotil, pochyboval, že by Zore do bytu zatekalo.

Ovoňal si prsty.

Bola to krv.

Stratil vedomie.

63

Krauz dorazil do práce kozmickou rýchlosťou a vrhol sa rovno do kancelárie šéfa. Už tam sedeli Burger, Hanzel, Kuky a Váňa.

Váňa držal v jednej ruke klobásu, v druhej pletenku. Konečne jedol a šťastne sa usmieval, hoci nikto v kancelárii nemal dôvod na smiech.

„Ani tebe nedám,“ pozdravil Krauza. „Už ma pustili.“

„Nechcem, len si daj a rob všetko preto, aby si ostal s nami, nie v nemocnici, ty tĺk! Kde je? Ako je s ním?“ vypálil na šéfa pár otázok.

„Nič mu nie je, iba prestrelené rameno, ale dosť blízko pri krku. Má zlomenú kľúčnu kosť. Orgány ani tepny chytené nie sú. Simulant, zajtra má prvú nočnú…“

Až teraz mali dôvod na smiech a aj sa schuti rozosmiali. Krauz dopadol na stoličku, akoby mal metrákový zadok.

„Hovado jedno! Ja ho asi zabijem, tak ma vystrašil…“ dychčal.

„Takže, vážení, keď sme sa tu tak pekne zišli, mali by sme začať niečo robiť. Čo poviete? Ste tu skoro komplet stoštyridsaťjednička a zákazník vás už čaká. Šup-šup do roboty a o hodinu chcem vidieť na stole kompletné priznanie.“

„Čo mu je?“ Krauz vyvalil oči na Burgera a bradou nenápadne mykol smerom k šéfovi.

„Nič,“ odpovedal s úsmevom Burger. „Má to dobre premyslené, vie, čo hovorí. Páchatelia boli dvaja. Jedného ochranka chytila, druhý zdrhol modrým taxíkom s dunasztredskou značkou, ale už sme vyhlásili pátranie, ďaleko sa nedostane. Toho chyteného máme vedľa v kancelárii.“

„A už by bolo načase, aby ste si ho zobrali k sebe a celý prípad vyriešili, už ma prestáva baviť robiť im na poradách vola!“ uzavrel polnočné sedenie šéf.

64

„Tibor!“ žasol Krauz, keď im uprostred noci do kancelárie predviedli páchateľa. „Len sa neokúňaj! Poď ďalej, sadni si! Ako doma, ako doma… lebo pár rôčkov tu budeš doma, a nielen ako…“ usmial sa Krauz. „Už sme sa dnes videli, však? O tretej si bol vo veži, nie? Bol si to ty, však? Ale vieš čo? Len si pokojne sadni a urob si pohodlie, budeme mať dosť času na rozhovor.“

Tibor dostal tvrdú stoličku uprostred kancelárie.

Krauz si pritiahol svoju bližšie, aby mu videl do očí.

Hanzel si pritiahol svoju z druhej strany, aby tvorili rovnoramenný trojuholník.

Burger si pripravil zápisník, pero a otvoril si včerajšie noviny, aby ich nerušil.

Váňa sa ládoval klobásou, tlačenkou a vajcom natvrdo, schuti to zajedal pletenkou a zapíjal malinovkou.

Kuky sa postavil za neboráka v strede kancelárie, začal mu za chrbtom pochodovať sem a tam.

Zostava bola takmer kompletná, každý bol na svojom mieste, len kreslo vzadu v rohu zívalo prázdnotou. Mohli začať a aj začať chceli, lebo niekto sa pokúsil zastreliť ich kamaráta, a to policajti nemajú radi. Radšej prídu do roboty aj uprostred noci a urobia všetko preto, aby zistili, kto to bol, a aby sa mu dostalo odmeny podľa práva.

Kým padla prvá otázka, zákazník ich prekvapil a začal sám od seba.

„Pán Krauz…“

„Ty ma poznáš?“

„Poznám Chosého, tykáme si…“

„To ti teraz pramálo pomôže.“

„Viem, nehovorím to preto. Poznám ho a videl som vás spolu v Tulipáne, aj v meste, viem, že ste parťáci.“

„To je dobre. Potom asi vieš, ako parťáci spolu nažívajú. Ako bratia, Tibi, ako bratia.“

„Viem, a práve o tom chcem s vami hovoriť.“

„Aj ja, Tibi, aj ja. Počítaj s tým, že sa s tebou budem rozprávať ako s človekom, čo sa mi pokúsil zabiť brata. Možno to bude pre teba veľmi bolestivý rozhovor.“ Krauz kývol na Kukyho.

Kuky sa zastavil a odzadu položil ruky Tiborovi na plecia. Takmer si od strachu cvrkol, ale spamätal sa.

„Ja viem, som si toho vedomý, hoci v skutočnosti to tak nebolo. Toto, čo teraz robíte, je zbytočné, som ochotný spolupracovať,“ ustráchane sa obzrel a vzhliadol na Kukyho v obave, či bude pokračovať.

Krauz znova kývol, ruky sa z pliec stratili a začali znova pochodovať. Tibor sa na stoličke vystrel, viditeľne sa mu uľavilo.

„Nestrieľal som, nemal som zbraň, strieľal Doktor. Ale ak začneme takto, nikam sa nedostaneme a stane sa ďalšia tragédia. Oni ho zabijú…“

„Asi sme naozaj začali zle, lebo ničomu nerozumiem.“

„Pán Krauz, ak ma začnete vypočúvať podľa všetkých pravidiel kriminálky, ktoré ma brat Zolo naučil, budeme tu hodiny a hodiny rozprávať, ako sme sa pripravovali, ako sme to spravili, kam sme išli, kde sme boli, kam sme išli potom – a čas bude bežať. Ale Zolo toľko času nemá, prežije iba do rána, také bolo ultimátum. Chcem vás o niečo požiadať.“

„Požiadať? Nie si v situácii, že by si mohol niečo žiadať.“

„Aj tak vás chcem o niečo požiadať, lebo som o vás počul, že ste férový chlap. Môjho brata Zola držia v dome ako rukojemníka, a ak sa môj spolupáchateľ do rána nevráti, debil s brokovnicou ho podreže a zakope, ako zakopali Eliota.“

„Zakopali Eliota?“ žasol Krauz.

„Zabil ho a zakopal Doktor. Aj o tom vám poviem, aj to, kde ho nájdete. A nielen to, poviem vám všetko, lebo pre mňa tie prachy už nemajú cenu. Prišiel som o všetko, na čom mi záležalo, a už takto ďalej nechcem žiť. Nechcem prísť aj o druhú milovanú osobu. Poviem vám všetko, ak teraz prerušíte výsluch, pôjdete do domu a zachránite mi brata.“

„Brata, hovoríš,“ uvažoval Krauz.

„Brata. Vy ste začali s tým, že parťák je pre vás ako brat, takže asi chápete, aké silné je to puto. Mne teraz ide predovšetkým o môjho brata. O chvíľu ho zabijú. Bez vašej pomoci určite. Pomôžte mi – a ja pomôžem vám.“

Krauz si odkašlal, preniesol si stoličku za stôl, lebo sa zdalo, že v tomto prípade by klasickým spôsobom výsluchu narobili viac škody než osohu.

Pozrel na Burgera. Zložil noviny a prikývol. Pozrel na Váňu. Kto by ho nepoznal, mylne by sa domnieval, že je to iba nenažraná kopa sadla, v skutočnosti dával dobrý pozor na každé vyrieknuté slovíčko a tiež prikývol. Kuky tiež. Aj Hanzel.

„Dobre, Tibi, tak vysielaj! Ale ak si myslíš, že na nás ušiješ búdu a iba nás tým zdržíš, si na veľkom omyle a bude ťa to bolieť.“

„Nešijem, hoci som vyučený krajčír. Tak počúvajte…“

65

November bol pre Zola milostivý mesiac – rozvidnievalo sa oveľa neskôr než v júni, čo mohlo dosť podstatne ovplyvniť dĺžku jeho života.

Komando kukláčov preskočilo plot, keď u susedov zakikiríkal prvý kohút a ranné zore sa zapálili prvými nesmelými odleskmi ešte schovaného, prebúdzajúceho sa slnka.

Pišta spal v kuchyni na gavalci, zakrvavený Zolo driemal so zvesenou hlavou, pevne uviazaný o stoličku. Ani jeden nestihol klásť odpor.

Krauz chcel akciu naplánovať a viesť sám, ale keď Tibor spomenul brokovnicu, Mayor mu to zakázal. Nemohol riskovať životy svojich ľudí, hoci odhodlaných a schopných všetkého. Na riskantné podujatia tu mali skupinu špecialistov a ako sa ukázalo, jeho rozhodnutie bolo správne, chlapci zvládli úlohu na výbornú, nepadol ani výstrel a mali ďalších dvoch páchateľov.

Štvrtý si ešte jazdil po okrese v taxíku, ale bola iba otázka času, kedy mu dôjde benzín.

S páchateľmi problém nemali, tých bolo dosť, horšie to bolo s obeťou. Tibor povedal, že je zakopaná v záhrade, ale nič nenašli.

Museli sa rozdeliť, všetci v kancelárii ostať nemohli, niekto musel ísť do terénu riadiť akciu a pátranie po obeti. Krauza nechali v kancli, lebo so spolupracujúcim podozrivým nadviazal najlepší kontakt. Do terénu vyrazili Burger s Hanzelom.

„Rišo?“ volal Burger z terénu.

„No?“

„Počúvaj, ešte raz sa ho opýtaj, kde má byť zakopaný! Prezreli sme celú záhradu, no je tu len stará tráva a udupaná zem. Žiadny hrob, žiadna prekopaná zemina, nič! Záhrada je neobrábaná, spustnutá, roky tu nikto do zeme nekopol. Vyjebáva s nami a je nám tu zima!“

Ale Tibor nič bližšie nevedel.

Namiesto Tibora museli použiť psa – mŕtvolára.

Niektoré psy sú milé, pekné, prítulné, huňaté, zlaté, ťuťuli-muťuli – ale pár z nich sa živí vyhľadávaním mŕtvol. Nesmrdia, ani nenosia masku z Baskervillu, tiež sú milé, iba majú smolu a vyfasovali hnusnú prácu.

Asta, čierna fenka vlčiaka, našla Eliota po polhodine pobehovania po záhrade.

„Žije. Previezli sme ho do nemocnice. Má zlomenú sánku a dve spodné rebrá, ale prežije, dostane sa z toho,“ oznamoval Krauz, keď sa konečne dovolal do nemocnice.

„Ďakujem,“ uľavilo sa Tiborovi. „Mal som o brata naozaj strach.“

Krauz si sadol za počítač a pripravil si prsty.

„A teraz by si mal ty splniť svoju časť dohody, Tibi.“

„Splním. Splním, naozaj neklamem. Všetko sa to začalo, keď ma nasrali v banke, kde mi bolo dobre. Vyhodili ma za blbosť, ktorú som nespáchal…“

Tibor dlho rozprával. Krauz dlho písal.

„Jednej veci nerozumiem,“ zastavil sa Krauz uprostred výsluchu. „Ak Doktor zakopal telo, prečo musela ísť noha inde? Vôbec ste nepočítali s tým, že na smetisku ju môžeme nejakou hlúpou náhodou nájsť? Prečo ju vlastne odsekol?“

„Mám to iba od brata, ja som tri dni ležal v horúčke a osobne som sa s Doktorom o tom nestihol porozprávať. Chcel som, vedel som, že sa tomu rozhovoru ani jeden nevyhne, ale chcel som až neskôr, keď opadnú emócie a celú akciu skončíme. O podrobnostiach tej noci v šope s ním hovoril iba Zolo, ale všetko mi porozprával. O nohe rozhodol Doktor. Keď vytriezvel a uvedomil si, čo spravil, chcel, aby sme aj my dvaja s bratom boli zainteresovaní na vražde, a aby sme ho nemohli natrieť, rozhodol sa, že on odprace telo a my nohu, aby z nás boli spolupáchatelia. Donútil Zola, aby mu pomohol vyčistiť šopu, potom mu dal nohu v igelitovom vreci, aby sa jej zbavil po svojom. Zolo nevedel, čo s ňou, no spomenul si, čo som ja spravil s obalmi z banky, odviezol sa do mesta a na kraji sídliska ho hodil do kontajnera. Nemohol vedieť, že sa zopakuje fatálna náhoda z leta a smetiari nebudú voziť do spaľovne, ale na skládku. Je až smiešne, ako sa môže taká hlúpa náhoda zopakovať dvakrát za sebou na tom istom smetisku. Kruto smiešne! Až sa mi chce plakať, na akej hovadine sme pohoreli. A prečo ju odsekol? Už bol v amoku a vôbec si to nepamätal. Podľa mňa je chorý, a keď sa napije, dostáva sa niekam úplne inam než normálni ľudia. Stáva sa z neho monštrum.“

Skončili a Krauz tlačil Tiborovu výpoveď, aby ju mohol doručiť vyšetrovateľovi ako podklad na obvinenie.

„A môžem sa vás…“

„Nech sa páči.“

„Pán Krauz, a kde našli Eliota? Aspoň ho ten debil pochoval na slušnom miestečku…?“

„Bol v záhrade, ale nebol v záhrade. Ako by som ti to… Zakopal ho na hnojisku a to bolo v záhrade. Použil ho ako materiál na kompostovanie, zahrabal ho v hnoji, aby ho červy skôr rozožrali… Tibor! Héj, Tibor!“

Kým Krauz stihol zareagovať, Tiborovi klesla hlava, potom mu ovisli ruky, zviezol sa zo stoličky a skončil na koberci ako mŕtvola. Ale dočasná mŕtvola, na jej oživenie stačilo trocha vody.

66

Krauz písal celú noc aj ráno. Konečne boli hotoví. Tibora odovzdal vyšetrovateľovi, aby ho mohol obviniť z najzávažnejších trestných činov, aké trestný zákon pozná – z bankovej lúpeže a z vraždy spolupáchateľstvom.

Zápisnicu z jeho výpovede zaniesol šéfovi, aby sa pokochal.

„Perfektná robota, chlapci, perfektná! To budú na porade čumieť! Konečne nebudeme vyzerať ako banda neschopných fízlov!“ užíval si Mayor.

„To by sme mali, a teraz by som od teba chcel partiu z ekonomickej kriminálky a ideme na Zoru.“

Mayor odložil Tiborovu výpoveď a podozrievavo zagánil na Krauza.

„Riško, toto by sme mali zvážiť, to nie je naše bahienko.“

„Akože nie! Ešte nemáme prachy z banky, ešte sme neskončili. Tibor je presvedčený, že Eliot ich ukryl do čiernej figuríny a poznačil si ju vlastným lakom na nechty, natrel jej palec na pravej nohe. Je u Zory v byte, preto skoro zabili Chosého. Ty máš pochybnosti…“

„Nie, nemám, ale prehliadku jej bytu mi žiadny sudca ani prokurátor neschváli iba tak, na počkanie.“

„Práve o to ide – ak budeme čakať, zdrhne aj s prachmi do Rakúska! Musíme konať okamžite!“

„Riško, to nie je len tak. Nemáme dôkazy. Okrem toho ona je mediálne známa osoba, má styky…“

„Na tie jej zvysoka kašlem! Konečne ju mám na tácke a spočítam jej to aj s úrokmi!“

„Ty jej stále nemôžeš zabudnúť tú učiteľku?“

„Bola to riaditeľka gymnázia a zničila jej život. Nikdy jej to nezabudnem a dnes sa s ňou porátam!“

„To nepôjde…“

„Ale pôjde! Sadám do auta aj s Kukym a ideme si po ňu!“

„To nepôjde!“

„Ty si už mal telefonát zhora?“

„Nie.“

„Nemôžeš mi to zakázať!“

„Môžem, Rišo, môžem. Som tu šéf!“

„Tak potom spracuj návrh na moje prepustenie zo služieb policajného zboru za neuposlúchnutie rozkazu. Ale kým to napíšeš, ja si po ňu skočím, a keď skončíš, nájdeš nás v mojej kancelárii. Už kvôli skrvavenému Chosému musím tak postupovať!“

Krauz sa ani nerozlúčil, iba treskol dvermi.

Pracovný deň sa iba začínal, mnohí pracujúci mali ešte karpiny v očiach a zívali v električke, ale Krauz s Kukym boli nabudení, lebo robili celú noc.

Na recepcii problém nemali, stačil služobák. Vo veži už všetci vedeli, že v byte pani Kowalskej sa strieľalo a policajti pobehovali hore-dolu celú noc. Dvaja navyše im nemohli vadiť.

„Ešte aj vy?“ zavyla Zora, keď zbadala Krauza. „Nestačí to stádo, čo mi tu demoluje byt?“

„Prišiel som vás potešiť.“

„Som nadšená! Pozrite na tú spúšť!“

Krauz sa so škodoradostným úsmevom poobzeral. Okresný technik s detektívmi rozrezávali obývačkovú sedačku a hľadali guľky, čo mali zabiť Chosého. Božie dopustenie, pre Krauza krásny pohľad.

„Polovica figurín je na cimpr-campr, polovica modelov prestrelená! Zajtra sa mám prezentovať vo Viedni! Ako? S čím!? Som zničená…“

„A ešte len budete…“

„Zase ste sa prišli vyhrážať?“

„Nie, prišli sme hľadať.“

„Čo?“

„Prachy. Many. Geršle. Chechtáky. Ktorému názvu rozumiete najlepšie?“

„Neviem, o čom hovoríte!“

Jeden detektív z okresu, čo stál najbližšie, ich počul a zapojil sa do debaty.

„Myslíte tých štyristotisíc, čo sme našli v spálni?“

„Áále!“ zajasal Krauz.

„Ale to som vám už vysvetlila!“ zarevala zúrivá Zora.

Detektív priniesol Krauzovi hnedú koženú tašku naládovanú zväzkami bankoviek.

„Rovných štyristo. Našli sme ich v jej spálni.“

„Tie sú moje a s ničím nesúvisia!“

„Určite! A kde je ostatok? Kde je čierna figurína s nalakovaným nechtom?“ vystrelil Krauz.

„Ja…“ zaváhala. Nemohla vedieť, koľko toho vedia. „Netuším, o čom hovoríte!“

„Kuky, ty tam, ja to zoberiem z druhej strany.“

Rozdelili sa. Prezreli všetky figuríny. Ani jedna čierna nemala nalakovaný necht na nohe, a pretože boli iba štyri, rozobrali ich a prezreli aj vnútro. Peniaze tam neboli.

„Kde je tá pravá?“ zahľadel sa Krauz Zore do očí na vzdialenosť nosa. „A už ma neser!“

„Vyser si…“ zasyčala mu do tváre.

„Kuky, berieme ju!“

„Nikam nejdem, vy debili! Mám plný byt policajtov a vy ma chcete ešte niekam odviezť?“

Kuky ju zdrapol za ruku a otočil si ju chrbtom. V rukách mu zaštrngotali chrómované putá určené len pre lepšiu spoločnosť.

„Počkajte!“

Pri predstave, že ju budú viesť v putách cez vestibul a všetci budú vidieť tú hanbu, sa jej zahmlilo pred očami. Dobre vedela, že proti štátnej mašinérii sa jej iba vzdorom bojovať neoplatí, ale rovnako dobre poznala aj iné, oveľa účinnejšie zbrane.

„Počkajte! Idem dobrovoľne, len mi nedávajte putá.“

„Výborne,“ užíval si Krauz.

„Vili!“

„No?“

„Zavolaj Osuského. Povedz mu, že som na oddelení vrážd, nech tam okamžite príde.“ Zora vydávala pokyny, hoci ju už tlačili z bytu k výťahom.

67

Zora si sadla na stoličku v strede kancelárie a musela sa usmiať. O tvrdej stoličke v strede kancelárie počula od Chosého hotové legendy.

V posteli to vždy tak býva – jeden fajčí a druhý rozpráva. Aj naopak. Nech už je to akokoľvek, v posteli sa človek dozvie najviac, jedno, z ktorej strany tečú informácie a kde sa uchytia.

„Pani Kowalská…“ začal Krauz a hnedú koženú tašku si provokačne vyložil na stôl.

„Nebudem vypovedať. Počkám si na svojho advokáta.“

„Nikto vás ešte neobvinil, nepotrebujete advokáta.“

„Nezaujímajú ma vaše pripečené rady.“

„Môžeme sa zatiaľ iba tak porozprávať.“

„Jedine vy dvaja medzi sebou, ja už nepoviem ani slovo!“

Ani nepovedala. Vyfajčila dve cigarety a otvorili sa dvere. Mayor ani nevošiel, iba nazrel.

„Pani Kowalská… nech sa páči. Rišo, poď aj ty. Zober aj tú tašku.“

V kancelárii šéfa oddelenia vrážd sedel pán v čiernom, vedľa stoličky mal položený kufrík. Advokáta Osuského Krauz dobre poznal. Rád si dal zaplatiť, ale potom išiel ako buldog.

„Pán Krauz,“ začal advokát milým hláskom a ani nepočkal, kým si posadajú. „Chcete moju klientku z niečoho obviniť?“

„Samozrejme! Podieľala sa na uschovaní peňazí z bankovej lúpeže.“

„A máte dôkazy?“

„Mám výpoveď svedka!“

„Akého? Obvineného z bankovej lúpeže a z vraždy spolupáchateľstvom? S takým svedkom chcete predstúpiť pred súd? Nebuďte smiešny, roztrhám ho na kusy ešte pred krížovým výsluchom.“

„Mám časť peňazí!“

„A porovnali ste čísla bankoviek? Sú to tie peniaze?“

„Neporov…“

„Lebo ste ani nemohli! Čísla bankoviek z nočného trezoru sa nikde neevidujú!“

„Ale ja ich mám tu v taške!“

„Tieto tu?“ advokát pobavene kývol bradou k hnedej koženej taške. „Už teraz vám môžem vymenovať desať svedkov, ktorí na súde miestoprísažne potvrdia, že pani Zore požičali na prezentáciu vo Viedni a na podnikanie.“

„Prachy sú schované vo figuríne a ona vie, kde je!“

„To vám povedala do zápisnice? Aj ju podpísala?“

„Nie…“

„V tom prípade sa vás znova pýtam: Chcete moju klientku z niečoho obviniť? Ak áno, rád by som sa porozprával s vyšetrovateľom, ktorý bude písať uznesenie. Máte takého? Už ste svoje prehnane ambiciózne návrhy prebrali s vyšetrovateľom?“

Krauz mlčal, v duchu ovíjal prsty okolo advokátovho krku a stískal, a stískal a…

„Nie? Ani sa nečudujem. Každý normálny vyšetrovateľ by vás vyhnal, lebo nemáte v rukách nič, iba svoje paranoidné predstavy a snahu prenasledovať moju klientku. Pán riaditeľ…“ obrátil sa na Mayora.

Šéfovi oddelenia vrážd zazvonil telefón.

„Pardon, pán advokát. Mayor… áno, pán riaditeľ, sú tu… áno… áno, rozumiem… áno, pán riaditeľ.“ Mayor položil.

Netrvalo dlho a všetci vedeli, čo bude nasledovať.

„Pán Osuský, nie som riaditeľ, som iba vedúci oddelenia vrážd, ale verte mi, niekedy naozaj banujem, že ním nie som a nemôžem rozhodnúť po svojom, presne ako v tomto prípade. Pani Kowalská…“

„Áno?“

„… ste voľná, môžete ísť.“

Mayor očakával reakciu, preto proti Krauzovi otrčil dlaň a predbehol ho: „Až potom, Rišo, až keď odídu.“

Ale Zora sa na odchod nechystala.

„Máš?“ spýtala sa advokáta.

„Mám.“

Advokát otvoril kufrík a podal jej veľkú žltú obálku.

„Počkáš chvíľu vonku? Prosím.“

Bez slova vstal, rozlúčil sa miernym úklonom a vyšiel na chodbu.

„Páni,“ oslovila ich Zora ľadovým hlasom, „ani jednému z vás neverím, zvlášť nie jemu,“ pohľadom ukázala na Krauza. „Určite bude pokračovať, bude snoriť a buzerovať mojich ľudí. Ak nedáte mne a mojej firme pokoj, postarám sa, aby sa tieto fotografie dostali všetkým policajným funkcionárom od prezidenta po veliteľa zadného vchodu.“

Obálku hodila na stôl, nech sa o ňu trhajú. Netrhali sa, Krauz dal prednosť šéfovi. Mayor otvoril obálku a vybral tri fotografie. Bez mihnutia oka si ich prezrel a podal ich Krauzovi – aj on si ich prezrel bez mihnutia oka.

Na všetkých troch bol Chosé s mladou slečnou. Na každej v inej polohe, ale na každej im bolo dobre vidieť do tváre. Pozadie Krauz poznal, bol to diván v Zorinej obývačke, aj zadnú stenu poznal, nebolo pochýb o mieste výkonu nafoteného aktu.

„Mám jej pas, môžem na inšpekcii dokázať, že má štrnásť rokov a že to váš kolega vedel. Ak neprestanete snoriť, pošlem fotografie vašim nadriadeným a na druhý deň do všetkých novín. Samozrejme, skončíte s mojím odpočúvaním a sledovaním. Chosému povedzte, že keď vylezie z nemocnice, nech príde dolu na recepciu, bude tam mať zbalené svoje osobné veci, stačí, keď odovzdá kľúče, ani sa nemusí unúvať hore, lúčiť sa nebudeme. Už ma to prestalo baviť. Dúfam, že ste pochopili, že akcia sa dnešným dňom končí. Alebo ste naozaj takí naivní a mysleli ste si, že som nič nepochopila? Živila som si ho pol roka ako kanárika v zlatej klietke a poviem vám úprimne, stálo to za to, takého, ako má Chosé, nemá z vás ani jeden, ale už stačilo! Nedám si pre fízla rozstrieľať byt a zničiť kariéru. Nebudem riskovať, že mi ho ešte raz niekto zdemoluje! To je všetko, čo som vám chcela povedať, dúfam, že sme sa rozumeli. Objímať sa na rozlúčku nebudeme, bojím sa, že niekto by skončil s prehryznutou krčnou tepnou.“

Krauz si zapálil a počkal, kým Mayor zariadil ich vykopnutie z budovy a vrátil sa na svoje miesto.

„Sami sme ho do toho uvŕtali, teraz ho musíme chrániť. Bola iba otázka času, kedy ho zneužije.“

„Chcel som ti niečo povedať, Šani.“

„Ja viem, ale uznaj sám, budeš riskovať kariéru parťáka? Možno aj jeho slobodu? Ako by sa nám poďakoval za päť rokov natvrdo za pohlavné zneužívanie?“

„Ale to znamená, že jej darujeme dva melóny zo štátnych peňazí, a nič s tým nespravíme? Veď sa nám bude rehotať, až sa bude prehýnať v páse!“

„To sa bude aj tak. Polož si ruku na srdce. Si schopný tie prachy nájsť? Vieš presne, kde je figurína?“

„Nie.“

„Tak vidíš. Kým prišla polícia, mala dosť času, aby ju ukryla. Celú vežu nie sme schopní prezrieť, ani keby nám prišli na pomoc vojská OSN. A teraz už môže byť na ceste do Viedne – a tam ju chceš kde hľadať? Nestoja ti dva melóny za Chosého šťastný návrat z nemocnice?“

Až posledný argument zavážil.

Krauz dofajčil, vzdychol si, prikývol a odchádzal.

„Richard, ver mi, aj mňa to mrzí, ale radšej sa sústreďme na veci, ktoré sme schopní realizovať. Nedajme sa strhnúť fatamorgánou. A nevešaj hlavu. Poznáš to o tých božích mlynoch? Ešte sme ju nepustili z hľadáčika.“

Krauz iba hodil rukou, to už boli iba rečičky na učičíkanie. Podstatné preňho bolo, že Zora mu zase vykĺzla, ale na druhej strane aspoň mal dôvod sadnúť si budúci týždeň za písací stroj a celú akciu Schovávačka korektne ukončiť.

68

V piatok ráno sa rozprúdil život v kancelárii stoštyridsaťjeden podľa zaužívaných zvykov. Burger čítal noviny a fajčil, Hanzel si kontroloval arzenál, Kuky polieval kvetinky, Váňa dobiehal, čo zameškal, a dusil sa tlačenkou, Krauz si študoval spis – iba kreslo v rohu bolo stále prázdne.

No z vedľajšej kancelárie prišla pomoc – vošla Petra a priniesla si aj kávičku, obávala sa totiž, že keď tu nie je Chosé, nemal by jej ju kto spraviť.

„Môžem?“

„Len vojdi, dobrá víla, a podíď k štedrému stolu,“ vyzval ju žoviálne Váňa. „Pozri, čo mi tá moja zase nabalila. Je tu pre celú rotu.“

„Asi už nechce riskovať, že skončíš v nemocnici.“

Váňa jej podal bohato obložený chlebíček vlastnej výroby. Dostal zaň pusu na obe líčka.

„Počkaj, aj ja ti jeden urobím,“ ponáhľal sa s ponukou Kuky.

„To neplatí, prvý bol Váňa.“

„Dobre, mohli by sme sa vybozkávať len tak, bez chlebíčka…“

Ale ani s touto ponukou nepochodil.

Krauz ich registroval iba na pol ucha a spokojne mohol konštatovať, že keď blbnú, opäť je všetko v poriadku.

Zazvonil telefón. Najbližšie bol Burger.

„Burger.“

„Lengyel.“

Burger prepol na hlasný odposluch.

„Počúvajte, banda darebná, my sme tu dva dni makali, dali sme celý labák do richtigu a už máme aj prvé výsledky. No… asi mi nebudete veriť, chlapci, ale žiadne Barrove telieska sme nenašli. Ono to nakoniec predsa len bude mužská noha, hoci na prvý pohľad to tak nevyzeralo.“

„Tak vieš čo, pán doktor, v mene celého kolektívu ti veľmi pekne ďakujem za obetavý výkon a naozaj promptné výsledky.“

„Nemáš za čo. Keby ste ešte niečo potrebovali…“

„Potrebovali by sme zvýšiť platy.“

„Fakt nemám čas na vaše debilné vtipy, banda jedna…“ a tresol slúchadlom.

Druhý telefonát nasledoval krátko nato.

„Burger.“

„Ahoj. Mám pre teba tú krv.“

„Výborne, mám si písať?“

„Nemusíš, to si zapamätáš. Na handre je zvieracia krv. Na vreckovke je ľudská krv, vzácna krv, nulka negatív, naozaj vzácna.“

„Ďakujem.“

Krauz spozornel a prestal čítať.

„Skoro by som bol na Záborského zabudol. Cestou z nemocnice sa za ním zastavím a ospravedlním sa mu, že sme ho podozrievali.“

„Ja…“ ozvala sa nesmelo Petra z kúta. Museli počkať, kým prehltne. „Ja som vám chcela niečo povedať. Riško, zvlášť tebe, ty si ho vypočúval, aj si bol v jeho chate.“

„Ale mňa to dnes nezaujíma, srdénko moje! Počula si, čo som nadiktoval šéfovi do roboty? Nič! Idem za zubárom – zaplombuje mi dieru v zube, odtiaľ idem za parťákom do nemocnice, potom k Jumbovi na pivo, ožeriem sa ako sviňa, doma si vypočujem hubovú polievku a celý víkend nedvíham telefón! Som depresívny a demotivovaný…“

„A debil,“ pomohol mu Kuky.

„Ďakujem.“

„Rado sa stalo.“

„Možno aj debil, pripúšťam, ale v každom prípade dnes nepracujem!“

Petra hodila plecom a venovala sa chlebíčku.

„Tak to povedz aspoň mne,“ poprosil ju Burger, „keď ťa henten ohrdol.“

„No vy ste sa včera celý deň venovali tým lúpežníkom, ale mne to nedalo a trochu som sa na Záborského pozrela. Dievča z lodenice ešte nie je schopné výsluchu, takže som mala čas a mohla som sa venovať poľovníkovi. Viete, čo som si zistila o jeho nezvestnej manželke? Že má zvláštnu krvnú skupinu, nulku negatív. Našla som si jej praktickú lekárku – tá mi to potvrdila.“

„Prečo si to spravila?“

„Lebo ste našli krvavú vreckovku so Zdeniným monogramom. Zaujímala ma jej krvná skupina.“

„Vážne?“ žasol Burger a cez stôl zagánil na Krauza.

Krauz sa robil, že číta spis.

„A potom som zašla do divadla. Hádajte, koho som našla? Umeleckého vedúceho. A povedal mi niečo úplne iné, než som sa dočítala v zápisnici od Záborského. On jeho ženu naozaj vo štvrtok v noci naložil, ale strávili spolu na chate iba piatok, v sobotu ju priviezol domov. Starý nebol doma, bol na poľovačke, tak sa ešte raz jemu natruc pomilovali v obývačke, až potom odišiel. Ale nechal ju doma a bola úplne v poriadku. Keď sa Záborský v nedeľu vrátil, musel ju doma nájsť.“

Krauz nasrdene odsunul spis, zagánil do rohu kancelárie.

„A čo tým chceš vlastne povedať?“

„Že nám klamal aj o pondelňajšom konkurze. Umelecký vedúci tam bol, iba Zdena neprišla a aj jemu to bolo divné, aj sa stretol so Záborským, aj sa pohádali. Záborský klamal – tvrdil, že v pondelok neprišli obaja na konkurz, a tlačil to tak, že vedúci jej niečo vyviedol a zniesol ju zo sveta.“

Burger nepovedal nič, iba civel na Krauza.

„No čo na mňa tak zazeráte? Nemali sme kedy túto vetvu dotiahnuť, celú noc a celý štvrtok sme robili… veď viete čo!“

„Nikto ti nič nevyčíta, vieme, čo sme robili.“

Ostalo ticho.

Krauz si znechutene vzdychol.

„Tak dobre, zavolám do Mlynskej doliny po psa a vy sa zbaľte. Kto ide so mnou?“

Petra sa prihlásila prvá, ruku zdvihol Kuky, Váňa iba kývol klobáskou, aby rátali aj s ním.

Záborský bol prekvapený, že chcú vidieť chatu a záhradu ešte raz. Ale keď z auta vyskočila Asta, už to nebolo iba prekvapenie, už mal v pohľade náznak zdesenia.

A keď ju Asta našla, bol zdesený celý.

69

Opäť sedel u nich v kancelárii.

„Máte perfektného psa, ale predbehol ma iba o hodinu. Už som bol rozhodnutý, že vás navštívim a požiadam o pomoc. Nevedel som, ako ďalej.“

Krauz sa musel usmiať. Spomenul si, ako Asta začala pobehovať po záhrade a ako ju Záborský sledoval s narastajúcim napätím. Keď vbehla do dielne, začal byť nesvoj, keď vbehla do chaty, už sa len ošíval, a keď začala hrabať po koberci pod stolom, už to nevydržal a zlomil sa.

Zdenu našli v pivnici pod chatou v zúboženom stave. Zbitú a nadrogovanú. Ležala na starom plesnivom gavalci zabalená v dekách, na stolíku pred ňou bola sviečka, striekačka, lyžička, zápalky a vrecúško s bielym práškom.

„Zavolajte sanitku!“ zarevala Petra z pivnice, lebo ona ju našla prvá, hneď po Aste. „A tomu sviniarovi nech Kuky založí putá a poriadne napevno!“ ozvalo sa ešte z pivnice a Kuky poslúchol.

„Viete,“ vysvetľoval Záborský, masírujúc si zápästia, „ja ju strašne milujem a nevedel som sa zmieriť s tým, že mi ju nejaký umelecký vedúci jeb… pardon, je tu dáma, obrába. Vrátil som sa z poľovačky v nedeľu, strašne sme sa pohádali, lebo na diváne v obývačke boli škvrny, a ani sa ich nesnažila očistiť. Bola drzá, mala vypité a vyhrážala sa, že ma aj tak opustí. Tak som ju…“ zaváhal, „no udrel som ju. A potom ešte raz. A ešte. Keď som videl, ako leží na zemi v bezvedomí a z nosa jej tečie krv, dostal som nápad. Odviezol som ju na chatu a schoval v pivnici. Aby dala pokoj, trochu som jej pichol, viete, ja mám v chate vždy trochu… na podporenie tvorivého ducha. V pondelok som utekal na políciu nahlásiť nezvestnosť, potom som ju chcel zniesť zo sveta, zakopať pri chate toho hajzlíka a dnu podhodiť jej krvavé veci. Preto som ich mal pripravené v igelitke v dielni medzi stolmi. Keby sa mi to podarilo naaranžovať jemu do chaty, stačil by jeden anonymný telefonát na políciu a zbavil by som sa dvoch múch jednou ranou. Ale nevyšlo to. Nemohol som vedieť, že v sobotu na smetisku nájdete odrezanú ženskú nohu a začnete preverovať všetky ženské nezvestnosti. Až ma pichlo pri srdci, keď ste ma predvolali na oddelenie vrážd a začali ma preverovať. Už som vedel, že ma podozrievate a že svoj plán teraz nemôžem uskutočniť. A dobre sa stalo – už ju nechcem zniesť zo sveta, uvedomil som si, že ju milujem! Naozaj. A práve dnes som sa chystal za vami, aby som vám všetko vyrozprával a požiadal vás o pomoc. Prosím vás, pomôžte mi, ja…“ zajachtal, dokonca vytlačil aj slzičku.

Petra to už nevydržala, vstala, nahla sa k nemu na veľmi krátku vzdialenosť a prskla mu do tváre: „Hajzel!“

Tým bolo povedané všetko.

„Pán Krauz, prosím vás…“

Krauz prikývol.

„Tak dobre, niečo vám poviem, pán Záborský. Keby ste svoju manželku len zbili a zavreli a teraz to oľutovali, vedel by som sa nad vami zľutovať, ale neverím vám ani ja, ani nikto v tejto kancelárii, lebo vy ste si ju päť dní pripravovali na lopatu, päť dní ste jej pichali do žíl to svinstvo a päť dní ste dúfali, že sa ešte nájde príležitosť, ako sa jej zbaviť a obalamutiť nás. Nie, pán Záborský neverím, že ju naozaj milujete. Milovaným ženám takéto veci nerobíme.“

„Ale…“

„Dosť! Teraz vás táto dáma a tento pán vypočujú a odvedú dolu k vyšetrovateľovi, nech sa s vami naťahuje on a váš advokát. Môžem vám pomôcť iba dobrou radou – nájdite si naozaj špičkového advokáta, lebo ako to ja vidím, hrozí vám pätnásť natvrdo za prípravu vraždy vlastnej manželky.“

Záborský pochopil, sklonil hlavu.

„Ešte jedno tu nezaznelo, že všetko, čo poviem, bude použité proti mne,“ zašomral.

„To sa hovorí iba vo filme, pán Záborský. Tu v tejto kancelárii proti vám použijeme všetko, aj keď budete úplne ticho,“ zaškerila sa Petra.

Krauz si ho prestal všímať. Týmto považoval prípad za uzavretý.

„A pre vás, drahí kolegovci – teraz idem k zubárovi, odtiaľ za kamošom do nemocnice, potom tam, ako som vám hlásil, a cez víkend nie som doma! Kto chce, môže sa po fajronte ku mne pridať, nech tam nesedím sám.“

Váňa zalovil v igelitke, vybral dva banány a dva pomaranče, čo mal na desiatu. Bez slova ich podal Krauzovi, ten ich bez slova vzal a odišiel.

„Čo mu je?“ spýtala sa Petra.

„Nič, nevšímajte si ho. Zase je sklamaný z toho, ako si pojem spravodlivosť vykladajú naši nadriadení.“

Hoci celkom nechápala, prikývla a začala sa venovať užialenému umelcovi.

70

Na fajront volal Burger Jumbovi, aby mu dali k telefónu Krauza.

Musel volať na pevnú linku na barovom pulte – Krauz mal vypnutý mobil.

„Mal by si sa vrátiť. Šéf lúpežníkov robí pre nás malú oslavu, niečo ako ďakovačka za perfektnú spoluprácu. Dnes naobed chytili aj Doktora, takže ich majú komplet pod strechou.“

Krauzovi sa nechcelo vracať, policajných ksichtov mal plné zuby a Burger ho viac neprehováral.

Ani u Jumba nevydržal dlho vysedávať, dnes mu pivo akosi zhorklo. Zaplatil, poďakoval, pobral sa domov.

„Ty si doma?“ žasla Sylvia. „V piatok večer?“

Išiel za deťmi do izbičky – mama ich práve ukladala spať. Sadol si k mladšej Laure na peľasť a chcel sa s ňou vystískať, ale sadol si tak nešťastne, že prisadol bábiku.

„Tati! Pozri, čo si urobil!“

Bábike odpadla noha.

„Chúďatko! Aj tá je už jednou nohou v hrobe. Daj sem, nejako ju zreparujeme.“

Krauz hľadal dierku v trupe, kam mal zapadnúť plastový bedrový klb.

„A, tati…“

„No?“

„… prečo dospeláci hovoria, že niekto je jednou nohou v hrobe? Ako môžem byť jednou nohou v hrobe? Kde mám potom tú druhú?“

„Ľudia, čo sú jednou nohou v hrobe, vyzerajú presne ako tvoj otec dnes. Sú unavení, smutní, nič sa im nechce, život ich nebaví, ale ešte žujú, ešte majú nádej, ešte nezomierajú a ani neumrú, ak nájdu niekoho, kto ich má rád.“

„Ja ťa mám rada!“ zvýskla Laura a hodila sa otcovi okolo krku. „Ešte mi nezomieraj!“

„Tak dobre, ešte nie…“

Krauz ju tiež objal. Vystískali sa a detektíva hrialo pri srdci, že je na svete niekto, kto ho má naozaj rád.

Dominik Dán

JEDNOU NOHOU V HROBE

Prvé vydanie

Vydalo vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava

Zodpovedná redaktorka Vladimíra Šimová

Editorka Zuzana Šeršeňová

produkcia Dana Klimová

Obálka Dodo Dobrík

ISBN 978-80-556-0961-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Obsah

Titul

Copyright

Prehlásenie

Venovanie

Poďakovanie

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

Tiráž