Arne Dahl

Paul Hjelmem 01. Misterioso

1.

Ve vzduchu bylo cítit něco nového.

Nemohl na to ukázat prstem, ale něco to bylo – snad poryv teplého větru, nepravidelná jasnější plocha přímo uprostřed šedých mraků, nebo možná jen to, že stoupl do bláta místo na zamrzlou louži, která celou zimu ohraničovala parkovací místo jeho auta.

Zůstal chvíli stát a mžoural do ranní oblohy. Vypadala jako obvykle, bezpečná střecha rozprostírající se nad bankou, která ho tiše vítala každý den.

O kousek dál ještě nehybně ležela vesnice a život naznačovaly jen vlnky kouře, vystupujícího tu a tam z komína. Zaslechl jednotvárný zpěv sýkorek hnízdících hned pod střechou. Zamkl auto a popošel o několik metrů dál k malým nenápadným dveřím pro personál. Vytáhl mohutný svazek klíčů a jeden po druhém odemkl tři bezpečnostní zámky.

Uvnitř budovy to bylo cítit docela obyčejným pondělkem a víkendovou nehybností. Věděl, že jakmile za chvíli přijde Lisbet, pořádně tam vyvětrá a bez přestání bude brebentit.

Bylo to tak zavedené, že on do práce přichází jako první a ona po něm druhá. Prostě rutina. Všechno bylo jako vždycky. To si pomyslel už několikrát a možná, že ho to napadlo častěji než jindy.

Postavil se ke své pokladně a vytáhl zásuvku. Vyjmul z ní podlouhlé pozlacené pouzdro a opatrně v ruce potěžkal okřídlenou šipku. Bylo to jeho speciální vybavení.

Ani mezi zasvěcenými nebylo mnoho těch, kteří by přesně věděli, jak jeho šipky vypadají, a protihráče vždycky překvapily.

Měl je speciálně vymyšlené, s dvanácticentimetrovým tělem, z něhož vystupovala sedm centimetrů dlouhá špice a krátká křidélka.

Vytáhl si tři šipky a popošel ke stěně, kde visel terč. Nemusel se ani dívat pod nohy a postavil se přesně před černou čáru vzdálenou 237

centimetrů od tabule a rytmickým pohybem je poslal do cíle. Bylo to takové zahřívací kolo.

Tak jako vždycky.

Spojil ruce, až bylo slyšet lehké zapraskání, a několik vteřin si protahoval prsty. Potom z kapsy pláště znovu vytáhl svazek klíčů, otevřel trezor a vyndal z něho hromadu bankovek. Rozložil je na stole a chvíli se na ně díval, stejně jako obvykle.

Za chvíli tu bude Lisbet a začne žvanit o rodině, vzápětí na to se objeví Albert a lehce povýšeně jim pokývne, poslední přiběhne Mia, tichá a uzavřená tmavovláska s ofinou. A pak zavoní káva, kterou Lisbet připraví a jejíž vůně naplní kancelář pohodou.

Postupně se začnou objevovat zákazníci, zemědělci se starými vkladními knížkami, ženy v domácnosti, které si pedanticky hlídají své výdaje, a penzisté usilující o slušné přežití.

V tomto prostředí se vždycky cítil dobře. Ale vesnice se zmenšovala a zákazníků bylo čím dál méně. Prostě to tak je, říkal si.

Vrátil se zpět k terči, protože měl čas ještě na několik pětsetjedniček. Několik šedesátek a pár bullů urychlilo odpočítávání, tak jako vždycky. Dlouhé šipky doletovaly, kam měly, a jejich trochu chvějivý let, kterým se vyznačovaly, byl pokaždé správný. V půl desáté mu zbývalo ještě 85 bodů. Vymýšlení nejlepší strategie před posledním kolem ho plně zaměstnalo a vchod do budovy odemkl jen tak mimochodem, jak byl zvyklý. Udělám to jako vždycky, pomyslel si. Patnáctka a dvacítka, jeden bull – padesát bodů jako perfektní zakončení. Žádný problém. Těžké ale bylo usadit třetí šipku do malého červeného středu. Byl to dobrý začátek dne, úplně obyčejného dne.

Vtom uslyšel bouchnout dveře. To nesouhlasilo, bylo ještě brzo.

Nechal házení a vrátil se do vstupní haly. Obrovský silný muž na něj mířil pistolí. Jako by zkameněl. To bylo moc zlé. Ztrácel půdu pod nohama.

Lupič šel k okénku a zvedl prázdnou tašku.

Odložil šipku, jako paralyzovaný otevřel okénko a sáhl po kabele.

„Dej to tam,“ slyšel rozkaz špatnou angličtinou.

Pomalu a metodicky skládal balíčky peněz do tašky. Vedle ní ležela šipka s dlouhým koncem. V hlavě se mu všechno motalo. Už zbýval jen dvojitý střed, bull, říkal si. Vzpomněl si na Lisbet i na to, že je už půl desáté, a na starý návyk otevřít tou dobou dveře banky.

Napadlo ho zakončení bullem a přitom myslel na anonymní dopis v hnědé obálce i na Lenino měkké tělo. A znovu na bull. Uvědomil si, že v nejkritičtějším okamžiku je schopný maximálního soustředění.

„Huriy up! Hejbni sebou!“ nervózně zasyčel lupič do okýnka.

Nad hlubokými kruhy měl úplně černé oči.

„Bull,“ připomněl si a vzal do ruky šipku.

A pak to skončilo.

2.

Paula Hjelma napadlo, že už dlouho nejel v policejním autě s blikajícím modrým majáčkem a zapnutou houkačkou. Teď seděl vzadu nacpaný mezi dvěma uniformovanými policisty a kriminalistou v civilu, který vypadal stejně jako on. Naklonil se dopředu a dotkl se ramene řidiče právě v okamžiku, kdy ve velké rychlosti a se svištícími pneumatikami zahýbal doleva.

„Asi bys měl vypnout sirénu,“ navrhl polohlasem.

Řidič to udělal, ale ticho stejně nenastalo. Řev akcelerujícího motoru udržoval konstantní hladinu hluku.

Hjelm pozoroval svého kolegu. Svante Ernstsson se křečovitě přidržoval poutka nade dveřmi. Jsou ještě vůbec v moderních autech držátka? Současně si pomyslel, že by se o to neměl starat. Že vůbec často myslí na to, na co by neměl. A že přemýšlí stále častěji.

Před pouhým měsícem Svante Ernstsson vylezl bez zranění z totálně zdemolovaného policejního auta po šílené automobilové honičce v průmyslové zóně. Nebylo mu do smíchu, když se vůz převrátil na rušné dálnici u odbočky na Fittju, sjel doleva do dlouhé zatáčky na Slagstu a minul křižovatku. Odbočka na Tegelángskou silnici byla vpravo, zatímco jeho trochu strnulý pohled mířil doleva.

Hjelm si to naprosto přesně uměl představit a cítil totéž, co v tu chvíli prožíval Svante. Po téměř sedmi letech úzké spolupráce na jednom z nejobtížnějších policejních okrsků v zemi se navzájem poznali skrz naskrz. Současně si ale Hjelm uvědomoval, že to poznání se vlastně týkalo jen malé části jejich osobností.

On sám měl pocit hluboké prázdnoty. Právě proto se tak dobře vžil do kolegova dobrodružství, protože si aspoň na chvíli odpočinul sám od sebe.

Dnešek začal nejhůř, jak mohl. V ložnici se dusil, časné jarní slunce se opíralo do žaluzií a umocňovalo pocit, že v místnosti není dost vzduchu. Pokusil se přitisknout k Cille, která se tak neznatelně, jak jen to šlo, odsouvala k druhému kraji postele. Nechtěl si to připustit a dál k ní tiskl ztopořený penis. Uhýbala centimetr po centimetru, až najednou byla tak blízko kraje, že sjela na zem. Rázem úplně procitl a posadil se. Cilla se tiše zvedla a vztekle zavrtěla hlavou. Sáhla si do kalhotek, vytáhla zakrvácenou vložku a podržela mu ji před očima. Ušklíbl se, jednak na znamení omluvy, jednak nechutí. Vtom si všimli, že ve dveřích stojí Danne, a jeho čtrnáctiletý obličej posetý akné vyjadřoval naprosté zhnusení. Vyběhl pryč a zamkl se ve svém pokoji, odkud se ozval naplno puštěný rap Public Enemy. Vyměnili si pohledy a spojil je pocit nejasného hříchu. Cilla šla zaklepat na Danneho dveře, ale neotevřel.

Potom seděli u snídaně.

Tove a Danne už odešli do školy. Chlapec nesnídal, ani s nimi nepromluvil a ani se na ně nepodíval. Cilla, zády otočená k Paulovi, mluvila k vrabcům v krmítku před oknem: „Přece jsi byl u obou porodů. Jak je možné, že se ti hnusí, jak ženský tělo funguje?“

Měl pocit úplné prázdnoty. Policejní auto minulo místní zahradnictví vpravo a brunnskou školu vlevo. Ve chvilce bylo u tomtbárgské silnice, jejíž mohutná podkova obkružovala travnaté plochy mezi Hallundou a Norsborgem. Auto ostře zahnulo doleva k Hallundskému náměstí a Svante se o něj opřel celým tělem.

Vyměnili si unavené pohledy a dívali se na hustě zabydlené konce Lipové, Ječné, Konopné a Ovesné ulice, které se míhaly kolem auta.

Jako učebnice agronomie. Na všech stranách se k obloze zvedal protipól zemědělské krajiny, vysoké domy ze šedesátých a sedmdesátých let, baráky bez fantazie.

Na náměstí stála tři otevřená policejní auta. Za několika dveřmi seděli na bobku policisté a vytaženými zbraněmi mířili na všechny strany. Další pobíhali kolem a snažili se vystrkat zvědavce s dětskými kočárky a psy.

Zaparkovali. Policisté vylezli a pomáhali ostatním s tím, co se později nazvalo evakuací oblasti.

Hjelm zůstal sedět v autě a Ernstsson vystoupil a šel k vedlejšímu vozu, z něhož vylézala pytlovitá postava Johana Bringmana, který si opatrně si protahoval neduživá záda.

Napjatě je informoval: „Přistěhovalecký úřad. Tři rukojmí.“

„Dobře. Co už víme?“ zeptal se Ernstsson. Z výšky hleděl na pokrouceného Bringmana a na jarním slunci si rozepnul kožešinovou bundu.

„Brokovnice, druhé patro. Hlavní část budovy je už prázdná.

Čekáme na speciální jednotku.“

„Z Kungsholmu?“ ozval se Hjelm z auta. „To bude trvat dlouho.

Viděl jsi ten provoz na dálnici?“

„Kde je Bruun?“ zeptal se Ernstsson.

Bringman zavrtěl hlavou.

„Nevím. Asi čeká na tu prominentní návštěvu. Z budovy se ven dostala jedna žena, Johanna Nilssonová. Je tam zaměstnaná.“

Plavá, asi čtyřicetiletá žena vylezla z policejního auta a postavila se proti Ernstssonovi. Jednou rukou se držela za čelo a nehty na prstech druhé ruky si okusovala. Svante jí položil ruku na rameno a snažil se ji uklidnit. „Nebojte se, zvládneme to.“

„Jmenuje se Dritěro Frakulla,“ ozvala se Johanna Nilssonová přerývavě. „Je to kosovskej Albánec. Byl tu už nějakej čas s rodinou a teď se dostali mezi vystěhovalce z donucení. Mysleli si, že už všechno mají za sebou a čekali na švédský občanství, a najednou tohle. Strašně je to vzalo, všechno se jim zhroutilo. Já je znám dost dobře.“

„Vy se s ním znáte?“

„Ovšem! Panebože, je to můj známý! Starala jsem se o ně. Znám jeho děti, manželku i kočky. Nejspíš chtěl zajmout mě. Je to velice plachej člověk, nikdy nedělal problémy. Ale já jsem mu lhala.“

Zvýšila hlas a pokračovala. „Lhala jsem mu celou dobu, i když jsem to netušila. Pravidla se stále mění. Jak můžeme v klidu pracovat, když všechno, co dneska platí, je už zítra lež?“

Paul Hjelm se těžce zvedl. Svlékl si tlustou džínovou bundu s límcem z ovčí kožešiny, odepnul pouzdro na zbraň a odhodil všechno na sedadlo. Služební zbraň zasunul dozadu za kalhoty a znovu se oblékl.

Snažil se na nic nemyslet.

„Zatraceně, co to děláš?“ zeptali se současně Svante i Johan.

„Jdu dovnitř.“

„Speciální jednotka tu je hned, kurvafix,“ křičel na něho Ernstsson, když Hjelm přecházel silnici.

Ernstsson se za ním rozběhl a chytil ho za rameno.

„Počkej, nedělej blbosti. Nech to na zásahovce!“

Jejich pohledy se setkaly. Ernstsson viděl, že Hjelm se už rozhodl, a tak ho nechal jít.

Nejspíš se už moc známe, pomyslel si Ernstsson a pokývl.

Paul Hjelm pomalu vyšel po schodech budovy. Nic nebylo slyšet, nic nebylo vidět. Ve vyprázdněné budově mezi panelovými stěnami se vzduch ani nepohnul. Zdi byly šedivé, navzdory různobarevným odlupujícím se nátěrům. Horko se tetelilo jako na poušti a páchlo to tam močí, potem a alkoholem. Vyšel nahoru.

Opatrně procházel prázdnou ošklivou chodbou, až stál před zavřenými dveřmi. Zhluboka se nadechl a zavolal: „Frakullo!“

Ticho. Aby neměl čas moc přemýšlet, znovu zavolal: „Jmenuju se Paul Hjelm a jsem policista. Jsem sám a nemám zbraň. Chci s vámi mluvit.“

Za dveřmi se ozval nějaký šramot a potom hluboký, skoro neslyšitelný hlas: „Tak pojďte.“

Znovu se hluboce nadechl a otevřel dveře.

Na podlaze kanceláře seděly dvě ženy a muž s rukama na hlavě.

Proti nim, zády k oknu, stál malý tmavý muž v hnědém obleku s vestou a vázankou a v ruce držel brokovnici, kterou mířil na Paula.

Zavřel za sebou dveře a ruce zvedl nahoru.

„Já moc dobře vím, o co jde, Frakullo,“ ozval se klidně. „Musíme vaši situaci vyřešit bez zranění. Jestli se teď vzdáte, můžete se proti rozhodnutí odvolat. Jinak jdete do kriminálu a pak vás šupem vystěhují. Podívejte se, nemám zbraň,“ řekl a pomalu svlékl bundu, kterou hodil na podlahu.

Dritoro Frakulla rychle mrkal. Brokovnicí mířil střídavě na Hjelma a na ty tři sedící na zemi. Jen ať mi neřekne, abych se otočil, přál si úpěnlivě Hjelm. Musí mluvit, mluvit. Snažit se o maximální srozumitelnost. Odlákat jeho pozornost.

„Myslete na rodinu,“ pokračoval. „Co budou dělat vaše děti bez živitele? A co žena? Pracuje? Co dělá?“

Brokovnice už mířila jen na něj. Tak si to přál. Frakulla začal mluvit, téměř recitovat zřetelnou švédštinou.

„Čím většího zločinu se dopustím, tím dýl tu zůstanem. Copak vám to nedošlo? Rodinu beze mě nikam nepošlou. Chci se obětovat kvůli nim. Copak to je tak těžký pochopit?“

„Tak to ale není, Frakullo. Rodina bude muset ze země okamžitě odjet bez vaší ochrany. Co si myslíte, že Srbové udělají s osamělou ženou a malými dětmi? A představte si, jak s vámi budou zacházet ve vězení, když zabijete neozbrojeného policajta.“

Muž na okamžik o několik centimetrů sklonil pušku a vypadal hodně zmateně. To Hjelmovi stačilo. Vytáhl zezadu zbraň a vystřelil.

V jeho nitru se ozval Cillin hlas: Jak je možné, že se ti hnusí, jak ženský tělo funguje?

Zdálo se, že se čas na okamžik zastavil. Frakulla stále držel brokovnici a nehýbal se. Pohledem provrtával Hjelma. Teď se mohlo stát cokoliv. Vtom pustil zbraň a padl dopředu na zem.

Jeden z rukojmích rychle sáhl po pušce a přitiskl ji k hlavě ležícího muže. Tomu se pod pravým ramenem rychle zvětšovala krvavá skvrna.

„Pusť tu zbraň, ty magore,“ vykřikl Paul Hjelm a pozvracel se.

3.

Nejdříve tóny piana, malé bizarní procházky nahoru a dolů po klávesách. Pak lehký zvonivý zvuk cimbálu, možná i vířivé doteky bubnů. Někdy se prsty lehce vychýlí ze své dráhy, aniž by přerušily trochu trhavý rytmus dvoutaktu. Krátká pauza, ve stejném rytmu se přidá i saxofon a všechno překryje. Teď je slyšet basa, klidně bloudí sem a tam, pak znovu výraznější saxofon a piano doplňuje roztříštěnými akordy zvukový obraz improvizace.

Pinzeta se noří do dírky a táhne. Saxofon maličko zacvrliká mimo tón, ale hned znovu zapadne do melodie. Piano teď mlčí a zvuk je tak tlumený, až je v pozadí na okamžik slyšet publikum. Pinzeta uloví to, co chtěla. Saxofonista se několikrát ozve mezi rychlými nástupy a publikum mu odpovídá stejně – yeah. Nízké tóny, piano dosud mlčí, pak se šíří rozptýlený potlesk.

Znovu se ozve piano. Stejná posloupnost kláves jako na začátku, postupné odklony, širší otevření. Pak pouze piano, basa a trubky.

Pinzeta hledá ve druhé dírce a tentokrát to jde snadněji. Oba kousky padají do kapsy. Sedl si na gauč.

Piano hraje znovu jako na začátku, basa na chvíli zmizí, ale za okamžik se vrací spolu se saxofonem a pak se všechny čtyři nástroje rozplynou. Aplaus.

Stiskl vypínač a nastalo až neuvěřitelné ticho. Zvolna vstal a chvíli jen postál ve velkém pokoji. Ve vzduchu cirkuluje několik nečekaných zrnek prachu, pohybují se ve výšce kolem křišťálového lustru. Matný kov hifivěže neodráží žádné světlo.

Ruce v rukavicích se lehce dotýkají lesklé kožené plochy na křesle. Sklouzne se po příjemně lupající parketové podlaze. Vyhne se pětadvaceti čtverečním metrům pákistánského koberce, který ručně týdny tkaly zotročené pákistánské děti, a nakonec vyjde po chodbě až na verandu. Otevře dveře, postaví se vedle zahradní houpačky a plní si plíce klidným jarním vzduchem, i když dosud hodně chladným.

Pohledem přejíždí řady jabloní, Ákeró, Ingrid Marie, Lobo, a jak se všechny jmenují. Každá je opatřena štítkem se jménem, všiml si toho, už když sem přicházel. Do květu mají ještě daleko.

Doufá, že to, co slyší, jsou cvrčci a že mu nezní jen v hlavě.

Zavřel za sebou dveře verandy, prošel zpět dlouhou předsíní a vrátil se do velikého obývacího pokoje. Znovu se vyhnul rudě planoucím freskám na koberci, šel k hifi věži a ještě jednou přístroj zapnul. Elipsovitý proužek v přehrávači se pomalu odvíjí. Rozhlédl se po pokoji. Měl atmosféru. Dokonce i ta zrníčka prachu kolem lustru jako by byla speciálně objednaná, aby se hodila ke křišťálové lampě.

V duchu spatřil svůj seznam a udělal mu poklonu.

Kuno, pomyslel si. Nejmenujete se tak nějaká společenská hra?

Opouští obývací pokoj jinudy. Teakový stůl se čtyřmi židlemi s vysokými opěradly stojí na jiném ručně tkaném koberci, domnívá se, že tento je perský, na rozdíl od pákistánského béžový. V této chvíli jsou, ale oba stejně rudé a on musí překročit nohy, které na něm leží.

V zahradě za polštářky mraků vychází úplněk a mezi jabloněmi osvětluje tanec zpola zahalených vil.

4.

Kriminální komisař Erik Bruun zřejmě někde na stole stiskl zelený knoflík, protože se současně na chodbě nad dveřmi rozsvítilo zelené světýlko. Paul Hjelm vzal za kliku a vešel.

Budova policie v té podivné městské směsici patřila do katastru obce Fittja s poštovní adresou Norsborg v církevní obci Botkyrka a spadala pod policejní správu v Huddinge. Pokud člověk z nějakého důvodu nechtěl mluvit o tom, že pracuje ve Fittji, mohl vždycky mluvit o Botkyrce, která kromě kostela zahrnovala docela roztomilé oblasti jako je Vársta a Grodinge. Taky šlo mluvit o Norsborgu, případně se pokládat za součást ospalého předměstí Huddinge. Sám Hjelm bydlel v řadovém domku v Norsborgu, ale přesto se nikdy nemohl rozhodnout, na kterém z míst se právě nachází.

Bohem zapomenuté místo, kam právě vešel, bylo známé jako Hnědý pokoj.

Tapety se sice jednou za rok vyměňovaly, ale hned po prvních dnech znovu zhnědly stejně jako plíce Erika Bruuna. Hjelm nikdy nebyl u něj doma, ale proslýchalo se, že jeho mládenecký byt v Eriksbergu je podobný komínu. Sám Hjelm byl nekuřák, ale občas si i on zapálil cigaretu, aby celý den nepracoval jako otrok, jak to někdo označil. Dnes jich už vykouřil šest a tušil, že do večera jich bude ještě víc. Od nikotinu se mu už motala hlava, takže dnes výjimečně nepocítil šok při vstupu do Bruunovy kanceláře, před kterou by hygienici varovali, že ohrožuje zdraví. Nějaký horlivec mu jednou na dveře přilepil lebku s hnáty a Hjelm s Ernstssonem to ve svém volnu odstraňovali dobré tři hodiny.

Erik Bruun nebyl sám. Seděl za přeplněným stolem a kouřil obrovský ruský doutník. Na gauči pod oknem seděli dva dobře oblečení pánové přibližně kolem čtyřicítky, tedy v Hjelmově věku.

Hjelm je neznal, ale dobře rozeznával jejich škrobené postavy.

To, co čekal, je tady!

Bruun zvedl své mohutné tělo a šel mu naproti. Podobnou námahu neprojevoval moc často. Potřásl mu rukou a poškrábal se v rudošedém strništi.

„Já ti gratuluju,“ řekl se zřetelným přízvukem na „já“.

„Vynikající práce. Jak se cítíš? Mluvil jsi o tom už s Cillou?“

„Díky,“ ozval se Hjelm a pohlédl na oba muže. „Zatím ne, ale jistě se to k ní brzy dostane tak jako tak…“

Bruun pomalu přikývl a vrátil se na svou oblíbenou židli.

„Jak říkám: moc ti gratuluju a máš mou plnou podporu… ale ještě jsi mi neřekl, jak ti je?“

„No, neřekl,“ ozval se Hjelm a sedl si na židli proti Bruunovi.

Bruun znovu významně přikývl.

„Rozumím,“ ozval se a vyfoukl kouř. „Tady ti muži jsou Niklas Grundstrom a Ulf Mártensson ze sekce pro vnitřní záležitosti. Jestli ti i oni přišli gratulovat, to přesně nevím.“

Protože Bruunova malá tiráda zněla jako slova na rozloučenou, oba pánové se pozvedli. Nastal okamžik váhání, protože komisař zůstal sedět jako předtím a dál vdechoval černý kouř – jako lehké znamení nejistoty, kterou nikdo z nich nechtěl projevit. Hjelm mu neutrálně poděkoval a dostal stejnou odpověď. Komisař se naposled silně nadechl a unaveně se zvedl.

„Úředník z bezpečnosti práce mi nařídil, že nesmím s hořícím cigárem vyjít z kanceláře,“ vysvětlil a vyšel ven v oblaku dýmu.

Zamáčklý doutník v popelníku nepřestával kouřit a vysílat kouřové signály.

Grundstrom odsunul popelník stranou a s nechutí se posadil do Bruunova prokouřeného křesla. Na psací stůl položil aktovku a vytáhl kulaté brýle, které si nasadil na nos. Pak ještě vyndal velkou hnědou obálku a čerstvé vydání večerníku Express, který otevřel na první straně. Tučný titulek zněl: Zvláštní vydání. Hrdina ve Fittji.

Policista zachránil rukojmí.

Pod nadpisem uveřejnili skoro deset let starou fotografii tehdejšího policejního asistenta Hjelma.

„Média pracují opravdu rychle,“ poznamenal Niklas Grundstrom kultivovaným hlasem a složil noviny. „Představte si, že to dostali už do dnešního večerního vydání! Tužka je rychlejší než myšlenky.“

Sehnul se k aktovce a vytáhl malý magnetofon.

Začal diktovat: „Výslech kriminálního inspektora Paula Hjelma pracovníky policie v Huddinge, Grudstromem a Mártenssonem. 13.

března 17.06.“

„Výslech?“ podivil se Hjelm.

„Ano,“ potvrdil Grundstrom.

Hjelm se kousl do jazyku a umínil si, že neřekne ani slovo navíc.

„Jste nebo byl jste někdy členem nějaké tajné přistěhovalecké organizace?“

„Ne,“ odpověděl Hjelm a snažil se zachovat klid.

„Jaký máte vztah k přistěhovalcům?“

„Ani dobrý, ani špatný.“

Grundstrom hrábl do aktovky a vytáhl obálku s nějakou statistikou.

„Během vašeho zařazení do tohoto okrsku jste zasahoval u obyvatel, z nichž čtyřicet dva procent byli přistěhovalci. V posledním roce toto číslo stouplo na padesát sedm.“

Hjelm si odkašlal a hluboce se soustředil.

„V církevní obci Botkyrka je podle posledního sčítání dvaatřicet procent obyvatel nešvédského původu, z nich pak dvacet procent nemá švédské občanství. Tady v severní části, tedy v Alby, Fittji, Hallundě a Norsborgu, je to číslo ještě vyšší. Něco přes padesát procent, patrně padesát sedm. Znamená to, že dvaačtyřicet procent zásahů v přistěhovalecké komunitě poukazuje na vyšší zločinnost přistěhovalců než rodilých Švédů.“

„Ta čísla ovšem v žádném případě nedávají podnět k rasismu, pokud chcete něco takového naznačit.“

Hjelm byl se svou odpovědí moc spokojen, ale Grundstrom zřejmě ne.

„Proč jste, sakra, šel k nim a toho chlapa střelil?“

„Ten muž se jmenuje Dritěro Frakulla a patří k albánské menšině v provincii Kosovo v jižním Srbsku. Jistě dobře víte, jaká je tam situace. Stejně jako ostatní Albánci, kteří se u nás usadili, se tu aklimatizovali, naučili se švédsky a jejich děti navštěvují švédské školy. A všichni jsou teď vypovězeni ze země. To přece není v pořádku.“

„O to menší důvod, abyste šel dovnitř a zastřelil ho. Speciální jednotka už byla na cestě, specialisti a experti. Proč jste tam zatraceně musel lézt sám?“

Hjelm se kousl do jazyka a ozval se: „Chtěl jsem mu zachránit život, zatraceně.“

Byl večer, skoro osm hodin. Hjelm a Bruun spolu seděli v Hnědém pokoji, Bruun ve svém křesle a Hjelm napůl ležel na gauči.

Před nimi na psacím stole stál zapnutý magnetofon.

„Chtěl jsem mu zachránit život, zatraceně!“

Bruun vypadal, že chce spolknout doutník. Rázným pohybem zastavil magnetofon a obrátil se k Hjelmovi.

„Poslyš, ty jsi borec.“

„Chceš říct, že jsem idiot, viď?“ ozval se Hjelm. „Stejná blbost, jako tajně nahrát výslech sekce pro vnitřní záležitosti…“

Bruun pokrčil rameny a opět zapnul magnetofon. Po krátké pauze byl znovu slyšet Hjelmův hlas:

„Ti specialisté umí jen jedno, a to víte stejně jako já. Zneškodnit pachatele, ale nezranit rukojmí. Zneškodnit ve smyslu eliminovat, totiž usmrtit.“

„Vážně si myslíte, že vám máme věřit, že jste po něm střelil pro jeho záchranu?“

„Věřte, čemu chcete.“

Bruun na něho pohlédl a trpce potřásl hlavou. Teď pokrčil rameny Hjelm.

„To je právě to, co nesmíme,“ ozval se hlas Grundstroma, který dosud mlčel. „Jsme tu proto, abychom rozlišili správné od nesprávného, abychom viděli, jestli jste se nedopustil porušení služebního předpisu a jestli z toho můžete vyjít bez důtky. Říká se tomu právní postup. Jestli to bude třeba, musíme vás pokárat. Není v tom nic osobního.“

„Do protokolu:“ ozval se Hjelm. „Ke střelbě došlo v 8.47, speciální jednotka přijela v 9.38. Měli jsme tam skoro celou hodinu sedět na bobku a čekat, co udělá ten zoufalec s brokovnicí, nestarat se o vyděšená rukojmí a ochromit centrum?“

„Dobře. Pro teď nebudeme uvažovat o tom proč, a přejdeme k tomu, co jste de facto udělal.“

Přestávka. Grundstrom a Mártesson si vyměnili místa. Hjelm uvažoval o tom, jaký druh lidí se vyjadřuje slovy „de facto“.

Měkčí hlas vystřídal ten znatelně hrubší.

„No, tak zatím jsme se pohybovali jen na povrchu. Teď se vypořádáme s důležitějšími maličkostmi.“

Bruun vypnul přehrávač, svraštil obočí a překvapeně se obrátil k Hjelmovi. „Myslíš si, že to mysleli vážně? Že se takhle chovají ke zkušenýmu vyšetřovateli?“

Hjelm znovu pokrčil rameny. Cítil, že je strašně ospalý. Den byl pro něj hrozně dlouhý. Když se Mártenssův hlas vrátil, promíchal se mu s různými jinými vrstvami představ, které v té krátké chvilče mezi bděním a spánkem zápasily o prvenství. A potom usnul.

„Tak popořadě: Zaprvé jste na něho zavolal dveřmi bez varování.

To mohlo mít katastrofální následky.

Zadruhé jste mu tvrdil, že nejste ozbrojený, přestože jste si pistoli zastrčil za pásek. Bylo by stačilo, kdyby chtěl, abyste se obrátil.

Zatřetí jste pachateli lhal. Kdyby některá fakta znal, mohlo to být zlé.

Začtvrté jste ho nestřelil podle služebních předpisů. Mohla to být katastrofa.“

„Jak mu je?“ ozval se Hjelm.

„Sakrafix, komu?“ překvapil se Mártensson.

„Dritěru Frakullovi.“

„Doprdele, o co vám tu jde? Je to snad transylvánský hrabě?

Fakta, Hjelme, fakta.“

„To přece jsou fakta.“

Nastala dlouhá pauza. Bruun se začal vrtět a uvažoval, jestli to už skončilo. Hjelm mu pomoct nemohl, protože spal jako mimino.

Místo něho se v pozadí ozval Grundstrom.

„Leží na chirurgii v Huddinge a hlídají ho. Jeho stav je stabilizovaný. Což se nedá říct o naší situaci. Budeme pokračovat zítra v půl jedenácté. Nashledanou.“

Zarachotily židle, někdo zastavil magnetofon, zašustily papíry vkládané do aktovky.

Komisař Bruun si zapálil černé, hrbolaté cigáro a soustředil se.

Přišlo to, nač čekal. Ozval se Grundstrom.

„Je hrozně mazanej. Jak jsi ho mohl nechat tak vyklouznout?

Transylvánskej hrabě! Do hajzlu, Ulfe, přece to nemůžeme nechat jenom tak! Takovej člověk proklouzne systémem se zdravou kůží a otevře dveře pro stovky dalších.“

Zbytek už nebyl slyšet. Mártensson něco mumlal, Grundstrom vzdychal, židle se odsouvaly a dveře otevřely a zavřely. Bruun zastavil magnetofonový pásek a chvíli jen tak seděl.

Jasný jarní den se změnil v černočernou noc. Bruun se pomalu zvedl z křesla a přistoupil k hluboce spícímu Hjelmovi. Dříve než mu vyfoukl kouř přímo do obličeje, ho ještě chvíli pozoroval a pomalu potřásl hlavou. Ten mi tu dlouho nezůstane, pomyslel si. Tak nebo onak o něho přijdu.

Hjelm se rozkašlal a probudil se. Oči mu slzely a to první, co skrz kouř uviděl, byl rudošedý vous na dvojité bradě.

„Je půl jedenáctý,“ ozval se Bruun a balil si odřenou aktovku.

„Dobře se vyspi. Zkus to, abys byl zítra v pohodě. Víc než dneska.“

Hjelm se potácel ke dveřím. Obrátil se a Bruun na něho dobrosrdečné kývl. Byl to jeho způsob, jak někoho obejmout.

Jak se to říká? Vzpomínal Hjelm, když otevřel ledničku a vytáhl si pivo. Heterosexuální bílý muž středního věku, zaměstnaný na plný úvazek, to je společenská norma. Je podložena všemi průměrnými sociologickými hodnotami.

Napadla ho jiná fráze: Být ženou není žádná nemoc. I když je to jinakost. O homosexualitě, mládí a stáří, tmavé pleti a odlišnosti jazyka ani nemluvě. Seděl v křesle a pozoroval tu vlastní „domácí jinakost“. Šestatřicetiletou manželku Cecilii (ale jak moc vlastně ještě byla jeho? ) a dvanáctiletou dceru Tovu.

„Teď, tati, už to bude,“ volala na něj Tova.

Vešel do obýváku a mezi zuby cedil pivo z plechovky. Cilla pozorovala jeho starý zlozvyk s nechutí, ale rychle se soustředila na televizi. Zazněl signál aktualit. Před uvedením dalších zpráv se ozvalo:

„Drama rukojmích se odehrálo v centru pro přistěhovalce v Hallundě jižně od Stockholmu. Ozbrojený muž vnikl do úřadu krátce po otevření a hrozil třem úředníkům odjištěnou brokovnicí. Drama ale skonalo šťastně.“

Šťastně, ušklíbl se pro sebe. Nahlas podotkl: „Botkyrkský přistěhovalecký úřad v Hallundě.“

Manželka i dcera ho pozorovaly a posuzovaly jeho komentář, každá podle sebe. Tove si říkala: To je přece jedno, kde ten úřad je.

A Cilla uvažovala o jiné věci: Vždycky když je nespokojený, vyjadřuje to tak, že hledá věcné nedostatky. City mění v myšlenky, pocity ve fakta.

Ozval se telefon a Hjelm po něm hrábl.

„Hallundskej přistěhovaleckej úřad?“ ozval se Svante Ernstsson.

„Odjištěná brokovnice?“ řekl Paul Hjelm.

Oba se zasmáli. Jak se všechno liší podle toho, jestli se to posuzuje jen povrchně, nebo detailně.

„Jak ti je?“ zeptal se nakonec Svante.

„Divně.“

„Teď to bude,“ ozvali se současně Cilla, Tova i Svante.

Starý ošlehaný reportér stál na Tomtbergské ulici zády k Hallundskému náměstí. Bylo odpoledne a pražilo slunce. Náměstí bylo plné lidí. Všechno vypadalo úplně normálně.

„V osm dvacet ráno…“ začal reportér.

„V osm dvacet osm…“ opravil ho Hjelm.

„… vnikl muž kosovskoalbánského původu, ozbrojený brokovnicí, do úřadu pro přistěhovalce v Hallundě. Tři ze čtyř úředníků, kteří v tom okamžiku byli na místě, zajal jako rukojmí, čtvrtému se podařilo uniknout ven. Muž rukojmí odvedl do druhého poschodí, kde si museli lehnout na zem. Zhruba po dvaceti minutách…“

Obrazovku pokryla asi deset let stará fotografie.

„Sakra, kde ji sebrali?“ přemítal Paul.

„Byli v nemocnici,“ přiznala Cilla a pohlédla na něho. „Tu fotku mám v peněžence.“

„Máš?“

„Měla jsem.“

„…pronikl do budovy policista Paul Hjelm z policejního okrsku v Huddinge, nepozorovaně vyšel po schodech nahoru a dostal se do zabarikádované místnosti…“

„Zabarikádovaný,“ podotkl Ernstsson do sluchátka.

„…a střelil pachatele do pravého ramene. Podle přítomných rukojmí byl jeho zákrok příkladný. Bohužel se nám s ním nepodařilo promluvit a získat další komentář ani od něj, ani jeho nadřízeného, komisaře Svena Bruuna z huddingské kriminálky. Bruun nám sdělil, že vyšetřování pokračuje a že do ukončení nesmí poskytovat žádné informace. Vedle mne ale stojí jeden ze zajatých, Arvid Svensson.

Povězte nám, co se stalo!“

Vedle reportéra se objevil muž středního věku a Hjelm poznal, že je to ten, kdo přitiskl zbraň k hlavě bezvědomého Frakully. Dopil poslední kapku piva.

„Ještě ti zavolám,“ řekl Ernstsson.

Hjelm se pozoroval v zrcadle. Neutrální obličej. Žádná zvláštní znamení. Rovný nos, úzké rty, tmavě plavé, nakrátko ostříhané vlasy, zásnubní prsten. Nic víc. Dvě děti na počátku puberty.

Když se zasmál, smích se vracel prázdnou ozvěnou. Policista, kterého hodlají vykopnout.

Ozval se Ulf Mártensson: „Dvě pořádné modřiny na zadní straně lebky zadrženého jste nám nevysvětlil.“

Paul Hjelm se zeptal: „Mluvili jste s rukojmími?“

„My děláme svou práci a vy zase svou. Možná. I když třeba ani ne. Podle soudního lékaře byla ta zranění způsobena hlavní brokovnice. Sebral jste zbraň tomu postřelenému a udeřil ho s ní do hlavy? Takže jste s nimi nemluvili…“

Mártensson a Grundstrom teď seděli vedle sebe v chladné neosobní výslechové místnosti. Možná vytušili Bruunův malý manévr s magnetofonem. Tiše čekali na Hjelmova slova.

„Když Frakulla padl na zem, brokovnice mu vyklouzla z ruky vedle úředníka Arvida Svenssona. Ten ji uchopil a udeřil ho s ní do hlavy.“

„Vy jste to dovolil?“

„V tom okamžiku jsem byl o pět metrů dál.“

„Ale připustil jste, aby ten muž přitiskl nezajištěnou zbraň k hlavě bezvědomého.“

„V té chvíli nikdo nemohl vědět, jestli je Frakulla v bezvědomí, nebo ne, takže bylo dobře, že Svensson jeho zbraň zajistil. I když ho s ní neměl uhodit. Proto jsem na něj zakřičel, aby to nedělal.“

„Ale sám osobně jste nezakročil?“

„Ne. Ale muž po chvilce zbraň odložil.“

„Po chvilce… jak dlouhé?“

„Takové, abych stačil vyzvracet snídani.“

Přestávka. Nakonec se Mártensson pomalu a zle ozval: „Dokud neskončí všechny expertizy a případ nebude ukončen, jste postaven mimo službu. Jen si představte, kdyby byl Svensson útočníka zastřelil, nebo kdyby naopak nebyl zneškodněný. Ignoroval jste mnoho dalších možností.“

„Musel jsem zvracet právě proto, že zneškodněný byl. Poprvé v životě jsem střílel na člověka. Něco podobného jste už jistě taky zažili.“

„Přirozeně. Ale ne během tak důležité akce, kterou jste provedl na vlastní pěst.“

Mártensson listoval ve svých poznámkách a po chvíli pokračoval: „To je jen malá část dlouhého seznamu vašich přestupků. Vypadá takto: zaprvé jste tam šel sám, ačkoliv byla přivolaná speciální jednotka. Zadruhé jste na něho volal dveřmi bez předchozího varování. Zatřetí – tvrdil jste mu, že nejste ozbrojený, ačkoliv jste zbraň měl. Čtvrtý bod – útočníkovi jste lhal, když jste se ho snažil přesvědčit, že to dobře dopadne. Zapáté jste ho střelil do místa, které se neshoduje s předpisy. Zašesté jste ho neodzbrojil. A zasedmé jste připustil, aby zoufalý rukojmí málem útočníka zastřelil. Chápete už, o co tu jde?“

Grundstróm si odkašlal a připojil se: „A kromě těchhle formálních nedostatků jsou tu ještě další pozoruhodné body. Jsou stejně důležité – jde o policejní předpisy a disciplínu. Týká se to jak nedůvěry k organizaci policie, tak problému přistěhovalectví.

Netvrdím, že jste rasista, ale vaše jednání a to, že vás oslavují média, znamená riziko legitimizování určitého problému části policejního sboru. Chápete, na co myslím?“

„Snad byste mohl uvést příklad…“

„Asi musím. Myslím, že patříte k té méně prohnilé polovině policistů, přemýšlíte, možná až moc. Naší prací není očišťovat sbor od problematických jedinců, ale zajistit, aby se tahle nepříjemná atmosféra nestala normou. Propasti a projekce vlastních neúspěchů číhají v každém z nás. Společnost žádá nejjednodušší řešení a udržuje ji pořádek. My jsme na rozmezí, nejblíž všemu nebezpečí.

Chápete, kam by to mohlo dojít s vaší svobodomyslností? Skutečně bych si přál, abyste to pochopil.“

Hjelm hleděl Grundstromovi do očí, ale věděl, že mu nerozumí.

Snad mluvil o ctižádostivosti a kariérismu v zápasu s pocitem povinnosti a spravedlnosti. Možná ho dokonce zneklidňují nálady, které nesporně probublávají na povrch. Sám Grundstróm by nikdy nemohl být jedním z mnoha, jeho role je výjimečná. Toužil po nadřazenosti, chtěl stát nade všemi.

Hjelm se zahleděl do stolu a ozval se: „Přál jsem si vyřešit obtížnou situaci rychle, jednoduše a co nejlíp.“

„Neexistuje jednoduchý způsob,“ řekl Grundstróm a podíval se na něj. Jeho hlas zněl málem lidsky. „Na každé jednání vždycky navazuje další.“

„Věřil jsem, že ho dokážu zachránit. Nic jinýho jsem nechtěl.“

Grundstróm mu ostře pohlédl do očí. „Je to skutečně tak?

Zpytujte svědomí, Hjelme.“

Chvíli se na sebe dívali. Čas plynul a zdálo se, že se něco trochu změnilo.

Nakonec se Grundstróm s povzdechem zvedl. Mártensson ho následoval. Hjelm pozoroval, jak vkládá papíry do aktovky, a napadlo ho, že vypadá velice mladě. A to byli vlastně stejně staří.

Mártensson se ozval: „Dáte nám průkaz a služební zbraň.

Prozatím jste mimo službu. Výslech bude pokračovat zítra. Nic ještě neskončilo, Hjelme.“

Hjelm obojí položil na stůl a opustil výslechovou místnost.

Vědomě nedovřel dveře a přitiskl k nim ucho.

Možná, že zaslechl něco jako „teď ho máme“.

Ale možná, že nikdo nic neřekl.

Pět pozdních večerů se slilo v jedinou noční můru. Stál potmě na záchodě a pomalu se mu začaly rozjasňovat kontury místnosti, i když před půl minutou tam byla jen černá tma. Spláchl a napadlo ho, že jediná moč, která nepáchne, je ta vlastní. Ve tmě, která ho už tak dlouho obklopovala, v duchu uviděl Grundstroma a uslyšel jeho slova: Zpytujte svědomí. A vynořil se Mártensson: Nic ještě neskončilo, Hjelme. A Svante: teď neudělej žádnou hloupost, Paule.

V představách zahlédl i syna, Danneho, s pubertálními pupínky na obličeji. Teď tam stál i Frakulla a tiše říkal: obětuji se kvůli nim.

Tma dokonce připomínala i Cillina slova: zatraceně, jak je to možné, že se ti hnusí, jak ženský tělo funguje?

Zpytuj svědomí, Hjelme!

Ale v srdci měl prázdno.

Je konec všemu. Suspendován, vyhozen. Dokonce nedostane ani příspěvek v nezaměstnanosti, jen sociální podporu. Kdo by chtěl zaměstnat opotřebovaného policistu?

Jídelna u nich v práci, kde sedával s ostatními. Pohrdání těmi, kteří žili z podpory státu. Teď mezi ně bude patřit i on. Necítil pevnou půdu pod nohama. Kolem sebe měl jen prázdno. Všichni ho opustili.

Detaily koupelny se vynořovaly čím dál víc. Noc zvolna světlala, ale jeho obličej zůstal temný.

5.

Seděl tiše ve tmě, která nebyla úplně černá. Balkónovými dveřmi do místnosti pronikalo světlo z ulice. Kdyby pootočil hlavu, viděl by na obě velké budovy muzea, které byly uvnitř slabě osvětleny. Ale on hlavu neotáčel. Hleděl stále přes veliký obývací pokoj k pootevřeným dvoudílným dveřím do haly. Pokoj si už prohlédl. Byla tu kachlová kamna i otevřený krb. Vedle krbu stála širokoúhlá, matně černá obrazovka televize a stereo. Podlahu pokrývaly tři ručně tkané umělecké koberce a na nich stály dvě soupravy stolů se židlemi a pětidílná sedací souprava potažená tmavorudou kůží. Stěny zaplňovalo moderní švédské umění: třikrát Peter Dahl, dvakrát Bengt Lindstróm, dva obrazy od Oly Billgrena. Na polici nad otevřeným krbem trůnila jedna z největších mozaik Ernsta Billgrena.

V obou patrech bytu stálo celkem sedm kachlových kamen. Pokud snad minulý obývací pokoj byl trochu neuspořádaný, tento byl vrcholně stylový.

Seděl nepohnutě tak přes hodinu.

Pak zaslechl otevírání venkovních dveří. Někdo se snažil zasunout klíče do bezpečnostních zámků a trochu přitom klel. Bylo zřejmé, že je podnapilý, i když snad ne vysloveně opilý. Zřejmě zná své hranice, a po celý večer se jich drží. Zaslechl, že muž vyklouzl z bot a obul si pantofle, zdálo se mu, že dokonce slyší i rozvazování vázanky na hedvábné košili. Pak rozepínání saka.

Muž otevřel polovinu nedovřených dveří, které sahaly skoro tři metry vysoko. Potom vešel do obývacího pokoje, cestou ztratil jeden pantofel, zaklel a ohnul se pro něj, šťastně ho znovu nazul a pokračoval dál do místnosti. V lehkém oparu alkoholu spatřil neznámého muže a snažil se na něj zaostřit pohled.

„Co tu sakra chcete?“ ozval se arogantně. Byla to jeho poslední slova.

Vetřelec zvedl pistoli, kterou měl na kolenou, a rychle dvakrát za sebou zazněl tlumený výstřel.

Muž zůstal okamžik tiše stát, než se svezl k zemi a padl na kolena.

V této pozici zůstal asi deset vteřin, než se sesunul na bok.

Vrah odložil pistoli a zhluboka se nadechl. V duchu před sebou viděl seznam jmen a jedno další si zatrhl.

Pak přešel k hudební soupravě. Zmáčkl tlačítko, vložil do sterea kazetu a zmáčkl start. První tóny piana zaplavily pokoj. Prsty se pohybují nahoru a dolů, ruce je doprovázejí. Ozve se saxofon a přidává se piano. Stejné kroky, stejná malá promenáda. Když se saxofon trochu odmlčí, nastoupí piano, a on vytahuje první kulku ze zdi. Zasune ji do kapsy, zvedne pinzetu ke druhé a chvíli čeká. Teď se ozývá víření bubnů a pak to zvláštní nepatrné cvrlikání saxofonu, připomínající arabskou hudbu, několik sekund to zní jako orient.

Piano zmlkne, teď nasadí naplno saxofon, basa a bubny. Jako by viděl pianistovo kolébavé čekání. I on čeká.

Saxofon šplhá do výšky, stále rychleji. Ozve se krátký potlesk, přechod od saxofonu k pianu a právě v tom okamžiku se mu podaří vyjmout druhou střelu. Ze zdi padá omítka. Zploštělá kulka najde své místo v kapse u té první.

Piano znovu nahradí saxofon. Začne maličko nemotorná procházka tónů, které se odpoutávají od pevné struktury. Hudba je stále volnější, stále nádhernější. A on ji slyší právě teď, v tomto okamžiku. Ne jako pouhou vzpomínku.

Basa skončí a piano se ozývá jako na začátku. Měl by se opravdu naučit rozumět hudbě.

Poslední opakování, potlesk.

Lehce se uklonil.

Mohl by to poslouchat bez ustání

6.

Bylo prvního dubna. Paul Hjelm seděl ve výslechové místnosti a mačkal si ruce. Hodiny na zdi ukazovaly 10.43. Nechají ho ještě trochu smažit ve vlastní šťávě? Anebo to pokládají za aprílový žert?

Už vůbec nevěděl, co jim zase bude říkat. Přestávalo mu to myslet. Třeba má Grundstrom pravdu. Třeba skutečně musí posloužit jako odstrašující příklad. Znal přece ovzduší u nich na policii, byl jeho součástí.

Dveře se pomalu otevřely, Hjelm před sebou spatřil omluvně se tvářícího Grundstroma. Nebyl si jistý, jestli to jen hraje, ale v každém případě to na něho působilo, jako by už slyšel Grundstroma říkat:

Omlouvám se, Hjelme. Rozhodli jsme se dnes ráno. Vaše výpověď leží na stole komisaře Bruuna od včerejšího odpoledne. Protože odcházíte na vlastní žádost, nemáte nárok na žádné výslužné ani podporu v nezaměstnanosti.

Jenomže ve skutečnosti stál ve dveřích někdo úplně jiný, neznámý. Muž na něho několik vteřin zíral. Bylo mu jistě přes padesát, vypadal dost všedně, čistě oblečený, oholený, s pleší a výrazným nosem. Neutrálně ho pozoroval a pak k němu natáhl ruku.

„Jsem kriminální komisař Jan-Olov Hultin. Jistě jsi čekal někoho jiného.“

„Paul Hjelm,“ tiše se představil.

Ovšemže to muselo být takhle. Musel sem přijít šéf, jejich nadřízený. I když si těžko uměl představit, že i Grundstróm nad sebou může někoho mít. Takže takhle tedy vypadá on, ten utajovaný šéf sekce pro vnitřní záležitosti.

„Kde je Grundstróm?“ dostal ze sebe.

„No… na toho už můžeš zapomenout.“

Vytáhl z aktovky oba stockholmské raníky a rozložil je. Deset let stará fotografie zdobila první strany obou novin. V Dagens Nyheter zněl titulek: Drama rukojmích v Hallundě a pod tučným nápisem stálo: Policista zachránil tři osoby. Ve Svenska Dagbladet stálo tučně: Hrdina z Norsborgu a pod tím Kriminální inspektor Paul Hjelm – zachránce v nouzi.

Cítil to jako hroznou pohanu, inscenovanou sadistickým režisérem.

„Už jsi to viděl?“ zeptal se Hultin.

„Ne.“

Hultin složil noviny a poznamenal.

„Tohle psát neměli. Rozuměj mi správně, já jsem rád, že to tak bylo. Ale dějí se mnohem vážnější věci.“

Paul Hjelm byl zmatený.

Jan-Olof Hultin si na mohutný čenich nasadil půlené brýle a začal se hrabat v deskách s Hjelmovým jménem.

„Jak jsi v tomhle náročném okrsku dokázal tolik let pracovat a nenechat po sobě ani stopu? Žádné stížnosti, žádná vyznamenání, prostě nic. Málokdy jsem viděl tak čistou, neposkvrněnou osobní složku. Co jsi tu vlastně celou dobu dělal?“

Hjelm seděl, jako by zkameněl. Hultin na něho zvědavě pohlédl a nejspíš žádnou odpověď ani nečekal. Přesto přišla.

„Založil jsem rodinu. To každý policista nedokázal.“

Nosatec se hlasitě rozesmál, jeho smích směřoval ven i dovnitř, a rozhodl se vyložit karty na stůl.

„Dnes ráno byla pod zastřešením Státní kriminálky založena nová jednotka. Zatím je vedena pod poměrně směšným názvem Skupina A. Je strukturovaná jako pravý opak týmu, který se zabýval vraždou ministerského předsedy Palmeho. Nic kolosálně velkého, žádná neustálá výměna šéfů, žádné pochybnosti o pravomocích. Bude to prostě něco nového, malého a kompaktního a obsazeného lidmi z venku. Skupina, sestavená z mladých, ale nejlepších lidí z celé země.

Je to pokus, jak rozšířit a současně komprimovat Státní kriminálku.

Stal jsem se šéfem této skupiny a chci tě mít u nás. Až média pochopí, co jde, bude se nám hodit tvé dobré jméno, které u nich máš. Kromě toho si myslím, že jsi pracoval dobře. Dostal jsem nějaký materiál od sekce pro vnitřní záležitosti a – abych tak řekl – z tvého případu jsem je odvolal. Naše skupina má nejvyšší prioritu, a když patříme pod Státní kriminálku, musí jít vnitřní oddělení k čertu.“

„Před několika minutami mě chtěli vyhodit…“

Hultin se na něho pozorně zahleděl. „Zapomeň na to, to už je minulost. Otázkou zůstává jen to, jestli jsi dost schopný fungovat v mašinérii, kde bude více přesčasů než normální pracovní doby.

Vypadáš dost unaveně.“

Hjelm si odkašlal a narovnal se. Na okamžik ho napadlo, že právě poznal, jak vypadá štěstí.

„Byla to hrozná doba. Ale dej mi práci a zatraceně – budu pracovat až do úpadu. Doslova.“

„No, doufám, že ne úplně do úpadu,“ ozval se Hultin a na okamžik se odmlčel. „Potřebujeme trochu takové iniciativy, kterou jsi předvedl v úřadu pro přistěhovalce. Ale zas ne moc. Teď jde především o sestavení fungující skupiny lidí s fantazií a svědomím. Z

Grundstrómových poznámek jsem pochopil, že právě ty jsi takovou osobnost po celé roky v sobě tajil. Myslím, že přichází šance, aby ses projevil. Ale třeba bys taky mohl úplně vyhořet.“

„O co jde?“

„Sériové vraždy. A ne takové, které by se týkaly malých holčiček nebo chlapců a prostitutek nebo snad holandských turistů. Ne, tohle je úplně něco nového a patrně stojíme na samém začátku.“

„Politici?“

Hultin se slabě usmál a zavrtěl hlavou. „Jsi blízko, ale politiků se to netýká. Tady jde, abychom tak řekli, o národohospodářskou elitu.

Večer před tvým hrdinským zásahem v přistěhovaleckém úřadu byl ve svém domě zastřelen muž jménem Kuno Daggfeldt. Už tehdy to vypadalo, že nepůjde o jediný případ. Vyznačovalo se to zvláštní precizností a chladnokrevností, která může být buď profesionální, nebo ukrývá příšerný vztek nebo zoufalství. Všechny tyto možnosti jsou podivuhodně přijatelné. Po Daggfeldtovi zbyly dva větší podniky, manželka, dvě děti a šest domů ve Švédsku i v cizině.

Včera večer se to zopakovalo. Tentokrát na nábřeží, v jednom z těch menších parádních bytů s osmi pokoji a balkonem. Bydlel tam ředitel Bernhard Strand-Julén, který byl zavražděn stejně. Dvě kulky do hlavy, které vrah po činu vyjmul ze zdi nějakými kleštěmi nebo pinzetou. Nenechal žádné stopy. Ráže devět milimetrů, to je vše, co jsme mohli zjistit. Kromě toho, že je to výtečný střelec. Všechny čtyři zásahy šly přímo do hlav obětí. Je záhadou, jak se pachatel dostal dovnitř. Osobní vztahy mezi Daggfeldtem a Strand-Julénem mohly být různé a všechny musíme sledovat. Patřili ke stejným společenským kruhům, hráli golf ve stejném klubu, oba plachtili na moři, společně seděli v různých správních radách a tak podobně. Nic divného nebo zvláštního zatím nevyplavalo.“

„Vytvoření speciální skupiny je hodně velký sousto. Co si pomyslí stockholmská policie, když se octne mimo?“

„Zatím to neví. Budeme s nimi spolupracovat. Ovšemže je to hodně velký zásah. Je tu ale riziko, že našim vrcholným kapitalistům někdo pořádně pustí žilou. Kromě toho nesou ty zločiny nepříjemné známky organizovaného zločinu. Absolutní profesionalismus, s jakým jsem se dosud ve Švédsku nesetkal. Je dobře, že se tomu budeme věnovat hned v začátcích.“

Na chvíli zmlkl.

„Jistě může být trochu nešťastné nastartovat takovou skupinu právě na prvního apríla, ale…“

„Asi lepší než v pátek třináctýho…“

Hultin se slabě usmál a kradmo pohlédl na hodinky. Byl zjevně ve stresu, ale snažil se to nedávat najevo. Zvedl se a podal Hjelmovi ruku.

„Sejdeme se už dnes odpoledne ve tři hodiny v nové budově policie, vchod z Polhemské ulice číslo 30. Co ty na to?“

„Odpoledne se tedy uvidíme.“

„Správně,“ řekl Hultin. „Já teď jdu vytáhnout z policejního okrsku v Nacce Gunnara Nyberga. Neznáš ho? Je to skvělý policista.“

Hjelm zavrtěl hlavou. Neznal policisty z jiných obvodů, jen ze svého. Cestou ke dveřím se ještě Hultin ozval: „Takže máš skoro čtyři hodiny na to, aby ses rozloučil se zdejšími kolegy a sbalil si věci. To by ti snad mohlo stačit?“ Zmizel, ale hned se znovu vrátil.

Hjelm se právě stačil posadit a zhluboka vydechnout.

„Je ti jasné, že je to vrcholně tajné, doufám.“

„Ano, jistě,“ potvrdil Paul.

Chtěl to nejdřív zavolat Cille, ale potom si to rozmyslel. Pomyslel na budoucí přesčasy, letní měsíce a příští dovolenou, o kterou nejspíš přijde, a na chatičku v Dalaro, kterou si levně pronajímali na celé léto. Nejdřív si chtěl všechno sám pořádně vychutnat.

Nakonec šel do společné místnosti a těžko skrýval radost.

Seděli tu čtyři kolegové a cpali do sebe obědové balíčky. Byl tu Anders Lindblad, Anna Vassová a Johan Bringman. A ovšem také Svante Ernstsson. Pohlédli na něj překvapeně, asi se tvářil jinak, než čekali.

„Jdu se s váma rozloučit,“ řekl smrtelně vážně.

Bringman a Ernstsson vyskočili ze židlí. „Co to meleš?“ zeptal se Bringman.

„Cože! Chceš říct, že tě ti volové vyhodili?“ ozval se Ernstsson.

Sedl si vedle nich a poznamenal: „Tak zlý to zase nebude.“

Ernstsson si uklidněné oddechl. „Tak spusť.“

„Já se ale jdu opravdu rozloučit. Dá se říct, že mě vykopli nahoru.“

„Na interní?“

„Ne, ne. To je už za mnou. Je to součást Státní kriminálky, spadá pod nejvyššího šéfa.“

„Takže tě vyšoupli z našeho předměstskýho hnoje?“

„Asi tak nějak… je to strašně tajný. Nejspíš si o tom brzy přečtete v novinách. Ale právě teď je to záležitost maximálního utajení.“

„A kdy tam začneš?“

„Odpoledne. Ve tři.“

„To je skvělý. Odvezu tě k Ishmetovi, abys nám na rozloučenou koupil největší medovník, jakej tam bude.“

Bruun vdechl tmavý kouř ze svého černého cigára a široce se usmál. Roztáhl paže a zamručel. Několik vloček popela mu spadlo do vousů.

„Jojo, tak se u nás vylíhl další, co posílí Státní kriminálku,“ ozval se dobrosrdečné. „Taky určitě víš, že když se k nim člověk jednou dostane, má vystaráno. Ven ho vynesou jen nohama napřed.“

Hjelm si vzal průkaz a služební zbraň, které už čekaly na Bruunově psacím stole, a připevnil si pouzdro.

„Další?“ zeptal se překvapeně.

„Hultin tu pracoval koncem sedmdesátých let, tys to nevěděl?

Šílenej fotbalista. Nejdrsnější ze všech středních obránců ve městě.

Specialista na trhání soupeřova obočí.“

„Řekl mi, že o mně četl v novinách.“

„No jo, čtenář Hultin.“

„Jsi s ním ještě v kontaktu?“

„Občas mu zavolám, abychom si mohli zavzpomínat na starý časy. Myslím, že pořád ještě hraje fotbal, teď je v mužstvu veteránů stockholmský policie. Když má čas, samozřejmě, a to moc často není. Jen si ho představ, když to napere do kolegova obličeje. To je pohled pro bohy.“

Hjelm se rozhodl zeptat přímo: „Nebylo to náhodou tak, že ty jsi…?“

Bruun si přestal představovat potrhaná plavá i šedivá obočí Hultinových soupeřů a mazaně na Hjelma pohlédl. „To bylo štěstí, že právě teď vzniká ta nová, vrcholně utajená Skupina A. Člověk se má chopit příležitostí. Na drsňáka Hultina si vždycky rád vzpomenu.“

Znovu vtáhl kouř jako malý vysavač. „A ty se drž. Nerad bych se znovu hrabal ve sračkách.“

7.

Nově utvořená Skupina A se poprvé sešla v jedné z nejmenších přednáškových místností obrovského komplexu budov policie, který stál v obdélníku vytvořeném ulicemi Kungsholmskou, Polhemskou, Bergskou a Agneskou. Proti Agneské ulici se vypínala původní policejní budova z roku 1903, dosud snící o moci, v níž byl hlavní stan stockholmské policie. Protilehlá strana obdélníku vedla do Polhemské ulice a odrážela jiný, i když stejně absurdní architektonický ideál ze sedmdesátých let. Tam sídlila Státní policie a sem směřoval Paul Hjelm několik minut před třetí. Už ho tu čekali.

Strážný mu na mapce hned u vchodu do budovy ukázal cestu do šálku. Moc to nepochopil, a proto dorazil trochu pozdě. V místnosti už kolem stolu sedělo pět osob a všichni vypadali skoro stejně zmateně jako on. Nenápadně, jak jen to šlo, se složil na volnou židli.

Jako na objednávku se vynořil vážný, asi padesátiletý blondýn v dokonale padnoucím obleku a postavil se u užší strany stolu k aparátu s teleskopickým ramenem. Rozhlédl se kolem, ale zjevně nenašel toho, koho chtěl. Lehce si odkašlal a vyšel z místnosti. V

okamžiku, kdy za sebou zavřel dveře, otevřely se ty na protější straně a vešel komisař Jan-Olov Hultin. Rozhlédl se a rovněž nenašel toho, koho chtěl.

„Kde je Morner?“ zeptal se.

Každý z přítomných nově vznikající skupiny se zmateně rozhlížel kolem sebe.

„Kdo je Morner?“ zeptal se Hjelm, který chtěl pomoct.

„Nějaký muž tu byl před okamžikem,“ ozvala se jediná žena ve skupině, tmavovlasá Goteborčanka, které se začaly dělat první vrásky, a zjevně si z nich nic nedělala. „Zase odešel,“ dodala.

„To je mu podobné,“ poznamenal neutrálně Hultin, těžce se posadil a na velký nos si nasadil brýle. „Je to Waldemar Morner, šéf oddělení Státní policie, formálně šéf naší skupiny. Chce k nám na zahájení promluvit. No, uvidíme, jestli se vrátí.“

Hjelm si těžko mohl tohoto distingovaného efektivního muže se stabilně neutrálním tónem hlasu představit jako brutálního fotbalového hráče. Ten teď pokračoval: „Všichni víte, o co jde.

Nikdo nevymyslel nic lepšího, tak vám říkáme Skupina A. Jste přímo podřízeni Státní kriminálce a budete úzce spolupracovat se stockholmskou policií, především přirozeně s jejich kriminálním oddělením, které je hned tady za rohem. Zdá se, že se Stockholm stává městem zločinu. Připomínám, že jste nadřízeni těm, od kterých budete potřebovat pomoc, ať už to je městská nebo státní policie. Náš případ má nejvyšší prioritu, jak se tomu říká v televizi. Protože jste sem byli jmenováni z různých částí Švédská, nejspíš se navzájem neznáte, a tak začneme tím, že se představíme.

Já se jmenuji, jak víte…“

Rozevřely se dveře a muž, který tu už před chvílí byl, se bez dechu vrátil.

„Tady jsi, všude jsem tě hledal,“ ozval se Morner.

„Ano, ano, a tady je tvoje nová skupina.“

„Výborně, výborně,“ ozval se Waldemar Morner horečně a postavil se stejně jako před chvílí.

„Ano, moji pánové. A dámo. Vaše skupina má šest mužů, totiž pět mužů a jednu ženu, a vycházím z toho, že vás komisař Hultin informoval o úkolech. Dejte se do práce. Pro naši vlast je maximálně důležité, abyste zastavili šíleného sériového vraha dřív, než přijdeme o všechny špičky našeho národního hospodářství. Vy, a jenom vy musíte tohoto zločince zastavit. Ano. Právě jen vy. Vidím, že jste mladí a ctižádostiví a připraveni na své úkoly a že také dobře víte, co je ve hře. Tak do toho!“

Opustil místnost ve stejném tempu, jako do ní vletěl. Jan-Olov Hultin přivřel oči a promnul si oba koutky.

„Takže všichni víte, o co jde,“ řekl mírně. Ve chvilce se kolem stolu šířily úsměvy. Trvalo ale o dost déle, než všichni pochopili Hultinův jemný humor.

„Pokračujme, kde jsme skončili. Já jsem tedy Jan-Olov Hultin a pracuji tu už pár let, často jsem byl přímo podřízený muži, jehož jméno už bylo nahrazeno jiným. V současné době byl jmenován nový šéf Státní kriminálky s označením generální ředitel.

Ale nechme už policejních titulů a představte se od východu k západu.“

Tento přechod vyvolal jakýsi drobný zmatek, ale nakonec reagoval plešatý, lehce obtloustlý muž před padesátkou, sedící ve studené místnosti nejvíc vpravo. Zatímco mluvil, lehce poklepával tužkou.

„Jsem Viggo Norlander a jedinej z naší skupiny na tomto případu pracuju od začátku. Byl jsem sem převedenej přímo z Městské kriminálky, která je tady za rohem. Dá se říct, že jsem sem měl nejkratší cestu. Také jsem asi nejstarší ze všech. S výjimkou Jana-Olova, přirozeně.“

Hultin přikyvoval, aniž by změnil výraz. Bylo jisté, že oni dva se znali docela dobře.

Nejblíže k Norlanderovi seděla žena.

„Jmenuju se Kerstin Holmová. Jak jistě slyšíte na přízvuku, přicházím ze západního pobřeží. Pracovala jsem v Goteborgu na kriminálce celý dospělý život. Takže už dost dlouho.“

Pak se představil zřejmě ten nejmladší a nejmenší z nich, bylo mu sotva třicet let. Mluvil jasně a zřetelně.

„Jsem Jorge Chavez a do včerejška jsem byl jedinej barevnej čmuchal v celý oblasti Sundsvallu. Zůstane tam po mně prázdno.

Vidím, že tu budou zastoupený i menšiny. Dokonce i hrdinové,“

významně pohlédl na Hjelma vedle sebe.

Ten několikrát zamrkal, než se přiměl, aby promluvil. Na Hultinových rtech zahlédl malý úsměv, který vycházel odněkud z hloubky.

„Já jsem se sem dostal kvůli připitomělý odvaze, ne z hrdinství, a teprve se ukáže, jestli jsem tu za odměnu, nebo z trestu. Jmenuju se Paul Hjelm a přicházím z policejního okrsku v Huddinge. Jistě jste nepropásli pohled na můj šarm na starý fotografii, která se objevila ve všech novinách.“

Vzhledem k okolnostem byl se svým vystoupením docela spokojený a v rozrušení moc nesledoval další prezentaci. Muž vlevo vedle něho v každém případě vypadal jako Fin a byl jen o několik let starší než on sám. Byl vysoký a štíhlý, s popelavě plavými vlasy a bílou pletí. Připomněl Hjelmovi běžce na krátkých tratích Martti Vainia, z něhož se stal konzervativní politik. Měl nepatrný přízvuk, ve srovnání s Chavezem přesto docela výrazný.

„Arto Sóderstedt, kašpar z Finska,“ řekl lakonicky. „Nebo spíš švédsky mluvící Fin s finským křestním jménem – úlitbou diplomatické matky. Časně ráno mě sem z Vasterásu dopravilo soukromé letadlo šéfa Státní policie.“

Už zbýval jen jeden, pořádný obr v ošuntělém oblečení, svalnatý, ale také dost tlustý, což bývá způsobeno kombinací anabolických steroidů s nedostatkem tréninku. Hjelm se snažil nedělat žádné závěry z letmého pozorování.

„Já jsem Gunnar Nyberg z policie v Nacce.“ Pokračování, které všichni čekali, nebylo.

Místo toho se znovu slova ujal Hultin.

„Uvolnili pro nás pět místností: mou kancelář, tuto – jak ji nazvat – společnou místnost a tři další. Znamená to, že v každé budou sedět dva, takže i pracovat budete většinou ve stejných dvojicích. To ovšem není nic nového. Skupiny navrhuji takto: Norlander a Sóderstedt místnost 302, Holmová a Nyberg 303 a Hjelm a Chavez 304. V každé kanceláři jsou dva psací stoly, dva telefony, dva mobily a jeden domácí aparát a kompletní počítačové vybavení. Já sedím v kanceláři 301 a tato společná je označena jako 300. Na každém stole leží složka se všemi fakty našeho případu.

Teď požádám Vigga Norlandera, aby nám sdělil přehled toho nejdůležitějšího z dosavadního vyšetřování. Prosím, Viggo.“

Norlander popošel dopředu a sedl si na okraj stolu vedle Hultina.

Vzal si barevný fix, který ležel u velkého bílého flip-chartu, a při referování si s ním pohrával.

„Momentálně nemůžeme dělat vůbec nic, pokud jde o technickou stránku. Zločinec za sebou nenechal ani sebemenší stopu, a tak se domníváme, že jde o profesionála. Takže zatím víme, že měl devítimilimetrovou zbraň a že je to dokonalý střelec. Kulky vždycky proletěly lebkou a vrah je ze zdi vyjmul nějakými kleštičkami. V

obou případech seděl v obývacím pokoji oběti a čekal, až přijde domů, pak vystřelil. Oba muži mají manželky, Daggfeldt dokonce i syna, který bydlí doma, ale útočník zřejmě věděl o pohybech členů rodiny, i o tom, že oběť přijde pozdě večer sama. Nakreslím vám oba obývací pokoje, abyste viděli, jak jsou jeho činy identické.“

Norlander narýsoval na bílou plochu dva modré čtverce a vyplnil je menšími čtverečky a obdélníčky. V obou čtvercích nakonec udělal ve stejném místě krátkou šikmou čárku.

„To jsou dveře do obýváků,“ upřesnil. „Jejich vybavení je téměř stejné. Tady, na pohovce podél stěny nejdále od dveří, seděl a čekal, až oběť odstoupí trochu stranou, aby střela proletěla hlavou do zdi a nemusel ji pak hledat někde v předsíni.“

Norlander narýsoval úhlopříčku v každém čtverci, byla to dráha střely.

„Tahle symetrie může mít dvě funkce. Buď je to rituál, takže by šlo o natrénovaný druh popravy, a někdo by ho mohl poznat a ohrozit. Nebo je to finta, namířená na nás, abychom čekali na opakování. A pokud by takováhle symetrie nenastala, mohli bychom si myslet, že daný zločin k této sérii vražd nepatří. Myslím si, že by měl někdo ověřit u Interpolu a dalších mezinárodních sítí, jestli se někdo s podobným způsobem poprav už setkal v nějaké teroristické nebo mafiánské organizaci. Pro nás je ale nejdůležitější rozpoznat další možnou oběť. To moc snadné nebude. Jistě je vám jasné, že mezi oběma oběťmi může být velká spousta dalších článků a vztahů.

Podle personálního obsazení naší skupiny bychom je mohli rozdělit do pěti skupin: společní nepřátelé, společní přátelé, lidé se stejnými sportovními zájmy, společnými obchodními zájmy a lidé z vrcholných hospodářských pozic. Tyhle oblasti se pochopitelně budou překrývat a jsou myšleny jen jako přibližné.“

Norlander si znovu sedl a Hultin mu poděkoval.

Potom se ozval: „Pokud tuto symetrii přijmeme, mohla by se týkat i času, a nic by se tedy dnes v noci nemělo stát. K první vraždě došlo mezi 29. a 30. březnem a ke druhé mezi 31. březnem a 1.

dubnem. Dnes je prvního dubna – myslím si, že šéf oddělení Mórner se o tom zmínil před chvílí. Pokud platí symetrie, a o tom ovšem zatím pevný důkaz nemáme, mělo by ke třetí vraždě dojít zítra v noci. Není možné, abychom se spojili se všemi myslitelnými oběťmi, ale bylo by dobré určit alespoň trochu pravděpodobnou oblast, abychom mohli požádat městskou policii o dohled nad pěti či šesti nejpravděpodobnějšími kandidáty. Musíme se zaměřit hlavně na ty, kteří budou doma sami, nebo se budou vracet pozdě. Navrhuji tato opatření: Viggo se sám spojí s Interpolem, Nyberg se pokusí najít některé významnější společné nepřátele, nejlépe i hodně daleko v minulosti, třeba na i vysoké ekonomické škole a podobně, Holmová obvolá okruh přátel a zkusí zjistit, jestli třeba neexistovaly nějaké tajné milenky, Hjelm si vezme na starost sportovní zájmy, plachtění, golf, schůzky s přáteli, Soderstedt se zaměří na obchodní zájmy, můžeš požádat o pomoc Finanční policii, bude to asi dost zapeklité, a Chavez se bude věnovat řídícím funkcím obou obětí. Já sám budu všechno koordinovat, sestavovat výběr a podobně. Tahle bílá tabule se musí zaplnit schématy.

Za chvíli budou čtyři hodiny. Teď bychom se do toho měli na pár hodin pustit a potom se dohodneme o programu na zítra.“

Hultin zmlkl a zamyslel se. Pak pohnul hlavou, čímž naznačil, že vše bylo řečeno. V okamžiku, kdy se zvedal ze židle, Arto Soderstedt si odkašlal a zeptal se:

„Jak to bude s pracovní dobou? Máš povolené přesčasy?“

„Jak už jsem se zmiňoval, do vyřešení případu budeme pracovat hodně. Můžete zapomenout na všechny kolektivní smlouvy a pracovněprávní předpisy. V podstatě bude vaše pracovní doba čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu. Můžete se sami rozhodnout, jestli se na to budete dívat z té lepší strany – dostaneme peníze za maximální přesčasy a za chvíli si pomůžeme k nečekanému blahobytu, nebo to vnímat černě – že vám to nabourá manželství a tak podobně, hlavně jestli to potrvá celé léto.“

Hultin znovu naznačil, že se zvedne, ale dosedl zpět, když Soderstedt pokračoval: „Ještě jeden krátký dotaz: Tajná policie?“

Hultin přikývl. Jeho krátké odmlčení nebylo moc čitelné.

„Ano…, taky se do toho budou motat. Jako obvykle bude jejich paralelní vyšetřování mimo náš dosah, ale bylo mi řečeno, že si máme, informace vyměňovat.“ Hultinovy rukou naznačené uvozovky se vznášely místností jako malé umrlčí lebky. „Jednoho krásného dne za námi jejich skupina přijde diskutovat o bezpečnostních aspektech případu. Dokonce mám i určité indicie, abych tak řekl, že se bude zajímat i vojenská bezpečnost, pokud by vzniklo sebemenší podezření na mezinárodně-vojenský charakter.

Takže v každém případě pevně doufám, že to udržíme na národní úrovni.“

Víc než to už Hultin nenaznačil. Zvedl se a zmizel na chodbě.

Pomalu ho všichni následovali s vědomím, co na ně čeká. Dva a dva mizeli ve svých kancelářích.

Jorge Chavez a Paul Hjelm vešli do místnosti číslo 304. Byla tak malá, že se do ní vešly jen dva k sobě přiražené psací stoly. Na jejich rozhraní stál monitor, který se mohl otáčet na obě strany. V rohu místnosti byl maličký stolek s kávovarem. Okno bylo obráceno do dvora. Hjelm šel rovnou k němu. Výhled směřoval na část policejních budov, které obklopovaly malý betonový dvorek. Kousek od okna stál stolek se starou tiskárnou. Kabely se táhly po zemi k počítači.

„Jestli fofrem zapomeneme na to, že každý nemáme kancelář pro sebe, tak si snad na sebe zvykneme,“ ozval se Chavez. „Kterej stůl chceš?“

„Jsou stejný, je mi to jedno,“ řekl Hjelm. Chavez si sedl na židli ke stolu, který byl blíže ke dveřím, Hjelm k tomu druhému. Oba lehkým zhoupnutím vyzkoušeli pracovní židle a roztržitě se probírali papíry v deskách.

„Lepší než v Sundsvallu,“ řekl Chavez.

„O čem to mluvíš?“

„O židlích. Alespoň že ty.“

Hjelm přikývl a cítil ve vzduchu něco, co nebylo řečeno.

Namlouval si, že ten druhý má stejný pocit. Chavez přerušil nepříjemné ticho otázkou: „Dal by sis kafe?“

„Určitě.“

Chavez otevřel víčko plechovky s kávou, sehnul se k ní a přivoněl.

„Jak tomu říkají? Královská káva? Co kdybych zítra přinesl pravou latinskou, kolumbijskou? Naučil bych tě, jak chutná ta správně ručně umletá.“

Hjelm pozoroval malou rtuťovitou postavu.

„A jde to ve švédským kávovaru?“

„Ale jo, ten funguje bez omezení.“

Zmizel na chodbě a vrátil se s vodou v konvici. Pak ji opatrně naléval do kávovaru.

„To s tím hrdinou…“ začal Hjelm a slyšel, jak kapičky vody padají na desku stolku a s ní na zem. Většina vody byla ale na správném místě a Chavez vsunul filtr, nasypal několik lžiček kávy a zapnul knoflík. Stále stál zády k Hjelmovi a ozval se: „To mi jen tak ulítlo. To se někdy stane. Zapracuje obrannej mechanizmus.“

„Tobě vadí, že máš pracovat se mnou?“

„Neznám tě,“ řekl Chavez do zdi. Obrátil se, sedl si ke stolu a sklopil zrak.

„Já tě fakt vůbec neznám. Nevím nic o tom, co se ve skutečnosti stalo… při tom dramatu rukojmích. Vím jen, jaký byly reakce.“

„V Sundsvallu?“

„Řekněme, že jsem rád, že jsem tady.“

„Se mnou? Ten mediální obraz není pravda.“

„To je jedno.“

„Pro mě je to důležitý. Pro naše vztahy je to důležitý.“

Oba zmlkli. Nepodívali se na sebe a v místnosti se stmívalo.

Hjelm se zvedl a rozsvítil lampu na stropě. Kancelář se nepříjemně ozářila.

„Zítra požádám Hultina, aby ti dal jinýho partnera,“ řekl nakonec a vyšel na chodbu.

Toaleta byla vedle a Hjelm tam zůstal velmi dlouho. Zavřel oči a opřel se hlavou o zeď.

Neexistují jednotlivé činy, slyšel ozvěnou. Zatracený Grundstróm. 1 Hultin. To je jasné, že ho dal k Chavezovi, aby si ho otestoval. Promnul si oči, a když si metodicky umýval ruce, snažil se nepohlédnout do zrcadla.

„Už tomu rozumím,“ ozval se Chavez, když se vrátil. „To ty chceš změnit kolegu.

Pryč od nějakýho podivnýho sundsvallskýho přistěhovalce s proříznutou hubou.“

„Radši ten s hubou než takovej, kterej jim to tu ztěžuje.“

Hjelm nalil kávu do obou šálků.

„Mám jen jeden dotaz,“ řekl Chavez a vzal si šálek. „Byl bys tam šel, kdyby to byl Švéd?“

„JE to Švéd,“ řekl Hjelm.

Chvíli mlčeli. Pak se ozval: „Dáme se do toho?“

Chavez několikrát bouchl složkou do stolu a otevřel ji.

„Leťs roll,“ řekl a pozvedl ukazováček. „ And hey…“

„…Leťs be careful out there,“ ozvali se současně.

„Člověk už prostě stárne,“ poznamenal Chavez a vypadal při tom nehorázně mladě.

Blížila se sedmá, když Hjelm končil se seznamem. Kuno Daggfeldt a Bernhard Strand-Julén byli oba členy KSJK. Než pochopil, oč jde, pohrával si s představou, že oba někde na předměstí šmidlali v kapele. Ve skutečnosti to ale znamenalo Královský švédský jacht klub, který sídlil v Saltsjobadenu. Měl zřejmě velkou spoustu členů a nezdálo se, že by mezi některými z nich bylo zajímavé spojení. Oba pánové ale své plachetnice kotvili na stejném místě, a to ve viggbyholmském přístavišti malých lodí v Tábách severně od Stockholmu. Byli i členy zdejšího plachtařského klubu.

Přemítal, proč Strand-Julén, který měl jiné přístaviště hned za rohem v Djurgárdenu, kotvil svou plachetnici tak daleko. V každém případě tam zítra ráno musí zajít.

Oba pánové rovněž hráli golf ve stejném klubu se sídlem v Kevinge, a to na golfovém hřišti v Danderydu. I tam se musí podívat.

Oba byli rovněž členy nějakého tajuplného řádu, něco jako jsou svobodní zednáři. Tato aktivita, prakticky neznámá, byla dost rozšířena ve vyšších kruzích. Přečetl si všechen dostupný materiál o různých řádech od středověku po současnost, ale stejně mu to nebylo jasné. Skutečná činnost byla tajná a střežili ji před zraky nezúčastněných pomocí starých spletitých zákonů a nařízení.‘ Účast žen byla vyloučena.

Jejich řád patřil k těm nejmenším a nejméně známým, a proto byl zajímavější, než kdyby byli členy početných řádů svobodných zednářů nebo templářů. Nikde nemohl najít nic víc, až nakonec našel jejich adresu v souvislosti s daňovým podvodem, do kterého se tento spolek před šesti lety zapletl. Blahořečil internetu.

Další společné aktivity ve volném čase už nenašel. Byli to tvrdě pracující obchodníci.

Pro zítřek si sestavil plán:

1) Viggbyholmský jacht klub v Tábách

2) Stockholmský golfový klub Dandeiyd

3) Řád Mimer na Starém městě

Pořádně se protáhl. Stropní světlo už zhasli, nebylo ho třeba, pokud člověk nebyl masochista a nechtěl si způsobit bolení hlavy.

Oba pracovali jen u psacího stolu osvětleného obyčejnou žárovkou čtyřicítkou. Obloha byla ještě poměrně jasná, ale světlo už neposkytovala.

Chavez horlivě klepal do klávesnice.

„Pochopil jsi, jak fungujou?“

„Počkej chvíli,“ ozval se Chavez a psal dál. „Je to příšerně zamotaný.“

„Já už jdu domů. Kde bydlíš ty? Pojedeš na jih?“

Chavez stiskl enter a stará tiskárna pod oknem začala rachotit.

Vypil poslední hlt kávy a ušklíbl se.

„Já bydlím tady,“ řekl melodramaticky. „Tady je domov můj.“

Hjelm tázavě pozvedl obočí.

„Opravdu,“ ujišťoval ho Chavez. „O dvě patra výš je místnost na přespání. Slíbili mi zítra opatřit něco lepšího. Aspoň doufám.“

„Dobře. Tak zítra.“

„Jojo,“ potvrdil Chavez a šel k hrkající tiskárně.

8.

Ráno 2. dubna seděl Paul Hjelm u snídaně a svou rodinu viděl novýma očima. Včera tou dobou měl poraženecky sevřená ústa. Teď jim jako znovuzrozený vyložil novou situaci. Jeho zprávu o přestěhování do centra vzali s přiměřeným nadšením.

„Na tom není nic divnýho,“ mínil Danne, „jsi přece hrdina z Hallundy.“

„Jasně. Je to pro tebe odměna dostat se pryč z našeho ghetta,“

ozvala se Tova a zmizela dřív, než se jí mohl zeptat, kde to slovo zaslechla. Že by od něho? To kolem sebe šířil takovou ohavnost, a neuvědomoval si to? Vypadá snad jako zpátečník před mladou generací, která má mnohem lepší předpoklady vycházet s cizinci?

Nebát se nového?

Zpytuj svědomí, Hjelme!

Taková myšlenka se objevila jen na vteřinu, opravdu jen na krátký okamžik. Snažil se skrýt, jak se mu ulevilo. Nikdo v rodině netušil, jak blízko byl u dna. Oni viděli hrdinu, on oběť.

Zachránil se, ale musí se přestěhovat. Třeba jeho místo získá policista nešvédského původu a všichni na tom vydělají.

Děti se rozprchly a právě když o tom chtěl promluvit s Cillou, odešla i ona.

Chystal se odjet do města a cítil se opuštěnější víc než kdy dřív.

Ale také připravený změnit se.

Možná že už teď chápal, že jejich případ bude úplně jiný, než na jakých zatím pracoval.

Zvedl noviny a rychle pohlédl na tučný titulek: Dvojitá vražda v nejvyšších národohospodářských kruzích. Máme tu italskou mafii?

Těžce si povzdechl a vydal se na cestu.

Chladný vítr, který se nemohl rozhodnout, jestli je ještě zimní, nebo už jarní, čeřil vodní plochu. Řady vlnek klouzaly ke břehu a zpět a občas o kus pohnuly některou z plachetnic.

Desítky malých plavidel rozložených po Neptunových ramenou pokrývaly celý záliv až k obzoru.

„Je to strašný,“ potvrdil znovu muž v námořnické čapce. „Oba patřili mezi naše nejlepší členy. Co má člověk dělat, když už si nemůže být jistej ani doma? Copak si každej bude muset najmout bezpečnostní agenturu?“

Hjelm s mužem stáli na jednom ze šesti můstků od břehu k vlnolamům, tvořícím Viggbyholmský přístav plachetnic. Jen několik loděk leželo na suchu, ale na těch se usilovně pracovalo, aby byly v pořádku před nástupem sezóny.

Lidi horečnatě pobíhali a vzduch plnil těžký pach epoxidového lepidla a fermeže a rámus brusek.

„Tak tady někde kotví plachetnice Bernharda Strand-Juléna?“

zeptal se Hjelm a ukázal na vodu.

„Ano. A Daggfeldtova je tam vzadu, u třetího můstku. Musím říct, že jsem byl ráno pořádně v šoku, když jsem otevřel noviny.“

„Já taky,“ ozval se Hjelm.

„Ten titulek! Je tu opravdu sicilská mafie a chce zničit naše hospodářství? To je k neuvěření! A co s tím dělá policie?“

„Tohle,“ řekl policista a šel dál.

„Já jsem to nemínil jako kritiku,“ řekl muž a šel pomalu za Hjelmem. „Spíš jsem chtěl říct, co s tím vůbec policie může udělat?“

„Tohle,“ zopakoval policista.

Vešli do impozantní budovy jacht klubu a muž ho vedl do kanceláře. Sedl si za psací stůl a myšlenkami byl úplně jinde.

Roztržitě začal otevírat došlou poštu. Když Hjelm zakašlal, vzpamatoval se. „Promiňte mi to,“ ozval se a odložil nůž na dopisy i obálku. „Jsem z toho úplně vedle.“

„Znal jste se s nimi osobně?“

„Ne, jen tak, jako se člověk zná se všemi členy. Mluví se o lodích, o plachtách, větru a předpovědích počasí. O takových věcech.“

„Znali se všichni navzájem a tady v klubu se stýkali?“

„To nevím. Byli hodně různí. Daggfeldt plachtil s celou rodinou.

Bral sem vždycky manželku a děti. Nejstarší dceru, je jí asi osmnáct, to už moc nebavilo a vlastně ani chlapec, který je o několik let mladší, nebyl úplně nadšením bez sebe. Jeho manželka Ninni dostala vždycky mořskou nemoc už na můstku, ale přesto byla vždycky veselá a nadšená. Zdravá jako ryba, která zvrací, říkával Daggfeldt.

Pokládal za moc důležité, aby rodina byla spolu. I když se někdy mezi skalisky mohli docela zapotit. Aspoň si to myslím.“

Hjelm byl až překvapen, jak moc se toho dověděl z řečí o počasí a plachtění.

„A co Strand-Julén?“ zeptal se.

„To bylo něco jinýho. To byl opravdovej kapitán. Vždycky měl mužstvo, co vypadalo úplně profesionálně, dva tři mladé chlapce s prvotřídním vybavením, pokaždý jiný, perfektně oblečený v nejdražším značkovým zboží.“

„Pokaždé jiné?“

„Ano, ale vždycky vypadali velice sportovně a zkušeně, věděli co dělat. Typ mládenců, co se účastní různých závodů, s podobnou stavbou těla.“

„Takže hodně mladí, plavovlasí a opálení? A pokaždé noví s perfektní výbavou?“

Muž několikrát zamrkal a na kořeni nosu se mu udělaly vrásky.

Patrně si vyčítal svou užvaněnost. Byla to trochu silná reakce kvůli několika obyčejným větám. Ten chlap toho ví víc, pomyslel si Hjelm.

„Dobře,“ zariskoval, „je mi úplně jedno, jestli byl Bernhardt Strand-Julén pedofil a měl rád současně třeba pětatřicet mladíků.

Neměl byste tušení, kde bych některého z nich mohl najít? Strand-Julénovi to už neuškodí, je už mimo zákon.“

„Jeho pověsti by se to dotknout mohlo, i když je mrtvej. Taky má manželku a…“

„Je možné, že vy sám jste se těch plaveb neúčastnil,“ pokusil se znovu Hjelm, „ale jestli nezískám nějaké informace, bude se všechno muset hodně podrobně prošetřit. Homosexuální aktivita možná i s nezletilými chlapci v jednom z nejlepších jacht klubů v zemi.

Vzpamatujte se. Bernhard už tu není.“

Muž si okusoval klouby u ruky. Věci vzaly nečekaný a nepříjemný obrat. Musím využít jeho zmatku, říkal si Hjelm. Někde schovává i vlastní vinu.

„Dávám vám deset vteřin. Když se nic nedozvím, vezmu vás s sebou na kriminálku k pořádnému výslechu.“

„Panebože, já jsem přece nic neudělal! Já jsem jen držel hubu a nemluvil o tom, co jsem viděl. Většina mojí práce je přece v tom, že nic nevidím a neslyším.“

„V této chvíli se zdá, že vy, Arthure Lindvikene, jste hlavou pedofilního, klubu ve Viggbyholmu. Čím víc jmen a adres nám sdělíte, tím větší máte naději, že vás další členové neodsoudí. A to už ani nemluvím o soudci. Sedm vteřin, pět…“

„Počkejte,“ zakřičel Arthur Lindviken. „Musím si vytáhnout…“

Šel k jednomu obrazu na stěně a odsunul ho. Divoce zatočil rotující číselnou kombinací na trezoru ve zdi, vytáhl kartotéku a otevřel u písmena S. Založil si tam pohlednici, vyzdobenou sochou statného boha Dionýsa. Na lístku bylo slabě tužkou poznamenáno „Strand-Julén“ a propiskou napsáno: „Odjíždíme, ale můžeš kdykoliv zavolat. 64112 12. P. S.: Jsi ten nejlepší kozel ze všech.“

„Nedávno mu to vypadlo tady v kanceláři. Co najdu, to schovám.

Kdyby to chtěl, vrátil bych mu to.“

„Poklady v trezoru? U písmena D nemáte nic?“

„Daggfeldt? Ne, nic.“

„Podívejte se.“

Lindvikem zapíchl do Hjelma oči: „Vy si snad myslíte, že nevím, co tu mám?“

Otevřel přihrádku u D a obrátil ji k Hjelmovi. Byla prázdná.

Hjelm se zvedl a mával lístkem: „Odnesu si ho, vám už k ničemu není. Ten archiv si nechte, třeba se mi ještě bude hodit.“

Když procházel kolem okna, viděl Arthura Lindvikena bez hnutí sedět u otevřeného trezoru. Jeho domácí archiv se mu třásl na kolenou.

Na okamžik se zamyslel, jestli na něho nebyl příliš tvrdý. Nebyl zvyklý na lidi, které co chvíli nevyslýchali na policejních služebnách a kteří neznali všechno už nazpaměť, kteří nevěděli, kde je dobrý jaký úhybný manévr a kdy je dobré mlčet, nebo raději zalhat.

Vítr přidal na síle a odfoukával malé loďky od břehu.

Pořád ještě bylo dopoledne, když zaparkoval anonymní služební mazdu u golfového hřiště v Kevinge. Vytáhl mobil a namačkal číslo.

„Informace, dobrý den,“ ozval se ženský hlas.

„Prosím adresu k číslu 08-641 12 12, děkuji.“

„Okamžik,“ ozvala se a po chvilce se ozvala: „Jorgen Lindén, Timmermanská ulice 34.“

Hjelm si to zapsal. Snad to stačí vyřídit ještě před odpolední schůzkou.

Vystoupil z auta a vyšel po schodech ke golfovému klubu. V

recepci byla mladá dívka.

Pozdravil a vytáhl průkazku. „Kriminální policie. Jde mi o dva vaše bývalé členy.“

„Asi vím o které,“ poznamenala dívka a lehce ukázala na ranní noviny na pultě. Hjelm přikývl.

„Byli to vaši členové, viďte?“

„Ano. Myslím, že hráli docela dobře. Oba mě vždycky pozdravili, když přišli, a často se zastavili na pár slov.“

„Víte, jestli nehráli společně? Vídala jste je spolu?“

„Ne, nemyslím, že to byl pravidelný pár… nevzpomínám si, jestli jsem je někdy spolu viděla. Občas ovšem seděli oba v nějaké větší skupině. Takový typ hráčů se často schází a mluví i o jiných věcech než o hře.“

„Co míníte tím typ hráčů?“

„Nesportovci.“

Hjelm se na okamžik odmlčel a potom se zeptal: „Vy sama závodíte?“

„Hm…“

„A nelíbí se vám, když sem někdo chodí spíš jen ze společenských důvodů, navazovat kontakty a potkávat známé.

Protože vy sama jste opravdová sportovkyně, nemáte velké porozumění pro ty, kteří si myslí, že to je sport a navíc jen pro bohaté.“

„To je úplná psychoanalýza,“ poznamenala.

„Jak to tady chodí? Může člověk jen přijít a začít hrát, nebo se musí nějak zaregistrovat?“

„Máme knihu, do které se zapíší všichni, kteří jdou hrát.“

„Můžu se do ní podívat?“

„Opíráte se o ni loktem. Promiňte, přicházejí hosté.“

„Ne,“ ozval se Hjelm. „Já nahlédnu do těch posledních týdnů a vy se laskavě podívejte do svého krásného počítače a podívejte se, odkdy byli členy klubu Daggfeldt a Strand-Julén.“

„Promiňte, hned se vám budu věnovat,“ řekla přes Hjelmovo rameno dvěma šedovlasým mužům v klasických golfových svetrech z kostkované vlny. Snažil se zaslechnout, o čem spolu hovoří, a současně listoval v knize.

„No, panebože,“ ozval se ten starší. „Člověk toho slyší, když mu trochu slouží uši. Četl jsi, doufám, noviny?“

„Ovšem. Copak si teď už každej bude muset najmout gorilu? Byli to skvělí lidé, oba, to mi věř. Osobně jsem se s nima znal. Myslíš, že jsou za tím komouši?“

„Ježíšmarjá, to opravdu nevím. Ale věřit se jim rozhodně nedá.

Slyšel jsem, že jsou i v kultuře.“

„No ne, co to říkáš? Taková infiltrace? Přímo do srdce Švédská?

To to už jde s naší zemí s kopce.“

„Jo, něco takovýho jsem nezažil od tý doby, co v novinách pod čarou psal – ten – jak se ten komouš jmenoval?“

„Lundstedt. A to už ani nemluvím o tom rudým šéfredaktorovi, kterýho nějakým omylem nechali sedět na novinářským trůnu.“

„Myslíš toho Yxkullu? Rudýho Yxkullu?“

„Jo, právě toho.“

Hjelm oba pány ponechal jejich osudu a vzal si od dívky lístek, ale než se obrátila k oběma návštěvníkům, Hjelm ji rychle zarazil.

„Ještě nejsme úplně hotovi. Pan D se přihlásil v roce 1982,“

snažil se, aby nevzbudil pozornost mužů, „a pan S-J až 1985. Máte z té doby knihy hostů?“

Dívka se ještě jednou omluvila oběma mužům, kteří se ochotně nechali svádět řadou jejích krásných bílých zubů.

„Je to opravdu krásný děvče,“ slyšel za zády. „Slyšel jsem, že se dostala do světový desítky nejlepších golfistek.“

„Můžeme zajít do kanceláře?“ navrhl Hjelm. Když vešli, zeptal se: „Je to pravda?“

Usmála se.

„Ne, ti milí dědouškové si mě pletou s Lottou Neumannovou.

Deset let sem nebo tam v jejich věku nic neznamená.“

„Podíváme se do těch knih?“

„Hned je přinesu z archivu.“

„Výborně. Od roku 1982 dál. Vezmu si je s sebou a zase vám je vrátím. Musím si odnést i tu, kterou máte v recepci. Začnete psát do nové. Za pár dní je tu všechny máte.“

„To nejde, tu poslední vám dát nemůžu, potřebujeme ji.“

Povzdechl si. Přál si, aby na ni nemusel moc tlačit.

„Poslouchejte mě dobře. Vyšetřujeme dvojitou vraždu a patrně přibudou další. Za chvíli přijdete o celou klientelu. Mám taková oprávnění, která by stačila k tomu, aby i ti dva milí dědové začali mluvit o policejním státu. Chápete?“

Nikdy se nepřestával podivovat, jak blízko má obyčejná řeč k řeči moci. Stačil nepatrný náznak. Bylo to sympatické ve správných ústech, ale hrozné, když se to zneužilo.

Vyšel do jarního slunce, které teď naplno zářilo. Táhl krabici starých knih. Vítr se úplně utišil. Napadlo ho, že je perfektní počasí na golf. To si ovšem jen myslel.

Známkou toho, že to našel, byl napůl strhnutý zažloutlý štítek, napsaný staromódním písmem a připevněný vedle zvonku mezi desítkou dalších. Stálo na něm: „Mimer“.

Nízké vstupní dveře ve Stallgrándské ulici na Starém městě vedly nepochybně do suterénu. Zazvonil a vzápětí ze sluchátka u vchodu uslyšel dunivý hlas.

„Ano?“

„Nevím, jestli jsem tu správně, ale hledám řád Mimerů.“

„To je tady. Co si přejete?“

„Jsem z kriminálky a týká se to dvou vašich členů.“

„Pojďte dál.“

V zámku to zašramotilo a Hjelm šťouchl do sešlých vstupních dveří. Musel se sklonit, aby mohl projít. Předsíň byla malá a temná, atmosféra dusivá a vlhká. Byl to jeden ze středověkých domů, které zřejmě od svého vzniku nebyly renovované. Stál na místě a čekal, až se trochu v šeru rozkouká. Vešel vysoký hubený starý muž v podivném světle fialovém plášti. Natáhl k Hjelmovi ruku a stiskl mu ji.

„Dobrý den,“ ozval se a jeho hlas nepatřil do tohoto století o nic víc než on sám. „Jsem David Clófwenhielm, strážce řádu Mimerů.“

„Paul Hjelm,“ představil se. Sevření ruky bylo pevné, jak čekal.

„Tady u nás jste ještě nebyl,“ ozvalo se z hrdla strážce. „A možná ani nebudete. To záleží na tom, kvůli čemu sem přicházíte.“

„Strážce…“ opakoval Paul Hjelm. „Je to něco jako velmistr?“

„My se takovým titulům vyhýbáme, protože by potom náš řád riskoval, že by mohl být chápán jako malá odnož svobodných zednářů. Ostatně, víte, kdo je velmistrem svobodných zednářů?“

Hjelm zavrtěl hlavou.

„Princ Bertil,“ řekl Clófwenhielm.

„On ještě žije?“ překvapeně se zeptal Hjelm.

Clófwenhielm ze sebe vyrazil něco, co se po několikátém zakdákání dalo pokládat za smích. Z jeho hlasu byla cítit silná nechuť.

„Pojďte dál, komisaři.“

„Díky,“ řekl Hjelm, aniž by ho opravoval. Žádné, ani klamné povýšení hodnosti nebylo v této souvislosti na škodu.

Scházeli pomalu dolů po strmém schodišti. Masivní kamenné zdi byly nasáklé vodou a strop byl tak nízký, že se Clófwenhielm, který šel před ním, musel hluboce sehnout. Tu a tam na stěně visely louče.

Došli do maličké místnosti s několika zbraněmi zavěšenými na zdech a silnou sametovou draperií na zadní stěně i na obrovském dubovém stole. Stály na něm dva veliké poklopy. Na zamlžené plastové ploše se srážely kapičky vody a kanuly dolů. Clófwenhielm jeden zvedl a zapnul malý moderní přenosný počítač, zázrak současné doby. Složil se na židli u stolu.

„Vycházím z toho, že vás nějakým způsobem zajímá náš registr,“

dunělo v místnosti. Hlas, který vypadal, že nepatří na denní světlo, byl teď na svém místě. „Prosím, sedněte si, intendante.“

Nejspíš za chvíli povýším na prezidenta kriminálky, pomyslel si Hjelm a sedl si proti muži.

„Vaše domněnka je naprosto správná,“ řekl. „Týká se to dvou členů vašeho řádu. Oba byli krátce po sobě zavražděni.“

Zdálo se, že tím muž není příliš šokován, spíš snad trochu rozpačitý. Upravil si plášť u krku.

„Bratři v našem řádu mají většinou takovou společenskou pozici, že sotva bývají oběťmi vražd. Chcete snad naznačit, že ty vraždy mají něco společného s naším řádem?“

„Naprosto ne. Hledáme všude, kde předpokládáme vzájemný vztah obou obětí především proto, abychom předešli dalším podobným vraždám. A jedním z takových vztahů je jejich členství ve vašem exkluzivním sdružení.“

„Rozumím. O koho jde?“

„Nečetl jste noviny?“

„Už dlouho ne,“ řekl Clófwenhielm. „Abych se mohl o řád starat, musel jsem nejen ze zaměstnání odejít do penze, ale také přerušit nevhodný kontakt se světem. Ve svém věku si to už můžu dovolit.“

„A v dobré finanční situaci.“

„Pochopitelně,“ potvrdil neutrálně.

„Kolik členů má váš řád?“

„Šedesát tři,“ řekl a doložil: „Teď tedy už jen šedesát jedna.

Všichni jsou velmi pozorně vybíráni.“

„Jistě,“ souhlasil Hjelm. „Znáte se se všemi osobně?“

„To, co se děje v řádu, má málo společného s privátním životem členů. Zabýváme se nadčasovými záležitostmi. Při rituálech nosíme plášť, přibližně jako je ten, co mám na sobě, a na obličeji různé masky. Zřídkakdy spatřím něčí tvář. Ale teď jsme tady a porušujeme tajemství.“

„Je to absolutně tajná záležitost.“

„Ano, právě tak,“ poznamenal Clofwenhielm.

„Rád bych věděl jednu věc,“ řekl Hjelm, „jako absolutně nezasvěcený. Čím to je, že je tohle společenství pro některé společenské skupiny tak atraktivní?“

„Mohl bych to teď idealizovat a tvrdit, že nás spojuje potřeba širšího vědomí, otevření cest k tajným místům v duši, ale to by po pravdě úplně skutečnosti neodpovídalo. Nemůžu zavírat oči před tím, že mnoho našich bratrů si sem přináší nečistotu z toho světa, který jsem já sám opustil: potřebu prestiže, pocit vyvolenosti a moci, navazování užitečných kontaktů, uvolnění od žen, umělé vyvolávání tradic. Bratrstvo se například vrací ke goticismu z počátků osmnáctého století, o němž devadesát procent našich členů nemá ani zdání. Kdybych od bratrů požadoval stejné nadšení a čistotu jako od sebe, seděl bych tu zcela sám. Možná, že by to nebylo to nejhorší.“

Clofwenhielm si povzdechl a vrátil se k dunivému hlasu: „No, jak se jmenují ti dva zavraždění?“

„Kuno Daggfeldt a Bernhard Strand-Julén.“

Mužovy prsty lehce přeběhly po klávesnici.

„Rozumím,“ řekl pomalu. „Opět porušujeme hranici mlčenlivosti.“

„Chcete tím říct, že se to týká utajovaných věcí?“

„V každém případě jsme na hraně. Nechte mě přemýšlet.“

„Ano,“ ozval se nakonec. „Přispět pořádkové moci při vyšetřování vraždy, týkající se dvou našich bratří, musí mít přirozeně prioritu. Pojďte ke mně, Hjelme.“

Stalo se. Přes Clofwenhielmovo rameno hleděl na obrazovku.

„Jak vidíte, nechám jména běžet dost rychle, abyste nebyl v pokušení zapamatovat si příliš mnoho. Před některými uvidíte malou hvězdičku, bude před oběma jmény, která jste řekl. Tady máme Daggfeldta i Strand-Juléna. Hvězdičky u obou. Dohromady jich tu je deset. Pustím vám to znovu, Hjelme.“

Hjelm si připadal jako školák. Jeho kariérní hodnosti, před chvílí tak nadnášené, se vytratily.

„Hvězdička znamená – jednoduše řečeno –, že už nejsou našimi členy.“

„Míníte tím, že neplatí svůj roční příspěvek?“

Znovu zazněla salva smíchu, hrozící protrhnout ušní bubínky.

„Nejsme golfovým klubem, chlapče. Ne, hvězdičkami jsem jména označil z jiného důvodu. Tito muži se rozhodli založit odnož naší společnosti, v moderní řeči bych mohl říct dceřinou společnost, samostatnou, ale zodpovídající se naší mateřské organizací. Chtěli tam dále vyvíjet určité rituální ideje, které my tady nezdůrazňujeme, ale které si oni přáli. Chci zdůraznit, že nešlo o žádný zápas.“

„Ani v zákulisí to neskřípalo?“

„U nás žádné zákulisí není, ani žádné skřípání. Pokud nějaké výhrady existovaly, byly spíš v osobní rovině, a ty mě nezajímaly.“

„Pamatujete si, kdo stál vpopředí toho odklonu?“

„Když se o tom jednalo, asi tak před půl rokem, bylo to během naší intenzivní ceremonie a všichni měli na obličejích masky. Takže nevím, kdo to vedl. Jejich návrh jsem ale přijal. Nevedu tu přece žádné školicí středisko. Administrativní uspořádání vyhovovalo, a tak očekával jsem nějaké zprávy o činnosti, ale žádné nebyly.“

„V čem spočívá rozdíl mezi mateřským a dceřiným řádem? Co chtěli vyvíjet?“

„Nepokoušejte se mě dostat za hranici mlčenlivosti, konstáble.

Jde o detaily v rituálech. Nic radikálního. Chtěli určité ceremoniály dovést dál.“

„Ale jistě byste mi mohl poskytnout seznam mužů označených hvězdičkou,“ požádal teď právě silně degradovaný „konstábl“ Hjelm.

Dvě klepnutí a šramot pod poklopem číslo dvě. Velmistr David Clofwenhielm ho zvedl a z maličké tiskárny vyndal dva archy A4.

„Vycházím z toho, že i nadále budete tak slušný a spolehlivý ve věcech našeho řádu, jako jste byl při této návštěvě, Hjelme. Byl bych velice nerad, kdyby se něco dozvěděla média.“

„I já,“ potvrdil Hjelm.

Zvedli se a potřásli si rukou.

„Velice vám děkuji, velmistře,“ ozval se Hjelm a pokračoval: „Nakonec ještě jednu otázku: čeho chce řád dosáhnout?“

„Dosáhnout?“ zopakoval překvapeně Clofwenhielm. Vzápětí vypukl v hromový smích. Tlakové vlny smíchu Hjelma málem přimáčkly ke schodišti a slyšel ho až na ulici.

Aprílové počasí, říkal si a hleděl na proudy vody, valící se po kavárenském okně. Rozmarné, jako lidský osud. Na ulici se sem tam někdo objevil se zvednutým límcem a snažil se co nejvíc tisknout ke zdi domů, kde hledal ochranu před deštěm. Liják bušil do oken a udělala se téměř tma. Mžoural očima a snažil se přečíst právě získaný výpis. Z oblohy sjel blesk a oslnil ho tak, že chvíli nic neviděl.

„Pěkně děkuju,“ poděkoval nahlas blesku.

„Prosím, rádo se stalo,“ ozvala se dívka v bílé zástěrce a nalila mu další šálek kávy. Překvapeně na ni pohlédl, ale viděl ji jen jako siluetu.

Když znovu nabyl zrak, probíral se seznamem. Měl tu adresy a pracoviště členů té podivné odnože sekty. Našel si dvě na Starém městě, jedno bydliště v Kněžské ulici a zaměstnání dalšího. S

pomyšlením, že je teprve krátce po dvanácté, zvolil jako první to pracoviště, počítačovou firmu na Ósterlángské ulici. Neměl čas ani chuť čekat až přestane pršet, a tak vypil poslední doušek kávy a vyrazil. Prošel Vasterlángskou ulicí k Železnému náměstí a zahnul do jedné ze dvou příčných ulic. Na správné adrese stiskl zvonek u vchodu s označením ComData a slabý hlas sekretářky mu umožnil vstoupit. Vyšel dvě patra nahoru do pětipokojového bytu, používaného jako kancelář.

Sekretářka byla silně nalíčená dáma s vlasy sčesanými do uzlu.

Držel před ní policejní průkazku a kapky deště z něj padaly na její papíry. „Dejte to pryč,“ řekla otráveně.

„Kriminální policie. Potřebuji mluvit s Axelem Strandeliusem.“

„Ředitel momentálně nemá čas. Vycházím z toho, že návštěvu nemáte domluvenou.“

„Dávám vám půl minuty, abyste mě u něj ohlásila. Pak půjdu sám.“

Tohle už dříve zafungovalo, a teď znovu. Otevřely se dveře a perfektně oblečený, asi padesátiletý muž – typ šéfa model A s hvězdičkou – mu beze slova ukázal do své kanceláře.

„Sára řekla, že jste policista,“ řekl a sedl si zpět za psací stůl. „V

čem vám můžu pomoct?“

„Jste Axel Strandelius?“ zeptal se Hjelm.

„Ano, to jsem.“

„Jste členem řádu, který se jmenuje Skidbladner?“

Strandelius seděl chvíli tiše. „Teď se dotýkáte utajených záležitostí,“ ozval se nakonec. Hjelm dobře poznával zvolená slova.

„Znám vaše zákony. To jediné, co je utajované, jsou rituály.

Členství je v podstatě veřejné.“

„Ale řád, o němž se zmiňujete, oficiální není…“

„Dobře víte, proč tu jsem. Leží vám tu troje dnešní noviny. Ve všech je to hned na první straně. Je tedy zřejmé, že to není žádná hra a zbytečné obtěžování policií, ale otázka života a smrti. Vašeho života a vaší smrti. Oba zavraždění muži byli členy malé odnože řádu, kam patříte i vy. Znamená to, že vy sám patříte do rizikové skupiny.“

Tak daleko to Strandelius zřejmě nedomyslel a teď se za stolem scvrkl doslova o dva decimetry.

„Panebože, je to přece naprosto mírumilovný řád, není tam nikdo, kdo by…“

„Nejzřetelnější souvislost mezi oběma muži, kteří byli stejným způsobem zavražděni s dvoudenní přestávkou, je právě jejich členství v týhle malý organizaci, která měla celkem dvanáct členů.

To je hodně významné. Chci odpověď na dvě otázky: Kdo stál za odtržením od mateřského řádu? A kdo byl nejsilnějším odpůrcem odtržení?“

Strandelius uvažoval. Byl to člověk moderní doby. Chvíli přemítal a analyzoval. Potom se ozval stejně stručně, jako se Hjelm ptal: „Daggfeldt a Strand-Julén byli ve vedení, ale s myšlenkou přišel Rickard Franzén. Ten byl na špici. Asi tak na stejné pozici, jako ti dva zavraždění, byl ještě Johannes Norrvik. Takže nejvýše byl Franzén, potom ti tři – Daggfeldt, Strand-Julén a Norrvik. My ostatní jsme spíše cítili, že je to dobrá myšlenka, a šli jsme za nimi.

A zadruhé – tady vám bohužel asi mnoho nepomůžu. Byl to spodní proud odporu, který náš éterický Clófwenhielm vůbec necítil.

Řekl bych, že byl nejsilnější vůči Franzénovi, a ten by v každém případě měl vědět nejlíp, kdo s ním nesouhlasil. A pokud – zdůrazňuji pokud – právě to je za vraždami, byl by patrně nejpravděpodobnější další obětí právě on.“

„Děkuju vám za vysvětlení. Nashledanou.“

Déšť byl pryč, vítr ho doslova odfoukl a teď na vodě vytvářel ubíhající bílé vlnky. Prostě aprílové počasí, znovu si pomyslel Hjelm.

Stál na červenou před Sodermalmským náměstím a hleděl napříč přes Slussen k restauraci Gondola se zavěšeným člunem, který vypadal spíš jako vagon metra.

Babylonské visuté zahrady, napadlo ho a na semaforu naskočila zelená.

Zabočil na Hornskou ulici, jel kolem kancelářských budov v podobě velikých krabic a znovu měl červenou. Projel kolem chrámu Marie Magdalény a musel zase zastavit, přejel do levého pruhu a na příští křižovatce zahnul do Timmermanské ulice.

Dveře budovy měly kódový zámek. Netrpělivě stiskl poslepu několik čísel. Nic se nedělo. Ustoupil o krok zpět a málem narazil do mladé dívky s rozcuchanými černými vlasy v kožené bundě.

Podezřívavě na něj pohlédla.

„Jsem policista,“ řekl.

„Takhle řešíte případy?“

Pohlédl za ní, jak ubíhala dál, a odpověděl si: „Ano.“

Začal znovu rozčileně mačkat číslice a pak se konečně rozsvítila malá červená kontrolka a v zámku to slabě cvaklo. Vešel, na tabuli za dveřmi našel jméno a vydal se čtyři patra nahoru.

Na dveřích stálo jméno Lindén. Zazvonil jednou, dvakrát, třikrát, nakonec čtyřikrát. Po čtvrtém zazvonění zaslechl zevnitř dusot nohou a otevřel asi osmnáctiletý plavovlasý mladík. Nepořádně oblečený, tepláková souprava sice tělo dostatečně pokrývala, ale vlasy mu trčely na všechny strany.

„Ty jsi spal?“ zeptal se Paul Hjelm a mával mu před očima policejní průkazkou. „Jsi Jorgen Lindén?“

Chlapec přikývl a marně se pokoušel něco zahlédnout na legitimaci, která se mu míhala před očima.

„Co potřebujete?“ zeptal se nezřetelně.

„Sériové vraždy,“ řekl Hjelm a protlačil se kolem něho do bytu.

„Zatraceně, o čem to mluvíte?“ řekl mladík a zastrkoval si tričko do kalhot. Na gauči v jednom ze dvou pokojů ležela shrnutá deka.

Vedle gauče byla hromada oblečení a na vrcholku námořnická čapka, obrácená štítkem dozadu. Ve druhé místnosti byla pedanticky ustlaná postel. Dvě strany stejné mince, napadlo ho klasické přirovnání, a šel otevřít okno, aby dovnitř vniklo trochu čerstvého vzduchu z hezkého dvorku s malými rostlinami a dřevěnými křesílky.

„Je jedna hodina, to spíš vždycky tak dlouho?“

„Ještě dýl. Včera jsem šel spát hodně pozdě.“

„Kde pracuješ?“

Lindén složil deku a sedl si. „Nikde. Jsem nezaměstnaný.“

„Zdá se, že ti podpora bez problémů vystačí?“

„O co vám jde?“

„Nejspíš jsi ještě dnešní noviny nečetl.“

„Ne.“

„Bernhard Strand-Julén byl zavražděný.“

Pokud šlo o otázky policie, byl Jorgen Lindén, navzdory svému mládí, nejrutinovanější ze všech, s nimiž dnes Hjelm mluvil. Dokázal si udržet pohled nevinného překvapení. Možná že se jeho obličej dokonce ještě vyjasnil.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Ředitel Bernhard Strand-Julén, toho přece znáš.“

„Ne, neznám.“

Hjelm vytáhl z kapsy bundy pohlednici mužného Dionýsa a držel ji před ním.

„Krásný chvíle, viď?“

Lindén hleděl na pohlednici bez jediného slova. Hjelm pokračoval: „Posíláš to jako svou výrobní značku? Uvádíš se na trh?

Rozdáváš to v metru?“

Lindén zatím mlčel. Díval se z okna. Vítr foukal do kumulů na obloze a rozháněl je. Hjelm tvrdohlavě pokračoval: „A když lístek obrátíme, co vidíme? ‚Odcházíme. Kdykoliv zavolej!‘ a číslo tvýho telefonu.“ Ukázal na bezdrátový aparát vedle okna. „A copak to tu ještě je? To přece nebylo všechno. Ještě P S.: Jsi ten nej nej!! A korektně zakončeno malým D S. Myslím si, že když srovnáme písmo s tím, co máš v záznamníku u telefonu, bude to dost zajímavý.“

Hjelm se složil do křesla proti Lindénovi.

Velký kozel vyrazil proti trollovi, vzal ho na rohy a odhodil velikým obloukem tak daleko, že troll zmizel navždy. Potom kozel odběhl na pastvinu, kde bylo hodně sladké trávy, a všichni se tak najedli, že se nemohli ani pohnout a vrátit se domů. A jestli nezhubli, jsou tam dosud.

Jorgen Lindén stále neřekl ani slovo. Hjelm pokračoval: „Krajina dětství. Četl jsem to svým dětem asi před deseti lety. Každej večer. A každý slovo platí. Co to bylo za trolla, co velkým obloukem proletěl vzduchem a zmizel navždycký? Troll chudoby? Nebo troll-abstinent?

Ty jsi pořád na tahu?“

Lindén zavřel oči a pořád mlčel.

„Odpověz mi teď a tady, nebo budeš mluvit na policii. Jakýho trolla ti odčaroval Strand-Julén?“

„Rozhodně ne chudýho trolla,“ ozval se těžce Lindén. „Nechtěl si to zopakovat. Už nás nechtěl vidět. Vyžil jsem za ty prachy pár měsíců, víc toho nebylo. A žádný drogy. Jsem čistej.“

„A co jsi měl dneska v noci?“

„To je něco jinýho. Se závislostí to nesouvisí.“

„Jasně.“ Hjelm se opřel do křesla. „Jestli budeš pokračovat s prostitucí, docela určitě budeš brzy potřebovat něco, co se závislostí souvisí. Jak chceš, na to teď nemám čas. Chci ale vědět něco důležitýho. Posloužil jsi taky někdy řediteli Kuno Daggfeldtovi z Danderydu?“

„Člověk vždycky neví, jak se kdo jmenuje…“

„Takhle vypadal,“ Hjelm mu přidržel fotografii muže něco přes padesát, který se hodně snažil, aby svůj věk nesl se ctí, a svůj boj před několika dny prohrál. Nic neozřejmí marnost tolik jako smrt, pomyslel si Hjelm a uvědomil si, že někoho citoval.

„Ne,“ ozval se Jorgen Lindén, „toho neznám.“

„Jistě? Podívej se do svýho registru.“

„Já si je všechny pamatuju.“

„Dobře. Dej mi jméno a adresu tvýho pasáka.“

„Prosím vás…“

„V jiný souvislosti bych tě nejspíš zvedl za kůži na krku jako kotě a hodil tě domů k rodičům, ale…“

„To by šlo dost těžko.“

„…ale teď jde o jiný věci a jinou dobu. Teď jen potřebuju všechno, co víš o Daggfeldtovi a Strand-Julénovi. Takže mi okamžitě vysyp, na co se ptám.“

„Umíte si představit, jak dopadnu, když se dozví, že to máte ode mě?“

„Ode mě se to nedozví, to ti můžu slíbit.“

„Johan Stake. Nevím, jestli je to jeho skutečný jméno, a adresu nemám. Jen číslo telefonu.“

Lindén mu to napsal na lístek.

Nakonec Hjelm požádal: „Teď mi řekni, jaké měl Strand-Julén sexuální preference. Naprosto do detailů.“

Jorgen Lindén se na něj prosebně podíval a rozplakal se.

Během deseti dlouhých vteřin do okna bušily kroupy. Pak všechno utichlo. Prostě apríl.

Byly už dvě hodiny, když zazvonil u vily v Nockeby. Třikrát zaslechl z domu prvních patnáct tónů Beethovenovy melodie.

Nepochopil dobře policejní mapu a točil se po úzkých cestách z Brommy, místo aby jel rovně z Drottningholmské ulice přímo k Nockebynskému mostu. Když stál na velké verandě a čekal, až mu někdo otevře, nadával si, jaký je omezenec. Hned za vilou se pozemek svažoval dolů k jezeru Málaren na nejkrásnějším místě, v zálivu mezi Kárson a Nockeby, mezi Stockholmem a ostrovem Ekeró. Vila snad nepatřila mezi nejhonosnější domy jako paláce, ale v každém případě byla jako oáza, na kterou dopadaly paprsky dubnového slunce.

Dveře nakonec otevřela stará dáma, o které si Hjelm myslel, že je paní domu.

„Kriminální policie,“ ohlásil se slovem, které se mu už začínalo přejídat. „Hledám Richarda Franzéna.“

„Šel si po obědě lehnout. O co jde?“

„Je to hodně důležité. Jestli vám to nebude dělat potíže, probuďte ho prosím.“

Pozvala ho gestem dovnitř a pousmála se. „Posaďte se, já ho přivedu.“

Překvapivě pružně zmizela na schodech. Asi za dvě minuty se vrátila s obtloustlým mužem v županu a pantoflích. Natáhl k Hjelmovi ruku. „Jsem Rickard Franzén. Můj odpolední spánek spočívá v tom, že devadesát procent času se snažím usnout a deset zbývajících se pokouším akceptovat, že to nejde. Takže jsem nespal.

Není snadné stát se penzistou potom, co člověk celý život tvrdě pracoval. To se ostatně týká i mé manželky.“

„Jsem Paul Hjelm. Kriminální policie.“

„Stockholmská?“

„Ne, Státní.“ Hjelm zapomněl, že muž pracoval jako soudce.

„Vznikla už speciální jednotka?“

„Ano.“

„Skoro jsem si to myslel. A asi vím, proč tu jste. Rychlá práce.“

„Díky. Co si myslíte vy sám?“

„Myslím si, že docela dobře mohu být třetí obětí. Mluvili jsme o tom s manželkou dnes dopoledne. Birgitta chtěla, abych zavolal na policii. Já jsem spíš váhal a bylo nakonec po mém, což zdaleka není vždycky, to vám říkám.“

„Myslíte, že by za tím mohl stát někdo z řádu Mimerů?“

„O tom se neodvažuji spekulovat, ale chápu, že tu vidíte souvislost.“

S Franzénovou ochotou by šlo všechno stihnout. Hjelm se rozhodl pro otevřenost.

„Ve tři hodiny máme důležitou poradu. Myslíte, že bych vás směl požádat, abychom na policii odjeli spolu? Stačili bychom pohovořit o vašem řádu a rozhodnout se, jestli vás už od večera budeme hlídat.“

Franzén se zamyslil a hned pochopil. „Přirozeně, jde tu o symetrii. Domníváte se, že symetrie interiérů může znamenat i symetrii časovou a že ke třetí vraždě by mohlo dojít už dnes večer.

Mezi každou z nich jsou právě dva dny. Dejte mi jen několik minut.“

Soudnictví Franzénovým odchodem nepochybně utrpělo. Podle Hjelma to musel být velmi dobrý soudce.

Birgitta Franzénová se zeptala: „Myslíte, že může skutečně být v nebezpečí?“

„Nevím, ale je to opravdu možné. Budete dnes večer doma?“

„Málokdy nebývám.“

„A on?“

„Má jít za jedním bývalým kolegou. Setkávají se jednou za měsíc.“

„Vrací se pozdě?“

Slabě se usmála. „Dost pozdě.“

„Ložnici máte o patro výš?“

„O dvě.“

„A obývací pokoj je tady dole?“

„Prakticky v něm stojíte. Hala se zužuje do chodbičky, která vede vpravo, a jako trychtýř se zase rozevře v obývací pokoj.“

Hjelm popošel kousek doprava. Bylo to velice originální řešení, které by vrah musel předem znát, aby mohl svůj plán provést. Proti oknu na opačné straně pokoje byla dlouhá pohovka potažená bílou kůží. Vrátil se zpět do haly, kde už na něj Rickard Franzén čekal.

Vypadal velice cílevědomě, málem nadšeně.

„Prohlížel jste si místo případné vraždy?“ zeptal se s úsměvem.

Objal ženu a šel před Hjelmem k autu, připraven k dočasnému, ale vytouženému návratu do právní mašinérie.

Slunce svítilo naplno.

9.

Jan-Olov Hultin stejně jako včera vyšel z tajuplných dveří na druhé straně společné místnosti, kterou Chavez okamžitě nazval „bojovou centrálou“. Poloviční brýle už seděly na Hultinově mohutném nose. Otočil se ke shromážděné Skupině A. Všichni tiše seděli a listovali ve svých papírech a poznámkových blocích. „Takže ráno se všechno profláklo,“ ozval se otráveně. „Všechny noviny jsou toho plné. Někdo je všechny obvolal. Nebo možná mezi nimi existuje domluvená spolupráce, zatím jsme nezjistili, odkud to vyšlo.

Ale zřejmě je naprosto nemožné udržet tak velkou záležitost v tajnosti. Alespoň že máme pár dní náskok.“

Obrátil se k bílé tabuli, odšrouboval klobouček tlustého barevného fixu a byl připraven. Byl to teď jeho pracovní nástroj.

„Zřejmě jste všichni dnes projevili horečnou aktivitu a zapojili všechny mozkové buňky. Podíváme se, jestli nám to něco přineslo.

Norlandere?“

Viggo Norlander se sehnul k tmavomodrému bloku a začal: „Modus operandi. Byl jsem v kontaktu se všemi od FBI po lichtensteinskou bezpečnostní službu, hrozná spousta odkazů sem a tam po celosvětové telefonní síti.

Tři z momentálně činných skupin své oběti důsledně likvidujou střelami do hlavy. Jedna větev americké mafie vedená bossem Carponim v Chicagu, klasickým městě gangsterů, jedna napůl skomírající frakce Rudých brigád pod komandem Hanse Kopffa, a malej rusko-estonskej klan v čele s Viktorem X, kterej by možná šlo nazvat jako odnož ruský mafie. Ve všech případech jde o popravy zrádců nebo těch, kdo mluvili, a nikdy nejde jen o dva výstřely.

Právě náš případ s dvěma střelama jsem nemohl lokalizovat, ale budu pokračovat.“

„Díky, Viggo.“ Hultin popsal roh tabule.

„Nyberg a nepřátelé?“

Impozantní Gunnar Nyberg byl celý nesvůj a v pravé ruce svíral propisku. „Zdá se mi, že jsem na slepý koleji,“ ozval se sklíčeně.

„Žádný společný nepřátele jsem neobjevil. Oba sice vystudovali ekonomii, ale Strand-Julén byl o sedm let starší, takže nestudovali současně. Jinak samozřejmě člověk během studií najde přátele i nepřátele na celý život. Daggfeldt před nějakými dvaceti lety vyšoupl svého kolegu z podniku, který společně nastartovali. Firma se jmenovala ContoLine a ten muž je Unkas Storm. Stal se z něj těžkej alkoholik a já ho našel v jedný zanedbaný firmičce v Bandhagenu.

Stále Daggfeldta z duše nenávidí, a když jsem mu řekl o vraždě, prohlásil, že si rád zatančí na jeho hrobu. Strand-Juléna ale nezná.

Tento druhý se v roce sedmdesát dva rozvedl s manželkou Johannou a nechal ji téměř bez prostředků. Neodpustila mu a prohlásila, že než se promění v popel, ráda by ochutnala jeho játra. A taky že by ho měli upálit zaživa, aby pořádně ucítil plameny.

Mluvil jsem s oběma víceméně smutnými rodinami a došel jsem k názoru, že Daggfeldta postrádají víc. Obě děti, Marcus, sedmnáctiletý, i dcera Maxi…“

„Maxi?“ skočil mu do řeči Hjelm.

„Zřejmě ji tak pojmenovali,“ plácl si Nyberg do dlaně.

„Promiň. Já jen, že Daggfeldtova plachetnice se jmenuje Maxi…, pokračuj.“

„…a Maxi, devatenáct let, zřejmě otce opravdově postrádají, i když ho doma moc často neviděli. Manželka Ninni vzala jeho ztrátu vyrovnaně. Zajímalo ji, jestli by hned mohla prodat plachetnici, a řekl jsem, že ano. Totéž platí pro druhou vdovu, Lilian. Vyrovnanost.

Ona se už víceméně vystěhovala z bytu na Strandské ulici, i když rozvod je – cituji – ‚ out ofthe question‘. Dobře si totiž pamatuje, jak dopadla jeho první manželka, Johanna, o které jsem už mluvil.

Dělala nějaký narážky na Strand-Julénovo sexuální založení. Znovu cituji: ‚ Ve srovnání s Bemhardem jsou pedofilové v Thajsku svatí.‘

Na to bychom se asi měli víc zaměřit.“

„V tom jsem se už trochu vrtal,“ ozval se Hjelm. „Patří to do té skupiny volnočasové zájmy. Ovšem jestli ty už jsi hotový.“

„Jen chci ještě dodat, že jsem nemluvil s dětma. Z prvního manželství má dceru Sylvii, tý je třicet, a z druhého manželství má asi dvacetiletého syna Boba. Oba pracují v cizině.“

Hjelm pokračoval: „Strand-Julénova výletní plachetnice byla doslova místem rozkoší. Mluvil jsem s jedním chlapcem z jeho pokaždé obnovované posádky. Vždycky měl na lodi mladé plavovlasé mladíky. Nevím, jak jste moc citliví, ale získal jsem detailní popis všeho, k čemu na lodi docházelo.“

„Stačí v hrubých rysech,“ ozval se Hultin lakonicky.

„Opravdu jsou hodně hrubé. Svou posádku pozoroval a dával jim pokyny, aby dělali ‚živé obrazy‘, kdy chlapci museli znehybnět uprostřed aktu a Strand Julén dohlížel, aby se ani o milimetr nepohnuli. Tak třeba jeden z nich musel mít v konečníku penis druhého celou čtvrthodinu, než jim Strand-Julén dovolil pokračovat.

Sám nebyl nikdy aktivní jinak než jako jejich krotitel. Zřejmě nic z toho s Daggfeldtem nesouvisí. Budu taky hledat dál.“

„Holmová a přátelský okruh,“ vyzval Hultin ke slovu Kerstin.

Text už naplňoval významnou část bílé plochy a Hultin postupně zmenšoval písmo.

Místností zazněla zvonivá góteborština. „Nyberg a já jsme stále pracovali v propojených oblastech. Přátele a nepřátele jde v určitých souvislostech těžko oddělit. S rizikem uvažování podle šablony bych mohla říct, že lidé této úrovně mají zřídka přátele jen proto, že by je měli rádi. Přirozeně je výhodou, pokud tak tomu je, ale to se spíš pokládá za jakýsi bonus. Krátce řečeno člověk si hledá kamarády mezi těmi, kteří mu jsou užiteční: kvůli prestiži – aby mohli ukazovat, kolik důležitých přátel mají, kvůli obchodům, protože potřebují rozšiřovat kontakty, a také kvůli sexu, aby mohli potěšit domněle vyhladovělé ženy v domácnosti. Tento pohled si přináším už z jihu, tedy z Goteborgu, kde je výměna partnerů dost obvyklá a kde je zřejmě víc levobočků, než by se zdálo. Myslíte si, že přeháním?“

„Pokračuj,“ vyzval ji krátce Hultin.

„Ninni Daggfeldtová dost jasně naznačila manželovy heterosexuální eskapády během jeho cest po Švédsku, ale především v cizině, Německu, Rakousku a Švýcarsku. Doma byl ale docela monogamní. Dovolené trávila rodina na nádherných cestách plachetnicí, ale jen a jen rodina. Dcera, jak jsem se už zmínila, byla pojmenovaná podle plachetnice, tedy podle typu lodi, kterou měli počátkem sedmdesátých let. Samotnou plachetnici měnili každým třetím rokem za větší. Ninni ji nenáviděla, ale přetvařovala se, a Daggfeldt s oblibou vyprávěl nějaký hloupý vtip, ve kterém figurovala.“ Kerstin zalistovala v bloku, ale ozval se Hjelm : „Zdravá jako ryba, která zvrací.“

Uznale se na něj podívala a pokračovala: „Ano, tak to bylo. Ninni držela figuru, ale ošklivila se jí ulepená rodinná intimita.

Lilian Strand-Julénová byla zřetelnější. Gunnar už citoval z pasáže svatého Bernharda a… byl to Paul?… zřetelně popsal fakta o bludných poutích plachetnice. Člověka by samozřejmě mohlo napadnout, že obě vdovy, které teď jsou svobodné a ekonomicky nezávislé do konce života, si jednoduše společně najaly profesionálního vraha, který v tom případě vystupoval jako sériový vrah. Problém je, že se spolu neznají. Samozřejmě mají spoustu společných přátel a známých, pohybují se ve stejných kruzích, ale jedna na druhou si nepamatuje. Obě to tvrdily. Pokračujeme v ověřování. Existuje nějaká Anna-Clara Hummelstrandová, její manžel pracuje jako zástupce ředitele ve finančním časopisu, která je přítelkyní obou dvou. Odletěla dnes ráno do Nice, což by mohlo být zajímavé. Ale přece jen si nemůžeme myslet, že by hrála roli zprostředkovatelky mezi Ninni a Lilian. Obecně je na obou stranách víc možných motivů, ale žádný vzájemný vztah.“

„Díky,“ řekl Hultin a dokončil své poznámky na tabuli.

„Hjelme!“

„Rád bych mluvil až poslední, kdyby to nevadilo. Musíme se rozhodnout o nutnosti dnešního hlídání.“

„Chceš říct, že máš takového kandidáta na smrt, že už dnes v noci bychom ho měli hlídat?“

„To je právě třeba uvážit. Proto myslím, abychom to nechali až nakonec, pokud Soderstedt a Chavez nemají někoho, kdo padá v úvahu stejně.“

Oba jmenovaní zavrtěli hlavou.

Hultin slabě přikývl. „Soderstedt?“

„Právě jsem právě přemýšlel o pojmu sériová vražda,“ zazněla měkká finská švédština. „Možná jsme to s tím označením trochu uspěchali. Dvě stejné vraždy jsou prostě jen dvě stejné vraždy.“

„Jistě,“ skočil mu do řeči Hultin. „Ale tak, jak nám to předložili šéf oddělení Morner a šéf Státní kriminálky i vedení Státní policie, se zdůrazňuje především tenhle moment. A právě proto s případem zacházíme, jako by o sériové vraždy skutečně šlo, než to budeme moct formálně potvrdit. Ostatně já jsem si docela jistý a můj úsudek řídí směr vyšetřování.“

Pane jo, pomyslel si Hjelm. To byla první demonstrace moci kriminálního komisaře Hultina. Ale Soderstedt se nedal.

„Mě jen napadlo, jak jsou teď sériové vraždy módní. Je dost snadné nechat se svést americkou chorobností. Jeden šílenec jménem Jeffry L. Dahmer byl nedávno odsouzený k doživotnímu vězení, protože zavraždil, rozřezal a snědl sedmnáct černošských mladíků.

Jeho otec napsal bestseller o tom, jaké to je být otcem takové zrůdy.

Otci i synovi to přineslo bohatství. Sympatizanti, mimo jiné i z Jižní Afriky, mu posílají do vězení peníze a spousta týdeníků uveřejňuje hrdinské seriály o masových a sériových vraždách. Samozřejmě že je to výraz společenského úpadku, a rozšířený pocit frustrace k němu přispívá. Totální uvolnění společenských brzd posiluje fascinaci zločinem do té mhy, že jsou lidé ochotni podporovat sériového vraha. Ale tady se zpravidla jedná o malé a slabé, jejichž jediným spojovatelem je to, že se stali obětí. Člověk by se měl ptát, jak takový bordel ovlivní švédskou duši. Neexistují osamocené činy.“

Hjelm až poskočil, tohle už dneska slyšel.

Hultin se neutrálně ozval: „Slyšel jsem z Vasterásu, že máš rád různé výstřední myšlenky. Teď se ale pusť do financí.“

„Jen nesmíme ztratit perspektivu,“ mumlal Soderstedt a listoval v mohutném seznamu údajů. „Jak sám říkáš, Hultine, je to hrozný bordel. Jen jsem sesbíral nějaké údaje. Daggfeldt měl dva větší podniky, které vlastnil sám. Finanční společnost Dand Finans a. s. se čtyřmi dceřinými společnostmi a importní firmu Malacka Import a. s.

Byl společníkem v osmi dalších malých podnicích, z toho tři byly holdingové společnosti, a spoustu akcií měl v pěti největších exportních firmách v zemi.

Pokud jde o toho druhého, jeho hlavní firma se jednoduše jmenuje Strand-Juléns Finans a. s., na tu se vážou další holdingové společnosti. Jeho koncern je pokud možno ještě míň pochopitelný než Daggfeldtův.“

„Jeden dotaz, prosím,“ ozval se Hjelm. „Co je to holdingová společnost?“

Všechny ze skupiny to zřejmě zajímalo.

„Holdingová společnost vlastní a spravuje akcie jiných podniků,“

vysvětlil omluvně Soderstedt.

„To je všechno, co dělají?“

„Ano. Jediný podnik ze všech, které jsem našel, má jakousi souvislost s výrobou, a to je Daggfeldtova importní společnost, která dováží konzervy z Dálného východu. Ty se prodávají v každé slušně zásobené prodejně potravin. A i to je jen nepřímá produkce.

Novodobý obchodní svět posuzujeme stále ještě bývalými průmyslovými měřítky. Takové akcie vlastnil Strand-Julén, ale měl i osobní portfolio přibližně stejné jako Daggfeldt. Mezi jejich přímou obchodní činností jsem nenašel žádné spojení. Naproti tomu oba vlastní akcie v Elektroluxu, Volvu a ABB. Nejsou tam ovšem sami.

Možná dosud nejzřetelnějším spojením bylo pár akcií, které každý z nich měl ve sklárně v Hylteforsi.“

„Mluvil jsi s finanční policií?“ zeptal se Hultin „To bylo první, co jsem udělal. Oba jsou zapleteni do nějakého aktuálního vyšetřování nedoplatku na daních, ale je to taková záležitost, co trvá roky a nakonec z toho dlužníci vyklouznou, protože daňové zákony se neustále zmírňují. Daggfeldta žalovali pro podvod, když zruinoval svého prvního partnera Unka Storma, o kterém mluvil Nyberg. Osvobodili ho. Jinak nic.“

„Chavezi, teď ty,“ pokynul Hultin. „Správní rady.“

„Taky bordel,“ ozval se a šustil dlouhým výpisem dat. „I když možná trochu menší. Když spočítám ty, kde neseděli současně, je jich sedmnáct. Když budeme počítat jen ty, kde seděli oba, je jich osm: Sandvik 1978-83, Ericsson 1984-87, SellFinans 1985, Skanska 1986-88, Bosveden 1986-89, Sydbanken 1987-91, Memab 1990 a současně v jediné společné správní radě, což je docela humorné – pohřební služby Fonus od roku 1990.“

„Takže v každém případě alespoň věděli, na který pohřební ústav se mají obrátit,“ konstatoval Sóderstedt.

„Znamená to ale, že se navzájem znát museli?“ ozval se Viggo Norlander.

„Určitě se znali,“ poznamenal Hjelm.

„Na druhý straně,“ připojil se Chavez, „je dost lidí, co sedí v různých správních radách, aniž by s někým vyměnili slovo, možná aniž by věděli, kdo tam vůbec je.“

„Nepřipadá vám, že to jsou všechno dost krátké časové úseky?“

napadlo Kerstin Holmovou. „Jen několik let ve všech radách?“

„Tady jde o společný roky v těch funkcích,“ ozval se Chavez.

„Každý z nich sám tam byl delší dobu. Tak třeba Daggfeldt byl ve vedení Skansky až do smrti, zatímco Strand-Julén odešel už v roce 1988. Naopak tam byl už od roku 1979. Podobně to vypadá i v těch ostatních případech.“

„Fonus nevede nikam?“ Zeptal se Norlander.

„Možná do rakve…, ale je jasný, že je dost zajímavý, že jen tady byli oba společně v době smrti. I když Daggfeldt seděl v dalších osmi a Strand-Julén čtrnácti.“

„Dobře,“ ozval se Hultin a poznamenal: „Tak teď Hjelm.“

„V jacht klubu jsem žádné vzájemné vazby nenašel, ale jeden člověk jménem Artur Lindviken si vede archiv věcí, které by se hodily k vydírání. Má ho ukrytej v trezoru. Zřejmě toho v přístavu loděk ve Viggbyholmu už hodně viděl. Pod písmenem S jsem našel kompromitující pohlednici“ – zvedl lístek s obrázkem Dionýsa – „kde jeden mládenec, Jorgen Lindén, napsal číslo svýho telefonu s krásným pozdravem. Právě od toho vím podrobnosti o Strand-Julénových eskapádách na plachetnici. Pod písmenem D nic nebylo.“

„Zadržel jsi Lindvikena a Lindéna?“ zeptal se klidně Hultin. „Asi to jsou pěkní gauneři.“

„Ne,“ řekl Hjelm.

„Dobře,“ souhlasil Hultin.

„Ani v golfovým klubu jsem nezjistil žádný přímý kontakt, jen to, že tam oba dost často chodili. Přinesl jsem si knihy hostů, kde se všichni hráči zapisujou, když přijdou hrát. Chci si je projít. Třetí společnou aktivitou obou pánů bylo členství v malým řádu, co se jmenuje Mimer a provozuje jakési rituály a je absolutně tajný.“

Hultin svraštil obočí.

„Byl jsem v jejich sklepním prostoru na Starém městě, ale do nejtajnějších záležitostí jsem proniknout nemohl. Strážce tohoto řádu, David Clófwenhielm, mě ochotně zasvětil ‚v souhlasu s poslušností před nejvyšší vznešeností‘ s tím, že malá skupinka se odtrhla od jejich řádu a založila odnož Skidbladner. Jméno je podle plavidla boha Freje, které je dost velké, aby se na jeho palubu vešlo veškeré božstvo, ale přesto tak malé, aby se dalo složit do kapsy.“

„Zatraceně, co to je Mimer?“ zeptal se Chavez.

„Neznáš starou severskou mytologii?“ podivil se Hjelm.

„Jistě chápeš, že se víc vyznám v mytologii Inků.“

„Mimer střežil pramen pod stromem veškerýho života, kterej prorůstá devíti světy. Strom se jmenoval Yggdrasil a vodu, co pod ním pramenila, pil Odin, aby byl z bohů nejmoudřejší.“

„K věci,“ ozval se Hultin.

„Dvanáct členů řádu Mimerů přešlo do dosud nekonsolidované odnože Skidbladner. Jestli jsem to dobře pochopil, zdaleka ne všichni byli tím narušením pořádku nadšeni, na odpadlíky pohlíželi jako na zrádce svatýho slibu. Ve vedení těch, kteří se chtěli odtrhnout, byli čtyři muži, jeden hlavní a tři pod ním. Ti tři byli Johannes Norrvik, Kuno Daggfeldt a Bernhard Strand-Julén.“

Hjelm se trochu odmlčel, aby viděl, jaký dojem jeho slova vyvolala. Nic se ale nedělo, tak pokračoval.

„Profesor obchodního práva Johannes Norrvik je v této době na akademickým turné v Japonsku, ale vůdčí síla toho odtržení teď právě sedí v naší kanceláři číslo 304 a podezřívavě čichá k Jorgeho kolumbijské kávě. Myslím si, že se s ním znáš, Hultine. Je to penzionovaný soudce Nejvyššího soudu Rickard Franzén.“

„Aha,“ poznamenal Hultin, ale jeho výraz se nezměnil.

„Tak co říkáš? Budeme tu souvislost považovat za tak důležitou, abychom v noci hlídali jeho vilu? Dokonce souhlasí i to, že Franzén má být večer mimo domov a bude se vracet pozdě. Sám.“

Hultin se chvilku ukazováčkem škrábal na nose. Pak se zeptal: „Co si o tom všichni myslíte?“

Demokratický přístup, pomyslel si Hjelm, a ozval se: „Nevidím ani stopu po pravděpodobnější příští oběti.“

„Ani já ne,“ poznamenal Viggo Norlander.

„Jde o to, do jaké míry máme věřit, že drobná kontroverze v řádu by mohla být důvodem k vraždě,“ mínila Kerstin Holmová. „Připadá mi to jako slabota.“

„Normálně by to patrně nestačilo,“ řekl Hultin. „Ale teď jde o to, jaká opatření uděláme pro dnešní večer. Co myslíš ty, Soderstedte?“

„I malé nedorozumění v takovým řádu může být ve skutečnosti větší, než nám připadá. Ve hře je prestiž. Byl bych pro hlídání.“

Chavez přikývl. Gunnar Nyberg seděl tiše a hleděl do stolu. „Co ty, Gunnare?“ zeptal se Hultin.

„Ano. Já jen, že mám na večer jiný plán.“

„Zvážím to, jestli tě můžeme vynechat. My ostatní tam budeme.

Sami a inkognito. Ani slovo nikomu dalšímu, nechceme, aby se nám v křoví ukrývali reportéři. Pozveme si sem toho soudce?“

„Zavolej ho interním telefonem,“ navrhl Hjelm.

Hultin namačkal 304 a řekl: „Přijďte sem, Franzéne. Místnost číslo 300.“ Popošel k bílé tabuli a obrátil ji dozadu.

„To poslední, co těmhle lidem přestane fungovat, je zrak,“

podotkl.

Otevřely se dveře a dovnitř majestátně vstoupil obtloustlý muž, bývalý soudce. Šel rovnou k Hultinovi a podal mu ruku.

„Komisaři Hultine,“ ozval se Franzén, „doufám, že čas vyléčil naše rány.“

„Potřebujeme nákres domu a nejbližšího okolí,“ řekl Hultin, aniž by na Franzénova slova reagoval. „ A podrobný popis večerního programu. Nic se nesmí změnit. Náš muž ho jistě dobře zná. Jde do domu vejít zezadu?“

Franzén ho chvíli pozoroval. Pak si vzal z kapsy tužku, sklonil se ke stolu a na velký list papíru začal zakreslovat a komentovat: „Tady je dům, cestička, ulice, domy obou sousedů. Stromy, keře, plot, vrátka. Schodiště vede tudy do haly a obýváku. Manželka spí o dvě patra výš. Na zadní straně je veranda a vchod do kuchyně. Na cestě nikdy nikdo neparkuje, takže i vy byste se tomu měli vyhnout.

Půjdu k bývalému kolegovi Ericu Blomgrenovi do Djursholmu v sedm večer. Také ho znáte, Hultine. Jedu vždycky tam i zpátky taxíkem. Hrajeme tak do půlnoci šachy, vypijeme půl lahve vína a povídáme o starých časech. Nejspíš dnes večer budeme povídat o vás, komisaři. Je to všechno?“

„Zatím ano. Vraťte se prosím do kanceláře. Hjelm za vámi za malou chvíli přijde a zapíše vaši výpověď. Díky za spolupráci.“

Rickard Franzén se hlasitě zasmál, když opouštěl „bojovou centrálu“. Všichni kromě Hultina na něho překvapeně pohlédli.

„Takže,“ ozval se bezvýrazně Hultin. „Přiblížíme se zezadu, pro případ, že už někde hlídkuje. Musíme se tam dostat přes sousední pozemky. Dva muži budou sledovat taxi s Franzénem a hlídat i v Djursholmu pro případ, že by vrah nedodržel symetrii. Chavez a Norlander si vezmou na starost auto. Napojíte se na Drottningsholmské ulici.“

Oba vypadali zklamaně. Hultin hleděl na Franzénův náčrtek a pokračoval:

„Dva muži budou hlídat přední stranu zvenku, každý na jedné straně téhle cesty… jak se jmenuje?“

„Gronvikská,“ ozval se Hjelm.

„Takže odtud. Bude vám zima. Soderstedt a Holmová v nějakém vhodném křovisku, každý s vysílačkou.“

I oni vypadali zklamaně.

„Hjelm a já budeme v domě. Musíme pohlídat paní, dveře z kuchyně a přízemní okna. Myslíte, že na to stačíme sami, nebo potřebujeme Nyberga? Bohužel, myslím, že se bez něho neobejdeme.

Můžeš noční plány odsunout?“

„No jo,“ ozval se trpce Nyberg. „Dneska máme generálku.“

„Ty zpíváš ve sboru?“ zeptala se překvapeně Kerstin.

„Jak jsi na to přišla?“

„Já jsem taky zpívala. V Goteborgu. V jakém jsi sboru?“

„V církevním, v Nacce,“ ozval se mohutný Nyberg a všichni ho okamžitě viděli v jiném světle.

„Lituji,“ řekl Hultin. „Generálka se ruší. Jistě svůj part ovládáš.

Tak jo, pro teď končíme. Navrhuju, abyste se zašli najíst dolů do restaurace. Operace začne v půl šesté, asi za hodinu. Hjelm tu zůstane.“

Hultin skládal své papíry a poznamenal, aniž by na Hjelma pohlédl: „Slušný den.“

„Všechno docela klape, jestli je to to, co myslíš.“

„Právě to,“ potvrdil Hultin a odešel svými tajemnými dveřmi vlevo.

10.

Ležel v hnědé lepivé hmotě. Pokusil se zvednut, ale nešlo to, chtěl se plazit, ale ani to nemohl. Čím víc se snažil, tím těsněji mu hmota lpěla na těle a tlačila ho dolů. Otevřel ústa, aby mohl aspoň zakřičet, ale místo toho se hmota valila i tam. Když se mu do masy nořil i nos a od příšerné smrti ho dělil jen okamžik, ucítil zápach.

„Hepčí…“ ozval se Nyberg.

Hjelm sebou trhl, nepřiměřeně silně.

„Snaž se zase neusnout,“ poradil mu Hultin.

„Já jsem nespal,“ ozval se zmateně Hjelm.

Nyberg se hlasitě vysmrkal a podotkl: „Příšerný počasí.“ Oknem v hale třásl hrozivý vichr, přicházející od jezera Málaren. „Máme kliku, že sloužíme uvnitř.“

„Mohli by nás podezřívat z protekce,“ napadlo Hjelma. „Venku v autě sedí stockholmskej kriminalista a sundsvallská černá huba a třesou se zimou a před domem v křoví je vásteráský Fin a Goteborčanka a klepou kosu ještě víc. A tady v teple si sedíme my z jižního předměstí a popíjíme kafe. Vidím tu souvislost.“

„Paranoia je naše nejhorší nemoc z povolání,“ ozval se Hultin a nalil do sebe jedním hltem vynikající espresso, které jim uvařila Birgitta Franzénová.

„Sakra, to je síla,“ ozval se.

„Je to přece espresso. To se musí vychutnávat po malých doušcích.“

„Proto se podává v tak malých šálcích,“ přispěchal na pomoc i Hjelm.

„Musím myslet na jiné věci,“ brblal Hultin a zvedl k uchu vysílačku. Každý měl svou na řemínku na prsou.

„Haló, jednotko, jste tam?“

Chvíli to šramotilo a pak uslyšeli Chaveze. „Zaparkovali jsme za kostelem v určené době. Máte se tam dobře?“

„Taxi je objednáno na 18.40,“ řekl krátce Hultin. „Jak se mají ti ve křoví? Ještě jednou všem připomínám důležitost nejmenší hlasitosti vysílačky a sluchátko musíte mít stále v uchu.“

„Zatraceně,“ zapraskalo to v Soderstedtově vysílačce. „Já visím za kolena na hrušce a naslouchám zpěvu džungle.“

„Třeba to tam máš lepší než já tady,“ brblala Kerstin. „Nedokážu sedět na bobku několik hodin. Ten vichr je teď opravdu strašnej.“

„Jestli se se mnou nechceš dělit o zápal plic, tak něco udělej,“

řekl Sóderstedt.

„Máte pravdu. Není to dobrý. Bůh počasí nám nepřeje. Musíte se prostě jeden po druhém občas vytratit a přijít se sem ohřát.

Navlíknete se do všeho, co nám tu půjčí.“

Rickard a Birgitta Franzénovi sešli po schodech dolů. Franzén měl na sobě jistě hodně starý, ale stále elegantní oblek i s vestičkou a zavěšenými hodinkami. Upravil si vázanku a sehnul se na stranu, aby mohl vedle Nybergova obrovského těla vyhlédnout z okna.

„To je opravdu hrozné počasí, aby byl někdo venku,“

poznamenal v okamžiku, kdy přijíždělo taxi. „Měli byste vaše kolegy občas vystřídat. Tři mohutní chlapi tady uvnitř a jedna žena venku, to je pěkné. Postarejte se mi tu o manželku, je pro mě to nejdražší, co mám.“

Oba staří lidé se lehce políbili, Franzén si oblékl plášť a vyšel do větru. Dlouho se za ním dívala.

„Taxi přijelo o chvíli dřív,“ řekl Hultin do vysílačky. „Obrací se a vyjíždí. Je to černý mercedes, CDP 443.“

„Černej mercedes, CDP 443,“ opakoval Chavez.

Hultin si spustil vysílačku na prsa a obrátil se k paní Franzénové: „Od teď by to tady dole bylo pro vás riskantní. Doufám, že vám nahoře bude dobře a nebudete sem zbytečně chodit.“

Birgitta Franzénová se zahleděla na Hultina, jako by se ho snažila přiřadit k nějaké události v minulosti, pak krátce přikývla a pružně vyšla po schodech nahoru. Když zašla, ozval se Hultin: „Franzén měl pravdu. Až někdo přijde, vystřídejte ho.“

Nyberg znovu kýchl, těžce si povzdechl a lehce poklepal na okenní tabulku, do které prudce narážel vítr. Zašel do kuchyně dohlédnout na kuchyňské dveře a okno do zadní zahrady. Navzdory hroznému počasí ocenil nádherné stmívání nad Málarenem.

Hjelm to vzal doleva do Franzénovy pracovny, zkontroloval okna a pokračoval do dalších dvou menších pokojů v této polovině přízemí. Všechno vypadalo normálně.

Hultin si sedl v obývacím pokoji na koženou pohovku.

Vysílačkou potěšil Sóderstedta i Holmovou dobrou zprávou o prostřídání.

Čekání, říkal si Hjelm a listoval v zákoníku ve Franzénově pracovně. Pravděpodobně se tu všechno pořád používá. Nechce se mu skončit pracovat, znovu ho napadlo. Možná že nic kromě práce ve skutečnosti neexistuje, jen nekonečná nuda. Možná že právě proto chce své bratrstvo vylepšovat.

Chvíli stál apaticky a bezmyšlenkovitě si četl směrnice o povolených a nepovolených způsobech sběru borůvek, až se úplně setmělo. Zašel za Nybergem do kuchyně. Přistihl ho se sklenkou bílého vína v ruce.

„V lednici je otevřená flaška,“ řekl Nyberg a zvedl k němu skleničku. „Nalej si, paní domu nás pozvala.“

„Kompenzace za vynechanou generálku?“ poznamenal Hjelm a otevřel lednici. Pohlédl na etiketu: Moselské 1974. Nic mu to neřeklo.

„A ještě ke všemu musíme jít ven a hlasivky se mi tam zimou zauzlujou,“ brblal Nyberg.

„Máme to těžký.“

„To teda jo.“

Byl to rozhovor typický pro čekání. Nesmysly, které by jindy vůbec nevyslovili. Rozhovor, jenž trochu odváděl myšlenky.

Všechno se mohlo strašně rychle změnit, v každém okamžiku se mohlo stát něco naprosto osudového. Potřebovali se trochu uvolnit, ale současně být maximálně pozorní. Podivná, náročná situace.

„Jsi ženatej?“ zeptal se Hjelm. Kousal do banánu a prohlížel, co je ještě v lednici zajímavého.

„Rozvedenej,“ řekl Nyberg. „A ty?“

„Když jsem naposled mluvil s manželkou, tak jsem ještě ženatej byl.“

Slunce zapadalo za zvlněnou hladinou Málarenu a vysílalo poslední paprsky. Mráčky se zbarvovaly různou rychlostí. Hra aprílového povětří.

Nyberg si zapálil cigaretu a nabídl Hjelmovi. Ve tmě kouřili.

„Já vlastně nekouřím,“ poznamenal Nyberg. „Ani já,“ opáčil Hjelm.

Posvítil si baterkou a postavil na kávu. Vedle obrovského podivného přístroje na výrobu miniaturního pressa stál ještě normální kávovar na překapávanou kávu. Taková obrovská mašina na malý hrníček, říkal si pro sebe i do tmy. Nyberg mlčel.

V jejich přístrojích to zašramotilo a ozvalo se Kerstinino šeptání: „Kolem jde osamělý muž. Deset metrů od vrátek.“

Hjelm odložil konvici a šel do haly. Nadechl se kouře a musel zakašlat. Oknem osamělého chodce zahlédl, teď minul branku a pokračoval dál.

Nalil vodu do kávovaru, vložil filtr, otevřel pikslu s kávou, odměrku za odměrkou rozvážně sypal kávu do filtru a zapnul přístroj. Všechno dělal pomalu a přesně. Žádné zbytečné pohyby.

Pomalu dokouřil a prošel trychtýřovitou chodbičkou do obývacího pokoje. Hultin stále seděl v pozici vraha na gauči podél zadní stěny pokoje, ve kterém teď už byla úplná tma.

„Vařím kafe.“

„Obyčejný?“

„Ano.“

„To je dobře.“

Čas zvolna plynul. Oči se přizpůsobily tmě. Za chvíli si připadali jako noční zvěř s očima upřenýma do temnoty. Hjelm se pohyboval docela plynule, spíš pomocí citu než zraku. Dokonale znal všechny kouty a věděl, kde stojí nábytek. Ve slabém svitu baterky se prohrabal několika skříněmi a na kuchyňský stůl položil hromadu svetrů, bund, čepic a rukavic.

Po půlhodině popocházení a popíjení kávy a šesti nebo sedmi falešnými poplachy se ozvala Kerstin: „Jdu dovnitř.“

„Vystřídám ji,“ řekl Hjelm Nybergovi, a ten přikývl.

Byl už skoro navlečený, když Kerstin zaklepala na zadní dveře.

Třásla se zimou. Nyberg jí přistrčil šálek horké kávy, který sevřela do dlaní, a ohřívala si ruce. Když se konečně trochu vzpamatovala, poznamenala: „Myslela jsem si, že tam už zmrznu.“

Hjelm jí přes ramena položil deku, zastrčil si do uší sluchátka, navlékl si chlupatou čepici a fialové palčáky a vyrazil do větru.

Venku byla naprostá tma. Sehnutý běžel ke Kerstininým zabydleným trnitým keřům. Hned viděl, kde se ukrývala, skrčená v šípkové růži s perfektním výhledem na cestu. Pouliční lampa o několik metrů dál vrhala slabé světlo na chodník v dohledu.

Seděl tam dvě hodiny. Za tu dobu kolem projela desítka aut a několik cyklistů a on ohlásil tři osamělé chodce, kteří procházeli kolem branky. Přestával vnímat. Kerstin Holmová ho přišla znovu vystřídat. Vypadala teď o hodně líp. Viděl obrysy Sóderstedta, který rovněž vyšel na zahradu.

Vrátili se do tepla současně, on i Nyberg, a na několik minut byli mimo provoz. Hjelm proklínal hloupý nápad, ať už byl kohokoliv, že se střídali současně. Kávovar byl znovu v chodu a horká tekutina jim zahřívala prsty na rukou i nohou a příjemně se šířila tělem. Stahoval ze sebe všechno, co si předtím navlékl. Nerad by při setkání s vrahem vypadal jako na polární expedici.

Vešel do obývacího pokoje. Hultin seděl stále na stejném místě.

Navzájem na sebe pohlédli tmou. Jestli se to má stát, tak to přijde už brzo, říkaly jejich pohledy. Hjelm vyšel znovu k oknu v hale a hleděl do tmy. Vítr se už trochu utišil. I když venku to nepozoroval.

Šel po opuštěné ulici. Vily stály daleko od sebe. Ruce měl v kapsách a dva jednotlivé klíče se třely o sebe. V pravé kapse měl pistoli s tlumičem. Byl naprosto klidný.

„Někdo přichází,“ šeptala Kerstin do vysílačky. „Za moment projde kolem mě.“

Dobře věděl, kde je, jeho kroky byly naprosto jisté. Tam, kde začínal plot, přešel přes cestu. Vítr mu vál do obličeje. Upravil si řemen tašky na rameni a položil ruku na vrátka.

Znovu se ozvala Kerstin. „Je to on. Otevírá vrátka.“

„Přichází,“ šeptal současně Soderstedt.

Tiše otevřel vrátka, bez nejmenšího vrznutí. Zase je za sebou zavřel. Pomalu prošel po pěšině a okraji trávníku k domu.

„Vytahuje klíče,“ zašeptal Soderstedt „Klíč strká do prvního zámku.“

Tiše zasunul klíč, otočil jím, stejně i druhým. Bez nejmenšího hluku. Jednou rukou stiskl kliku, ve druhé držel pistoli.

Dveře se otevřely.

Skočili po něm.

Hjelm mu zachytil ruce a držel je vzadu. Nyberg ho hodil na zem a přitiskl mu obličej do koberce. Hjelm mu svázal ruce za zády.

Hultin rozsvítil a mířil na něj pistolí.

Světlo je jako blesk, který zkameněl. Hjelm mu už na ruce nasadil želízka. Je po všem.

„Kurva, co to děláte?“ ozval se muž. Pak začal křičet.

Holmová i Soderstedt přiběhli s vytaženými zbraněmi.

Nahoře na schodech se objevila divoce vyhlížející Birgitta Franzénová.

„Rickarde,“ zašeptala.

„Rickard?“ ozvalo se všech pěti úst.

„Mami,“ dostal ze sebe muž, než omdlel.

Vešel do dveří a zavřel je za sebou. Ve vile byla naprostá tma a ticho. Stáhl si boty a uložil je do tašky, pak šel pumo do obývacího pokoje. Sedl si na koženou pohovku na zadní straně pokoje, obličejem ke dveřím. Na stůl položil pistoli a čekal.

Seděl naprosto tiše.

Čekal na hudbu.

11.

Vůně, jen vůně docela obyčejné ženské kůže. Maličký vlásek kousek od nosu. Nic víc.

Nepotřebuje nic jiného.

Vrtí se, když se jí dotýká. Je stále hrozně studený.

Téměř ze sna se ozve: „Mám v posteli nějakýho cizince.“

„Ne ne,“ ozve se a přitiskne se ještě víc. „Ten cizinec je v mý posteli.“

Je to jako formulka. Sezame, otevři se.

Sezam ale váhá. Zvládne to? Zbývají jen dvě hodiny spánku.

V polospánku se trochu uvolňuje. Jednou řekla, že je to jako sen, který jí proniká tělem.

To je už ale hodně dávno.

V okamžiku je jeho tělo připraveno. A to si myslel, že je strašně unavený! Krev se shromažďuje do jediného kousku těla, zbytek spí.

Ohřívá si v podpaždí ruce a pak je pomalu položí na její bok.

Nereaguje odmítavě. Nereaguje vůbec. Spí. Naposled se pokusí vsunout jí ruku do výstřihu. Do dlaně bere její prs a pomalu krouží kolem bradavky. Bude dělat, že ji to strašně lechtá a odsune mu ruku, nebo jí to bude příjemné a nechá ho. Anebo spí tak tvrdě, že nic necítí. Všechno je možné.

Bradavky tuhnou a ona se lehce pohne. Neodstrčila ho. Stáhne si slipy a celým tělem se jí přitiskne k zádům a zadku. A jeho prsty stále krouží kolem bradavky a lehounce ji štípou. Tělo se měkce vlní v bocích, stáhne jí kalhotky a hladí stehna, nahoru přes zadeček a zpátky, v dlouhých pomalých kruzích.

Obrátila se na záda a pozvedla kolena. Cítí její vůni. Uchopila do obou rukou jeho penis a vede ho k sobě.

Otevřela ústa, jejich jazyky se dotýkají. Zvolna se do ní noří a obklopuje ho její vlhkost. Pak několik minut leží tiše. V naplnění.

Pomalu opouští její tělo. Nic ještě neskončilo, Paule.

Snídaně. Paul, Cilla a Tova seděli u stolu. Prohlíželi si ranní noviny. Tova dopila poslední kapky džusu a odběhla k zrcadlu.

„Jéé…“ zanaříkala. „Vypadám jako Pippi Dlouhá punčocha.“

Rozvázala si copánky a hřeben zabořila do vlasů. Teď vypadá jako Nicke Malý troll, pomyslel si Paul.

„Moc ti to sluší. Pojď sem,“ řekl.

Přiběhla ke stolu a rychle ho objala, vrátila se na okamžik k zrcadlu, navlékla si přes rameno řemen tašky a v tom okamžiku někdo zazvonil – přišla Milla.

„Pojď honem,“ spěchala Tova. „Jdeme pozdě.“ Dveře za nimi zabouchly.

Po schodech scházel Danne s podmračeným pohledem. „Ty jsi doma?“ podivil se a práskl za sebou dveřmi.

Cilla si povzdechla a s napůl plnými ústy paštiky se zeptala: „Takže nic nebylo?“

„Ne.“

„Chceš mi o tom říct?“

„Nesmím o tom mluvit,“ poznamenal a pobaveně na ni pohlédl.

„Jojo,“ ozvala se a vypadala stejně jako on. Bývalo to tak často.

Poznával na ní svůj vlastní výraz. Těžko říct, kdo z nich koho ovlivňoval.

„Jednoduše jsme byli na špatným místě.“

„A ty si myslíš, že k něčemu došlo jinde?“

„Jsem si tím naprosto jist. Zřejmě si o tom budeš moct přečíst už ve večerníku. Každou vteřinou mi zazvoní mobil,“ dodal a ukázal na stůl. Dopil kávu a šel k věšáku v hale. Stáhl z něj džínovou bundu s kožešinovým límcem. Podržel ji v ruce, vrátil se ke stolu a políbil ji.

„Budeš večer pracovat, nebo máš volno?“ zeptal se.

Potřásla hlavou. „Večer pracuju.“

Natáhl si bundu, poslal jí ještě polibek, otevřel dveře a sedl do čekající služební mazdy. Než stačil zavřít dvířka, mávala. S jakousi nechutí držela zvonící mobil mezi palcem a ukazováčkem. Zapomněl si ho na stole.

Zvedl ho a odpověděl a potom během celého hovoru neřekl ani slovo.

„Jak jsem řekl,“ poznamenal a nechal mobil vklouznout do kapsy.

Zamávala mu a on vyrazil do dne, který vypadal jako letní.

Nehnul se větřík, slunce pálilo. Jen ve stínu bylo znát, že je ještě teprve jaro.

Je to láska, pomyslel si překvapeně. Láska všedního dne.

Otočil klíčkem a vyrazil směrem k Norsborgu.

Byl nejvyšší čas změnit jižní směr na severní.

12.

Bylo 3. dubna 9.03. Stejného dne v roce 1800 byl Gustav IV.

Adolf korunován v Norrkópingu švédským králem. To někdo z nich podotkl a na okamžik odvedl pozornost Skupiny A jinam.

I když v této chvíli byly jejich myšlenkové pochody dost roztříštěné, pokud ne přímo lhostejné.

Jan-Olov Hultin byl ale velmi soustředěný. Nebylo na něm ani stopy po nočním neúspěchu. Pečlivě si na hřbetu nosu srovnal brýle a listoval ve starém fasciklu.

Hjelm se rozhlížel po velké kuchyni. Skupina A byla včerejškem rozhodně více či méně poznamenaná. Gunnar Nyberg hlasitě kýchal a myslel na sborový zpěv a své zanícené hlasivky. Viggo Norlander vypadal naštvaně. Kerstin Holmová ovládala to, co politici. Když jsou při zasedání přistiženi, že spí, vysvětlují to jako mikrospánek.

Jen nepatrné zdřímnutí s hlavou podepřenou dlaní ruky. Arto Soderstedt se nepochybně nacházel na jiné planetě. Hleděl kuchyňským oknem a přemítal o mystických souvislostech.

K první vraždě došlo ve výroční den vraždy Emanuela Swedenborga v Londýně v roce 1772.

Soderstedt nechal myšlenky volně plynout jasným dubnovým éterem.

Jediný, kdo tu byl aktivní, byl soudní lékař, několik kriminálních techniků a Jorge Chavez, který vypadal, jako by ve vile zkoumal každý milimetr. Tu a tam ho odněkud vyhodili technici, ale on se stále jako tvrdohlavec vracel na místo zločinu.

Dva policisté ze Státní kriminálky v civilu hlídali, aby dovnitř nikdo nevnikl. Média kupodivu zatím nic netušila. S výjimkou techniků, kteří pracovali v obývacím pokoji, byla Skupina A ve vile v naprostém klidu. Dokud do kuchyně nevešli dva statní muži kolem čtyřicítky ve stejných kožených bundách.

„Nic nám neříkej, chceme jen vidět místo činu na vlastní oči,“

řekl Hultinovi ten plavější.

„Dostanete zprávu jako vždycky, jakmile něco budeme vědět,“

neudržel se Hultin. Proti jejich vůli je představil skupině: „Gillis Doos a Max Grahn z tajné policie.“

„Nebudeme vás rušit,“ řekl znovu ten, co mluvil s Hultinem.

Zřejmě to byl Dóos.

Zašli do obývacího pokoje a tiše tam mluvili se soudním lékařem a šéfem techniků. Pak najednou byli pryč. Zaslechli, jak jejich auto vyrazilo.

„Je možné, že po této události s nimi budeme muset mluvit častěji,“ ozval se Hultin, ale nikdo nepátral po tom, jak to myslí.

Do kuchyně přišel Chavez a posadil se k Hjelmovi.

„Je to na chlup stejný,“ ozval se.

„Ne tak úplně,“ namítl Hultin. „Zeptáme se, co si o tom myslí technici. Zdá se, že ve zdi zůstala jedna střela.“

Všichni seděli v kuchyni velké vily v Djursholmu, jen několik bloků od domu penzionovaného soudce Erica Blomgrena, kde včera večer rovněž penzionovaný soudce Eric Franzén v klidu hrál šachy a popíjel koňak. A celou tu dobu byl hlídán dvěma policisty v autě, Chavezem a Norlanderem. Ten fakt nesli všichni hodně nelibě.

Vila patřila Nilsi-Emilu Carlbergerovi a po půl deváté ráno ho objevila v obývacím pokoji uklizečka. Zavolala policii a odešla.

Nikdo nevěděl, jak se jmenuje nebo kde bydlí. Nejspíš to byla žena bez povolení k pobytu a snažila se uživit nepatrně placeným úklidem. Rodina sestávala z manželky a dvou dospělých synů, kteří už doma nebydleli. Manželka byla právě v jejich letní vile nedaleko Halmstadu, kterou chtěla připravit pro letní pobyt. Jeden ze synů bydlel v Landvetteru a druhý v Lundu a na otcově obchodním impériu se nepodíleli. Jeden pracoval jako dispečer na letišti a druhý měl doktorát ze sociologie. Manželka Nancy bývala sekretářkou v jednom podniku Carlbergerova koncernu, než se rozhodla pro klidné živobytí ženy v domácnosti. Nebyla to matka Carlebergových synů.

To bylo prakticky všechno, co věděli.

Přišel za nimi soudní lékař a přičinlivě se škrabal na krku. „Z

mého pohledu to vypadá v každém případě identicky. Dvě střely do hlavy, smrt nastala okamžitě. Po pitvě to snad ještě trochu upřesním, ale myslím si, že se posudek už nebude moc lišit a že od něj nemůžete nic čekat.“

„To ani neděláme, Sigvare,“ ozval se tiše Hultin. „Bude už Svenhagen hotovej?“

Lékař Sigvar Quarfordt pokrčil rameny a řekl: „Váženého Nilse-Emila si vezmu s sebou. Pokud si ovšem nechcete jeho hlavu pověsit na policii.“

Jeho vtípky přestaly být vtipné už před čtvrt stoletím. On sám vypadal, že naprázdno už běží aspoň deset let.

Čekali dál. Zatáhli žaluzie na okně, zalitém jarním sluncem, a kuchyňský stůl byl jako řádkovaný tenkými paprsky. Hjelm otevřel dveře na verandu a Chavez šel s ním.

„Vidíš ten komín, vzadu, ten nejvyšší?“ zeptal se Chavez a ukazoval přes dva vysoké stromy v sousední zahradě. „Tak právě tam je Blomgrenův dům a tam jsme včera seděli a mrzli v Norlanderově volvu. A on byl právě tady. Musel jít kolem nás.

Možná nás zahlídl a moc se smál.“

„Měli jsme ho vycítit,“ poznamenal a vystavil obličej slunci.

V kuchyni stál šéf kriminálních techniků Brynolf Svenhagen a nahlížel do poznámkového bloku. Pronášel běžné fráze, které tam zřejmě zaznamenané vůbec neměl. „Přirozeně celý dům vysajeme.

Ale zdá se, že tu žádný stopy nejsou. Výjimkou je ta střela. Jednu vytáhl, ale druhou nechal ve zdi. Do toho se zakousneme a co nejdřív ji budeme analyzovat. Rovnou můžu říct, že ji neznám. Nepatří mezi šest sedm nejobvyklejších typů.“

Vrátil se do obývacího pokoje, kde se oba jeho podřízení nepřestali plazit po zemi a pohovce. Hjelm zahlédl, jak se v hale pod dohledem docenta Qvarfordta mihla černá nosítka.

V kuchyni vládla spíš ospalá než činorodá atmosféra. Zkusili to a nevyšlo to. To se stává. Trochu nepříjemné bylo, že jejich zákrok nevydrželo obočí Rickarda Franzéna juniora a prasklo, když mu Nyberg tlačil hlavu do koberce. Jejich šéf Waldemar Mórner už založil konto z rozpočtu na očekávané náhrady za újmu na zdraví.

„Prostě to musíme zkoušet dál,“ ozval se střízlivě Hultin. Do našeho vzoru vlastně spíš zapadá ředitel Carlberger než neúplatný soudce. Že jde o nějaké obchody, to by nám mělo být jasné. Hjelm se ještě bude věnovat řádu Mimer a když nic nezjistí, zaměří se spíš na osoby kolem Dionýsa. Nezapomeň ani na děvkaře z golfového klubu.

Zřejmě se teď pracovní zátěž soustředí víc na ty, co sledují obchodní stopy. Někoho jim přidáme. Tebe, Nybergu. Holmová bude pokračovat na svém a Norlander na mezinárodních vazbách. Je možné, že se zjistí zahraniční původ kulky. To uvidíme. A potom zbývá otázka, proč ji nechal ve zdi. Vyrušil ho někdo? Nebo tam záměrně nechal stopu? A v takovém případě – hraje si s námi, nebo chce, abychom ho odhalili?

Nebo je to snad jeho první omyl? To moc pravděpodobně nevypadá. Je nanejvýš nutné, aby ji co nejdřív prozkoumali v laboratoři. Uvažujte o tom.

„Když to tak shrnu: Norlander – mezinárodní vztahy, Holmová – osobní, Chavez, Soderstedt a Nyberg – obchodní, Hjelm – sexuální.

Jakmile se cokoliv dozvím od techniků, důkladně si to projdeme.

Nějaké otázky?“

Žádné.

Alespoň ne takové, které by dokázal zodpovědět.

Opustili obrovskou vilu a zanechali ji v péči techniků.

Hultin měl první zprávy od šéfa kriminálních techniků Brynolfa Svenhagena už 3. dubna v 11.22. O několik minut později, v 11.51 se celá skupina sešla v místnosti, původně pokřtěné Chavezem, ale teď už oficiálně nazývaná „bojová centrála“. Waldemar Mórner její pojmenování ocenil. Když jim Hultin v 11.23 zavolal interním telefonem, byli všichni ve svých kancelářích, kromě Hjelma, který byl ve sklepení na Starém městě. Sem interní telefon nevedl. Strážný Clófwenhielm naťukal jméno Carlberger, Nils-Emil do svého dokonalého počítače, ale nic nezjistil. Tento muž nebyl ani teď, ani nikdy dřív členem Mimerů ani odtržené větve. Dokonce ani žádného jiného řádu.

V 11.35 odtáhl Clófwenhielm těžkou draperii od nejsvětějších věcí řádu a než o šest minut později vyšel Paul Hjelm ven, musel na svou čest slíbit, že nikomu neprozradí, co viděl. A svoje slovo dodržel. O minutu později přijal sdělení na mobilu, že se všichni musí sejít a v 11.51 vešel do Bojové centrály s velkým B na začátku.

V 13.09 se tomu označení ze srdce zasmál, když ho o tom poctěný Chavez informoval. Jejich společná místnost se už oficiálně jmenovala Bojová centrála pro speciální jednotku A Státní kriminální policie.

Zpráva o vraždě ředitele Nilse-Emila Carlbergera, prvního muže ve vedení stejnojmenného koncernu, se k médiím zatím nedostala.

Zjevně, jak Hultin s velkým ulehčením konstatoval, „není v jejich skupině žádný informátor“.

„Jak jsem se domníval,“ poznamenal skromně Hultin, „na té zapomenuté střele bylo něco divného. Svenhagen provedl nějaký druh nepochopitelné chemické analýzy toho rozbitého kousíčku olova a došel k velice speciálnímu složení. Abych trochu zkrátil to, co dostaneme jako podrobnou zprávu z kriminalistické laboratoře, jde o nějaký druh neástého olova unikátního složení. Jsou to takzvané špatné náboje a pocházejí z malé druhořadé zbrojovky ve městě jménem Pavlodar v Kazachstánu. Je to země Vladimíra Smirnova, však víte. Svenhagen byl dopoledne v osobním v kontaktu s kriminálně-technickou datacentrálou Interpolu a zjistil následující: zbrojovka, o které mluvíme, měla nějaké problémy v souvislosti s pádem Sovětského svazu a musela skončit, když začaly platit zákony trhu a došlo k přirozenému výběru. Jednoduše pro zdejší mizernou výrobu nebyl žádný odbyt. Existovaly ale zřejmě obrovské zásoby, o nichž nikdo neví, kam se poděly. Interpol se domnívá, že je jen jedna možnost – mafie.“

Hultin se odmlčel. Asi čekal nějaký ohlas, ale žádný se nekonal.

Nebo se třeba jen chtěl nadechnout. Po chviličce pokračoval: „Jak víme, ruská mafie je hodně nesourodá organizace. V podstatě jsme o ní velice málo informovaní, skoro až příliš málo při pomyšlení, že už překročila Baltské moře. Dominuje v helsinském podsvětí a máme známky toho, že se jejím příštím velkým působištěm stane Stockholm. Především ji tvoří spousty bláznů, kteří přijali krajní aspekty filozofie trhu. Vítězí ten nejsilnější. Ale existují i sofistikovanější skupiny, které se napojují na krajní nacionalistické kruhy v Rusku a na Baltu a mají také blízké kontakty se špičkami italské a americké mafie. Přítomnost zkoumané munice u třetího ze sériově zavražděných švédských vrcholových podnikatelů během několika dní nám přináší dost hroznou perspektivu, ale nejsme první.

Setkali jsme se už s podivnou přítomností tajné policie ve vile v Djursholmu, kdy se vynořili ze tmy, jako by chtěli připomenout svou existenci. A zřejmě už naplno pracuje i vojenská tajná policie.“

Hultin si těžce povzdechl a napil se stolní vody.

Pak stejným hlasem pokračoval: „Jestliže tuto munici spojíme s metodou poprav, máme skutečně velký důvod k obavám. Norlander, jak jste ho včera slyšeli, vypátral tři mezinárodní organizace, které své oběti likvidují střelou do hlavy. Jedna z nich je malá rusko-estonská mafie pod vedením anonymního velitele, označovaného jako Viktor X. Jaký je jeho vztah k mafii, nám úplně jasné není, a je třeba dál pátrat. To nám zase trochu mění pracovní schéma. Než jsem sem přišel, setkal jsem se na chodbě s Mornerem. Řekl mi, že – cituji: vzhledem k hrozivému napojení na sovětskou mafii nám přidělil dva další muže, oba jsou z finanční policie. Ti nám trochu pomohou, pokud jde o finanční stránku, protože té se rozhodně musíme pořádně věnovat, a navíc vyšetřování rozšířit směrem k eventuálnímu obchodnímu spojení s ruskou mafií. Proto doufám, že vás dva od té práce občas uvolním, abyste pátrali i jinde, asi jako Hjelm. Docela určitě se nesmíme upnout jen na ruskou stopu. Takže Nyberg, který se ještě příliš hluboce nezabral do financí, bude pomáhat Norlanderovi s mapováním gangu Viktora X. Budeme současně pracovat na obou stranách, jednak směrem k postsovětské mafii, jednak na švédské scéně. Obě cesty by se měly někde před konečným soubojem setkat.“

„Moc se scházíš s Mornerem,“ podotkl Hjelm.

„Je to tak,“ souhlasil Hultin.

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř nahlédly dvě hlavy.

Vysoký plavý muž s téměř průhlednou pletí, nepochybně pod třicet, a stejně mladá snědá žena, hodně poprůměrné výšky. Jako pár byli opravdu dost odlišní.

„Dobře, pojďte dál,“ pozval je Hultin. „Posaďte se. Začneme s přehledem Carlbergerova života a majetku. Jste noví členové naší Skupiny A, Billy Petersson a Tanja Florénová. Poštěstilo se nám získat pro vás kancelář číslo 305. A teď ví někdo o Carlbergerovi něco, co ještě nevíme a netýká se to jeho obchodů? Kerstin?“

Zavrtěla hlavou a ozvala se: „Manželka a synové budou brzy ve městě. Potom je vyslechnu.“

„Volný čas? Hjelme?“

„Stejně jako Daggfeldt a Strand-Julén hrál i Carlberger golf a měl loď, ne plachetnici, ale motorovou, zřejmě hodně luxusní. Kotvil v přístavu v Lidingo. Na důvod, proč právě tam, se mě neptej. Jako ti první dva byl členem stockholmského golfového klubu a většinou hrál v Kevinge. Nebyl členem žádnýho společenství nebo řádu, alespoň jak jsem mohl zjistit.“

„Takže kolem této stopy snad můžeme udělat závorky,“ řekl Hultin a čmáral po tabuli.

Včerejšímu neúspěchu se vyhnul. Pokračoval, obrácen k nově příchozím: „Arto Sóderstedt prošetřuje podnikání. Máš něco?“

Arto Sóderstedt si odkašlal a trochu se napřímil, jako by se chystal přednášet. Na okamžik si Hjelm pomyslel, že tahle štíhlá osoba nemůže být jen nižším policejním důstojníkem. Nesprávný člověk na nesprávném místě. Vlk v rouše beránčím.

Sóderstedt začal: „V našem případě jde o tři osoby s takovým rozsahem podnikání, že to hraničí s hotovým impériem. Naše oběti byli mocní bohatí muži, ale nepatřili k veřejně známé špičce.

Struktury jejich podnikání si jsou podobné. V centru leží jedna nebo několik finančních firem, na periferii hrozen podniků, které vlastnili sami nebo se spoluvlastníky. Důležité je mít na paměti, že naše tři oběti jsou podnikatelé moderního střihu, jejichž sláva se zrodila v osmdesátých letech, ale oni sami nic neprodukují. Přemísťují peníze a blahobyt směřují jen k sobě, nevytvářejí ani pracovní příležitosti, ani daňové odvody. Ti, kteří by byli jen o pár let dříve pokládáni za lupiče, ti, kteří peníze perou, přesouvají je, půjčují na lichvářský úrok, nechávají je zmizet, jsou teď bráni jako úctyhodní obchodníci.

Se změnou regulačních opatření v osmdesátých letech bylo možné i formálně vyvážet peníze ze země. Blahobyt té doby byl jen prázdný balon, který explodoval ve zmateném desetiletí. Státní moc si špatně vyložila plusová konta, cifry četla starými brýlemi a radovala se.

Radovali se i finančníci, ti ovšem z jiných důvodů. Vysáli šťávu ze státních financí za masochistického jásotu.“

Sóderstedt zmlkl. Skupina A ho zmateně pozorovala. Podivná analýzy Carlbergerových financí.

„Politické postoje se pokusíme udržet na uzdě,“ poznamenal neutrálně Hultin.

Sóderstedt se rozhlédl po místnosti. Jako by si najednou uvědomil, kde vlastně je. Mluvil tak zapáleně, až se z něj kouřilo.

Pak už pokračoval svou normální zvonivou finskou švédštinou: „Chtěl bych dojít ke dvěma věcem. Zaprvé jde o obecný příklon našeho společenského klimatu k tomu, co jsem dříve zmiňoval v souvislosti se sériovými vraždami ve Spojených státech. K heroizaci lidí žijících mimo společnost, kteří ignorovali společenské normy, už i tak vykazující trhliny, kvůli jediné věci – penězům. Sedíme na sudu střelného prachu.

A zadruhé – jde o speciální napojení na náš případ. Představte si, jestli máme co dělat s člověkem, co jednoduše věří, že prohlédl celou tu mazanou hru, který objevil trhliny ve zdi a nechal se vtáhnout do vakua na druhé straně. Řekl bych to třeba tak: člověk, který spatřil neviditelnou tvář skutečné moci a chce strhnout masku. Inteligentní člověk a přitom šílený je asi nejhorší kombinací, s jakou se můžeme setkat. Vidí vztahy, více nebo méně mystické, a začne je patrně náhodně vraždami odkrývat.“

Pro pořádek se nakonec ještě Hultin zeptal: „Ty si myslíš, že může jít o politické vraždy? Levicový terorismus?“

„Ne, to si nemyslím. Ale z určitého pohledu politické – to ano.

Někdo, koho to nějakým způsobem silně zasáhlo, hodně přemýšlel a došel k určitým závěrům, patrně korektním, pokud jde o analýzu, a zcela špatným, pokud jde o jednání. Chvíli uvažujme. Máme polovinu devadesátých let. Vzpamatovali jsme se z nejhorší krize.

Postihlo to mnoho lidí, ale možná až teprve teď je to vidět.“

Zavládlo ticho. Na Soderstedtově přednášce nepochybně něco bylo. Oba nově příchozí seděli s otevřenou pusou a zřejmě uvažovali, kam se to dostali. Do přednáškového sálu na univerzitě? Nebo do nějaké utajené diskuzní skupiny? Nebo naslouchají policajtovi, kterému jeho tvrdošíjná inteligence nedovolila postupovat nahoru?

Hjelm se to pokusil trochu shrnout. „Tři reprezentanti novýho kapitalismu. Různý možnosti. Indicie ukazují na východní Evropu.

Jde o problém s mafií při upevňování pozic v oblasti kolem Baltu?

Zisk obchodních kontaktů? Ale ani úzký napojení na východní Evropu jsme u žádnýho z těch tří nenašli. Jde snad o čistě politickej motiv? Nějaká pomsta, osobní nebo profesionální? Něco dalšího?“

Mlčení. Zřejmě nic víc. Nepřehlédli snad něco?

Staré milé intriky z detektivek Agathy Christie už vyhořely, patřily neodvolatelně minulosti – a místo toho byl člověk oběma nohama

v

současnosti:

postprůmyslovém

kapitalismu,

východoevropské mafii, švédském finančním kolapsu devadesátých let.

Paul Hjelm osobně dával přednost řádům.

„Budeme teď mluvit o Carlbergerově podnikání?“ ozval se Hultin.

Soderstedt okamžitě přešel od přívalu slov k úspornému, preciznímu vyjádření. Hjelm měl pocit, že tyhle protichůdné přístupy byly v Soderstedtově osobnosti hluboce zakořeněny. V tom druhém případě existovala odpověď, řešení, a to se musí objasnit co nejjasněji a nejlépe, zatímco v první části jeho přednášky pravda jen pronikala mezi slovy v hrozivých souvislostech. Taková byla společnost, postindustriální společnost, viděna očima výmluvného Fina.

„Takže Carlbergerův koncern,“ spustil a po chvíli pokračoval: „Jeho střed tvoří finanční společnost Spiran. Kolem ní krouží dceřiné společnosti několika generací. Jen asi za hodinu jsem objevil souvislost, a s profesionální pomocí,“ – Soderstedt gestem pokynul k Peterssonovi a Florénové, – „jich nepochybně najdeme více. Strand-Julén měl podíl v jedné z Carlbergerových dceřiných společností, která se jmenovala Alruna Holding AB.“

Zmlkl. Nikdo nevěděl, jestli už skončil, nebo ne. Vypadal nicméně trochu vyčerpaně, a tak se Hultin ozval: „Dobře. Děkujeme Soderstedtovi za neobyčejně aktivní příspěvek. Ty, Chavezi?“

Chavez se maličko zasmál, než začal: „Já to vezmu krátce. Ve stejný správní radě jako Daggfeldt a Strand-Julén seděl současně i Carlberger. Týká se to tří správních rad, Ericsson 1986-87, Sydbanken 1989-91 a Memab 1990. Tady je souvislost mezi našimi třemi oběťmi.“

„Co je to Memab?“ zeptala se Kerstin Holmová.

„Nemám tušení,“ odpověděl Chavez.

„Já vám to vysvětlím,“ ozvala se Tanja Florénová temným altem.

„Co byste hádali?“

„Finanční společnost,“ ozval se jeden vyčerpaný hlas s finskou intonací.

„Ano,“ potvrdila Tanja.

13.

Pokud jde o Paula Hjelma, jeho práce teď zamířila do klidnějších vod. Z předního místa ve šetření se dostal úplně dozadu. Vyšetřování pokračovalo po dvou hlavních liniích: jednak bylo třeba prověřit vztahy s ruskou mafií, na čemž pracovali Norlander s Nybergem, a pak se sledovaly ekonomické poměry, čímž se zabývali Soderstedt, Chavez, Pettersson a Florénová. Kerstin Holmová intenzivně pátrala po příbuzných a přátelích obou magnátů a s méně důležitými výslechy jí pomáhali pěšáci Státní kriminálky a Městské stockholmské policie.

Hjelm trávil dny listováním v knihách hostů golfového klubu.

Musel otráveně konstatovat, že kvůli intrikám v řádu nebo golfovém klubu nikoho nezavraždili. Tady šlo jen o sex, drogy a praní špinavých peněz.

Telefonní číslo na pasáka jménem Johan Stake neexistovalo a nová návštěva na Timmermanské ulici ukázala, že mladý prostitut Jorgen Lindén raději zmizel.

Soudní pitva Nilse-Emila Carlbergera nepřinesla nic nového kromě zjištění, že se na mozku zavražděného začal vyvíjet nádor.

Také Svenhagenovi technici si moc neužili. Ani v tomto případu mimo střely ve zdi nenašli jedinou stopu.

Hjelm se prohrabával knihami dopředu dozadu a mezi různě čitelnými jmény brzy rozpoznával Daggfeldtovo kudrlinkaté, Strand-Julénovo rozmáchlé a Carlbergerovo položené písmo. Všichni klub navštěvovali často, ale nehráli společně. Hjelm se už dostal až k podzimu 1990 a byl docela ochoten připustit, že žádný z nich nehrál golf současně s někým z dvojice dalších, když najednou spatřil kudrlinky vedle rozmáchlého písma. A po chvilce našel na stejné straně i Carlbergergův podpis.

Takže Daggfeldt, Strand-Julén a Carlberger jednou skutečně hráli golf společně, jen oni tři, a to mohlo být docela zajímavé. Probral to s Chavezem a ukázalo se, že společnou golfovou procházku uskutečnili hned po schůzi správní rady Memab sedmého září 1990.

Bylo dost podivné, že to byla jediná společná hra dvou bratrů jednoho řádu, a přestože oba patřili ke špičce odtržené větve Skidbladnerů a společně seděli v osmi správních radách od konce sedmdesátých let, hráli golf společně jen jednou, a právě spolu se třetím zavražděným.

To bylo opravdu dost zvláštní.

Hjelm se ozval nahlas: „Tři muži spolu hráli golf na podzim roku devadesát, jen jednou, a potom už nikdy. A za několik let leží všichni tři v lednici patologie potom, co je během necelýho týdne zabil jeden pachatel. Co to může znamenat?“

Chavez nepřestal klepat na klávesnici a zeptal se jen na půl úst: „Co?“

„Nebudu to opakovat, tvoje podvědomí to slyšelo dobře.“

Chavez přestal psát a obrátil se. Měl by nosit knír, napadlo najednou Hjelma.

„Neznamená to vůbec nic. Možná že existují těsné vztahy mezi všemi články obchodního života.“

„Nebo někdo nemá rád golf…“

„No tak vidíš,“ řekl mírně Chavez a psal dál. „Vyřešil jsi celou hádanku. Někdo, kdo nenávidí golf, se jednoho podzimního dne vyskytoval u golfovýho hřiště v Kevinge, pozoroval tři arogantní vysoce postavený chlapy, kteří se vychloubali, rozhodl se, že je, právě a jen tyhle tři, jednoho dne oddělá a pak si několik let počkal, než to udělal.“

„Že by jejich nosič?“

„To byl vtip.“

„Já vím,“ řekl Hjelm. „Ale kdybychom tvoji historku trochu pootočili, vypadala by úplně jinak. Pánové přijdou přímo ze schůze správní rady, uvolní se a v taxíku cestou na golf se baví, možná trochu popíjejí v klubovým baru, a pustí ven různý obchodní tajemství. Je to až ďábelský. Kam šlápnou, tam tráva neroste. Možná, že se jejich nosič zpozdil nebo udělá nějakou chybu a chlapi se do něj nebo do ní pustěj, sekýrujou, buzerujou, zesměšňujou, třeba dojde i k sexuálnímu obtěžování. Tak hluboce se ho, nebo jí, dotknou, že to trvá několik let, než se znovu zmátoří. Třeba jejich chování mohlo vyprovokovat nějakou větší reakci, která se už chystala. Třeba pak ten bývalej nosič byl několik let na psychiatrii nebo podobně. Když ho propustili, něco už o svým životě věděl, i o tom, co mu spustilo deprese. Není už zoufalej, všechno je úplně jasný, a tak se pomstí, sejme jednoho po druhým.“

„To je úplně šílený, ale ne nezajímavý,“ připustil Chavez.

„Zavolám tam,“ rozhodl se Hjelm a namačkal číslo.

„Ale jestli máš pravdu, tak teď by vraždění mělo skončit,“ mínil Chavez. „A taky to nevysvětluje tu ruskou kulku. I finanční motiv by byl v háji.“

„Haló, tady je Paul Hjelm ze Státní kriminálky. S kým mluvím?“

„Tady je Axel Widstrand,“ ozval se hlas, „sekretář golfového klubu. To jste vy, kdo odnesl naše knihy hostů? Lena vám je vůbec neměla dávat. Neměla k tomu oprávnění. Už jste s nimi hotový?“

„Já ji o to požádal, a to stačí. Používají hráči nosiče holí, i když jdou jen na devítku?“

„Chtěl bych, abyste mi ty knihy vrátili!“

„Tři vaši členové byli během jednoho týdne zavražděni a vám leží na srdci knihy hostů? Kde to žijete?“

„Sakra,“ ozval se Chavez. „Vykecal jsi tajemství.“

Hjelm vytáhl polední verzi večerníku Aftonbladet z horní police a podal noviny Chavezovi. Tučné titulky vykřikovaly: „Zvláštní vydání! Vrah mocných znovu udeřil. Třetí zavražděný podnikatel.

Tělo ředitele Nilse-Emila Carlbergera nalezla tajemná žena.“

„Vrah mocnejch?“ ozval se skepticky Chavez a štítivě držel noviny za růžek. „Právě narozenej, a už pokřtěnej…“

„Můžeme se poučit,“ poznamenal trpce Hjelm a znovu se ozval do telefonu. „Odpovězte.“

„Jestli používají nosiče golfových holí?“ znělo ozvěnou v telefonu. „Občas.“

„Občas?“

„Není to sice běžné, aby si někdo na devítku vzal nosiče holí, ale někdy se to stane.“

„Kde je člověk sežene?“

„Obyčejně je zajistíme my. Ale musíme to vědět včas.“

„Takže pokud tři muži jdou na pár jamek, zajistíte pro ně nosiče?

Je to tak správně?“

„Jak jsem řekl. Pokud požádají včas. Trvá to několik hodin, než někoho seženeme. A v takovém případě musíme zajistit tři, ne jednoho. Jeden caddy by přece nemohl nést hole tří hráčů.“

Hjelma něco napadlo: „Lena pracuje jako caddy?“

„Lena Hanssonová? Dělávala to. Teď ale pracuje tady v recepci.“

„Dělala to v září 1990?“

Axel Widstrand, sekretář Stockholmského golfového klubu, se na chvíli odmlčel. Hjelm slyšel nějaké mumlání, jako by si přikryl sluchátko a s někým mluvil.

„Ano, to souhlasí. Skončila minulou sezónu.“

„Jestli je tam vedle vás, tak se jí zeptejte, jestli nesla hole sedmého září 1990, když spolu šli na devítku Kuno Daggfeldt, Berhard Strand-Julén a Nils-Emil Carlberger.“

„Jste dost náročný.“

„Zeptejte se!“

Znovu slyšel nezřetelné šeptání. Potom se sekretář ozval: „Ne.“

„To si tak přesně pamatuje?“

„Chcete ještě něco?“

„Děláte poznámky v knize hostů o tom, jestli jde s někým caddy?“

„Ne. Hráči napíší jen své jméno a to je všechno. Co ještě chcete?“

„Teď momentálně už nic,“ řekl Hjelm, položil sluchátko a poznamenal si jméno Lena Hanssonová do bloku. Mohlo by se někdy hodit.

Nápad s osamělým uraženým nosičem se vytratil stejně rychle, jako vznikl. Bylo zřejmě dost neobvyklé brát s sebou caddymana, a pokud by mimo očekávání pánové opravdu nějakého měli, pak by museli být tři, a ne jeden. Přesto si ale Lenino jméno podtrhl. Kdyby už skutečně vraždy skončily, může se k němu ještě vrátit.

„Poslechni si tohle,“ ozval se Chavez, hluboce pohroužený do večerníku, který stačil vyjít už odpoledne. „Je naprosto nepochybné, že ve Švédsku došlo po hodně dlouhé době k regulérním teroristickým akcím. Nic podobného jsme nezaznamenali ani za dob fungování frakce Rudé brigády. Tehdy šlo o Ebbu Grona, Norberta Króchera a snad o Annu-Gretu Leijonovou. Nyní vrah mocných popravuje vysoce postavené švédské podnikatele jako na běžícím páse. Dosud víme jistě jen jedno – že policie je zcela v koncích.“

Chavez odložil noviny a zachytil Hjelmův pohled. „Paule, jestli budeš trvat na staromódních intrikách a pracovat stejně jako detektivové v minulosti, jestli si nepřipustíš, že dneska jde o přemísťování kapitálu pomocí celosvětových datových sítí a o mezinárodní profesionální vrahy, který získali nejspíš pomocí stejný sítě, tak bys potřeboval o těch osobách vědět víc a nedržet se šablony třeba v tom, že kam šlápne kapitalista, tam tráva neroste…, tady navzdory všemu jde o jednotlivce.“

„Velice dojemná obhajoba! A co tedy navrhuješ?“

„Nic o nich nevíš. Zajdi si za Kerstin a přeptej se, co všechno zjistila. Musíš o nich něco vědět.“

Chavez se znovu obrátil k počítači. Hjelm ho chvíli tiše pozoroval. Viděl policistu nové školy a cítil, jak jsou oba rozdílní.

Mezi nimi se otevřela skutečná generační propast. Chavez byl mužem počítačové techniky, kosmopolita, racionální, bez předsudků, plný nadšení. Pokud Hjelm teď nahlédl do budoucnosti policie, nebyl to špatný pohled. A jestli si pomyslel, že v tom obraze možná trochu schází duše a srdce, okamžitě si uvědomil, že znovu vycházel ze šablony. Jak to, zatraceně, bylo s jeho vlastní duší a srdcem? Měl pocit, že je už starý. Jednoduše vedle sebe viděl lepšího policistu, než je on sám. I když má černé vlasy a španělské jméno.

Zpytuj svědomí, Hjelme!

Zbavit se vzpomínky na Grundstroma musí jen on sám.

Vyšel na chodbu a zašel na toaletu. Na tváři se mu udělal uhřík.

Pokusil se ho vymáčknout, ale nešlo to a místo toho mu zrudla tvář.

Namočil si prst a pokusil se ho odškrábnout. Pak vyšel, minul svou kancelář a zaklepal na číslo 303.

Gunnar Nyberg bušil do klávesnice, ohromná postava, jakoby z jiné planety.

Kerstin Holmová měla na uších sluchátka a psala na maličkém notebooku. Zastavila magnetofon, který ležel vedle počítače, a obrátila se k němu. Nyberg pokračoval bez vyrušení, pomalu, houževnatě, s nechutí – ale neuvěřitelně zarputile. Hjelm si uvědomil, že právě poznává jeho charakter.

„ Á, návštěva,“ poznamenala Kerstin. „Jaká vzácnost!“

„Co to máš?“ zeptal se Hjelm a ukázal na notebook.

„Ty jsi takový nedostal?“ zeptala se překvapeně a viděla, že se zamračil. Pak se s jemnou ironií usmála. Dosud ho nenapadlo, že je krásná.

„To je můj vlastní,“ řekla. „Je rychlejší.“

Ještě tři další vteřiny myslel na její krásu: volné černé oblečení, rozcuchané hnědé vlasy, bystré tmavohnědé oči, slušivé vrásky, věčný, trochu ironický úsměv a školně čistá góteborština. Zavřel oči a odvrátil se.

„Můžu si poslechnout tvojí magnetofonovou kazetu?“ řekl.

„Něco speciálního?“

„Ani ne. Rád bych ty lidi trochu poznal, abych je nehodnotil podle šablony.“

„Možná ano, možná ne,“ řekla a ukázala na hromádku pásků.

„Možná že to s tvou šablonou dost souhlasí.“

„To si myslíš?“

„Můžeme si o tom promluvit potom,“ řekla a odsunula hromádku k němu.

Pásky nebyly označené a Hjelm si je v nově koupeném přehrávači pouštěl náhodně. Ozval se hlas Kerstin Holmové: „Rozhovor s Willy Erikssonem, rozeným Williamem Carlbergerem, ze dne 3. dubna.

Takže vy jste syn Nilse-Emila Carlbergera a Carlotty Carlbergerové?“

„Ano. Ale matka se teď jmenuje Erikssonová. Vzala si zpátky dívčí jméno.“

„A vy jste si jméno také změnil?“

„Ano.“

„Ale váš bratr se stále jmenuje Carlberger, Andreas Carlberger.

Můžete mi o tom něco říct?“

„No… já nevím. Mám blíž k matce.“

„Máte doktorát ze sociologie v Lundu. Jste marxista?“

Willy Eriksson se ušklíbl. „Kdybych byl, tak byste se mě už na to nepotřebovala ptát.“

„Měli jste s vaším otcem ideologické konflikty?“

„Člověk by měl s podobnými pojmy nakládat obezřetněji. Vy chcete dojít k otázce, jestli jsem našeho drahýho papínka nenáviděl.

Odpovědí je ne. Žádná nenávist tu nebyla.“

„Ani nenávist, ani zklamání?“

„Přesně tak.“

„Povězte mi něco o něm. Jaký byl? Byl to klasický kapitalista?

Čistě sociologicky vzato?“

„Elegantní stočení rozhovoru k mému oboru. Trefa.“

„Nechte toho. Jestli náš rozhovor chcete skutečně zkrátit, pomozte mi. Jinak oba jen ztratíme spoustu drahocenného času, a ten nemáme.“

„Pokud existuje něco jako ‚čistě sociologicky klasický kapitalista‘, tak takovej asi byl. Materialistický dětství, tvrdá disciplína, sporadický návštěvy autoritářskýho otce. Nic novýho pod sluncem. Žádný mazlení, ale ani žádný jasný násilí. Všechno se točilo kolem peněz a jejich lesku. Patřili jsme tam i my, Andreas trochu víc než já, já víc než matka. Ta byla příliš šedivá a nenápadná, neviditelná, aby zazářila. I když bych rád našel smír nebo aspoň individualitu, nikde nic. Je mi líto.“

„Mně ještě víc. Neměl žádný zvláštní zájmy, něco, co by ho ukázalo ještě v jiným světle?“

„Opravdu jsem se něco snažil najít. V deseti jedenácti letech, když rok před rozvodem bylo doma hotový peklo, zeptal jsem se, co vyrábí ve svý továrně. Zasmál se a řekl ‚peníze‘. Tenkrát jsem doufal, že mě chce jen pozlobit, že ve skutečnosti za penězi leží něco skutečnýho, cokoliv: kondomy, dětský plenky, drbátka na záda, čert ví co. Pochopitelně to byl od začátku do konce jen finanční koncern.

Na penězích není nic komickýho.“

Hjelma to přestalo bavit a přeskočil na magnetofonové kazetě o kus dopředu. Našel začátek dalšího rozhovoru: „ Anó,“ telefon zvedl lhostejný mužský hlas francouzský.

„Madame Hummelstrand, s’il vous plaít,“ ozvala se Kerstin.

Chvíli to jen praskalo a někde v pozadí se ozval rozčilený ženský hlas: „Touche pas le téléphone. Jamais plus! Touche seulement moi-méme!“

Potom se ozvalo nadšené: „ Anó!“

„Jste paní Anna-Clara Hummelstrandová, manželka Georga Hummelstranda, zástupce ředitele v Nimco Finans?“

„Kdo volá?“

„Kerstin Holmová, Státní kriminálka ve Stockholmu. Týká se to vraždy Kuna Daggfeldta a Berharda Strand-Juléna.“

„A tak? Une agentinne, n’est-ce-pas?“

„Cest peut-étre lemot juste, madam,“ řekla ledově Kerstin. „Chci zdůraznit, že tento rozhovor se nahrává. Zahajuji: telefonní rozhovor s Annou-Clarou Hummelstrandovou, toho času v Nice, dne 2. dubna v 17.02.“

„Jupí,“ ozvala se. Teď bylo jasně slyšet, že je opilá. „On dít peut-

étre agentesse…“

„Raději vám zavolám, až budete v pořádku,“ ozvala se Kerstin.

„Až co?“

„Až budete střízlivější.“

„Croyez-moi, une agentesse humouriste! Tirée! Tirée, ma amie!

Immédiatement!“

„Dobře, tak to zkusíme. Je pravda, že jste dost blízká přítelkyně Ninni Daggfeldtové i Lilian Strand-Julénové?“

„Velmi blízká. Vzájemně se detailně informujeme o návštěvách u gynekologa. Tak hluboké je naše přátelství.“

„Znají se navzájem?“

„Ninni a Lilian? Přímo ne. Člověk se snaží držet svý přítelkyně od sebe, aby se nemohly spřáhnout. Ale přirozeně že se navzájem znají přes klepy.“

„A manželé?“

„No, žádná z nich to neměla moc lehký, dalo by se říct. Neměly na svý mužský takový vliv, jako mám já. Lilianina situace byla dobře známá. Bernhardovi chlapečci. Kdyby se ho chtěla zbavit, měla by mou podporu. Odstěhovala se s jeho souhlasem, ale rozvod by byl – jak vždycky říkala – moc problematický. Pamatujeme si dobře, jak dopadla Johanna. Takový uspořádání navíc Bernhardovi vyhovovalo.

Kuno o sobě tvrdil, že žije jen pro rodinu. Neměl žádný eskapády, o kterých bych věděla, a to, o čem nevím, nestojí za řeč, to musíte vědět, drahoušku. Ale byl bezohledně pořád v práci. Určitě víc než Bernhard. Nikdy nebyl doma.“

„Přesto ale měli oba dost času na to, aby byli členy řádu.“

„Jo, jo, to bylo opravdu hrozně směšný. Georg tam taky patří.

Vypravoval mi o těch malých rituálech, jak si na obličej nasadí masky nějakých bohů a navlečou si srandovní pláště, nebo jak tomu říkají, a věnují se různým orgiím. To je už hodně dlouho, co měl nějaký orgie se mnou, to je tedy pravda. Tak si je musím zařídit sama. Pas vrai, Philippe? Přikyvuje. Ale stejně si myslím, že jak golf, tak řád pokládali za práci. Myslím si, že i můj dobrý rytíř Georg, můj vlastní krotitýlek draků, to vykazuje jako pracovní dobu.“

„Zmínil se někdy Georg o Skidbladnerském řádu?“

„Panebože ne, to zní úplně jako z hororu.“

„Kdo vám řekl o Daggfeldtově a Strand-Julénově smrti?“

„Včera večer mi to zavolal manžel. Chtěl mě trochu vystrašit, mon grand chevalier.“

„Obchodoval s nimi?“

„Mne nikdy Georgovy obchody nezajímaly. Dokud mám na kontě dost peněz, jsem spokojená. Strašný, viďte. Určitě musím být klasický objekt nenávisti bojovných feministek, že jo? A hele! Můj malý Philippe je už připravený na jiný aktivity. Viděla jste už někdy, slečno Holmová, jak se mění nádherně olivově hnědá galská poddajnost v absolutní tuhost? Ručím vám za to, že to ovlivňuje schopnost hovoru se švédskou policistkou. Mais Philippe!

Calmons!“

Rozhovor se přerušil. Hjelm slyšel Kerstinin hluboký povzdech.

Potom uslyšel stejné praskání a znovu její hlas.

„Pokračování. Nice, 3. dubna v 10.52.“

„Jíncore,“ řekla malátně Anna-Clara Hummelstrandová.

„Znáte Nancy Carlbergerovou?“

„Nancy? Nádherný malý městečko na Lorraine…“

„Jste vzhůru, paní Hummelstrandová?“

„Peu a peu. Nancy Carlbergerovou? Tu žabku Nilse-Emila? Asi dvakrát jsem se s ní setkala. Moc jsme si nesedly. O co jde? Zaklepal snad bačkorama i Nils-Emil?“

„Dnes v noci ho zavraždili. Chci zdůraznit, že jste až na další povinna o této věci mlčet.“

„Mon dieu! To se už podobá Deseti malým černouškům. Mluvili jste se služebnictvem? S komornou?“

„Hledáme jejich uklizečku.“

„To je asi Sonya, chudinka. Uklízí ve většině domů v té části Djursholmu. Ona ho našla? V žádným případě ho ale ona nezavraždila, to vám můžu zaručit. Něco tak plachýho jsem neviděla od trudnýho dětství, kdy jsem před smrtí zachránila třasořitku.

Jmenovala se Áke. Velice nevinně. Od té doby uplynulo hodně vody.“

„Uklízí Sonya i u vás?“

„Ne, my máme někoho jinýho. Turkyni, kterou zaměstnáváme už hodně let. Jmenuje se Iraz. Iraz Effendi. Ne, Sonya je černá, myslím ze Somálska. Nejsem si jistá, že má papíry v pořádku. I když oficiálně jsem vám to neřekla.“

„Uklízela i u Daggfeldta nebo Strand-Juléna?“

„Ne, ona se drží v Djursholmu. Však víte, jak rychle se rozšíří pověst o dobré, levné a poctivé uklizečce. Nesnažte se mi namluvit, že to neznáte.“

„Znáte Sonyu celým jménem nebo víte, kde bydlí?“

„Ne, ale Nancy to samozřejmě ví. A proč vlastně voláte pořád mně? Doufám, že Georgovi nic nehrozí… ostatně, doufám, že jsem vám včera nenavykládala moc blbostí. Věřím, že vymažete všechno, co nemělo nic společného s vaším případem. Však víte, Georg…“

„Máte na mysli… cituji: … jak se mění nádherně olivově hnědá galská poddajnost v absolutní tuhosť?“

„Vy

jste

ale

požitkářka!“

vybuchla

nadšeně

paní

Hummelstrandová a Hjelm už toho měl až po zuby, když pokračovala: „Vy jste masturbovala s představou Philippova výjimečného orgánu! Ale fuj, že vám není hanba.“

Měnil nahrávku, ale nemohl se zbavit představy Kerstin, masturbující v kanceláři. Byla už noc, roztáhla nohy kolem svého notebooku a trochu si stáhla černé kalhoty. Ruka se jí klidně a metodicky pohybovala pod kalhotkami. Tmavé oči měla zastřené, když pohodila hlavou dozadu a přidušeně vykřikla.

Jsem jako dítě, napadlo ho a pomalu nechal odeznít lehkou erekci. Do uší mu zněl dívčí hlas z dalšího pásku.

„Jaké si myslíte, že to mohlo být? Mini, midi, maxi. Maxi hluboké. Maxi vzrušující. Jistě že existují hloupá jména, měla jsem ve třídě kamarádku, která se jmenovala Anděla Jakobssonová. Ale nikoho nikdy nepojmenovali podle lodi. Lodím se dává jméno ženy nebo milenky, ne dcery!“

„Nenáviděla jste za to otce?“

„Během puberty ano. Teď si myslím, že jsem cool.“

„Nenáviděla jste otcovu loď?“

„Ne, nikdy. Jen na lodi měl otec čas na rodinu. Dělal, co mohl, aby se nám tam líbilo. Jistě, matka vždycky celou dobu zvracela, to bylo dost nepříjemný, ale já a Marek jsme na to nemysleli a hráli jsme slovní kopanou a tak.“

„Uhodil někdy vaši matku?“

„Nevím o tom.“

„Nevíte?“

„Ne. On byl vždycky hrozně zklamanej, když viděl, že je jeho snaha marná. Křičeli na sebe a my jsme vylezli na ostrov, u kterého jsme právě kotvili, přikryli jsme si hlavy dekou a snažili se hrát si dál.“

„Jak se vás dotkla otcova smrt?“

„Moc jsem plakala, tedy…“

Hjelm polkl a myslel na to, jak je nemožné proniknout do života jiného člověka. Co řídí lidský život, co ovlivňuje jeho vztahy s lidmi?

Kdysi v mládí miloval trochu starší dívku, jmenovala se Ylva Jakobssonová a v současném rozrušení ho napadlo, že by Anděla mohla být jeho dcerou.

Všechno se šíří jako kruhy na vodě.

Znovu vyměnil magnetofonovou kazetu, úplně náhodně.

Pokračoval a pokračoval a žasl nad Kerstininou pracovitostí.

Sekretářky, členové rodin, zaměstnanci, přátelé, ti všichni procházeli kolem něj bez přestávky.

Teď mluvil nějaký muž jihošvédským nářečím: „Vy jste z Goteborgu? To musíte dobře znát landvetterské letiště…“

„Slušně,“ ozvala se roztržitě Kerstin. „Jak to, že si váš bratr změnil příjmení, ale vy ne?“

„Já jsem proti němu nic neměl. Carlbergerové – to je určitý…

klan. William prožíval rozvod rodičů hůř než já. Bylo mu tenkrát dvanáct let, mně už patnáct, odešli jsme s matkou a byli jsme pak vychovávaní úplně jinak než předtím, ale na mně se toho už nemohlo moc změnit. William ještě byl ohebný. Kromě toho se mu dost rychle podařilo proměnit osobní problémy na ideologický konflikt. Myslím, že se to označuje jako projekce – v každém případě to je způsob přežití.“

„Jak jste reagoval na zprávu o otcově smrti?“

„Nevím. Neměl jsem slov. Rozhodně se nestane každýmu, aby mu otce zavraždila ruská mafie.“

„Proč mluvíte o ruské mafii?“

„Psali o tom ve večerníku. Četl jsem ho v letadle. Píšou tam o frakci Rudých brigád, v Expressu o sicilský mafii. Čemu se dá věřit?“

Hjelm vypnul kazetový magnetofon a chvíli hleděl na horečně pracovitého Chaveze. Venku se začalo stmívat.

Rozhodl se, že další pásek bude dnes poslední. Uslyšel znovu Kerstin:

„Rozhovor s Rickardem Franzénem 3. dubna ve 12.16.“

„Chci, aby bylo nahráno moje jasné stanovisko,“ ozval se penzionovaný soudce. „Jak se sem odvážíte vůbec přijít potom, co jste v noci udělali synovi?“

„Velice se omlouváme za to, co se stalo, ale měl jste nás informovat, že máte vůbec nějakého syna a ten má klíče od vašeho domu a může domů přijít uprostřed noci s bílými kroužky od kokainu kolem nosu.“

„Nenapadlo mě…“

„První otázka: Jeden ze členů řádu Mimer, který nepřestoupil do nové větve Skidbladnerů, se jmenuje George Hummelstrand. Znáte ho?“

„Georga? Přirozeně.“

„Jak se stavěl k tomu, že jste se oddělili?“

„Nepříliš pozitivně. Chcete naznačit, že sledujete dál stopu řádu?

Přesto, že byl zavražděný Carlberger?“

„Jak to vůbec víte? Zatím se to nezveřejnilo.“

„K čertu, mám přece svoje informátory.“

„Vypravujte mi o Hummelstrandovi.“

„Nepochybně ho to dost popudilo. Pro něho jsou zákony řádu Mimerů absolutně dané. My jsme je porušili. Patří k malé skupině, plné nenávisti, a tak mě napadlo, že bych mohl být příští obětí.“

„Řekněte další jména.“

„Oscar Bjellerfeldt, Nils-Áke Svárdh, Bengt Klinth, možná Jakob Ringman.“

„O co přesně šlo?“

„O rituální detaily. Naprosto tajné, a zvlášť pokud jde o ženy.“

„Je pravda, že bývalý kriminální inspektor Jan-Olov Hultin během své služby v protidrogovém oddělení stockholmské policie v roce 1978 zadržel Richarda Franzéna mladšího pro držení a šíření drog? Že ho i přes silný odpor zúčastněných stran dovedl až před soud, kde byl odsouzen, ale posléze ho osvobodil Nejvyšší soud, kde jste v té době pracoval jako soudce?“

„Já jsem svého syna nesoudil!“

„To taky nikdo netvrdí. Je také pravda, že Hultina potom převelili na místní oddělení v Huddinge?“

Chvíli bylo ticho. Hjelm v duchu viděl, jak se Franzénovi lesknou zlostí oči.

Pak se slabě ozval v pozadí: „Nemyslel jsem si, že o tom bude Hultin žvanit…, byl to naprosto jasný případ a syna osvobodili.

Důkazní řízení mělo díiy.“

„Hultin o tom nemluvil. Zjistila jsem si to sama. V případu je pár podivností. Po tom soudu byl Rickard junior zadržený a propuštěný ještě asi desetkrát.“

V magnetofonu to zašramotilo a zvuk se zhoršil. Soudce se pak ozval třesoucím se hlasem: „Asi byste se měla poohlédnout po jiném místě, mladá dámo.“

„Pusťte ten magnetofon, pane soudce,“ ozvala se klidným hlasem Kerstin.

Hjelm opatrně zaklepal a vešel dovnitř. Nyberg tam nebyl.

Holmová tam dosud seděla, poslouchala namluvenou kazetu a zapisovala do počítače. Místnost byla úplně temná. Pohlédla na něj a stáhla si sluchátka.

„Ano?“ ozvala se přesně stejným hlasem, jakým o několik hodin dříve vyzvala soudce, aby nechal magnetofon na pokoji.

Hjelm položil na stůl hromadu pásků a lehce potřásl hlavou.

„To je hrozný,“ řekl. „Ale Franzén je bonus, který jsme nečekali.“

„Možná to ode mě byla hloupost…“

„Chtěla jsi ho přece postrašit…“

„Dával synovi peníze na drogy po všechny ty roky a tolikrát ho z toho vysekal, že se o tom už vtipkuje na chodbě před vazební věznicí. Chodbou vzdechů už pak nikdy nešel.“

Hjelm si sedl na kraj psacího stolu. „Chodbou vzdechů“ nazývali podchod mezi budovami policie a radnice, kde zadržení procházeli se sklopenou hlavou už skoro celé století.

„Klobouk dolů, udělala jsi toho strašně moc.“

„A ty jsi už změnil šablonu?“

„Nikdy jsem pocit, že jsem tak mimo…“

„Jasně… Nové nitky, co se splétají, nové výhonky, které vyrážejí ze stonků, ale sám stonek je nepřístupný. Možná že člověka tvoří jen klubko vodítek a vnějších vztahů, co my víme?“

Kerstin zavřela počítač, protáhla se a ozvala se do tmy: „Máš na tváři uhřík.“

„To není uhřík,“ odpověděl.

14.

Vyhrnuli se z šedé dodávky a nehlučně postupovali ke vchodu. V

rukou drželi zbraně. Otevřeli dveře domu a stoupali po schodech.

Pohybovali se naprosto tiše. V každém patře jeden muž obsadil dveře k bytům. V sedmém poschodí se zastavili a počkali, až budou všichni na místě. Jeden muž otevřel dveře na společnou chodbu a všichni se rozestoupili kolem vchodů do ostatních bytů. U jedněch, se zvonkem označeném jménem Nilsson, zazvonili. Nikdo neotvíral a zevnitř nebylo nic slyšet. Posunuli ke dveřím betonový válec, opatřený dvěma držadly, za které vzali dva muži a udeřili do dveří. Ty se kolem zámku roztříštily na špičaté třísky. Všichni se nacpali do bytu, stále ještě beze slova. Byla tam tma, všude byly staženy žaluzie. V

nejbližším malém pokoji ležely na posteli tři malé černé děti, které probudilo vylomení dveří. Na matraci na zemi ležely další čtyři děti.

Pět dětí se rozplakalo.

Mlčky pokračovali do dalšího pokoje. Na postelích a matracích leželi čtyři dospělí černoši a vyděšeně na ně zírali. Polovina mužů tu zůstala a mířila na ně zbraněmi, ostatní pokračovali do kuchyně. U

kuchyňského stolu seděl ještě jeden černoch s bílým farářem a na stole před nimi stály šálky s kávou. Zmateně hleděli na pistole, které na ně mířily.

„Zatraceně, co se děje?“ ozval se farář. Jinak bylo ticho.

Dva mohutně stavění muži kolem čtyřiceti let ve stejných kožených bundách vešli do kuchyně, rychle na faráře pohlédli a pokračovali do ložnice.

„Sonya Shermarková?“ ozval se blonďák. Z matrace se zvedla vyděšená žena.

„Hledejte zbraně,“ přikázal svým mužům Gillis Doos. „A taky drogy,“ dodal Max Grahn.

15.

Hjelm pozoroval svůj obličej v natočeném levém zrcátku a viděl, že rudý flíček na tváři se zase zvětšil. Pomyslel na rakovinu kůže.

Slunce předstíralo, že přišlo léto, a naplno zářilo vlevo na Árstaský záliv a vpravo na Liljeholmský a jejich služební auto strmě šplhalo vzhůru k Liljeholmskému mostu. Hornstullské nábřeží a kolonie chatek v Tanto se koupaly v slunci. Hjelm zauvažoval, jestli je už otevřený minigolf. Na druhé straně končilo ve vodě molo liljeholmské plovárny, právě tam, kde Bergsundské nábřeží přecházelo v Hornstullské.

Pláž jako pláž, říkal si nesmyslně a sešlápl plyn. Na Sodermalmu uvízl v chaotické zácpě před Hornstullskou křižovatkou. Nějaký Saab 9000 vjel do křižovatky na červenou, zůstal viset uprostřed a auta ho s troubením objížděla.

„Říkal jsem, že bys měl jet Essingeledskou,“ ozval se Gunnar Nyberg. Hjelm ho vyzvedl v jeho malém staromládeneckém třípokojovém bytě u kostela v Nacce.

„Jenomže tohle je hezčí cesta,“ mínil Hjelm a zaklel směrem k cyklistovi, který se kolem nich motal.

„Hezčí kolona,“ neodpustil si Nyberg. Byli prostě různí.

Auta stála téměř nehybně celou Lángholmskou ulicí a teprve když Vasterský most oddělil jih od Lángholmenu, doprava se trochu uklidnila. Minuli plochu, kde se v nedávné minulosti v létě zřítila proudová stíhačka JAS při leteckém dni, za což nikdo nechtěl nést zodpovědnost. Hjelm tam tehdy byl s celou rodinou, stáli ve čtvrté řadě na jižním nábřeží Málarenu, téměř naproti radnici. Viděli, jak se letadlo zatřáslo, prudce změnilo směr doleva a pilot se katapultoval.

Stroj se sklonil k zemi, zahlédli oblak kouře a v tom se mrtvé ticho změnilo v ohromující rachot.

Důvěra v letadla dostala další trhlinu, pomyslel si potom, ale v té chvíli nemyslel na nic. Danne se odtáhl od jeho ruky, kterou mu instinktivně ochranitelsky položil na rameno, a pronesl: „To bylo něco!“

„To je něco!“ ozval se ve stejné chvíli Gunnar Nyberg, který se střídavě rozhlížel doprava k Riddarskému zálivu a doleva k Mariebergskému.

Záliv jako záliv, zase si bezmyšlenkovitě řekl Hjelm, ale souhlasil. Byl to opravdu pohled pro bohy, jak to jednou řekl Erik Bruun. Stockholmské zálivy se slabě leskly v dopoledním slunci. Na obloze nebyl ani mráček, barevné fasády domů jiskřily v téměř horizontálních paprscích slunce, které se odráželo i od několika bílých výletních lodí. I dvě plachetnice s duhově zbarvenými plachtami si pospíšily na vodu. Na radnici se sebevědomě třpytily tři korunky. Zeleň se šířila kolem mostních pilířů a v parcích, Rálambshovském, Mariabergském, na Smedsuddské plovárně a Kungsholmu. Promenády na severním nábřeží jezera Málaren už byly plné návštěvníků.

Nikdo nemyslel na to, že se most totálně ucpe auty. Rozespalé město se probouzelo.

„Pojedu radši autobusem,“ řekl Nyberg. „Jdeš se mnou?“

Hjelm vyřadil rychlost a zatáhl ruční brzdu. Pozoroval, jak se mazda pod Nybergovým obrovským tělem naklání napravo.

„Za informátorem?“ zeptal se.

„Taky. Místní policejní služebny prošly kartotéky a našly několik kandidátů.“

„Mohli by něco vědět o mafii?“

„O vraždách vůbec ne, zvlášť v souvislosti s Rusy. Jsou to jen možnosti. Nejspíš to k ničemu nebude.“

Zácpa se trochu pohnula. Most se stáčel do oblouku a mazda spolu s ním. Projeli kolem Rálambshovského parku a viděli na řídkém trávníku ležet barevné skvrnky lidí, kteří touto dobou nemuseli být v práci.

„Moji informátoři v poslední době dostali na prděl. Asi bych měl jet s tebou. Potřeboval bych najít jednoho, co se asi někde schovává.

Nějakej Stake.“

„A sakra. Od kdy není k mání?“

„Jmenuje se Johan. Johan Stake. A ještě jsem ho neviděl.“

Projeli Fridhemskou travnatou plochou s mnoha příčnými cestami, odbočili doprava kolem Krobergského parku, sjeli Hantverkskou ulicí a zahnuli na Polhemskou. O kousek dál vpředu se už vypínaly budovy policie. Hjelm zaparkoval auto o blok dřív a vedle mohutného policisty se vydal do podsvětí.

Hultin na všechny hleděl přes půlené brýle jako sova. „Nejdřív novinky,“ ozval se. „Uklizečka, co ohlásila vraždu Carlbergera, je na světě. Jmenuje se Sonya Shemarke, Somálka bez povolení k pobytu.

Ukrývala se se svou rodinou u příbuzných v Tanstě, pod ochranou církve. Všechny živila uklízením vil v Djursholmu načerno. Dneska časně ráno policejní jednotka celou rodinu včetně kněze zadržela a jsou už tři hodiny ve vazbě, sedm dětí a šest dospělých, z toho jeden kněz z církevní obce Spánga. Kolegové je vyslýchají.“

„Můžeme hádat, která policejní jednotka to byla?“ zeptal se Soderstedt.

„Nemůžete,“ odpověděl klidně Hultin. „Před malou chvílí jsem mluvil se Sonyou Shemarke. Mluví slušně švédsky a nepotřebovali jsme žádného tlumočníka. Kolem půl deváté ráno přijela jako obvykle do vily a zašla se do obývacího pokoje podívat, co bude třeba udělat. Carlbergera našla v kaluži krve, zavolala na policii a představila se jen jako uklizečka, pak propadla panice a okamžitě se jela domů schovat. Kolegové se snaží z příbuzných dostat, kam ukryli ty ruské zbraně.“

Na okamžik se odmlčel a pak pokračoval: „Velice stručně si to projdeme. Nejspíš dnes v noci přijde o život čtvrtá oběť, která bude zítra ráno ležet v obývacím pokoji v kaluži krve. Máme tedy dost práce. Nezapomeňte na možnost angažovat spousty policejních asistentů a praktikantů v rámci celé stockholmské policie. Nemusím snad opakovat, že momentálně máte mnohem větší pravomoci, než by normálně odpovídalo vaší hodnosti, a taky si nemyslete, že všechno musíte udělat sami. Využijte veškerou pomoc, jak jen můžete. Zatím se Mornerovi a jeho nadřízenému daří udržet naši skupinu mimo média. Takže zaprvé: nemá někdo z vás tip na noční oběť? Maximálně padesát slov.“

V Bojové centrále se nikdo ani nepohnul.

„Dobře. Holmová?“

„Mám spoustu výslechů, ale nic podstatného. Jen malé stopy.“

„Skvěle stručné. Hjelme?“

Pohlédl do svého poznámkového bloku. Byla tam spousta jmen – Lena Hanssonová, George Hummelstrand, Oscar Bjellerfeldt, Nils-

Áke Svárdh, Bengt Klinth, Jakob Ringman, Johan Stake, Sonya X.

Přeškrtl to poslední a řekl. „Nic.“

„Trochu podrobněji prosím.“

„Naše tři oběti hrály společně golf pouze jednou, na podzim 1990. Pokud nebudou vraždy pokračovat, mohla by to být stopa.

Jestli se Kerstin nechce zaměřit na manžela přítelkyně obou vdov, ředitele Georga Hummelstranda, věnoval bych se tomu já.“

Kerstin Holmová nerozhodně pokrčila rameny a Hjelm pokračoval: „Je to zbývající článek spojení členů řádu. Pak je tu pasák, používaný Strand-Julénem, Johan Stake. Myslel jsem, že bych s Nybergem vyrazil do podsvětí, jestli bych k němu nenašel stopu.

Kolik slov?“

„Přes sedmdesát. Ale nevadí. Jdi tedy s Nybergem. Nyberg sám?“

„Celý včerejšek jsem spolupracoval se stockholmskou policií.

Propátrali jsme šedou zónu a našli potenciální ruské kontakty, i ty už odsouzené. S několika jsem mluvil ve věznicích, ale za mřížemi nechtěli mluvit. Dnes budeme pokračovat. Hospody, fitcentra, videopůjčovny a podobně.“

„Dobře. Norlandere?“

Přehnaně pečlivý Norlander si pomalu pohladil pleš a ozval se: „Několikrát jsem byl v kontaktu s celníky, pokud jde o zákroky proti postsovětským pašerákům, ale v podstatě jsem se nikam nedostal.

Odesilatele nejde vypátrat, ale mám několik adres, které chci zkontrolovat. Mluvil jsem i s policií v Moskvě, Petrohradu a Tallinnu obecně o mafii a konkrétně o té rusko-estonské pod vedením Viktora X. Nebylo to snadný, ale opravdu se zdá, že jde o větev širší mafie, a ta v nějaké formě už u nás ve Stockholmu je. Nejužitečnější byl kontakt s komisařem Kalju Laikmaaem v Tallinnu. S ním budu dál spolupracovat. Doufám…“

Hultin ho umlčel pohybem dlaně a obrátil se k Soderstedtovi.

„Ekonomové?“

„Vedoucí ekonom Sóderstedt,“ představil se s malou úklonou.

„Budu mluvit za Peterssona, Florénovou a sebe. Chavez si řekne svý sám. Odhalili jsme hodně zajímavého v tom, co po sobě ti tři pánové zanechali. Advokátní kancelář by si mohla mnout ruce. Je tu práce na roky. Zločiny, které jsme objevili, jsou ale jiného druhu než přímé násilí. Můžu ale říct, že mezi finančními impérii všech tří mužů je vztahů víc, než na začátku vypadalo.“

Hultin ho chtěl právě zarazit, když Sóderstedt sám domluvil a začal Chavez:

„Existují tři správní rady a v nich na konci osmdesátých a začátkem devadesátých let seděly všechny tři oběti. Zkontroloval jsem ty, kde tehdy byly současně, a je to Ericsson, Sydbanken a Memab. Není to málo. Právě teď se věnuju Memabu, jednak proto, že má nejmenší správní radu, jednak z matematicko-statistických důvodů. A taky proto, že Paulova golfová stopa sahá právě sem.

Vede mě k tomu i intuice, zdá se mi, že ve správní radě vládne dost silná konkurence, pokud jde o postavení, když už nemám říct rovnou nepřátelství. Takže zatím nic jistýho, ale nějaký náznak ano.“

Poslední dvě věty vychrlil navíc, protože Hultin ho už zastavoval.

„Takže se do toho dáme,“ posunul si Hultin brýle na obřím nose a opustil Bojovou centrálu.

Cestou ven Hjelm oslovil Kerstin: „Jestli chceš pokračovat s rytířem Georgem ty, tak klidně. Nemusel jsem se k tomu hlásit, mám co dělat s Mimery.“

„Dobře,“ poznamenala stručně a vešla do své kanceláře, ze které ve stejném okamžiku vycházel Nyberg s bundou v náručí. Kývl na Hjelma a bok po boku vyšli chodbou na slunce.

Byl to dlouhý den. Hjelm doprovázel Nyberga a odškrtávali si jména z jeho dlouhého seznamu. Poznámkový blok se rychle zaplňoval. Šlo o klubko dobře informovaných udavačů i o podivné figurky s kontakty na zdroje levné ruské vodky a drog, o vyspávající majitele malých hospod a restaurací, notorické povaleče, majitele fitcenter, kteří zákazníky zásobovali steroidy, obchodníčky s druhořadým uměním, vlastníky nepovolených hráčských klubů.

Všichni byli policii známi z nejrůznějších důvodů. Před Hjelmovým zrakem se Nyberg proměňoval. Basista z církevního sboru v Nacce byl jednu chvíli dobromyslný méďa, v příští chvíli zuřivý grizzly, který se znovu změnil, když byl čas vycouvat.

„Sakrafix, jak tohle dokážeš?“ zeptal se Hjelm po osmé návštěvě, když sedm předchozích k ničemu nevedlo.

Nyberg se zasmál. „Musím krotit steroidy.“ Zahleděl se do dálky a potom pomalu pokračoval: „Byl jsem Mistr Švédská v roce 1973.

Bylo mi třiadvacet a zhltl jsem všechno, co mi kdo dal, jen aby mi narostla svalová hmota. Během služby u norrmalmský policie v letech 1975 až 1977 mě třikrát vyšetřovali kvůli policejní brutalitě a já jsem se z toho vždycky s něčí pomocí dostal. Ty hlášení prostě v byrokratickým procesu zmizely. Skončil jsem s tím v roce 1977 po posledním napadení, který bylo dost strašný. Dokonce to tehdy došlo i mně. Nikdy na to nezapomenu. Než závislost na steroidech odezněla, musel jsem bojovat s šílenými záchvaty vzteku, ztratil jsem manželku, a dokonce i právo vídat se s dětma. Nakonec jsem to přemohl. Věřím tomu. Ale pořád si sám nejsem úplně jistej, jestli tu agresivitu, kterou vzbuzuju strach, jen předstírám, nebo jestli to tak skutečně chvíli prožívám. Ale mám to pod kontrolou, ne?“

Hjelm nikdy předtím a pak už ani potom neslyšel Nyberga mluvit tak dlouho.

„Jasně,“ potvrdil.

Nyberg hranici nikdy nepřestoupil. Jeho násilí bylo jen nepřímé.

Ale sto padesát kilo živé váhy dělalo své a menší darebáky to rychle zklidnilo.

Pokračovalo to stejně celý den a ještě kousek večera. Hjelm ponejvíc dělal šoféra po Stockholmu a okolí, ale vždycky se mu podařilo zeptat na pasáka, po kterém pátrali. Před třetí hodinou krátce mluvil s Hultinem, který odvolal odpolední schůzku. Zřejmě novinek moc nebylo. Hjelm ho informoval o hubených výsledcích: „Majitel jednoho fitcentra koupil větší zásobu anabolických steroidů od dvou ‚hnusnejch Rusáků‘, jak je sám označil, kteří se jmenovali Peter Ustinov a John Malkovich.

Jeden z větších prodejců drog na Sergelském náměstí měl piý kdysi dodávku skvělýho heroinu v plastových sáčcích označených azbukou. Víc jsme z něho nedostali. Majitel malý hospůdky na jihu několikrát nakoupil estonskou vodku od podivnýho ruskýho dua, který si říká Igor a Igor.

Umělecký překupník v Járfalle měl podle svých slov od ruský mluvící gangsterské ligy nabídku obrovských peněz za Picassa, kterého vlastní finančník Anders Walls. Odmítl.“

Majitel butiku s videonahrávkami, sám zřejmě pod vlivem amfetaminu, jim nabídl ke koupi dětskou pornografii s ruským textem, přestože mu ukázali policejní legitimace. Zadrželi ho, mluví švédsky s ruským přízvukem. S třicítkou zabavených filmů nebude těžké udržet ho ve vazbě a promluvit s ním později.

To byla celá žeň 4. dubna před třetí hodinou odpoledne.

Honička pokračovala až do sedmi. Do té doby ověřili každé jméno a adresu v Nybergově seznamu.

Pokud jde o ruskou mafii, byla druhá polovina pátrání deprimující a bezvýsledná. Místo toho ale došlo k přínosnému takzvanému rozhovoru s k smrti vyděšeným překupníkem alkoholu, kterého chytili po maratónské honičce od Tessinského parku až k přístavišti ve Vartě. Dověděli se, že muž, kterého hledali pod pseudonymem Johan Stake, se tak skutečně jmenuje a provozuje telefonickou sexlinku pod názvem OPJS – Obchodní Podnik Johana Stakeho – sídlí v Brommě a běžně nabízí služby na teletextu.

Když se vraceli přes Liljeholmský most, ve městě už svítila pouliční světla. Na všechno se snášel pochmurný klid. Přitom pochmurný klid každý vnímal u toho druhého, i když možná ve skutečnosti to byl jen jeho problém. V každém případě věděli, že v noci se moc nevyspí.

Věděli kdy a jak, ale nevěděli kdo a kde.

Jen to, že dnes v noci bude zavražděný někdo další.

16.

Během snídaně se veškerá pozornost Paula Hjelma soustředila na mobil, který ležel mezi sýiy na druhé straně stolu. Přestože od něj ani na okamžik neodtrhl pohled, cítil Cilliny pichlavé postranní pohledy, i když se pokaždé znovu odvrátila. Nakonec už byly tak ostré, že se jim nemohl vyhnout.

„Nejspíš ho zatím nikdo nenašel,“ podotkl, stále zaměřený na mobil. Ale ten pohled, s nímž se setkal, nebyl ten obvyklý „taky si mě trochu všímej“, změnil se, jak ho dosud neznal. Podivně opuštěný pohled. Osudově. Nerozuměl tomu. Ale vnímal ho se stejným pocitem, jaký měl při poslechu Kerstininých magnetofonových kazet.

S nepříjemným nesnesitelným vědomím, že člověk toho druhého nikdy nepozná. Ani toho nejbližšího.

Hrozný pocit absolutní existenciální osamělosti.

A teď ho viděl u Cilly. Na krátký okamžik je to paradoxně spojilo. Když se konečně přiměli promluvit, oběma bylo jasné, že to s tím, co by chtěli říct, nesouvisí. Pro to slova neexistovala.

Toto všední ráno u kuchyňského stolu se dělili o jakýsi skoro mystický prožitek, který jim přidělil role. Nešlo poznat, jestli je těch několik minut semklo, nebo naopak trhlinu mezi nimi zvětšilo. Stalo se něco zásadního. Pohlédli přímo do nejobnaženější osamělosti toho druhého. Možná to bylo to nejdůležitější, co se v tom týdnu stalo.

Nic dalšího už totiž nebylo. Mobil se neozval za celou cestu do práce a Hjelm se o něj přestal zajímat. Pro ostatní z jejich Skupiny A plynul den v intenzivním očekávání, ale žádná oběť se jim nepřihlásila. Vyšetřování bylo ochromené narušenou symetrií a Hjelm zase osobními vnitřními pocity. Koncem dne se Hultin pokusil svou skupinu od stolu v Bojové centrále zmobilizovat.

„No,“ ozval se neutrálně. „Jestli někde ve městě ve velkém obýváku neleží zatím neobjevená oběť, musíme akceptovat dvě možnosti: Buďto pachatel z nějakého nám neznámého důvodu změnil vzorec chování, nebo vraždění skončilo.“

Paul Hjelm ho ve skutečnosti vůbec nevnímal a když už všichni odešli, zůstal sedět na místě. Naprosto sám v Bojové centrále přemítal, co ho doma čeká.

Ale doma to zjevně vypadalo úplně normálně. Pohledy, které si s Cillou vyměnili, už nikdy nebudou stejné, a on nepřestane uvažovat, jestli jejich vztah vklouzl do starých kolejí, nebo jestli obsahuje tikající bombu. Ale měl opět půdu pod nohama, i když nebylo jasné, jak moc je pevná.

Za celý den se nestalo nic nového a případ se vyvíjel podobně jako Hjelmova vlastní existence. V obou případech jistota neexistovala.

Bylo 5. dubna, od první vraždy uplynul téměř celý týden.

Projednou šel Paul Hjelm na oběd do policejní jídelny. Obyčejně obědy zanedbával. Ale tentokrát se u jídelního stolu sešlo současně celé jádro skupiny: Soderstedt, Chavez, Norlander, Holmová, Nyberg. Seděli u stolu jen oni, a kdyby měli jen trochu sklon k paranoie, muselo by se jim zdát, že je obklopují nepřátelské pohledy.

A všichni si to skutečně mysleli.

„Je to tak,“ ozval se Soderstedt a přejel si dlaní po skoro bezvousé bílé tváři. V druhé ruce držel vidličku s mastným soustem, ze kterého kapala omáčka. „Stockholmští kriminalisti nás nenávidí za to, že jsme jim ten případ vzali. Státní kriminalisti zase kvůli tomu, že si Hultin vybral tým z jiných míst než jen z hlavního města, a povolal muže nižších hodností k nejdůležitějšímu vyšetřování ve švédský kriminální historii. A všechny dohromady nás nenávidí kvůli tomu, že se lišíme: bílej Fin, černá huba, Goteborčanka, jeden z pátý kolony, hora masa a mediální star.“

„Z pátý kolony?“ ozval se otráveně Viggo Norlander.

„Takže ses poznal?“

„Nikdy jsem nezradil stockholmskou kriminálku a ani to neudělám.“

„Vdyť víš, co se říká,“ řekl Hjelm a s nechutí vyplivnul kousek, který jeho zuby odmítaly rozkousat. „Když se člověk dostane na kriminálku, nikdy už nemůže zpátky. Jedině v rakvi.“

„Zatraceně, kdo to říká?“ rozčilil se Chavez.

„Už se nepamatuju.“

Chavez se obrátil k Soderstedtovi: „Jak to máš s bytem?“

S bytem? Hjelmovi došlo, že nic neví.

Jak sakra mohli mít čas na řeči o soukromí?

Rozhlédl se kolem sebe. Jejich soužití bylo pouze a čistě profesionální. Co to vlastně bylo za lidi, s nimiž trávil nechutně dlouhé pracovní dny? Jako by ucítil závan větru z magnetofonu i ze kuchyně s Cilly: nikdo nikdy úplně neporozumí tomu druhému. A v dálce za tím zahlédl na zlomek vteřiny někoho dalšího – Grundstroma: „Zpytujte svědomí, Hjelme.“

Otřásl se.

Jak to vlastně bylo s jejich společenstvím? Pracovní tempo se trochu zpomalilo. Snad bylo možné pohlédnout na členy Skupiny A i jinak než jako na ozubená kolečka ve stroji.

Jorge Chavez byl velice příjemný. Dobře se jim spolupracovalo.

Hyperprofesionální moderní policista, sportovní zevnějšek, chytrý a především mladý. Jestli na to budou míst dost času, mohli by dospět k perfektní souhře. I když v soukromí byli nejspíš dost odlišní. Věděl o něm jen to, že je svobodný, naprosto svobodný, a že se právě přestěhoval z policejní noclehárny. O svém působení na policii v Sundsvallu neřekl nic, nereagoval na žádný pokus. Hjelm získal pocit, že to pro něho bylo hodně špatné období, na které si přál zapomenout. Někdy mu připadalo, že si tady Chavez připadá jako v ráji.

A dál? Gunnar Nyberg, dřívější mistr Švédská, basový zpěvák v církevním sboru v Nacce. Toho už málem pokládal za přítele. V

každém případě strávili spolu celý den, spolupracovali. Na to slovo myslel rád, cítil se dobře. Ale vlastně ani jeho vůbec nepoznal.

Rozvedený kvůli fyzickému napadení manželky v době, kdy bral steroidy – tak si to měl vysvětlit? A děti, které neviděl od doby, kdy byly malé. Vlastně žil jen pro svůj zpěv, i když zjevem tak nejvíc připomínal velký pytel brambor. Ale byl to také velice efektivní policista, použitelný na hrubou sílu.

Vůbec nevěděl, co si má myslet o Viggovi Norlanderovi. Lpí na paragrafech, policajt staré školy. Pravý Stockholman. Miloval pravidla a nařízení. Věřil zákonům, jako věřící uctívá bibli. Chodil v oblecích, které byly moderní před dvaceti lety, ale teď z nich už čpěl jen prach a pot. Vysoký, tlustý, nepříliš svalnatý, spíš uvolněný.

Těžko se v něm vyznat. Ale možná ani není v čem.

A pak Kerstin Holmová. Připadala mu atraktivní. V mnoha ohledech pravý opak Cilly. Skrz naskrz temná. Tmavohnědé oči, tmavé vlasy, tmavé oblečení. Neobyčejně – ano – celistvá. Nadmíru profesionální – nemohl zapomenout na její finesy, jaké používala při nahraných rozhovorech. Takový rozhovor s Annou-Clarou Hummelstrandovou ve Francii by vydal na celou knihu. Bydlela na severu Stockholmu u nějakých příbuzných a stejně jako Chavez naprosto nepřipouštěla otázky na svou minulost. Pochopil, že se jí přihodilo něco hodně nepříjemného v Goteborgu, co si nechtěla připomínat. Přesto měl pocit, že se to jednou dozví. Skrytě ji pozoroval a připadala mu báječná.

Arto Soderstedt byl jasný unikát. Nikdy se nesetkal s podobným policistou. „Bílý Fin“, jak se bez nejmenších zábran označoval. Byl jedinečný. Nemohl dostat z hlavy, že to vlastně policajt není. Ne snad proto, že by byl nějakým způsobem neprofesionální, spíš naopak. Jenomže reagoval a mluvil jako intelektuál, někdo s akademickým vzděláním, kdo bez obav vyjadřoval své politické teorie přímo uprostřed vyšetřování.

Zatímco o něm uvažoval, přeslechl otázku, kterou mu někdo položil, a zpozorněl až při jeho odpovědi.

„Nedá se úplně říct, že to je byt, ale v každém případě má dobrou polohu. V Agneské ulici. Garsonka s kuchyňským koutem. Rodinu mám zatím ještě ve Vasterásu. Mám pět dětí,“ dodal směrem k Hjelmovi.

Hjelmovo přesvědčení o Sóderstedtově výjimečnosti ještě stouplo.

„Pět?“ vyletělo z něho a doufal, že jeho hlas zněl dost přesvědčivě. „To je ve Vasterásu taková nuda?“

„No jo, ale na dvě jsme si zadělali ve Vaše.“

„Ty jsi sloužil ve Finsku? Jak je to možný?“

„Ne…, já jsem tehdy nebyl u policie. Stal se ze mě čmuchal až dost pozdě. A leckdo si myslí, že se to nikdy nemělo stát.“

Hjelm byl spokojený se svou intuicí a pokusil se vyluštit ovzduší kolem stolu. Možná že Sóderstedt myslel někoho ještě ve Vasterásu, ale možná někoho ze současných kolegů? Nemusel se ale namáhat dlouho.

„Řekl jsem jenom, že nemusíš agitovat pro komouše,“ mumlal Viggo Norlander a vidlička se mu třásla v ruce.

„Řekl jsi toho víc,“ zapíchl do něj Sóderstedt pohled.

„Nechte toho,“ ozvala se Kerstin.

Norlander odložil vidličku na tác a beze slova ho odnesl.

Dokonce i v tomto stavu momentálního vzteku umístil vidličku do správného košíku, složil ubrousek a odhodil ho do koše na papír.

Hjelm se rozhlédl po jídelně. Zahlédl několik sarkastických pohledů od okolních stolů, které se k nim upíraly. Uprostřed oka uragánu.

Kerstin Holmová se obrátila k Soderstedtovi: „Nech toho. Máme něco jinýho než se prát na pískovišti o bábovičky.“

„Byla to rána přímo na solar,“ mumlal zachmuřeně Soderstedt.

„A šlo o všechny cizince. Přirozeně kromě černých hub.“

Přejel si dlaní jemné, téměř bílé vlasy.

Hjelm se rozesmál. Nevěděl vlastně ani proč, ale přidal se k němu i Nyberg. I Sóderstedt ulehčeně zakvokal a na tváři Kerstin se usadil ironický úsměv, stejně jako na Chavezově. Dýmka míru byla zapálena.

„Nevšimnout si politických aspektů v našem případě by bylo jako pracovat napůl,“ ozval se nakonec Sóderstedt. „Věřte mi!“

„Souhlas,“ připojil se Chavez. „Ale jsou různý způsoby, jak na to jít. Co se tenkrát stalo ve Finsku?“

„Nene,“ smál se Sóderstedt. „Tak dobře se zase neznáme. A vlastně jak to máš s bytem?“

„To opravdovej byt není. Ani se to tak nedá nazvat. Jedna místnost u starý babky na křižovatce Bergské a Schleelegské ulice.

Jako když jsem studoval.“

„A co ty, Kerstin, jak bydlíš ty?“

„U bývalý dívky mýho bývalýho přítele v Brandbergenu,“ řekla Kerstin. „Je nám spolu dobře. Můžeme se vyžívat ve společný nenávisti.“

Znovu se rozesmáli. Smáli se všemu a ničemu. Tomu, že se navzájem o kousek přiblížili. Že nikoho už několik dní nezabili. Sobě samým a svému absurdnímu postavení u policie.

Nyberg přestal první a po něm i Chavez a Soderstedt. Kerstin Holmová dopila nealkoholické pivo a právě se chtěla zvednout, když ji oslovil Hjelm: „Kerstin, už jsi mluvila s Georgem Hummelstrandem?“

Klesla zpět do židle a zamračeně se na něj podívala. „Opravdu mě zrovna nepotěšilo, že sis přisvojil zásluhy za tu stopu.“

„Promiň. Nejde o zásluhy. Jen se pořád hrozně hrabu ve stopách kolem mimerskýho řádu. Promiň. Promiň a ještě jednou promiň.“

Proti vůli se jí krásný obličej rozzářil úsměvem.

„A znovu a znovu,“ řekl a cítil se docela šťastný. „No tak, jak to šlo s Georgem?“ Úsměv okamžitě zmizel. Její temný pohled jako by ho rentgenoval.

„Jsi v manželství šťastnej?“ zeptala se.

„Cože?“ před očima se mu vynořil Cillin opuštěný výraz.

„Takže jsi šťastnej?“ řekla znovu velice vážně. „Opravdově šťastnej?“

„Proč se ptáš?“

„Vůbec tě neznám, nevím, kdo jsi,“ řekla záhadně a odešla.

Zůstal sedět sám a obraz Cilly bledl.

Nakonec téměř zmizel.

17.

Viggo Norlander seděl v jednom ze skladů v přístavišti Frihamnu a čekal.

Pořád čekat, říkal si otráveně. Čekat na čekání.

Jinými slovy se cítil dost unavený. Měl stále menší chuť pracovat v hedvábných rukavičkách. Byl zvyklý na hrubší práci.

Něco se musí stát, říkal si. Nekonečně ho unavovala práce u psacího stolu, všechny telefonické kontakty s povýšenými poldy Interpolu, neochotnými postsovětskými policisty a neschopnými celníky. Čekal už dost dlouho.

Paklíčem si otevřel malou kancelář ve skladišti a sedl si na bobek za jednou skříní. Seděl tu už tři hodiny a blížil se večer. Byl příšerně naštvaný.

Brzy se něco stane.

Vztek posiloval myšlenkami na Arta Soderstedta, zatraceného Fina, který přišel odněkud z Balíkova a poplival všechno, čemu on věřil jako svátosti. To je přece jasné, že se peníze musí nejdřív vydělat, aby se mohly rozdělit. Když někdo bude mít velké peníze, všichni na tom budou participovat, tak jednoduché to bylo.

Odsunul vztek na vedlejší kolej a začal přemýšlet o svém jméně.

Viggo, zatraceně, Viggo jako Viking. To bylo jediné dědictví po dánském námořníkovi, který se nějakou neuvěřitelnou náhodou stal jeho otcem. Rychlá ejakulace a pak znovu na cestu. Žádná zodpovědnost. Ani ta nejmenší. Jako Soderstedt. Právě tak.

Jeho myšlenky rozhodně nebyly v pořádku.

Kdysi dávno v mládí se snažil objasnit své jméno. Objevovalo se už ve dvanáctém století, kdy velký dánský historik Saxus Grammaticus polatinštil dánský výraz pro boj slovem „vig“, a tak pojmenoval muže krále Rolfa.

Viggo, jeden z družiny, říkal si trochu zmateně, když se otevřely dveře a dovnitř vešel muž v černém overalu s koňským ohonem a usadil se u psacího stolu nějaké dva metry od něho. Během několika vteřin se ujistil, že je muž sám. Vystartoval dopředu a uhodil mužovou hlavou do stolu. Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát. Potom ho chytil za svázané vlasy, strčil mu do ucha hlaveň služební pistole a zasyčel: „Lilie Stromstedte, do tří vteřin chci slyšet, jaký máš kontakty s ruskou mafií. Jinak jsi mrtvej muž. Jedna, dvě…“

„Počkej, počkej, doprdele…, kdo jsi?“

„Tři,“ dořekl Norlander a naprázdno mu střelil do ucha.

„Příště to bude s kulkou,“ řekl. „Tak rychle.“

Muž byl v jeho rukou jako huspenina. Třásl se až do morku kostí, alespoň tak si to představoval Norlander, kterému se vařila krev v žilách.

„Před dvěma měsíci jsi dostal náklad Estonské vodky z Livika a neproclil ho. Kdo ti to poslal?“

„Já jsem jenom prostředník,“ třásl se Stromstedt. „Kurva, všechno jsem ti už řekl. Víc nevím.“

„Teď je toho ve hře trochu víc. Kdyby tě napadlo stěžovat si na mě kvůli policejní brutalitě, jde to rovnou do koše. Chápeš? Tady jde o bezpečnost státu. Vysyp všechno, co víš. Kulka pro tebe je připravená.“

„Do hajzlu, kdo jste?“

Norlander se chopil šance a rozstřelil Stromstedtův malý počítač.

„Kurvafix,“ zanaříkal muž a snažil se vykroutit. Norlander ho uchopil za vlasy pevněji, až cítil, že mu jich polovina zůstala v ruce.

Stromstedt vyděšeně řval.

„Igor a Igor, to je všechno, co vím. Přicházejí sami.“

„Takže tvůj ruskej kontakt je Igor a Igor? Nekecáš?“

„Kurva, kurva, víc fakt nevím.“

„Díval jsem se do tvejch papírů. Umíš ruský. Musíš vědět, co si ti dva říkají mezi sebou. Potřebuju toho víc.“

Norlander zamířil pistolí k mužově ruce ležící na stole. „Polepši se,“ řekl a střelil. Kulka proletěla mezi prsteníčkem a prostředníkem a zaštípala na kůži. Lilie Stromstedt začal řvát víc.

„Na Gotlandu,“ naříkal.

„Pokračuj,“ vyzval ho Norlander a mířil na mužovo zápěstí.

„Gotlandský pašeráci. Oni patřej ke stejnýmu gangu. Víc nevím, přísahám. Mluvili o Gotlandu a jak jsou tam všichni blbý.“

Viggo Norlander zvedl muže za vlasy, na zádech mu spojil ruce do želízek, hodil ho do nejbližší skříně, přisunul k ní nábytek a nechal ho tam ležet. Ještě zavřenými dveřmi slyšel, jak ho proklíná.

Vypadalo to na finskou švédštinu.

Máme stopu, říkal si, když cestou z přístaviště šlápnul na plyn a jel rovnou na letiště Arlanda podle příkazu Hultina, s nímž se tom domluvil telefonem.

Teď bude opravdu nebezpečný.

Viggovi Norlanderovi bylo osmačtyřicet let, byl rozvedený a bezdětný. End ofstory. Pleš měl už dávno a před lety dosáhla konečné podoby. Ne tak břicho, které pomalu narůstalo. Nebyl jen tlusťoch, byl velký tlusťoch.

V jeho pracovním posudku nebyla jediná kaňka. Byl to vždycky naprosto příkladný, pokud ne úplně hyperaktivní policista, jehož průvodcem všeho bytí byla vždycky policejní příručka a zákoník.

Měl plnou důvěru v legitimní metody, v zodpovědnost společnosti a pomalé mlýny spravedlnosti.

Osobnost stagnovala stejně jako pleš. Jeho bytost cílevědomě vymezovala korektnost, legitimnost, všechno, co bylo černé na bílém. Vždycky se domníval, že všichni jsou přibližně jako on.

Poctivě pracují, nevyužívají nemocenskou, platí daně bez podvádění, řídí se pravidly a žijí bez větších výkyvů nahoru nebo dolů.

Ten zbytek byli hajzlové, a ty je třeba likvidovat.

V jeho světě všichni slušní občané intuitivně věděli, kdo jsou ti špatní, a pochopitelně oceňovali jeho snahu, aby od nich vyčistil ulice.

Přese všechno, s čím se v každodenní práci setkal, si šťastně udržel jasné životní a pracovní mantinely. Býval sám se sebou se svou prací dost spokojený a většinou i s prací policie. Navzdory občasným výjimkám se věci hýbaly správným směrem a ve správném tempu. Pokrok a vývoj – stabilní kurz společnosti.

Byl to pohodový člověk a neukazoval prstem tam, kde se něco bortilo.

Ani kdyby ho mučili, nepřiznal by přítomnost nějaké trhliny, docela jednoduše proto, že si ji ve svém světě nepřipouštěl.

Když teď v ranním oparu šel podél hradeb ve Visby, jeho víra ho dosud naplňovala. Všechno, co dělal a k čemu teď směřoval, bylo nevyhnutelné. Už žádné další nevyřešené vraždy, jako byla ta Palmeho. Musíme mít právní jistotu, říkal si. Společenskou zodpovědnost. Stačí to s těmi třemi – Daggfeldtem, Strand-Julénem a Carlbergerem. Na to on dohlédne.

I když ještě přesně nevěděl, jak to udělá.

Po dlouhé cestě skoro liduprázdným městem, orámovaným málem středomořskou ranní mlhou i hradbami, došel na policejní stanici. Bylo půl osmé, šestého dubna.

Vešel dovnitř a poslali ho k vazební věznici. Tam potkal strážného ve svém věku. Navzájem okamžitě věděli, že jsou policisté. Oba s velkým R

„Norlander,“ představil se.

„Jónsson,“ řekl druhý, v hlase se zvláštní směsí jihošvédštiny a gotlandštiny. „Vilhelm Jónsson. Už na tebe čekáme. Pesjkov je tady, kdykoliv k dispozici.“

„Doufám, že jste pochopili vážnost vyšetřování. V celé zemi není nic důležitějšího.“

„Chápu.“

„Mluví anglicky?“

„Naštěstí ano. Je to starý zcestovalý námořník. Vycházím z toho, že by bylo lepší do toho nemíchat tlumočníka. Jestli jsem správně pochopil tvoje přání.“

„Určitě si dobře rozumíme. Kde je?“

„Podle dohody ve zvukově izolované místnosti. Půjdeme?“

Norlander přikývl a Vilhelm Jónsson ho provedl několika chodbami. Cestou přibral dva další policisty a šli do sklepa. Všichni čtyři se zastavili před šedivými železnými dveřmi s kukátkem.

Jónsson si odkašlal a řekl: „Jak jsi řekl, z bezpečnostních i jiných důvodů se výslechu nemáme účastnit. Budeme tu ale hlídat. Kdybys něco potřeboval, tady máš tlačítko. Stiskni a ve vteřině jsme tam.“

Norlander strčil malou krabičku s červeným tlačítkem do kapsy a klidným hlasem se ozval: „Raději se tam moc nedívejte. Čím míň budete vědět, tím líp pro vás. Tak alespoň všechny eventuální stížnosti můžou jít přímo na Státní policii. Je to tak lepší.“

Pustili ho do cely. Stůl, dvě židle, izolované stěny. Nic víc.

Kromě malého muže ve vězeňském oblečení na jedné z židlí, se špičatým obličejem a malými bicepsy. Houževnaté námořnické svaly, pomyslel si Norlander a posoudil sílu eventuálního odporu.

Rozhodně nespočívala v těle.

Muž se zvedl a předpisově pozdravil.

„How doyou do, sir?“

„Věry brilliant, please,“ odpověděl Norlander, položil si na stůl poznámkový blok a tužku a sedl si. „Sit down, thankyou.“

Konverzace pokračovala, ne bez drobných zádrhelů. Norlander pokračoval stejně hrbolatou angličtinou: „Půjdeme přímo k věci, pane Alexeji Pesjkove. V hrozný zimní vichřici jste vy se svou posádkou vysadili sto dvanáct íránských, kurdských a indických utečenců ve dvou gumových člunech stovky metrů od východního pobřeží Gotlandu a s rybářskou lodí jste se obrátil k Tallinnu. Švédská pobřežní hlídka ale vaši loď zadržela dřív, než opustila švédský teritorium.“

„Věry straight to the point,“ ozval se Pesjkov. Protože ironie nepatřila mezi Norlanderovy silné stránky, byla jeho imitace Hultinova chladu trochu polovičatá, když pokračoval: „Potřebuju informace o sériových vraždách švédských obchodníků v posledních dnech.“

Alexeji Pesjkovi viditelně spadla brada. Když se mu podařilo promluvit, dostal ze sebe: „You must be joking!“

„Im not joking,“ řekl Norlander a pokračoval klidným hlasem: „Jestli mi nedáš informaci, kterou potřebuju, mám pověření k tomu, abych tě zabil – tady a teď. Jsem na to speciálně trénovanej.

Rozumíš?“

„Im not buying this,“ řekl Pesjkov a hleděl na Norlandovu uvolněnou tloušťku. Současně viděl i Norlanderovu absolutní ledovou cílevědomost. Norlander přitlačil: „Víme, že jsi členem rusko-estonský zločinecký skupiny pod vedením Viktora X a ve stejný skupině je i dvojice Igor a Igor, který pašujou chlast.

Souhlas?“ Pesjkov mlčel, ale pozorně ho sledoval.

„Je to tak?“ zeptal se znovu Norlander.

Pořád bylo ticho.

„Jsi ve zvukově izolovaný místnosti. Nic z toho, co se tady stane, se nedostane ven. Moje pověření z nejvyšších míst je neomezený.

Chci, abys tomu rozuměl a dobře si to rozmyslel, než odpovíš. Tvoje zdraví závisí na tvý příští odpovědi.“

Pesjkov zavřel oči a doufal, že se mu to jen zdá. Bylo to něco úplně jiného, než průběh jeho dřívějších setkání s dobrosrdečnými švédskými policisty. Možná zahlédl v Norlanderových očích lesk něčeho, co ještě neviděl, lesk v očích člověka, který překročil absolutní hranici a nemohl už zpět. Možná, že něco takového zahlédl už v minulém životě.

„Tady vládne demokracie,“ ozval se opatrně.

„Ano, a taky bude. Ale každá demokracie se musí bránit i nedemokraticky. Při týhle příležitosti ti to ukážu.“

„Sedím tu už dva měsíce. Nevím absolutně nic o nějakých sériových vraždách ve Stockholmu. To přísahám.“

„Viktor X? Igor a Igor?“ ozval se Norlander stejným tónem, jako dosud mluvil. Měl pocit, že je důležité, aby si ho udržel po celou dobu.

Alexej Pesjkov zvažoval rizika. Norlander jasně viděl, že uvažuje o vlastní smrti a nejlepší metodě, jak se jí vyhnout. Nechal ho uvažovat, ale sáhl do kapsy a vytáhl pistoli, kterou hlasitě odjistil.

Zvuk se odrazil od zdí. Pesjkov se hluboce nadechl a řekl: „Byl jsem námořník na mezinárodních linkách celou komunistickou éru.

Podařilo se mi udržet mimo RGB jen tak, že jsem furt měnil identitu.

Když padl režim, měl jsem ušetříno tolik, že jsem si mohl koupit vlastní rybářskou loď. Přes rok jsem byl obyčejnej, ruský mluvící rybář z Tallinnu, trochu utlačovanej, ale volnej. Vlastně to byl jedinej rok, kdy jsem měl relativní svobodu, než do hry nastoupila jiná síla.

Kontaktoval mě anonymní ochránce. Nejdřív chtěl jen prachy za to, že loď nevyletí do vzduchu nebo neshoří. Běžný vydírání ‚ochránců‘.

Ale bylo to čím dál horší. Nařídili mi dělat ty transporty… Byla to moje třetí plavba. Desetitisíce zoufalců čeká ve starým Sovětským svazu, až přijdou o svý úspory. Nikdy jsem se k vedení nedostal blíž, Viktor X je jenom jméno, mýtus. Můj kontakt byl Estonec, kterej se jmenuje Jůri Maarja. Tvrdí se, že stojí blízko Viktora X. O Igorovi a Igorovi jsem nikdy neslyšel, ale ve skupině je celá spousta pašeráků chlastu a další jsou v celý severní Evropě.“

Norlander byl překvapený jeho ochotou mluvit, ale nic na sobě nedal znát.

„Adresy, kontaktní místa?“ požádal klidně.

Pesjkov potřásl hlavou. „Pořád se mění.“

Norlander ho hezkou chvíli pozoroval. Nemohl se dobrat závěru, jestli je muž obětí, nebo zločincem, případně obojím. Klepl poznámkovým blokem do stolu, zasunul si tužku do kapsy a řekl: „Pojedu teď do Tallinnu. Jestli zjistím, že jsi mi lhal v jediným detailu, nebo jestli se ukáže, že jsi mi neřekl všechno, vrátím se.

Chápeš, co to bude znamenat?“

Pesjkov tiše hleděl do stolu.

„Máš poslední šanci něco změnit nebo doplnit,“ řekl Norlander a zvedl se.

„To je všechno, co vím,“ ozval se muž odevzdaně.

Viggo Norlander natáhl ruku k Alexeji Pesjkovi. Rusko-estonský rybář se zvedl a s krajní nevůlí ji přijal.

„How do you do, sir?“ rozloučil se s ním Norlander. Pohled, s nímž se setkal, nikdy nezapomene.

Tallinn bylo bláznivé město. To si alespoň po první čtvrthodině Viggo Norlander myslel. Ani později názor nezměnil.

Už na letišti bylo problémem vypůjčit si auto. Potom se konečně vydal do zmatečné odpolední dopravy a měl co dělat, aby se někam pomocí turistické mapy dostal. Na Starém městě vyjel na kopec a hleděl pak dolů na město jako na středověký labyrint. Celou dobu míjel středověké hradby s pořádnými střílnami a nakonec mu připadalo, že je stále ve Visby.

Ale v podstatě pro něj bylo město bezejmenné, kulisa pro jeho cíl. Štíty, označující ulice a obchody, i dopravní značení, vše v totálně nepochopitelném jazyce. Připadal si jako ve filmu. Byl tu naprostý cizinec a přál si, aby to tak zůstalo. Nic ho nesmělo připravit o plnou pozornost. Měl pocit, že mu v těle proudí jiná krev.

Právě kvůli tomu tu byl.

Konečně našel velkou moderní budovu policie, zaparkoval na zákazu a vešel. V malé přijímací místnosti zápasila stará sovětská byrokratická šeď s moderním západním interiérem. Takový mu připadal i strážný, který byl přívětivý a současně i odmítavý v podivné směsici, s jakou se ještě nesetkal.

Lámanou angličtinou už po třetí požádal: „Čeká mě komisař Kalju Laikmaa.“

„V papírech nemám jméno žádného švédského policisty,“ řekl mladý strážný neochvějně a současně i omluvně. „Lituji,“ dodal také už potřetí.

„Tak mu alespoň zavolejte,“ vyrovnaným tónem mu poradil Norlander. Doufal, že je to ten ledově úspěšný tón z vazby ve Visby.

Konečně to strážný skutečně udělal. Seděl dost dlouho a čekal se sluchátkem, rutinně drženým mezi ramenem a bradou, zatímco se zaměstnával šálkem kávy. Když pak začal mluvit, zněla jeho řeč jako finština se špatně umístěnými slabikami. Nakonec položil sluchátko a řekl s obstojně skrývanou nechutí: „Komisař pro vás jede, pane Norlande.“

Trvalo ještě nějakou minutu, než v policejní hale cinknul výtah a vyšel z něho plavovlasý muž v pomačkaném manšestrovém obleku a brýlích, které vypadály tak, jako by je dostal zadarmo, a Norlanderovi připomněly dávné časy, kdy sloužil na vojně.

„Norlander, předpokládám,“ ozval se muž a natáhl ruku, kterou oba pevně stiskli. „Já jsem Laikmaa.“

Šli k výtahu a vyjeli do čtvrtého poschodí.

„Měl jste zavolat, že jste na cestě, abyste neměl tyhle potíže,“

ozval se s elegantním americkým přízvukem.

„Chci tu být tak tajně, jak jen to bude možné,“ ozval se Norlander svým nově naučeným studeným tónem. „Je toho ve hře příliš mnoho.“

„Jojo,“ řekl suše Laikmaa. „Tady každou chvílí umírají obchodníci stejně jako bývalí straníci. Žijeme v úplně jiném zločineckém klimatu. Všichni chápou zákony ekonomiky tak, jak se jim to hodí. To, co se za sovětské éry potlačovalo, teď probublává přesně tak silně, jak se dalo čekat. Dřív byla naše práce nepochybně snadnější, i když sotva radostnější. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se o vašem příjezdu v určitých kruzích už vědělo. Musíme být stále velmi opatrní na to, co řekneme nebo zjistíme. Stejně jako dřív.

Nepřítel naslouchá. Pojďte dál.“

Vstoupili do příjemné místnosti s nepochybně uschlými kytkami pod oknem a s výhledem na Staré město se zámkem s impozantní věží, která se jmenuje Dlouhý Herman. Norlandera ale žádný výhled nezajímal. Sedl si na židli proti Laikmaaovu psacímu stolu.

„Den začíná elektronickou kontrolou kanceláře,“ řekl Laikmaa a zapálil si cigaretu, „jestli během noci nenasadili štěnici. Neodhalí to ovšem ty, které mají příjem na větší vzdálenost. Protože šéfuji alespoň minimálnímu boji se zdejšími mafiemi, je o mě velký zájem.

A co je mafie…“

„…to víte nejlíp vy, pokud vůbec někdo,“ poznamenal vlažně Norlander.

„Čím víc toho člověk ví, tím je mu jasnější, jak moc toho neví,“

řekl Laikmaa. „Na mém stole se scházejí všechny formy organizovaného zločinu, od jednoduchých ‚ochránců‘ a vymahačů peněz k záležitostem, které sahají až úplně nejvýš. Jediným společným jmenovatelem je vůle využít a obsadit všechny nové možnosti. Podle někoho vidíme nahou tvář ekonomiky trhu, jiní se domnívají, že je to přirozené pokračování státního teroru. V každém případě vládne naprostý nedostatek něčeho, co bychom mohli nazvat soucitem, nejzřejmější součástí podstaty demokracie. Vždycky jde o to nahrabat si co nejvíc na úkor druhých. Bez ohledu na to, jestli je stát absolutní, nebo neexistuje.“

Začal se probírat hromadou papírů a nějakým nepochopitelným způsobem našel ten správný.

„Pokud jde o to, jak jste se zmiňoval do telefonu, nemám nic nového, co by se týkalo Viktora X. Jeho gang tvoří Rusi i Estonci a operují především v Tallinnu a začínají se usazovat i ve Švédsku, protože finský trh se už zaplnil. Nevíme, jak daleko se dostali, jestli se tam už etablovala kontaktní síť, jestli tam už existuje pravidelný černý trh, ale rozhodně víme, že snahu mají. Popravují zrádce střelou do hlavy, to dělají zcela důsledně, nikdy jsem neviděl žádnou výjimku. A že používají munici ze zbrojovky v Pavlodaru, v Kazachstánu, o tom jsme už mluvili. O tom není pochyb. Musíte ale vědět, že stejnou munici používá většina skupin a gang Viktora X je hodně malý, vTallinnu bezvýznamný. Existuje sedm nebo osm gangsterských skupin, které si rozdělily Tallinn a východní Estonsko a snaží se vzájemně respektovat hranice, o jejich kontaktech směrem nahoru k ruské mafii ovšem víme hodně málo. Pokud pomineme Jugoslávii, je Estonsko na vrcholku statistiky vražd v Evropě. V zemi dojde každý rok alespoň ke třem stovkám a Tallinn patří v tomto směru k nejhorším městům na světě. To byste měl vědět, než se u nás odvážíte na ulici.“

„To vám se říká Komando K?“ zeptal se Norlander.

„Ne, my jsme kriminální policie. Komando K je naše protiteroristická skupina. Je to naše prodloužená ruka – a jediná skutečná fyzická zbraň proti gangsterům. Občas mají tendenci zajít trochu daleko, ale pořád jsou jediní. I když jsme to my, běžná kriminálka, která se postará o vyšetřování. Komando K je spíš jen akční síla.“

Laikmaa se na chvíli odmlčel a vyhrabal další papír.

„Víme, že Viktor X je zapletený do činnosti ochránců jednoho švédského mediálního podniku, který se snaží uchytit v Rusku a kolem Baltu mimo jiné vydáváním obchodního deníku. Podnik má internacionální jméno, GrimeBear Publishing lne. Nevím, jak se jmenuje ve Švédsku, ale myslím, že má nejspíš monopol na činnost médií v zemi. To je v demokracii trochu podivné, nemyslíte?“ O tom neměl Norlander ani tušení. Poznamenal si to do bloku a rychle změnil téma: „Mám novou stopu. Nějaký Jůri Maarja. Stojí za pašováním cizinců na Gotland.“

„Není sám,“ poznamenal Kalju Laikmaa a vypadal zamyšleně.

Norlander viděl, že se dotkl citlivého bodu. Laikmaa zjevně uvažoval, kolik toho může odhalit. Norlander se mu rozhodl trochu pomoct.

„O pašování cizinců se nezajímáme. Je to takové, jaké to je. Nás zajímá jen napojení na sériové vraždy.“

„A jak to napojení vypadá?“ zeptal se nedůvěřivě Laikmaa.

Norlander mlčel. Doufal, že vypadá jen záhadně, a ne nejistě.

Teprve teď mu došlo, jak to údajné napojení bylo hypotetické.

„Jojo,“ ozval se Laikmaa, když pochopil, že odpověď nedostane.

„Vy si podržíte vaše tajnosti a já vám mám svoje odhalit. Takhle má vypadat naše spolupráce?“

„Ich bin sorry,“ dostal ze sebe Norlander. „V tomhle vyšetřování jde o bezpečnost celé země. A vy sám jste se zmínil, že vás můžou na dálku odposlouchávat.“

„Nemyslel jsem to vážně,“ řekl Laikmaa. „No dobře. Jůri Maarja mluví švédsky, což může být dost zajímavé. Bydlel mnoho let ve Švédsku, a nedostal se do policejního registru. Víme, že stojí blízko Viktorovi X. Víme i to, že je jedním z těch, kteří pašují do země cizince. Máme příkaz shora, abychom v tomto ohledu nebyli příliš přísní. Pobaltské státy jsou přeplněny cizinci, kteří věří, že ve Švédsku najdou ráj na zemi. Nejspíš to už takové není.“

Norlander ho bez pohnutí sledoval. Laikmaa toho měl zjevně na jazyku ještě víc.

„To není všechno,“ podotkl nakonec.

Laikmaa si hluboce povzdechl a zdálo se, že uvažuje o dobrých pobaltsko-skandinávských vztazích v souvislosti s významnou švédskou hospodářskou podporou.

Mnohoznačné vzdychání Norlandera nezajímalo, slyšel jen jeho následující odpověď: „Celý den jsem marně vyslýchal jednoho z Maarjových nejbližších spolupracovníků, obchodníka s drogami Arvo Hellata. Za pár hodin ho budeme muset propustit pro nedostatek důkazů. Mluví švédsky. Je z Nuckó. Jestli vám to něco říká. Chcete to zkusit?“

Norlander se beze slova zvedl. Byl blízko.

Laikmaa ho vedl chodbou i podzemním koridorem k vazební věznici. Doprovázeli je dva strážní až ke dveřím pobitých železem, kde se zastavili.

„Asi bude nejlepší, když vás tam doprovodím. Nemusíte si dělat starost, švédsky nerozumím ani slovo. Ale bylo by proti předpisům pustit samotného švédského policistu do estonské cely. Jistě mě chápete.“

Norlander přikývl a doufal, že na sobě nedal příliš znát zklamání.

Vešli dovnitř. Muž byl dlouhovlasý a vyhlížel jako Fin. Viggovi Norlanderovi silně připomněl Arta Soderstedta. Arvo Hellat sarkasticky hleděl na oba bojovníky s mafiemi a něco estonský prohodil. Laikmaa mu přísně odpověděl a ukázal na Norlandera, který si odkašlal a začal. Bylo strašně příjemné promluvit zase švédsky. Žádné další leh bin sorty.

„Spolupracuješ s Jůri Maarjou, a proto také s Viktorem X. Co víš o vraždách tří švédských obchodníků v uplynulém týdnu?“

Arvo Hellat na něho beze slova zíral. Pohlédl na Laikmaa, který pokrčil rameny a řekl estonský něco, co nejspíš znamenalo „mluv“

nebo „ten muž je blázen“. Hellat odpověděl výrazným estonsko-

švédským dialektem s podivnými dvojhláskami a s T a G na nesprávných místech. Norlander mu bez potíží rozuměl.

„O čem to mluvíte?“ řekl Hellat. „Co já mám společnýho s nějakou vaší vraždou?“

Tento muž mu jen tak nevyklouzne.

„Váš milý komisař z našeho rozhovoru nerozumí ani jedinému slovu,“ řekl v této fázi navykle ledově. „Je do vraždy švédských obchodníků zapletený Viktor X? Rád bych tě upozornil, že jde o naprosto speciální vyšetřování a že mám vysoký pravomoci. Můžu si s tebou dělat, co budu chtít.“

Arvo Hellat se chvíli zmateně díval na Norlandera. Potom vybuchl v hurónský smích.

„Vůbec netušíte, s čím si hrajete,“ šklebil se. „Ve srovnání s tím je oheň jako led.“

Norlander opustil celu s podobou Hellata vrytou do paměti.

Laikmaa šel překvapeně za ním.

„Dozvěděl jste se něco?“ zeptal se svou jemnou amerikánštinou.

„Enough,“ řekl Norlander.

Vrátili se do komisařovy kanceláře. Sedl si, aby pokračovali v diskusi, ale Norlander zůstal stát.

„Vrátím se domů,“ řekl.

Laikmaa byl překvapen. „Přece jste před chvílí přiletěl? Jistě bychom ještě měli o čem mluvit.“

„Já jsem spokojený. Děkuju za pomoc.“

Šel ke dveřím, ale ještě se u nich zastavil a obrátil se: „Znáte muže, kteří si říkají Igor a Igor?“

Kalju Laikmaa na něho jen zíral a zavrtěl hlavou. Když Norlander zavřel dveře, zaslechl, že komisař zvedl telefon.

Šel zpět k vypůjčenému autu, bez nejmenších výčitek svědomí odhodil na zem pokutový lístek za špatné parkování a vyrazil.

Objel ze tří čtvrtin budovu policie a zastavil se u zdi, kde komisař neměl okno, ale kde byl vchod do vazební věznice. Ten si dobře vryl do paměti.

Tři hodiny utekly v maximálním soustředění a další hodina už trochu v útlumu.

Pak vyšel Arvo Hellat. Ženským pohybem si odhodil dlouhé vlasy. Norlander se zasunul níž do vozu. Hellat šel ke starému zelenému volvu amazon, modelu, s jakým se Norlander nesetkal už řadu let. Vyrazil.

Nejdřív se zastavil u řecké restaurace na Starém městě. Odtamtud si někam zavolal, dal si pořádnou musaku a vypil pivo. To mu trvalo skoro hodinu. Norlander seděl v autě, byla mu zima a měl strašný hlad. Poslední zbytky slunečního světla mizely. Staré město bylo romanticky osvětlené lampami.

Hellat konečně vyšel a pokračoval dál ve stařičkém amazonu, který stěží mohl vypovídat o nějakém významnějším postavení v mafii. Vyjel z Tallinnu a vydal se jihozápadně směrem ke Keile.

V tomto malém městě zašel do nádražní restaurace, zase někomu zavolal a vypil další pivo. Norlander ho celou dobu sledoval oknem.

Pak se muž vrátil k autu, najel znovu na silnici a vracel se do Tallinnu. Bylo jedenáct, když znovu vjel do estonského hlavního města s Norlanderovou pronajatou škodovkou v závěsu. Hellat znovu zamířil na Staré město, chvíli jezdil po úzkých uličkách v nejméně osvětlených částech města a pak zastavil před polorozpadlým domem, který vypadal naprosto opuštěně.

V blízkosti nebylo žádné jiné auto a v ošklivé ulici ani noha.

Sídlo mafie, pomyslel si Norlander, když Hellat zmizel v domě.

Sáhl do kapsy pro pistoli a vložil ji do podpažního pouzdra. Vytáhl ještě malou pistoli, kterou nosil za opaskem, odjistil ji a zastrčil zpět.

Nakonec ještě zkontroloval velký lovecký nůž, který měl připevněný k noze.

Krev mu divoce tepala v žilách.

Pro Viggo Norlandera nastával správný okamžik. Okamžik s velkým O.

Viking Viggo.

Vešel do domu s vytaženou odjištěnou pistolí. Slyšel kroky Arvo Hellata o několik ztrouchnivělých schodů výš. Pak udělal pět kroků po chodbě a vstoupil do nějakých dveří. Bylo naprosté ticho.

Norlander šel po schodech za ním bez nejmenšího hluku. Ani jedinkrát pod ním nezapraskal schod. O dvě patra výš byly troje dveře, jedny hned u schodů, jedny vzadu na chodbě a jedny vzdálené pět kroků. Byly zavřené a otevíraly se dovnitř.

Několikrát se zhluboka nadechl, vší silou do nich kopl a s napřaženou zbraní vletěl dovnitř.

Podél jedné zdi stálo ve světle osm mužů a mířili na něj zbraněmi.

„Odložte zbraň,“ vyzval ho estonsko-švédský hlas ze zadní temné části místnosti.

Stál tam psací stůl a za ním seděli dva muži. Obličeje nešlo rozeznat. Ale na desce stolu seděl Arvo Hellat a sarkasticky se šklebil. Norlander ho měl na mušce.

„Odlož zbraň, nebo zemřeš,“ ozval se znovu hlas. Nebyl Hellatův, ten se jen usmíval. „Ihned!“ přikázal hlas.

Norlander spustil pistoli. Dosud nikdy si nepřipadal tak bezbranný. Hellat šel k němu, sebral mu obě pistole i nůž a lehce potřásal hlavou. Pak se vrátil ke stolu, znovu usedl a kýval nohama jako dítě.

„Dalo to dost zabrat, než jsme dali dohromady tak silnou skupinu,“ ozval se znovu hlas. Teď si Norlander všiml, že mluví muž za psacím stolem. „A našli vhodný místo. A tak jsme museli odeslat Arva na malej výlet do Keily, než jsme dali dohromady různý opatření. Co si myslíte, že děláte? Soukromou vendetu?“

Norlader stál beze slova. Jako by zkameněl.

„Potřebuju, abys nám řekl, o co ti jde,“ trval hlas na svém a vystoupil ze tmy. Stal se tělem, velikým tělem s obličejem pokrytým vousy a dobrosrdečným úsměvem.

„Júri Maarja?“ dostal se sebe Norlander.

Júri Maarja šel k němu, poplácal ho po břichu a přejel mu rukou po pleši. Zkoumavě ho pozoroval.

„Zajímavý,“ řekl. „Zajímáte se o vendetu.“

Maarja řekl něco ruský a dostalo se mu mumlavé odpovědi od druhého muže za stolem.

„Řekněte nám všechno, co víte i co si myslíte,“ požádal ho znovu zdvořile. Norlander v jeho hlase poznával vlastní chlad.

„Trvám na tom. Tak bude to?“ řekl znovu Maarja.

Norlander zavřel oči. Měl poslední šanci zachovat se hrdinsky.

Mlčet před zdvořilým obličejem monstra.

Ale „hrdinství“ neměl Viggo Norlander na seznamu. To mohlo být na řadě až jednou, v posledním stádiu rakoviny.

„Švédský obchodníci ve Stockholmu jsou popravovaný jako na běžícím pásu,“ řekl chraplavě. „Vrah používá stejnou munici i stejnej způsob popravy jako vy u svých zrádců, Viktore X!“ oslovil stín za stolem.

Nikdo se nepohnul.

Júri Maarja vypadal upřímně překvapeně a vychrlil několik ruských slov. Muž za stolem mu odpověděl.

„Možná že jste si právě zachránil život, inspektore Norlandere,“

četl nahlas jméno z policejní průkazky, kterou mu vytáhl z kapsy.

„Musíme nějak dát vědět do Stockholmu, že jsme bez viny. I když vás pochopitelně bez trestu nemůžeme nechat jít. Teď mě dobře poslouchejte. Napíšeme vám to na papír. Nikdy by nás nenapadlo něco tak hloupého jako vraždit švédský obchodníky. Chápete?

Nemáme s tím nic společnýho. Kdybychom byli ve Stockholmu, bylo by to úplně tajně.“

Maarja šel k psacímu stolu, zastíněný muž mu podal papír a tužku, odsunul Hellata z desky stolu a dlouho něco psal. Pak se ozval: „Teď budeme muset vypadnout, pro případ, že by na vás náš dobrý komisař někoho nasadil. I když má asi dost rozumu, aby za námi nelezl, nehledě k tomu, že shromáždit komando K zabere dost času.“

Řekl něco estonský a ozbrojení muži povalili Norlandera na zem.

Hleděl do stropu, když mu muži svazovali ruce a nohy. Ztuhl. Pak přišla první rána. Bylo to téměř osvobozující. Začal křičet ze všech sil, z nejrůznějších důvodů.

Každá další předčila tu předešlou. Stalo se z něj klubko bolesti.

Zatraceně, pomyslel si zmateně. Jak trapný způsob smrti!

A potom už necítil nic.

18.

Slunečné jarní ráno nenatáhlo paže až do Bojové centrály. Sem dosáhly jen ruce Skupiny A, a ty ještě byly zřejmě dost svázané.

Hultin jako vždy stylově vstoupil šéfovskými dveřmi a položil před sebe na stůl mobil. „Kdyby se ozval Norlander z Tallinnu,“

vysvětlil a předešel tak otázkám.

Někdo si škytl.

Ve vzduchu viselo něco nedobrého a Hultin to cítil.

„Dobře, vyšetřování se nám trochu zadrhlo. Na to jsme ale zvyklí, ne? Jste zkušení a dobře vybraní policisti. Keepyourspirits up.“

Včera nevyšlo nic. Dnes se aktivita utlumila, všichni se pohybovali jako svázaní. Kromě Norlandera ovšem, jenže ten s nimi nebyl.

„Seňor Chavez?“ zahájil Hultin slovní rozcvičkou. Chavez se napřímil. „Pořád pracuju na stopě Memabu. Pokud se to dá vůbec jako stopa nazvat. Ale myslím si, že je –“

Zazvonil mobil. Hultin zvedl ruku a ozval se: „Viggo? Jsi to ty?“

Místnost naplňoval lehký šum.

„Jak se zpívá u Máří Magdalény?“ zeptala se Kerstin Holmová.

„Je tam skvělá akustika,“ odpověděl Nyberg.

„To je báječný,“ řekla zasněně.

„Safra, co to máš na tváři?“ staral se Chavez.

„To je beďar,“ odpověděl Hjelm. Už si to slovo natrénoval.

„Yes,“ řekl Hultin do sluchátka a třepal volnou rukou. Okamžitě všichni ztichli. Hultin se od nich odvrátil a hleděl do zdi, zatímco ještě několikrát poznamenal yes. Na několik minut jako by oněměl.

Viděli mu na zádech, možná sklonu těla, že se něco stalo. Všichni ztichli. Nakonec řekl Hultin znovu yes a mobil položil. Zapnul malý stolní fax, který okamžitě začal vyplivovat pás papíru. Hultin soustředěně čekal na konec faxové zprávy. Přečetl ji a na okamžik zavřel oči. Něco bylo úplně špatně.

Potom se ozval: „Viggo Norlandera přibili k zemi. K podlaze opuštěného domu v nejhorší oblasti Tallinnu.“

Hleděli na sebe a postrádali tu nejdůležitější informaci. Nakonec přišla: „Žije,“ řekl Hultin. „Volal mi komisař Laikmaa z tallinnské kriminálky. Norlander se zjevně vydal sám do boje s mafií. Skončil přitlučený na podlahu jako na kříži. Laikmaa ho nechal hlídat, protože prý měl divné tušení. Jeho muži, takzvané Komando K, ho našli v domě, kde už asi hodinu ležel s hřebem v každé ruce a noze.

Naštěstí byl v bezvědomí. Jeden z hřebíků v dlani přidržoval písemné sdělení ve švédštině. Čtu: Šéfovi kriminálního inspektora Viggo Norlandera, Stockholm. Jsme skupina, kterou označujete jménem Viktora X. S vraždami stockholmských obchodníků nemáme vůbec nic společného.“

Větších zločinů se dopouštíme výhradně u nás. Vašeho osamělého mstitele dostanete zpátky bez větší újmy. Nezlomili jsme mu žádné kosti, hřebíky prošly jen svalstvem. Podepsán Viktor X, a ještě jedno P S. Jestli vaši muži pátrají po zločincích takhle, tak ten případ nikdy nevyřešíte. Mnoho štěstí. Je v našem zájmu, abyste vraha brzy chytili. D. S.

„Zatraceně, co si ten hajzl myslí?“ vybuchl Chavez.

Hultin potřásl hlavou a pokračoval: „Zřejmě v každém případě pár vodítek našel. Není na tom ještě dobře, ale vzkazuje po Laikmaaovi, že jeden velký švédský mediální podnik, který se mezinárodně jmenuje GrimeBear Publishing lne, je nedobrovolně ‚ochraňován‘ Viktorem X a dalšími ochránci a že ve Švédsku pracují pašeráci alkoholu, kteří si říkají Igor a Igor. Pokuste se ty pány najít a zjistěte, co je zač ten mediální podnik.“

Hjelm pohlédl na Nyberga a ten zpátky na něho. Se jmény Igor a Igor se už někde setkali. Při jaké příležitosti to ale bylo?

Hultin končil svou zprávu: „A taky vzkazuje, že si už nebude hrát na Ramba.“

Znovu si vyměnili rozpačité pohledy. Ozvala se Kerstin: „Já vůbec netušila, že něco takového dělal.“

Hjelm a Nyberg jeli do Sodermalmské ulice, kde byla malá sklepní restaurace s bytem v patře. Byli tam už dřív. Zazvonili celkem dvanáctkrát, než se vynořila rozespalá hlava, která při pohledu na Gunnara Nyberga přešla během desetiny vteřiny do plného vědomí.

„Nezabíjejte mě,“ ozval se muž krotce.

Hjelm pomyslel na Nybergovu výhružnou techniku rozhovoru a současně si vzpomněl na nejhlubší basový hlas v kostele Máří Magdalény.

„Neztrapňuj se, Berte,“ řekl Nyberg. „Potřebujeme jen ještě nějakou informaci o Igorovi a Igorovi. Co jsi to od nich kupoval?“

„Už jsem vám to řekl minule,“ ozvalo se slabě ode dveří.

„Tak to řekni znovu.“

„Šedesátiprocentní estonskou vodku z Livika. Čtyři zásilky při různých příležitostech během zimy.“

„Kdy a kolik?“

„Poprvé to bylo… myslím v listopadu, poslední na konci února.

Pak se už neozvali.“

„A měli?“

„Přišli v listopadu, prosinci, lednu, únoru, ale v březnu už ne.

Pokaždý jsem koupil pár beden. Ty se prodaly. Byla to oblíbená značka stálejch hostů, trochu zvláštní, prostě estonská. Už žádnou nemám, škoda. A o nich jsem neslyšel. Byla levná.“

„Pojedeš s námi na policii a pomůžeš udělat jejich portrét,“ řekl Nyberg.

Trio se vydalo na cestu z jižní části města na Kungsholm.

Hultin několikrát zaklepal na stůl a zvedl dvě klasické policejní podobizny. Na pravé byl štíhlý muž s neomylně slovanskými rysy a stejně nepochybně ruskými vousy. Muž na levé byl hladce vyholený, silný až tlustý a dost se podobal Nybergovi.

„Toto jsou dva pašeráci vodky Viktora X, kteří pracují ve Švédsku,“ zahájil Hultin schůzku v 15.00. „Říkají si Igor a Igor.

Fotografie policejních nákresů nebyly dobré, tak jsme si pozvali starého portrétistu, který kreslívá na chodbě v muzeu. Podoby máme od Berta Gunnarssona, hospodského, který od nich nakupoval pašovanou vodku na podzim a letos v zimě. Několikrát jsem byl v kontaktu s Tallinnem a Kalju Laikmaou. Okamžitě muže identifikoval. Nikdo z nich se nejmenuje Igor. Ten štíhlý je Alexander Brjusov a tlustý se jmenuje Valerij Trepljov, jsou to ruští zločinci působící v Estonsku a v posledním půl roce se ocitli ve Švédsku ve službách Viktora X. Fakt, že se s Gunnarssonem nespojili v březnu, může něco znamenat.“

„Jak se postavíme k Norlanderovým stigmatům?“ zeptal se Soderstedt.

„Stigmatům?“ překvapeně se zeptal Billy Pettersson.

„Má rány na stejných místech jako Ježíš Kristus,“ poučila ho Kerstin.

„V žádném případě se jim vyšetřování nemůže podřídit,“ řekl Hultin.

„Budeme je ignorovat, i kdyby v ně někdo věřil. Musíme najít oba pány Igory. Jsou naším jediným konkrétním kontaktem na Viktora X.“

Čas změnil tvář. Byl klidnější, důkladnější, pedantičtější.

Všechny noviny otiskly podobizny Igora a Igora, ale bez výsledku.

Pánové Alexander Brjusov a Valerij Trepljov existovali stále jen na kresbě.

Upřesnili si hypotézy: 1. jedinou obětí měl být Daggfeldt, ostatní dva jen jako falešné stopy, 2. obětí je pouze Julén-Strand, další dva na zmatení stop, 3. jen Carlberger jako skutečná oběť, předchozí dva jen do počtu, 4. Daggfeldt a Julén-Strand skutečné oběti, Carlberger kvůli zmatení, 5. Strand-Julén a Carlberger jako oběť, Daggfeldt jako falešná stopa, 6. Daggfeldt a Carlberger skutečné oběti, Stran-Julén jako stopa navíc, a nebo všichni tři měli být skutečně zavražděni.

Šestá hypotéza se vztahovala k nové stopě GrimeBear, mediálnímu podniku, který se v cizině nazýval GrimeBear Publishing lne. Nebyl ničím jiným než velkým, mocným a bohatým koncernem Lovisedal AB, který teď měl problémy s mafií ze zemí bývalého Sovětského svazu. Daggfeldt a Carlberger seděli společně v jeho správní radě během let 1991-93, ale ne Strand-Julén, který ovšem mohl být obětován jen na zmatení stop. Třeba by šlo vytvořit teorii, že Daggfeldt a Carlberger přišli o život, protože Viktor X chtěl zastašit zástupce koncernu Lovisedal kvůli jejich nepřátelskému postoji k „ochráncům“ v Rusku i baltských zemích. Obrovská mediální fabrika Lovisedal už přerůstala hranice své země a nastartovala vydávání obchodního deníku v ruštině a jako mnoho dalších švédských podniků sondovala terén kolem Baltu. Svobodný obchod se setkával s ještě svobodnějším trhem a vystavoval se každodenním výhružkám a ničení a najímal si privátní ruské bezpečnostní agentury, v nichž pracovali staří postsovětští bojovníci s mafiemi. Švédské podniky menší konflikty mezi skupinami podporovaly.

Chavez sledoval tuto stopu současně s Memabem, mluvil se všemi členy správních rad, ale nic to nepřineslo. Často s ním jezdil i Hjelm. Ten si v současné době připadal jako ve vakuu. Vlastně se nejvíc zabýval rudým flíčkem na levé tváři. Rostl pomalu, ale stále.

Cilla, která pracovala jako ošetřovatelka, se tím s dvojznačným smíchem odmítla zabývat. Flíček byl už větší než centimetr čtvereční a Hjelm začal vážně přemýšlet o magickém pojmu rakovina. Maligní melanom. Odmítal ale všechny rady, aby si to nechal vyšetřit.

Kerstin Holmová s ním téměř nemluvila od toho podivného rozhovoru v jídelně. Stále se zabývala pořádáním namluvených hovorů a koordinováním rozhovorů se sousedy a zaměstnanci.

George Hummelstrand, podle slov soudce Franzéna přední odpůrce odtržení od Mimerů, se k řádu Skidbladnerů stavěl dost ironicky. V podstatě si myslel, že to celé bylo jen směšné. Mluvil přibližně stejně jako jeho manželka Anna-Clara, do řeči vkládal francouzská slova a celý čas naznačoval své erotické vztahy s jinými ženami. Zdůrazňoval, že vzájemný vztah s manželkou je velice francouzský a volný. Kerstin si nejdřív myslela, že se ji pokouší svádět, ale nakonec nabyla přesvědčení, že je ve skutečnosti impotentní. Oba manžele ze seznamu nakonec s ulehčením vyškrtla.

Sóderstedt, Pettersson a Florénová se stále víc nořili do světa revizních zpráv, makléřů, pseudoafér, nejasných podílů a nových emisí. Dokonce i v podnikové jídelně Arto mluvil o konvertibilních dluhopisech, a i když to znělo jako veřejná přednáška, nezakrýval zřejmou nechuť. Někdy se finanční skupina ozvala na poradě a snažila se vyložit nějaký nepochopitelný diagram nebo schéma, který Hultin na tabuli zaznamenal ještě nečitelnější škrábanicí. Měla představovat hotový zázrak preciznosti. Sóderstedt cítil, že je čím dál víc spojován se zjevně nadšenými finančními policisty, kteří mapují obchodní život všech tří mužů. Toužil však po tom, aby směl být zase jen policistou. Anebo aby znovu mohl volně přemýšlet.

Nyberg se zahrabal do svého podsvětí jako krtek. Navzdory pečlivě nastudované metodice nedocházel k žádným výsledkům.

Jako první začal pochybovat o jejich vyšetřování. Buď něco dělali od základu špatně, nebo stáli před stejnou záhadou, jakou byla vražda Palmeho. Nikdo ve světě malých zločinců, který byl vždycky plný různých pověstí a dohadů, o vrahovi ani zavražděných nic nevěděl.

Vrah i oběti byli zřejmě hodně vzdáleni klasickému podsvětí, které se ostatně také čím dál víc měnilo. Velkých zločinů se zpravidla dopouštěly jiné skupiny, především pachatelé uvnitř rodiny.

Společenské zločiny, loupeže a vraždy byly ve sféře zájmu drogově závislých. Krádeže v polovojenských organizacích byly nejčastěji motivovány potřebou vyzbrojení a udržování rasistických organizací.

K podvodům pak docházelo úplně všude. Malí lumpové se na to dívali a připadali si přímo počestně. Zoufalství a frustrace měly, jako dosud nikdy, dost živné půdy ve společnosti, kde spousta mladých lidí neměla šanci se uplatnit na pracovním trhu. Nyberg toužil po dovolené.

Co Hultin dělal a o čem přemýšlel, bylo stejně mystické jako jeho vždy zamčené dveře v Bojové centrále. Když se ho na to zeptali, tak se jen zasmál.

Jeden večer se Chavez s Hjelmem zajeli podívat na kraj města na fotbalový zápas veteránů Sportovního klubu stockholmské policie, a když Hultin roztrhl obočí svému protivníkovi, což byl náhodou Chavezův otec, raději odtamtud tiše zmizeli.

Hjelm, který se vložil do nikdy nekončící práce kvůli tomu, aby odsunul blížící se osobní krizi, stál najednou s prázdnýma rukama, v zrcadle viděl svou osamělost a nenáviděl rostoucí skvrnu na tváři.

Kdo je tento muž? To ho napadalo nejčastěji, a myslel na to tedy stále.

Koncem dubna začal překvapivě pečovat o rodinu. Danne si myslel, že je to pěkná otrava, Tova byla překvapená, a jak to brala Cilla, na to nemohl přijít. Ten podivný zážitek z kuchyně mezi nimi stále ležel jako otevřená rána. Zacelí se, nebo se naopak zanítí?

Na začátku května se rodina částečně přestěhovala do chatky, kterou se jim před časem poštěstilo najmout na Dalaro. Tak řečený ostrůvek ve skutečnosti nebyl ani ostrovem, ani souostrovím. Cilla tam pobývala skoro pořád a jezdila odtamtud do nemocnice v Huddinge, dokud nenastoupila na ušetřenou dovolenou. Měla volno od června přes celé léto. Děti tam zajížděly jen na víkendy. Danne se zřejmě o posledních prázdninách dětství toužil schovat před skutečným životem. Paul měl na začátku května volný víkend, k němu si přibral další dva dny a v nádherném počasí, opečováván Cillou i dětmi, prožil několik neobyčejně šťastných dní, zalitých jarním sluncem. Poslední nádhernou chvíli prožil na dece, kterou si položili na opuštěném přístavním můstku v poslední záři červánků.

Kousek od nich se válela láhev od vína. Cilla byla zamlklá a smutná, nepřístupná. Výjimečná krása stmívání na ni silně zapůsobila. Na ztichlém moři se rozprostíraly tmavorudé stíny. Rudé kontury na tmavém pozadí byly zřetelné a pomalu také temněly. Mizející rudá záplava nad propastí. Za chvíli zbývala už jen ta propast. Cilla se začala třást. Byl by se s ní rád podělil o její prožitek, viděl to, co ona, zažil totéž. Ale nešlo to. Rudá barva zmizela a všechno překryla tma.

Snažil se ji přimět k návratu domů, ale nedokázal s ní komunikovat.

Musel ji tam nechat, samotnou s jedinečným prožitkem. Vrátil se tedy sám, ale celou noc nespal. Časně ráno se šel podívat k můstku, seděla tam zahalená do deky. Tiše se zase vrátil.

Před pobytem na Dalaro se v práci nic nedělo. Spolupracoval s Chavezem i s Nybergem a dokončil dva dřívější plány.

Zavolal na číslo 071 a dostalo se mu trochu sexu po telefonu.

Jedna ukňouraná žena mu vyprávěla, co by si přála dělat s jeho pohlavním orgánem. Protože právě ten byl po celou dobu naprosto ochablý, dost těžko by s ním všechna vyjmenovaná akrobatická cvičení prováděla.

Potom zavolal na registrační úřad, ale kromě poštovního boxu, který uváděly i inzeráty ve večernících, se jinou adresu podniku nedozvěděl. Musel tedy odjet na poštu v Brommě a jednoduše čekat.

Posadil se tak, aby oknem dobře viděl na poštovní boxy. V

nastávajícím horkém večeru, jaký už patrně nenastane ani v červenci, ani v srpnu, vykouřil několik cigaret a čekal. Skoro tři hodiny hleděl na číslo 1414, než do něj vsunul klíč asi čtyřicetiletý muž, který se podobal lišce. Hjelma do té doby už čekání tak unavilo, že nedokázal pokračovat v původním plánu, který by znamenal jeho další sledování. Místo toho šel přímo k němu a zeptal se: „Stake?“

Muž ani vteřinu nezaváhal, proklouzl kolem Hjelma a nasadil rychlost. Hjelm mu podrazil nohy a mužův obličej udeřil do skleněné výplně dveří přímo před hlavou pudla, který byl u dveří přivázán a začal výt. Hjelm postrčil muže – teď se zakrváceným rtem – do auta a jen doufal, že mu ho Stake nezmaže.

Vyslýchal ho v přítomnosti Jorgeho Chaveze.

„Rád bych se dověděl víc o čísle 071, které ve šťastnějších dobách zdobilo stránky večerníků,“ ptal se trochu tápavě Hjelm.

„Takhle se dneska provozuje kuplířství a bordely?“

„Je na to zákon,“ řekl drze Stake a osahával si zalepený ret.

„Neznáte snad zákony? Proč mě tu vůbec zadržujete? Nemáte právo…“

„Formálně jste zadržený pro kladení odporu policistovi.“

„V takovým případě mám nárok na advokáta. Výslechu musí předcházet zajištění obhájce.“

„Zdá se, že jste v právním systému docela zběhlý. Problémem je ale to, že proti vám bude vzneseno ještě těžší obvinění. Provozování prostituce. Jste pasákem nezletilých chlapců.“

Stake byl zaražený. „V každým případě žádám přítomnost advokáta.“

„Poskytne vám ho žalobce, než vás nechá předvést k soudu.

Existuje ovšem ještě jiná možnost.“

„Počkejte! Nemáte proti mně žádný důkazy. Musíte mě pustit.“

„Proč myslíte, že nemáme důkazy?“

Stake mlčel a Hjelm klidným hlasem pokračoval: „Dnes časně ráno jsme zadrželi mládence, jmenuje se Jorgen Lindén, když chtěl nastoupit do prvního vlaku na Goteborg. Nesl velkou kabelu, jako by chtěl od někoho ujet, a já se domnívám, že nešlo o policii. Zadrželi jsme ho a je u nás ve vazbě. Před deseti minutami byl připraven poskytnout svědectví. Vyslýchal ho kriminální inspektor Chavez…

řekněme s použitím mužné síly.“

Chavez vstal a šel dozadu ke kávovaru. Potřeboval skrýt svůj poněkud užaslý obličej a nalil si šálek kávy. Po několika vteřinách se vzchopil a na tvář nasadil výraz mužné síly. Dobrá práce, pomyslel si Hjelm.

Lhát se má vždycky hodně detailně, to každého přesvědčí.

Vypadalo to, že Stake přesvědčen byl. Mlčel a horečně uvažoval.

„Ale,“ zopakoval Hjelm, „byla by tu ještě jedna možnost.“

Stake dosud mlčel, ale advokáta už nepožadoval. Hjelm ještě přitlačil.

„Krokem k okamžitému propuštění by bylo detailní vyprávění o Bernhardovi Strand-Julénovi.“

Johan Stake si odkašlal a vrtěl se na židli.

„A slíbíte mi, že budu moct odejít?“

„Kromě nás dvou neví nikdo, že jste tady. Ještě jsme to formálně neohlásili. Budete volný, jakmile nám řeknete všechno, co chceme vědět. Máme mnohem důležitější vyšetřování, než jsou vaše bordely.

Pustíme vás i Jorgena, jestli budete spolupracovat. Tak spusťte.“

„Strand-Julén… opatřoval jsem mu mladíky. Posádku na jeho loď… trval na tom, že se to tak jmenuje. Chtěl zdravý, světlovlasý kluky kolem šestnácti let, pěkně atletický. Dva nebo tři najednou, pokaždý jiný. Během letního půlroku přibližně každej druhej víkend.

Nikdy v zimě. To přespával v doupěti.“

„Druhý krok – používal vašich služeb někdy Kuno Daggfeldt nebo Nils-Emil Carlberger?“

„Carlberger,“ odpověděl Stake a vypadalo to, že tu otázku čekal.

„Měl moje číslo od Strand-Juléna. Je to asi půl roku. Vypadal strašně nervózní a chtěl mladýho kluka. Měl jsem pocit, že to pro něj bude poprvý. Pokus jak si rozšířit obzory, trochu mlaďošskýho masa. Co já vím?“

„Víte, jak to proběhlo?“

„S tím chlapcem jsem potom mluvil. Dal mu něco… na stimulaci.

Hrozně se smál. Carlberger se sám choval jako malej kluk, úplně nezkušeně, buď je stoprocentně hetero, nebo stoprocentně impotent.

Ale zaplatil dobře.“

„To bylo všechno? Daggfeldt nikdy?“

„Ne.“

„Nemáte už o Carlbergerovi nebo Strand-Julénovi víc co říct?

Přemýšlejte.“

Stake chvíli uvažoval, ale pak řekl: „Do hajzu – ne. Je to všechno.“

Nechali ho odejít.

„Měl jsi mě varovat,“ ozval se Chavez a napil se kávy.

„Souhlasil bys?“

„Ne.“

Chvíli se oba společně smáli. Potom Hjelm zřetelně vyškrtl Stakeho ze seznamu.

O dvě hodiny později Johan Stake zavolal a vyslovil Hjelmovi obdiv za to, jak ho napálil. Právě mluvil s Jorgenem Lindénem, který nic z toho vůbec nechápal.

Hjelm dlouho hleděl na ztichlý telefon.

Začátkem května se Hjelm rozhodl dotáhnout, co začal. Rozjel se na golfové hřiště do Kevinge. Bylo ráno a v tomto předčasném létě poprvé sprchlo. Golfové hřiště bylo prázdné a stejně tak i budova klubu, s výjimkou Leny Hanssonové, která byla na svém místě v recepci. Nejdřív ho nepoznala, ale jakmile jí došlo, o koho jde, její obličej okamžitě dostal takový výraz, v jaký doufal. Nehodlal přijít o šanci:

„Proč jste lhala, že jste nenosila hole sedmého září 1990, když spolu hráli ti tři zavraždění muži?“

Hleděla na něho docela jiným pohledem. Zdálo se, že ho čekala – už celý měsíc.

Pomalu se ozvala: „Tehdy zabití nebyli. Právě naopak. Dá se to tak snad říct… žili na vysoké noze.“

„Ale i podivně?“

„Tak nějak.“

„Můžeme si na chvíli sednout? Zdá se, že mnoho zákazníků tu nemáte.“

„To je skvělý,“ řekla Lena Hanssonová a vypadala starší, než byla. Vešla do zavřené restaurace a sedla si ke stolku. Hjelm šel za ní.

Lena si nervózně pohrávala se zhasnutou svíčkou.

„Byly jste tři nosičky, viďte?“

„Ano. Objednali si nás. Nějaký člověk, co se jmenoval Carl-Gustav z… odněkud. Už si to nepamatuju. Mě a mou kamarádku Lottu. Lottu Bergstrómovou. Ta dopadla špatně. To právě kvůli ní jsem o tom nechtěla mluvit.“

„Jak to myslíte?“

Hjelm si v elegantní atmosféře dovolil zapálit cigaretu. Možná že ho k tomu vyprovokoval nápis „kouření zakázáno“.

„Lotta byla komplikovaná už i předtím. Měla těžké dětství. A ještě horší dospívání. Sehnala jsem jí práci. Bylo nám sedmnáct.

Chodily jsme do stejné třídy na gymnáziu. Cítím za to zodpovědnost… vzala… vzala si život v roce 1992. Nevím, jestli to s tím mělo něco společného, nejspíš ne. Ale stejně mám pocit viny.“

„Co udělali?“

„No, tak ten Carl-Gustav z… ten na nic takového nemyslel. Byl z nějaké opravdu nóbl rodiny, víte, takové, kde pořád platí rozum a etiketa. Nejenže se tak člověk chová u slavnostní večeře, ale je opravdu takový i v osobním a obchodním životě. Mají to nějak v genech. Často s nimi bývá hrozně milé povídání. A přesně takový on byl. Během prvních čtyř jamek se vychovaně smál, ale pak ho to přestalo bavit. Nechal se ještě chvíli sekýrovat od Strand-Juléna a pak se postavil uprostřed hřiště a zatarasil holí devátou jamku, takže se do ní Strand-Julén nemohl trefit. A potom šel pryč. Nikdy jsem ho už neviděla. Ale kdyby byl opravdový gentleman, tak nás měl taky odvést.“

„Ale Lotta a Lena zůstaly?“

„Bylo nám sedmnáct, dobře vychované, nejisté dívky. Jasně že jsme tam zůstaly. Když odešel Carl-Gustav, začali ho pomlouvat, že je starý konzervativec. Záviděli mu, protože to, v čem si oni nebyli jistí a po čem celý život toužili, měl prostě vrozené.“

„Můžete být trochu přesnější? Co tedy dělali?“

„Dost toho v klubu vypili, ještě než jsme šli ven. Vypadali dost divně, jako by si dali na záchodě nějakou drogu nebo něco takového.“

„Nebo cestou v taxíku,“ podotkl Hjelm.

„V každém případě pak začali nechutně žertovat a dělali různé narážky. My jsme předstíraly, že si toho nevšímáme. Na hřišti bylo celkem prázdno, takže mohli říkat, co chtěli. Pak se zase především Strand-Julén pustil do Carla-Gustafa, tak jsme měly na chvíli pokoj.

Dělal poznámky na velikost jeho šlechtického údu. Ale potom jsme na řadu přišly my dvě. Nikdy v životě se mnou nikdo tak mizerně nezacházel a taky nikdy nebude. Slibuju.“

„A co jste pak udělala?“

„Jak to myslíte?“

„Zastřelila jste je?“

Hlasitě a nepřirozeně se rozesmála.

„To ne,“ řekla nakonec a utírala si slzy. „Musím se ale přiznat, že mi jich nebylo ani trochu líto, když je někdo zastřelil. Všechny tři, jednoho po druhém. Právě ty tři. Byla to prostě nádhera. Kouzlo jako v pohádce. Neznámý mstitel. Panebože, já jsem zbraň nikdy v životě nedržela v ruce.“

Chvíli mlčela a přemýšlela.

„Jenomže tomu nevěřím. Možná snad Lottin mstitel. To by bylo pravděpodobnější. Já jsem jen byla příšerně naštvaná a ten vztek nikdy nezmizí. Ale vážně mi neublížili. Zato jí ano. Ona už tak byla poznamenaná, a teď ještě o moc víc.“

„A co se tedy přesně stalo?“

„Začali nás obtěžovat u desáté a jedenácté jamky. Ale tam, co začíná les, to už bylo vážné. Byli strašně nepříjemní – určitě museli být zfetovaní – a chtěli nás osahávat. Podařilo se jim z Lotty svléct tričko a jeden z nich si na ni lehl… Nejspíš Daggfeldt. Carlberger seděl vedle nich a díval se. Strand-Julén mě držel. Tak to bylo. Mně se podařilo vytrhnout, vzala jsem hůl a praštila jsem Daggfeldta vší silou zezadu do krku. Spadl z ní a já jsem se ji snažila utěšit.

Daggfeldt ležel na zemi a myslím si, že krvácel z hlavy. Ti druzí dva zůstali stát a uvažovali co s tím. Najednou úplně vystřízlivěli. Začali se omlouvat a litovat a nabídli nám peníze, když budeme držet pusu.

Zaplatili si naše mlčení. Přišlo je to setsakra draho. Několik tisíc.

Kromě toho jsme nechtěly přijít o práci. No jo, ale Lottu pak stejně vyhodili, o pár týdnů později se potřetí pokusila spáchat sebevraždu.

Asi dva roky potom se jí podařil sedmý pokus. Nevím, jestli to tak opravdu chtěla. A také nevím, jak velkou roli v tom hrál tenhle zážitek. Moc jsem se o tom napřemýšlela, ale jsem moc ráda, že je po nich.“

„A co ti tři, pořád tu pak ještě hráli?“

„Ano. Myslím si, že jim šlo o důležité kontakty, o které by jinak přišli. Ale nikdy už potom nehráli společně.“

„Když jsme spolu mluvili posledně, tak jste mi říkala, že se občas u vás stavovali na kus řeči. Takže to tak nebylo?“

„Ne. Lhala jsem. Nemyslím, že někdo z nich se na mě vůbec kdy podíval. Možná byli trochu neklidní, když jsem nastoupila v recepci, ale v zásadě byli zřejmě přesvědčeni, že si moje mlčení koupili.“

„A bylo to tak? Skutečně jste to nikomu neřekla? Třeba vašemu příteli, jak se to jen jmenuje… sekretář golfového klubu… Axel Wifstrand?“

„Widstrand. Ne, tomu nejméně ze všech. Vyložil by si to…

špatně.“

„Jako násilí?“

„Asi spíš naopak. Myslel by si, že mu lžu. Ne, neřekla jsem o tom vůbec nikomu. Skutečně si moje mlčení koupili. Nevím ale, jestli si natolik dokázali koupit i Lottino.“

„Měla přítele? Nebo otce, bratra…?“

„Jestli jsem to všechno správně pochopila, tak právě otec byl důvod jejích problémů. Tomu by nikdy nic neřekla a on by se taky se za ni určitě nemstil. Žádného chlapce nikdy neměla. Ale měla hodně blízko k bratrovi, ke Gustenovi. Gusten a Lotta byli nerozluční.“

„Myslíte si, že něco věděl?“

„Když byla potom vážně nemocná, přestaly jsme se vídat. Takže nevím. Pokud by v těch vraždách měl ale prsty její bratr, tak bych mu byla jen vděčná. Přinesla bych mu do basy bábovku.“

„Jmenuje se skutečně Gusten?“

„Ano.“

Hjelm se na chvíli zamyslel. Gusten Bergstróm.

„Mohli bychom se podívat, jak se celým jménem jmenuje Carl-Gustav? A potom vás už nechám na pokoji. Aspoň doufám.“

Lena Hanssonová se zvedla a Hjelm viděl, jak hrdině vypadá.

Dřív si toho nevšiml. Byla by to dobrá svědkyně. Málem jí poradil, aby si svou zlobu zachovala.

Hrabě Carl-Gustav ze Silfverbladhu se v roce 1992 odstěhoval do rodinného sídla v Dorsetu v Anglii. Měl dokončit vzdělání na Oxfordu stejně jako otec a dědeček. Potom už ve Švédsku nebyl a patrně se sem ani nevrátí.

Gustenu Bergstromovi bylo dvacet osm let, byl o trochu starší než sestra Lotta. Bydlel na Starém městě a pracoval jako operátor u švédských železnic na Centrálním nádraží. Rozhodně neměl do práce daleko, pomyslel si Hjelm, když zazvonil na dveře jeho bytu.

Všiml si, že kukátko na dveřích potemnělo.

„Policie,“ volal a zabouchal na dveře.

Otevřel mu muž hubený jako párátko s podivným sestřihem na hlavě a tlustými brýlemi. Vypadal jako něco mezi mladistvým hackerem a účetním středního věku.

Hjelm na něj pohlédl velmi zklamaně. Tohle rozhodně vrah nebyl, za to by dal ruku do ohně.

„Jsem z kriminálky,“ ozval se a ukázal mu průkazku.

Gusten Bergstrom ho pustil dovnitř bez jediného slova. Byt byl hodně ubohý. Holé zdi, v jediné místnosti stál jen počítač. Než ho stačil vypnout, zahlédl Hjelm na obrazovce nahou ženu. Je snad na počítači pornografie? napadlo ho a připadal si strašně starý.

„Posaďte se prosím,“ vybídl ho muž.

Hjelm si sedl na kopii antické pohovky a Bergstrom do podobného křesla.

„Potřeboval bych s vámi mluvit o vaší sestře,“ řekl s největší opatrností.

Bergstrom se zvedl a popošel ke knihovničce, vzal z police fotografii v pozlaceném rámu a podal ji Hjelmovi. Široce se na něho usmívala asi šestnáctiletá dívka. Byla překvapivě podobná svému bratrovi.

„To je z doby, než byla hodně nemocná,“ řekl Gusten zarmouceně. „Bylo jí tehdy sedmnáct.“

„Moc hezká,“ řekl Hjelm a cítil se strašně. Fotografie byla přibližně z doby incidentu na golfovém hřišti.

„Proč jste za mnou přišli?“ zeptal se Bergstrom a zvedl si brýle na čelo.

„Když byla asi právě takhle stará, tak občas nosívala hole na golfovém hřišti v Kevinge. Pamatujete si na to?“

Gusten Bergstrom slabě přikývl.

„Nevyprávěla vám někdy o tom?“ zeptal se Hjelm.

„Ne,“ povzdechl si hluboce a zdálo se, že ho něco zlomilo.

„Vůbec ne?“

Bergstrom se mu poprvé podíval přímo do očí. Zřejmě každý z nich od druhého čekal trochu víc.

„O co vám ve skutečnosti jde?“ zeptal se znovu Bergstróm.

„Moje sestra je dva roky mrtvá. Proč sem přijdete a vykládáte o ní, jako by ještě žila? Já jsem si konečně zvykl na to, že ji už nikdy neuvidím. Že je pryč.“

„Na podzim roku 1990 dostala v Golfovém klubu výpověď.

Pamatujete si na to?“

„To je opravdu divná odpověď,“ mínil Bergstróm a bylo vidět, že skutečně trpí.

„Ani vy mi neodpovídáte, i když vám dávám správné otázky.“

Znovu nahlas vzdychl a vypadalo to, jako by strhával strupy a čekal, že z ran poteče hnis.

„Ano, pamatuju se. Bylo po sezóně a golfový areál se měl zanedlouho zavírat. Blížila se zima. A ona ještě pořád chodila do školy. Nebyla to žádná katastrofa, že přišla o sezónní práci.“

„A než tam skončila, tak vám nic nevyprávěla?“

„Lotta tu práci dostala prostřednictvím nějaké kamarádky, už si nepamatuju, jak se jmenovala.“

„Brzy potom se potřetí pokusila o sebevraždu, je to tak?“

„Jste opravdu velmi taktní,“ ozval se těžce Bergstróm. „Ano, Udělala to. Žiletkou, poprvé a jen jednou. Když se jí to nakonec podařilo, byly to prášky. Alvedon. Víte, že stačí jedno plato tablet a trochu alkoholu, aby to zničilo játra a ledviny? Lotta to věděla. To nebylo nic demonstrativního, žádný volání o pomoc. Ona se prostě skutečně sedmkrát pokusila zemřít. Jako by se nikdy neměla narodit.“

„Tušíte proč?“

„Netuším a ani tomu nerozumím,“ řekl slabým hlasem Bergstróm. „Nechápu proč a nikdy to vědět nebudu.“

„Četl jste v novinách o vraždách tří podnikatelů ve Stockholmu?“

Bergstróm evidentně myslel na něco jiného. Až po chvíli odpověděl: „Tomu se jistě nedalo předejít.“

„Zavraždil jste je vy?“

Gusten Bergstróm na něho překvapeně pohlédl. Pak se v jeho očích zažehla jiskra, jako by do zvadlých plic zavál čerstvý vítr.

Duch by chtěl, ale tělo je slabé, pomyslel si rouhavě Hjelm.

„Ano,“ ozval se nakonec. „Já je zabil.“

Hjelm ho chvíli pozoroval. Něco se v jeho šedivém životě mohlo změnit. Jeho obličej by poutal pozornost na prvních stránkách všech novin. Stál by poprvé a naposled v životě v centru dění.

„Uklidněte se,“ řekl Hjelm a z Gustena znovu vyprchal život.

Seděl do sebe zhroucený v tvrdém nepohodlném křesle. Hjelm do jeho zklamání přilil trochu oleje.

„A pročpak jste tedy zavraždil Kuno Daggfeldta, Bernharda Strand-Juléna a Nilse-Emila Carlbergera?“

„Proč?“ ozval se Bergstrom a trochu narovnal pokleslá ramena.

„Protože… byli bohatí.“

„Takže vy nemáte ani tušení o tom, co ti tři pánové udělali vaší sestře na golfovém hřišti v září roku 1990? Jeden měsíc předtím, než se pokusila o třetí sebevraždu a byla potom hospitalizovaná v léčebně?“

„Krucinál, co mi to tu naznačujete!“

Gusten Bergstrom se rozčileně zvedl a hledal něco, čeho by se mohl zachytit. Nic takového tam ale nebylo a jeho prsty sáhly do prázdna.

„To trio se tehdy pokusilo vaši sestru znásilnit.“

Bergstromovy prsty se přestaly hýbat a znovu se zdálo, že tento podvyživený počítačový člověk nabírá dech. Stál tiše v nevětraném jednopokojovém bytě uprostřed slunečního paprsku, v němž poletoval drobný prach. Jeho postava slunce stínila a vyzařovala obrovskou bolest.

„Kdybych to věděl,“ řekl zřetelně, „zabil bych je. Ale už tenkrát, ne až teď.“

„Ale vy jste to nevěděl?“

„Ne,“ řekl sklesle a sedl si. Hned ale znovu vyskočil a opět stál v záři podvečerního slunce, které sem pronikalo ze Starého města.

„Už to chápu. Teď všemu rozumím.“

„Čemu rozumíte?“

„To Lotta! To ona sama se pomstila! Na několik dní sem dosáhla z říše mrtvých. A potom se tam znovu vrátila.“

Bergstróm ve velkém vzrušení popošel ke knihovně a mával starou knihou.

„Znáte Erínye?“ zeptal se, aniž by čekal na odpověď. Stejně by žádnou nedostal.

„Podle řecké mytologie to jsou bohyně pomsty, strašlivé bytosti, ale současně i ochranitelské. Je to ruka nejvyšší spravedlnosti, mystická personifikace svědomí. Svou oběť pronásledují ve dne v noci, tak dlouho, dokud se pod ní neotevře hrob. Kousek vám přečtu: V podstatě je Erínye vraždící duch, který, když není jiný mstitel, vezme odplatu do vlastních rukou, neúprosně a neúplatné.“

Vyzývavě hleděl na Hjelma, který mlčel. Byl na chvíli fascinován Begstromovou myšlenkou. Podobnost byla opravdu nápadná. Vrah mizící bez nejmenší stopy. Božský mstitel z říše mrtvých.

Až pomyšlení na kazašskou kulku v jedné zdi v Djursholmu ho znovu vrátilo do reality.

„Bohyně pomsty měla možná skutečného prostředníka, který to provedl. Víte, jestli se někomu zmínila o té události?“

„Byli jsme jen spolu, my dva, copak to nechápete? Jen já a ona, Gusten a Lotta.“

„Otec, matka nebo někdo v nemocnici?“

„Otec? To by bylo hodně směšný!“ zasmál se. „A matka? Němá, hluchá a slepá? Nebo někdo v blázinci? Tam, kde všichni celý den sedí a jen si melou to svý? Ne ne! Tam byste chtěl hledat chladnokrevnýho vraha?“

Hjelm cítil, že je načase odejít a nechat Gustena v klidu s jeho deformovaným a deformujícím žalem.

Cítil to jako malé vítězství.

Několik příštích dní Hjelm ověřoval stopu z golfového hřiště.

Zajel si do psychiatrické léčebny a mluvil s personálem, rád by našel Lottiny přátele. Žádní nebyli. Jediný, kdo tam pracoval už za jejího pobytu, ošetřovatel tvrdý jako kámen, si ji pamatoval jako extrémně osamělou a uzavřenou, absolutní introvertku. Jediný, komu by mohla být schopna něco o sobě povědět, byl nepochybně její bratr, a to zjevně neudělala. V jiném případě by to byl ten nejlepší herec, jakého kdy Hjelm spatřil. Takže se znovu zaměřil na rodinu Leny Hanssonové a její přátele. Přineslo to stejně málo. Zřejmě si skutečně nechala za mlčení zaplatit. Jedinou možností, která zbývala, už by mohl být jen najatý vrah, ale takovou eventualitu si zatím nechal v záloze.

Ve stejné době byl jako svědek předvolán k soudu, kde se projednával případ Dritěra Frakully. Na to se vůbec netěšil. Několik týdnů poté, co Frakulla držel rukojmí v úřadu pro vystěhovalce, se změnil charakter přistěhovalecké politiky. Několik stovek rodin kosovských Albánců, kterým hrozilo vypovězení, teď mohlo zůstat a bylo by se to týkalo i jeho rodiny. Po trestném činu bude ale ze země vypovězen okamžitě, jakmile si odsedl trest. Jeho pokus o záchranu rodiny tedy dopadl úplně opačně. Ironií osudu se do toho namočil i Hjelm.

Byl v soudní síni a svědčil. Snažil se být co nejvěcnější. Podařilo se mu ignorovat tisk, který ho pronásledoval před i po procesu, ale nemohl se vyhnout temnému pohledu Frakullových očí. Měl dosud paži v šátku a po celou dobu se na něho díval. Nebyl to obviňující pohled, spíše zlomený. Přesto se Hjelm nemohl zbavit pocitu viny, kterou patrně pociťoval jen on. Zdálo se mu, že Frakullovi nevadí, že po něm střelil, ale to, že ho nezastřelil. V takovém případě by jeho rodina zůstala ve Švédsku, zatímco takhle budou muset s ním, jakmile vyjde z vězení.

Byl to nepříjemný pocit, který brzdil každé jeho slovo a každou odpověď na žalobcovy i obhájcovy otázky. Frakullův úřední obhájce byl blazeovaný starý právník, který mu dával správné otázky: proč nečekal na speciální jednotku, proč případ nevyšetřovala sekce pro interní záležitosti. Zjevně se Bruunovi, Hultinovi a Mornerovi podařilo všechny stopy po Grundstromových a Mártenssonových výsleších zahladit. Přesto výpady advokáta byly ničím ve srovnání s Frakullovým vyčítavým pohledem.

Když konečně odcházel ze svědeckého místa a procházel sálem mezi lavicemi, setkal se s pohledem malého chlapce. Byl přesně stejný jako otcův.

Hezkou chvíli se potom nemohl zabrat do práce.

O několik dní později se při ranní schůzce objevil v Bojové centrále Viggo Norlander. Byl ještě pořád na nemocenské a přikulhal se na berlích. Vypadal docela krotce, ale obličej měl pohaslý. Ruce měl ovinuté obinadly. Všichni ho srdečně vítali a Kerstin Holmová doběhla pro kytici, na kterou se všichni složili a právě ten večer mu chtěli donést. Vypadal velice dojatě a pak usedl na svou židli.

Byla prázdná. Nikdo ho nenahradil.

Celou dobu, když ležel v nemocnici v Tallinnu a potom i doma, byl přesvědčený, že ho Hultin z vyšetřování odvolá a že ho dokonce bude vyslýchat někdo z vnitřních záležitostí. Když klesl na židli a pochopil, že mu bylo… odpuštěno, rozplakal se.

Vypadal jako zlomený člověk. Všichni uvažovali, jestli se znovu dokáže vzchopit, ale když mu uviděli slzy v očích, pochopili, že plakal radostí.

Čím více se znali, tím méně si rozuměli, což tak bývá.

Když odcházeli z Bojové centrály, zahlédl Hjelm koutkem oka, že Soderstedt šel přímo k němu, objal ho kolem ramen a něco mu řekl. Viggo se hlasitě a srdečně zasmál.

Nic nového si však při poradě neřekli, nic nového se nepřihodilo.

Pracovali teď spíš s hypotézou, že vlna vražd už skončila a že šlo pouze o tři známé oběti.

Mýlili se.

19.

Nevlídný kouř ulehl, stoupající pach zmizel. Muž se konečně klidně sesunul k zemi. Tentokrát to trvalo dost dlouho.

Byl to hodně dlouhý den.

Teď je noc.

V obývacím pokoji pokročila noc.

Když pokoj zaplnily první tóny piana, seděl na gauči a muže na zemi pozoroval. Tóny přebíhají nahoru a dolů, dopředu a dozadu, vstoupí saxofon a doprovází klavír. Stejné kroky, stejná malá promenáda.

Když se saxofon ztiší a piano rozšíří zdánlivě lhostejné akordy v pozadí, vypadá to, jako by se muž na zemi pohnul. Na několik okamžiků zazní buben, a když saxofon zacvrliká hezký kousek mimo tóninu, zdá se, že se muž zvedá na nohy a naklání se do prázdné místnosti. Saxofon naráží, seká, propracovává se stále rychleji. Z

mužovy hlavy se řine krev. Představí si ránu pěstí přímo na žaludek, a když piano ztichne, udeří ještě tvrději do prázdna.

Je to jako pantomima, svérázný tanec smrti.

Kopanec do kolenou.

Saxofon štěbetá vysoko, stále rychleji. Druhé kopnutí míří mezi nohy.

Tak to vyžaduje choreografie. Každý úder, každé kopnutí do těla v temném pokoji je předem určeno a je namířeno na přesné místo.

Viděl to už mnohokrát.

V okamžiku, kdy se začíná ozývat potlesk, udeří pěstí. Obecenstvo tiše šumí, klavír ho přehlušuje nešikovnými kroky, uvolňuje se. Čím svobodnější procházka, tím krásnější. Je si jist, že je to nádhera.

Je to jako počítat kopance. Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát.

Piano tiše zpívá.

Prázdný pokoj už neexistuje.

Zmizí basa, klavír se prochází jako na samém začátku.

Venkovní dveře v hale se otevřou.

„Tati?“ volá dívčí hlas.

Mrtvý muž opět leží. Tak jako předtím.

Vyběhl z pokoje, z domu, ze zahrady.

Je už tak daleko, že neuslyší zoufalý výkřik.

Proto tak utíká.

20.

Gunnar Nyberg se vysoukal ze svého se stálou nadějí zachovávaného dvoulůžka ve třípokojovém bytě v Nacce. Viggo Norlander se skulil z nepohodlného kempinkového lehátka, na kterém si ustlal u sebe na Banérské ulici. Kerstin Holmová se zvedla z matrace na zemi u bývalé snoubenky svého bývalého snoubence v jejím malém bytě v Brandbergenu. Jorge Chavez se vymrštil z malého rozkládacího stolu v pokoji ubytovny, na kterém usnul s plnou sklenicí vína v ruce a hlavou mezi zbytky jídla. Arto Sodersted se na křesle posadil a odložil brýle na čtení. A Paul Hjelm se vyhrabal z nepříjemně prázdné široké postele v řadovém domku v Norsborgu.

Jan-Olov Hultin už vypadal poněkud opotřebovaně. Čekal na ně v kuchyni vily v Rosundě, v Saltsjobadenu.

Poslední se přihrnul Chavez a vypadal nestydatě svěže, noční květina v černočerné májové noci.

„Zatraceně, ty ses stačil osprchovat?“ zeptal se Hjelm s pořádným džberem kávy v ruce.

„Ani se neptej,“ opáčil se stisknutými zuby Chavez. „O koho jde?“

„Nakoukl jsi tam?“

„Vypadá to jako vždycky. Technici už začali?“

„Já jsem zavolal dřív vás než techniky, abyste to viděli od začátku. Zase dvě střely do hlavy?“

Několik z nich přikývlo.

„Střely zůstaly ve zdi,“ poznamenal Sóderstedt.

Hultin přikývl a začal: „Teď máme něco, do čeho se musíme zakousnout. Jiný druh společenské smetánky. Jmenuje se Enar Brandberg a je od posledních voleb poslanec. Předtím byl generálním ředitelem nějakého menšího státního podniku.“

„Všeobecného ředitelského fondu,“ upřesnil Sóderstedt. „Ve skutečnosti to nebyl státní podnik, ale něco skoro takového. A potom poslancoval za Lidovou stranu.“

Hultin na něho zběžně pohlédl a pokračoval: „Dcera Helena, osmnáctiletá, se vrátila domů několik minut po jedné, tedy asi před třičtvrtě hodinou. Slyšela v obývacím pokoji hrát jazz a připadlo jí to divné, protože otec vůbec nikdy hudbu neposlouchal. Vešla do pokoje a zahlédla vlající záclonu v otevřeném okně a za ní uviděla černý stín, který nedokázala popsat, jak divoce přebíhá přes trávník a ven na ulici. Šla ke stereu a roztržitě ho vypnula. Teprve potom zahlédla na zemi otce a začala tak strašně křičet, že tam během několika minut přiběhli sousedi. Hornlundovi mají stejně starou dceru, jako je Helena, a jsou to nejlepší kamarádky. Helena byla v těžkém šoku a nešlo z ní dostat rozumné slovo, takže nejvíc toho vím právě od těch sousedů. Její matka zemřela vloni na rakovinu a sousedi Helenu odvezli do nemocnice. Byl jsem se tak trochu podívat venku a vypadá to, že na zahradě zůstaly nějaké stopy.“

„Takže konečně něco budeme mít,“ řekl Chavez.

„Erínye se opět vtělily,“ ozval se Hjelm.

Všichni se na něho zahleděli a Sóderstedt pozvedl levé obočí a nebyl schopen slova.

„Dobře,“ uzavřel to Hultin jako obvykle. „Tentokrát nám ve zdi zůstaly obě střely a spousta otisků bot. Ale především máme ty kazety.“

„Kazety?“ překvapila se Kerstin.

„Hudba. Jazz. V magnetofonu je zasunutá kazeta, která nepochybně patří vrahovi. V žádném případě nepatří rodině. Nikdo u nich neposlouchal jazz, a hudba hrála, když dcera přišla domů.

Zřejmě tam v tom okamžiku byl vrah, který se zřejmě po vraždě usadí na gauč a poslouchá muziku. Protože Helena přístroj vypnula, nevíme, co si právě hrál, ale protože je vás ve skupině několik, kteří posloucháte hudbu, třeba tam něco objevíte. Je to také důvod, proč jsem čekal, než zavolám technikům. Máme asi dvacet minut, potom nás z pokoje vyhodí.“

„Já toho o jazzu moc nevím,“ ozval se Gunnar Nyberg.

Vešli do pokoje a překročili ležící tělo. S navlečenými gumovými rukavicemi pustil Hultin magnetofonovou kazetu od začátku. Už po třech, čtyřech tónech piana, než začalo vlastní putování po klaviatuře, se ozvaly najednou dva hlasy: „Misterioso“.

Kerstin Holmová a Jorge Chavez se na sebe překvapeně podívali.

Hultin ho zastavil.

„Jeden po druhém,“ řekl neutrálně a úspěšně ignoroval fakt, že dva ze sedmi v jejich Skupině A měli rádi jazz.

„Je to dobrej standard,“ ozval se Chavez poté, co se pohledem domluvil s Kerstin. „Thelonious Monk Quartet. Monk hraje na piano, Jonny Griffin tenorsaxofon, Ahmed Abdul Malik bas a jak se to jen jmenuje ten trumpetista?“

„Roy Haynes,“ doplnila ho Kerstin

„Jo, přesně tak,“ řekl Chavez. „Je to začátek Misteriosa, šestej a poslední kousek na originálu, jestli si to dobře pamatuju. Deset jedenáct minut dlouhej. Úžasná hra Griffinova saxofonu a Monk ve vrcholné formě. Složil to jako obvykle sám Monk. Co bych tak ještě dodal?“

Ozvala se i Kerstin: „Nahrávky pocházejí z magickýho letního večera v klubu klasickýho jazzu Five Spot Café v New Yorku. Na cédéčku je přidáno několik dřívějších nahrávek ze stejného léta. Ta první je taky dobrý standard, Round Midnight. Můžeme si poslechnout, jestli je to cédéčko nebo originální deska, kterou si nahrál náš muž. Jestli to je cédéčko, bylo by tam Round Midnight hned po Misteriosu, jinak nic dalšího.“

Přehrála kazetu tam, kde Mysterioso končilo promenádou piana a saxofonu. Po šumu a potlesku se objevila nová melodie, značně chaotičtější, extatická, jakoby nalezená v okamžiku inspirace. Málem to ani není melodie, napadlo Hjelma a cítil se strašně nevzdělaně.

Saxofon a piano do sebe bodalo a tvořilo něco, co byl skutečný objev nebo čistý chaos. Nemohl poznat, o co z toho jde.

„Ne,“ ozval se Chavez. „To určitě není Round Midnight.“

„To je divný, nikdy jsem to neslyšela,“ poznamenala Kerstin.

„Co to znamená?“ zeptal se Hultin.

„Třeba tam nahrál něco úplně jinýho,“ ozval se pochybovačně Chavez.

„Ale musí to být Monk,“ rozhodla Holmová. „Ty tóny, ruce na klávesách leží těsně vedle sebe.“

„Připadá mi to jako okamžitý pokračování,“ řekl Hjelm a čekal povzdechy od expertů. „Mezitím nebyla žádná pauza.“

„Skutečně nebyla,“ řekl překvapeně Chavez. „Buďto náš muž umí skvěle mixovat, nebo…“

„Nebo taky,“ skočila mu do řeči Kerstin, „je to naprosto unikátní nahrávka.“

„Sakra, jak to, že o tom tolik víte?“ zeptal se Hjelm.

„Víš, co jazzoví muzikanti říkají?“ řekla Kerstin: „ Those, who talk, don’know, those know, don’t talk.“

„Já mám krajana, tedy z Chile,“ ozval se Chavez, a to bylo poprvé, co ho Hjelm slyšet promluvit o svém původu, „a ten je fakt expert na zvláštní jazzový nahrávky. Má malej obchůdek s deskama v Rinkeby. Mohli bychom tam zítra zajet.“

Hultin to měl okamžitě naplánované.

„Dobře. Protože je to zatím naše nejlepší stopa, zajedete tam vy tři, Holmová, Chavez a Hjelm. Ale až se od něho něco dozvíte, vrátíš se ke své stopě ve správní radě, Chavezi. Asi jsou naše nejlepší možnosti právě tam. I když třeba tahle vražda obrátí naruby naše obchodní stopy,“ řekl Soderstedtovi, který rozhodně nevypadal zklamaně. „Možná že se Pettersson a Florénová vrátí zpátky na finanční. Uvidíme. Arto, ty přirozeně ověříš, jestli mezi těmi čtyřmi zavražděnými neexistovala nějaká obchodní souvislost. Mám ale pocit, že tentokrát máme co dělat s jiným druhem oběti. Jinak pokračujeme jako dosud. Nyberg bude dál rozhazovat sítě v podsvětí.

Ty, Norlandere, pokud jsi už schopen pracovat, pokračuj v mafiánské stopě, jako by se nic nestalo.“

Norlander přesvědčivě přikývl. Hultin ještě dodal. „Ta nejdůležitější otázka je jasná: proč znovu začal a proč až po měsíci?“

„Co ta kazeta?“ ozval se Hjelm místo odpovědi. „Nemůžeme ji tu nechat, aby na ní technici seděli celý týdny. A aby něco uniklo do tisku.“

Hultin kazetu vytáhl z magnetofonu. Chvíli ji držel v ruce a zvažoval možnosti i rizika. Pak ji podal Kerstin.

„Jestli našeho muže známe dost dobře, tak na ní nezůstal žádnej otisk. Vypadá jako naprosto běžnej starší typ.“

Hjelm, Chavez a Holmová se na něj podívali a Chavez přikývl.

Hultin si povzdechl a podal jim ho. „Hezky se mi o ni starejte.“

21.

Misterioso si přehrávali pořád dokola, jako by jim mělo přinést proroctví.

„Spali jste v noci?“ zeptal se Chavez. Seděli v Hjelmově služební mazdě, Paul za volantem, Kerstin vedle něho a Chavez se tlačil mezi ně ze zadního sedadla.

Oba mu odpověděli jen očima, které se snažili udržet otevřené, ale současně do nich nechtěli vpustit obtížné letní slunce, ale to nebylo možné.

Bylo 18. května.

„Monk by se obrátil v hrobě, kdyby věděl, že jeho nádherná hudba někoho inspirovala k sériovým vraždám,“ podotkl Chavez, aniž by zněl příliš smutně. Měli stopu, konečně!

Ani tentokrát nedostal z předních sedadel žádnou odpověď, což mu ale nijak nevadilo.

„V noci jsem seděl v práci a prošel jsem si znovu všechny správní rady. Myslím si, že existují čtyři možné stopy. Nejjasnější je Sydbank, kde během krátký doby v roce 1990 seděli ve správní radě všichni čtyři. Ale možná ještě zajímavější je to, že Enar Brandberg pracoval současně s Daggfeldtem a Carlbergerem v roce 1991 v řízení mediálního podniku Lovisedal, kterej má v současnosti problémy s činností ‚ochránců‘ Viktora X, GrimeBear, vy zabedněný hlavy. To by bylo v případě, že bychom Strand-Juléna pokládali za falešnou stopu. Když bychom si naopak mysleli, že náš vrah chtěl naznačit falešnou stopu právě teď, s Brandbergem, zůstal by nám přirozeně Ericsson a Mebab.“

Ani teď se nedočkal odpovědi, ale jeho nadšení to znovu nezmenšilo.

„Jsem si jistý, že Hultin má pravdu, když hledá klíč k naší hádance v některý z těch správních rad.“

Auto zastavilo na červenou před nájezdem z Ulvsundské ulice na dálnici E18. Dlouho po dálnici nejeli.

„Zahni u pumpy,“ řekl Chavez. „Zaparkujeme na konci Rinkebský aleje a přejdeme přes náměstí. Potřebuju si koupit trochu čerstvýho česneku.“

„Vypadáš nějak bujaře.“

„Je to jedinej způsob, jak se udržet vzhůru,“ mínil Chavez.

V letním slunci přešli přes živé náměstí. Stály tam Stánky s různou zeleninou a ovocem, jaké člověk v normální prodejně potravin neuvidí. Hjelm pomyslel na obsah zakázaných látek v zahraničních produktech ve srovnání se švédskými a v barevném shluku lidí si připadal šedivý a jako bez života.

Chavez si koupil svazek česneku a mával s ním před Hjelmovým obličejem.

„Z přední Asie,“ pokoušel ho.

Hjelm, který měl pocit, že usne už během chůze, se nechal zlákat.

Prošli několik bloků směrem k srdci Rinkeby. Krámek byl o půl patra níž v jednom z domů, které vypadaly úplně stejně, bez výrazného vývěsního štítu, ale se silně špinavými okny. Byl nečekaně velký a skoro plný. Lidi všeho druhu stáli kolem polic s nekonečnými řadami cédéček ze všech koutů světa. Hrozen různě zbarvených mladíků, které spojovaly pytlovité kalhoty a čepice s kšilty dozadu, přehrabával v rohu hip-hop. U pultu seděl tmavý asi padesátiletý indián a piloval si nehty.

„Alberto,“ zavolal Chavez a šel se s ním obejmout.

„Jorge, Jorge,“ vykřikoval obrovský muž, když se dobrou půlminutu objímali, a sypal ze sebe extrémně rychlé španělské fráze.

Hjelm rozeznal jméno města Skóvde a slyšel Jorgeho namítnout „ne, Sundsval“. Potom Chavez ukázal na své kolegy. Kerstin byla právě na kolenou a hrabala se v hromadě gregoriánských chorálů. Dostala ze sebe několik slov pomalou španělštinou. Indián se nahlas smál, Hjelm se na něho usmíval a napadlo ho, že ten zvláštní pach, který ho praštil do nosu, když vstoupili, nebyl nic než kadidlo.

„Pojďte,“ Alberto pozval Hjelma a Holmovou a pokračoval pomaleji, ale korektně švédsky. „Půjdeme na nejposvátnější místo.“

Vešli do malé temné místnosti s vynikajícím hudebním vybavením.

„Víte, že Jorge je jeden z nejpřednějších švédsko-chilských jazzových basistů?“ zeptal se Alberto ze tmy.

„Esto son chorradas!“ volal vesele Chavez a vstoupil za nimi.

„Jojo, co je pravda, to je pravda,“ smál se hlasitě Alberto.

„Půjčíte mi tu kazetu?“

Kerstin Holmová vešla do místnosti poslední. Držela v ruce tři cédéčka, ale nakonec se jí podařilo kazetu vytáhnout z kabelky.

„Necháte obchod bez dozoru?“ zeptala se udiveně.

„Mně nikdo nic neukradne,“ zasmál se ve tmě Alberto a nasadil pásek do magnetofonu.

Byli skoro na konci Misteriosa. „Je to dost špatná kvalita,“

pokračoval. „Určitě je to dvakrát nebo třikrát zkopírované. Sotva z cédéčka. Není tam taky to typické klapnutí. Zřejmě byla předlohou klasická cívka z padesátých let.“

„Teď to přijde,“ ozval se Chavez, když zaslechli aplaus a šum.

Potom začaly ty divoké improvizace. Viděli Albertův obličej zářit ve tmě.

„Aaahhh,“ ozval se a začal mluvit rychlou španělštinou.

„Mluv švédsky,“ napomenul ho Chavez.

„Promiňte, ovšem. Je to velice velice neobyčejné. Ani já to nemám. Počkejte, ať si to poslechnu celé.“

Tři minuty, sotva déle, trval chaos, který se nakonec trochu zklidnil. Jako by se sami hudebníci nakonec shodli na formě.

Bylo to hodně divné, a chápal to i Hjelm, slyšet vlnící se kličky a pasáže, které se setkávaly a spojovaly a rozpouštěly.

Alberto si odkašlal a pásek zastavil.

„Misterioso nahrál producent a Monkův obdivovatel Orrin Keepnews a technik Ray Fowler po jeho smrti. Bylo to o magický noci sedmého srpna 1958 na Five Spot Café v New Yorku. Na to cédéčko Keepnews přidal několik nepochopených melodií z dřívější nahrávky na Riverside devátého července. Tady nejsou. Tohle je nějaká drobnější věc, o který se mluvilo, ale nikdy jsem ji neslyšel.

Říká se, že to vzniklo tehdy, když Ray Fowler v opilosti zaspal, když měl vypnout magnetofon. Taky to nemusí být pravda. Ale ta improvizace se opravdu jmenuje po něm, Risky. Ani Keepnews, ani Monk se nestarali o to, aby to nahráli na desku, a není to ani zahrnuté v souboru jeho díla, The Complete Riverside Recordings. Byla to taková magická věcička, která se sice narodila, ale hned zase umřela.

To si aspoň oni sami mysleli. Ale teď slyšíme, že to tak není. Někdo ji někde vyhrabal a zkopíroval.“

„Kde a kdy jste o tom slyšel?“ zeptal se Hjelm.

„V polovině osmdesátých let mi někdo nabídl kopii. Tehdy byl ve Švédsku jeden americkej jazzovej muzikant. Jenomže za to chtěl tisíc dolarů, a to jsem si nemohl dovolit.“

„Kdo to byl?“ ozval se Chavez.

„Ty ho znáš, Jorge. Hrál jsi před pár lety s ním. Jim Barth Richards.“

„Tenorista?“

„Ano. Bílej Jim. Bělejšího jazzmana jsem v životě neviděl. Zůstal ve Švédsku. Když jsme se před pár lety setkali, tak mi vysvětlil, že je tu lepší péče. Přibližně každý druhý měsíc musí na odvykačku. To ho vždycky postaví na nohy. Nevím, jestli teď někde hraje, nebo je na terapii.“

Poděkovali Albertovi, dostali zpátky magnetofonovou kazetu a chystali se vyjít, když na ně zavolal ze tmy: „Kopii za cédéčka!“

Kerstin Holmová si uvědomila, že v ruce drží gregoriánskou hudbu. Úplně na to zapomněla.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Chavez v okamžiku, kdy Hjelm mínil zaprotestovat.

Alberto se zasmál a vytáhl cédéčko. „Už to mám,“ usmál se široce.

Jim Barth Richards měl skutečně tu nejbělejší kůži, jakou kdy Hjelm viděl. Našli ho obstojně střízlivého ve stylové garsonce na Starém městě. Bylo mu kolem padesáti a vlasy měl stejně bílé jako pleť. Ležel na zemi na matraci v krátkých kalhotách a tričku.

„Jistě jste slyšel mluvit o nový jazzové škole v USA,“ řekl Chavez. „Antisamodestruktivní. Bratři Maršálové a další, ještě radikálnější pánové. Nemyslíš, že je na čase vysrat se na mýtus o outsiderech?“

„Tradicionalisti,“ odplivl si Richards americkou švédštinou.

„Myslej si, že udělaj muziku, když nadřou celou přiblblou historii.

Jako by to byl předmět ve škole. Where does their fucking pain come from! Books? Fucking motheťs boys! Those who talk don’t know, those who know don’t talk.“

Hjelm a Kerstin na sebe rychle pohlédli.

„Udělaj něco novýho tak, že můžou všechno,“ trval na svém Chavez. „To není tak divný. Uměj každej motiv, každou malou pasáž, všechno z historie jazzu. V tom najdou celou sílu i celou bolest, kterou potřebujou. Použijou každou vaši vymoženost, a nebudou dělat vaše chyby. Je to prostě novej přístup k umění.“

„To je absolutně starej postoj!“ Richard stěží ovládal vztek.

„Takovej, na kterej jsem se vysral. A vy byste ho chtěli zpátky. Jsem rád, že jsme spolu nikdy nehráli, Jorge.“

„To právě vy se opakujete, protože si nepamatujete vlastní minulost. Věříte, že jste objevili něco novýho jenom proto, že jste furt tak zfetovaný, že nevidíte, co už jste udělali. Osobní unikátní výraz je jenom samý opakování, podvod nejhoršího druhu. Něco novýho můžete udělat jenom tak, že víte, co už vzniklo. Teprve pak jde mluvit o novým začátku. Novej rozbřesk, kterej v sobě nese svítání.“

„Teoretický blbosti,“ mínil Jim White. „ Idl he pain comes from in here!“

Uhodil se do kostnatých prsou, na kterých pod špinavým tričkem šlo rozeznat každé žebro. „You can never replace the direct feeling!“

„Právě o to jde!“ zakřičel Jorge a chodil sem tam po špinavé místnosti. „Tam nic nepramení. Nebereš to ze srdce. Bolest se vyjadřuje formou. To je jen to, že to nevidíte. Zaměňujete feťáckej rauš za city a furt objevujete dávno objevený a pokaždý tomu věříte.“

Hjelm si začal dělat starost, že je White Jim co nevidět vyhodí.

Rozhodně hrozilo riziko, že se to stane co nejdřív. Ale místo toho se Jim Barth Richards posadil na matraci, hlasitě si odříhl a plácl rukou vedle sebe. „Sit down, for Goďs saké!“

Jorge si sedl, sáhl po láhvi whisky, kterou White Jim odněkud vykouzlil, a dal si pořádný doušek.

„Ty jsi měl vsadit na muziku,“ řekl mu White Jim. „Neměl z tebe být takovej…“ ukázal na Hjelma a Holmovou. „Tyto bereš moc vážně.“

„Oni znaj hudbu víc než ty,“ řekl Chavez. Oba se dlouho srdečně smáli. Hjelm nic nechápal.

Kerstin se klidně ozvala: „Například známe nahrávku Monka, Griffina, Malika a Hayneho, jejich malou improvizaci Risky, kterou jste se před deseti lety pokusil prodat.“

White Jim na ni hleděl s otevřenými ústy a pak se začal strašně smát.

„To jste tedy po takový věci pátrali hezky dlouho, to musím říct!

AU the priorities in their right places. Tři fízlové na jednu starou nahrávku! I’m deeply honoured, people!“

„Nejsme tu kvůli tomu, abychom vás zavřeli. Jen se chceme něco dozvědět o vašich zákaznících.“

„Není moc těch, co nakupujou, však to znáte. Když mě sem v polovině sedmdesátých let Red Mitchell bral, slyšel jsem, že jste sice málo obydlená země u ledovýho moře, ale že tu je hodně milovníků jazzu. Zkopíroval jsem, co šlo, i spoustu originálnich nahrávek. Byl jsem mladej, nadšenej a blbej. Říkal mi, že existuje spousta materiálu z dob Five Spot, jako třeba Round Midnight a Evidence a Risky a další. Většina je už venku, producent Keepnews potřeboval prachy.

Ale Risky a několik dalších jsou mý děti. Ty nejsou venku. Měl jsem asi deset takovejch kapel ze Států a chtěl jsem je postupně pouštět.

Ta nahrávka Risky byla jedna z posledních, asi z roku 85 nebo 86. To už jsem viděl, jaký mí zákazníci skutečně jsou. Víc než nějakých pět nemohlo zaplatit. Bylo to ilegální. Neměl jsem práva. Ostatně několik jsem si jich ještě nechal na starý kolena.“

„Znamená to, že máte adresy těch, kdo si koupili kopie Riskyho skupiny?“ zeptala se cílevědomě Kerstin.

„Jasně. Od začátku osmdesátých let to byli furt ty samý.

Milovníci jazzu – možná. Milovníci kuriozit – jasně. Jestli je nechcete zavřít, tak vám ty adresy dám. Dva jsou ze Stockholmu, dva z Goteborgu a jeden z Malmo. Někde tady mám malej žlutej zápisník…“

Začali prohledávat Richardův nechutný brloh, který mu sloužil za obydlí. Odkládali nejpodivnější věci, jako třeba usušenou hadí hlavu, která se v Hjelmových rukou rozsypala na prach, špinavé prádlo, krabici od bot s polskými bankovkami, další špinavé prádlo, hromady finských pornografických časopisů, kde byl na pohlavních orgánech černý přetisk, ještě více špinavého prádla, nože na házení, neuvěřitelně mnoho dalšího špinavého prádla, všude kolem hromady účtenek za pivo, elpíčko bez obalu, ale s podpisem Billa Evanse vrytým přímo přes drážky.

„Proč si schováváš účtenky z hospody?“ zeptal se Chavez a zpod několika nechutně špinavých spodků vytáhl žlutý notýsek.

„Kvůli daním,“ vysvětlil White Jim.

Chavez opsal jména a adresy na jednu z účtenek a podal zápisník Jimovi. Ten ho odhodil přes pokoj, silně si odříhl a okamžitě vsedě usnul. Chavez s Holmovou ho položili a přikryli dekou.

„Je to velkej muzikant,“ poznamenal Jorge, když vyšli na slunce.

Kerstin přikývla.

Hjelm nevěděl, co si má myslet.

Chavez se jen nerad vrátil na policii. Hjelm vysadil Kerstin na té bližší adrese, kterou měli od White Jima, a sám pokračoval na vzdálenější.

Kerstin navštívila penzionovaného majora Erika Rádholma na Linnéově ulici. Byl to vyšší distingovaný muž středního věku, jehož vášeň pro jazzové nahrávky byla naprosto monumentální. Vypadal, jak to později Holmová popsala, jako muž, pro kterého je rytmus to co takt. Ale tak to nebylo. Měl enormní sbírku ilegálních pirátských nahrávek z nejpodivnějších i nepatrných klubů, od Karelie po Ghanu.

Nejdřív se nechtěl přiznat k něčemu, co by se dalo vyložit jako nezákonné. Ale Kerstin ho pomocí tajné metody dostala až k tomu, že jí s velkou dávkou hrdosti ukázal svou impozantní kolekci, ukrytou za odsouvací knihovnou. Přísahal jí, že nikdy ani nepomyslel na to, aby z některé unikátní nahrávky pořídil kopii. Kerstin tak viděla a posléze i slyšela jeho exempláře Jimiho Bartha – Richardův Risky-band. Zůstala u něj přes dvě hodiny a slyšela Lestera Younga v Salcburku a Kennyho Clarka v hudiksvallském hotelu.

Paul Hjelm jel do Mársty a navštívil těžce postiženého Rogera Palmberga, kterého kdysi přejel norlandský rychlík. Ne zcela dobrovolně, jak sám podotkl prostřednictvím mluvícího aparátu. To jediné, co mu fungovalo, byl sluch, ale o to perfektněji. Poslouchali spolu nahrávky Risky a Roger Palmberg mu vysvětloval každý tón.

To, co se v tom kterém okamžiku dělo a proč to tak bylo. Hjelma to úplně očarovalo. Pochyboval o výroku Those who talk dorťt know, those who know dorťt talk. V tom rozbitém těle byl totiž nejsubtilnější posluchač, s jakým se kdy setkal. Nejen pokud šlo o hudbu, ale i o naslouchání vůbec. Jeho pozornost přiměla Hjelma, že mu vyprávěl o jejich případu. Palmberg si myslel, že ta stopa magnetofonové nahrávky je úžasně zajímavá a přísahal, že on sám je nevinný, a na oplátku mu Hjelm slíbil, že mu všechno poví, až případ bude vyřešený. Palmbergův vlastní pásek dosud nikdo na světě neslyšel, až teď. Bez obalu také připustil, že je to proto, že ho nikdy nikdo nenavštíví. Byl to absolutně osamělý člověk a tomu se přizpůsobil. Veškerou pozornost věnoval hudbě. Poslechli si spolu několik skvělých nahrávek s Jimem Barthem Richardem z konce šedesátých let a Hjelm začal chápat, koho dnes na Starém městě navštívili. Když se nakonec s Rogerem Palmbergem rozloučil v jeho jakžtakž přizpůsobeném invalidním bytě, cítil, že na druhé straně města má přítele.

22.

Paul Hjelm zvyšoval tempo, jakmile zavětřil stopu. Už neměl čas postávat před zrcadlem a pozorovat červené znaménko na tváři.

Žádný čas na pocity osamělosti v prázdném pokoji, na sledování trhliny ve svém manželství. Teď to tak bylo. Větření kolem magnetofonové kazety bylo dostatečně silné, aby přehlušilo všechny ostatní pachy.

Byl připraven odjet do Goteborgu a Malmo a vyhledat tři zbývající majitele pásky s nahrávkou improvizace Theloniouse Monka Risky v ceně tisíce dolarů. Hultin přijal jeho i Kerstinino tvrzení, že Rádholma i Palmgrena mohou vynechat. Ani jeden z nich nebyl vrahem a stejně tak nikomu nedali kopie nahrávky. Naproti tomu se všichni shodovali, že by vrahem mohl být někdo z tří zbývajících. Bývalý major Rádholm pyšně vyloučil možnost, že by mohl pro někoho pásek zkopírovat. Byla to zřejmě typická vlastnost tohoto typu jazzových fanatiků. Patrně skutečně mnoho zkopírovaných kopií neexistovalo.

Kerstin Holmová byla ochotná jet do jižního Švédská s Hjelmem.

Nejspíš se i její obzor hodně zúžil, napadlo Hjelma.

V tom přišel hovor z Dalaró.

Hjelm zvedl sluchátko a ve stresu odpověděl. Chavez ho pozoroval z druhé strany jejich stolu a viděl, že mu flíček na levé tváři silně vystoupil, zatím co zbytek obličeje zbledl. Během celého rozhovoru sám neřekl ani slovo, jen stál a byl křídově bílý.

Chavezovi připadalo, že skvrnka vypadá jako pulzující srdíčko. Když pak chtěl Hjelm zavěsit, nemohl se trefit do stojánku. Jorge čekal.

„Cilla mě opustila,“ řekl Paul tiše.

Jorge neřekl ani slovo, položil tužku na stůl.

„Volala mi z chaty. Nechce, abych za nimi v létě přijel. Chce mít čas na rozmyšlenou.“

Když Kerstin otevřela dveře, stáli tam dva muži v objetí. Tiše dveře zase zavřela.

V taxíku na letiště Arlandu se zeptala: „Zvládneš to?“

Hjelm ochable přikývl.

Zdálo se jí, že flíček na jeho bledé tváři vypadá jako pravoúhelník.

Nevzpomínala si, co to znamená.

V letadle mířícím na landvetterské letiště v Goteborgu začaly Hjelmovy tváře získávat zdravou barvu. Znaménko bylo méně výrazné, a Kerstin si najednou vzpomněla, co jí připomíná: vandráci ho kreslili na dům, ve kterém bydleli nepříjemní, bezohlední lidé.

I když právě teď už bylo hodně nezřetelné.

Hjelmův dojem ze světa po rozhovoru s Cillou na chvíli absurdně přerostl v pocit absolutního kolapsu, což bylo hodně nepříjemné. Za chvíli ale došlo k obranné reakci a Hjelm najednou úzkým průhledem zahlédl světlo na konci tunelu.

Z Landvetteru zavolal domů a dlouho mluvil s Tovou, co se vlastně stalo. S Dannem mluvil jen chvilku, ten měl zřejmě pocit, že všechno je jen otcova vina, včetně problémů jeho vlastního dospívání. Tově Cilla řekla, že tatínek a maminka si na čas musí od sebe odpočinout, to bylo všechno. Hjelm se jí to snažil vysvětlit, ale za chvíli si uvědomil, že všechno, co řekne, je jen klišé. Ptal se jí, jestli si vystačí několik dní sami a Tova se rozesmála a řekla, že to dělají už od té doby, co se matka přestěhovala do chatičky a on pracuje dnem i nocí.

Když pak stál se sluchátkem v ruce, došlo mu, že si to vůbec neuvědomil.

Spolu s Kerstin jeli za oběma majiteli kazety. První z nich bydlel poblíž Hagy v městské čtvrti Olivedal na Kastelské ulici, a když se konečně ke starému učiteli hudby Egonu Hasselgrenovi probojovali, měli stejný pocit jako předtím ve Stockholmu. On to rozhodně nebyl.

Dorazili pozdě odpoledne. Hasselgren bydlel v elegantním třípokojovém bytě. Slunce hřálo naplno a Goteborg se dusil pod příkrovem výfukových plynů. Korpulentní učitel jim otevřel v klasickém brnění. Šedé chlupy na mohutné hrudi se prodíraly velkými oky trička. V pozadí byl slyšet Thelonius Monk.

„52nd Street-theme,“ poznamenala Kerstin a otevřela tak nejen dveře, ale i srdce učitele hudby.

„Ano, koupil jsem si nahrávku s Monkem, kde je v závěru Risky, od White Jima. Inzeroval jednotlivé nahrávky z let 1957 až 1959 v nějakém odborném časopise, který vyšel někdy v osmdesátých letech. Ano, tu kazetu má stále. Ano, přehrával to svým studentům ve škole, ale těm se to nelíbilo. On s tím ale nepřestal a rok za rokem jim znovu hrál jazz z let 1957 až 1959, kdy vznikly nejúžasnější nahrávky celého dvacátého století. Žádný z jeho žáků o to nesměl přijít. Ne, nahrávky nikdy nekopíroval a nikdy by ho ani nenapadlo, aby to udělal.“

Poděkovali a šli. Když se pak obrátili zpět, viděli, že tlustý muž stojí u okna a zvědavě se za nimi dívá.

Příští adresa byla restaurace, ale ta už neexistovala. Hleděli přímo do mrtvých očí Arnolda Schwarzeneggra, které na ně zíraly výlohou obchodu s hudebními nosiči na místě bývalého občerstvení na Ankarské ulici kousek od náměstí Karla Johana.

„Jak moc se ve městě vyznáš?“ zeptal se Hjelm.

„Jsme ve špatný části,“ odpověděla.

Zavolala na svou bývalou policejní stanici na Fárgaredské ulici poblíž Odinské pláně.

Stála v telefonní budce a dlouho mluvila. Ven nebylo slyšet ani slovo. Viděl, že se rozzářila, rozesmála, i když němě, omluvně stáhla koutky úst, předvedla celý repertoár mimiky a gest, což nikdy předtím neviděl. Byla to hluboce atraktivní pantomima, pomyslel si, a cítil, že on stojí na druhé straně skleněné stěny.

„Guido z tý zavřený restaurace, jehož příjmení White Jim nevěděl, se jmenuje Guido Cassola,“ řekla mu bezvýrazně, když vyšla z telefonní budky. Měl pocit, že Kerstin je strohá jen k němu.

„Má novou, lepší restauraci víc v centru, na Kostelní ulici, která se jmenuje II Barone.“

„Je to daleko?“

„Ty jsi v Goteborgu nikdy nebyl?“

„Ne.“

„Kostelní ulice leží blízko Vallgravenu. V centru, jak říkají ve Stockholmu.“

„Je to daleko pěšky?“

„Ne. Cestou ti trochu povím o městě.“

Procházeli v soumraku městem. Navzdory hodně rušné dopravě a příliš špatnému vzduchu to byla hezká procházka. Za tu necelou hodinu se Hjelmův obzor bezbolestně trochu rozšířil. Byla to nesporně její zásluha. Kerstin byla ve svém živlu, průvodkyně v milovaném městě. Goteborg se stále silněji předváděl jako velice přívětivé město, i když Stockholm byl krásnější. Mluvili spolu prostřednictvím města. To, co mezi nimi stálo, pozvolna mizelo, když Kerstin vyprávěla a Hjelm se vyptával na Gathenhielmskou rezervaci a Masthuggský chrám, na Hagu a Železné náměstí, na Feskeský chrám a zvláštní budovu Sociálního úřadu na druhé straně Vallgravenu. Když procházeli Královským parkem a překřížili Vallgraven po malém mostě proti Královskému náměstí, vypravovala Kerstin o chrámu, a potom už byli na místě. Během celé procházky mezi nimi nezaznělo nic soukromého, přitom se mezi nimi ale něco osobně změnilo.

Vstoupili do II Barone. Bylo teprve krátce po šesté, ale podnik už byl plný lidí. Viděli náznaky ovzduší, panujícího v anglických pubech, přestože šlo o italskou restauraci. Zeptali se servírky na Guida Cassolu a ona jim ukázala cestu do kanceláře. Zaklepali a přišel jim otevřít sám Casolla.

Vypadal jako skutečný mafiánský bos, ale byl přívětivý a srdečný. Pozorně poslouchal, oč jim jde, a potom se ozval: „Seznámil jsem se s Jimi Barthem Richardsem, když někdy koncem sedmdesátých let u nás hrál. Řekl mi, že má nějaký nahrávky Monka na prodej a já jsem od něj začal nakupovat. Moc toho neprodával, řekl bych, že jen když byl ve velký‘ finanční tísni.

Celkově jsem od něho koupil čtyři nahrávky. Ta poslední byla právě ta, která vás zajímá. To bylo v létě pětaosmdesátýho roku.

Kolem půlnoci často pouštím trochu jazzu, Round Midnight, abych tak řekl, a to občas sáhnu po některý z těch nahrávek a dávám pozor, jestli někdo zareaguje.“

„A zjistil jste něco?“ zeptala se Holmová.

„Myslím si, že ne právě na Riskyho. Možná na něco jinýho.“

„Kopíroval jste někdy tu magnetofonovou kazetu?“

Guido Cassola se na chvíli zamyslel. Poškrábal se pod nosem.

„Když jsem měl Café Ricardo, byli jsme dva majitelé, každý z nás měl stejný zařízení. To druhý se jmenovalo Café Tregua a bylo o pár bloků dál. Všechno bylo na obou místech úplně stejný, to byl takovej reklamní trik, a pouštěli jsme taky stejnou hudbu. Jsem si prakticky jistej, že jsem tehdy jednu kopii udělal pro Rogera do jeho Treguy.“

„Rogera?“

„Rogera Hackzella. Tehdy nám to přestalo klapat a rozešli jsme se. Odešel z Goteborgu koncem osmdesátých let a otevřel si restauraci někde v jižním Švédsku. Jmenuje se Hackat a Malet, má ji spolu s naším společným přítelem Jari Malinenem. Určitě je to Jonkoping, Váxjó nebo Kalmar.“

„Mohl byste tu kazetu přinést?“ požádala Kerstin a současně tázavě ukázala na telefon. Cassola přikývl a vyšel z kanceláře.

Holmová zavolala na svoji starou policejní stanici. Tentokrát byla stručnější. Hjelm si říkal, že kvůli němu. Přesto se teď alespoň něco dozvěděl.

„Ahoj, to jsem zase já,“ ozvala se Kerstin. „Ano, ano, já vím. Ale jak by mohla Státní kriminálka všechno zvládnout bez pěšáků? Ano, ano… jde o jednu restauraci, která se jmenuje Hackat a Malet. Patrně ve Vaxjo, Jónkopingu nebo Kalmaru. Dobře. Ne, já zase zavolám.

Nemám tušení, jak se má. Doufám, že hodně špatně. Tak ahoj.“

„Takže tvůj bývalej byl policajt?“ zeptal se jasnozřivě Hjelm.

„Dobytek,“ řekla a nesrozumitelně na něj pohlédla.

Guido Cassola se vrátil s kazetou a zasunul ji do malého magnetofonu na psacím stole. Byl to on.

They’re playing our song, pomyslel si Hjelm a udělalo se mu úplně špatně.

Večerním letadlem letěli do Malmo. Kerstin zavolala z landvetterského letiště bývalým kolegům a dostala adresu Hackat a Malet, měli restauraci ve Vaxjo.

Během krátkého letu Hjelm hluboce usnul. Když ho potom Kerstin budila, připadalo mu, že se mu zdálo něco hodně důležitého, ale už si na sen nevzpomínal.

Přestože už byl pozdní večer, chtěli se pokusit ještě navštívit posledního kupce Whiteovy kopie.

Všechno se ale zvrtlo. Let do Malmo to jen zbytečně zkomplikoval. Když přišli na adresu dotyčného Roberta Garnskoga, v uvedeném třetím patře nenašli žádnou tabulku s jeho jménem.

Zvonili na všechny čtyři dveře, které tam byly, až se na poslední dozvonili. Otevřela jim hezká mladá dívka a potvrdila, že tam skutečně Robert Granskog bydlel, až někdy do dvaadevadesátého roku, kdy se do bytu nastěhovala ona. Granskog předtím v bytě zemřel, nebylo to úplně hezké, a proto jeho byt dostala se slevou.

Ona se totiž duchů nebojí, dodala trochu vzdorovitě.

Vrátili se do centra a uvažovali o možnosti, jak se dostat k jeho pozůstalosti. Naděje moc velká nebyla, přesto se nakonec dohodli, že se příští ráno rozdělí. Kerstin zůstane v Malmo a pokusí se zjistit Granskogovy dědice, zatímco Hjelm bude vlakem pokračovat do Vaxjo. Večer ale zakončili v příjemné francouzské restauraci nedaleko Velkého náměstí jen několik bloků od Savoye, kde si zajistili nocleh.

Hjelm si dal báječný šťavnatý biftek Bourguignon s pečenými bramborami se šalvěji a Holmová si objednala stejně šťavnatý provensálský hovězí guláš s olivami a bramborami zapečenými se smetanou a ochucenými česnekem. Ani jeden z nich si nedělal starost, jestli jim zaměstnavatel takovou večeři zaplatí, a dopřáli si ještě dvě láhve kořeněného Domaine du Vieux Lazaret.

Napřed mluvili především o práci. O Daggfeldtovi, Strand-Julénovi a Carlbergerovi. O Anně-Claře Hummelstrandové. O

příbuzných, kteří své blízké příliš nepostrádají. Potom vymýšleli alternativní jména pro Skupinu A, jako třeba Alianční skupina, Antipatetická a podobně. Dlouho si povídali o osamělém zásahu Norlandera v Tallinnu a trochu si zažertovali na účet hrdiny, kterého ukřižovali na podlaze. Vzpomněli si na konflikt mezi Norlanderem a Sóderstedtem, mluvili o mohutném a tlustém Nybergovi coby bývalém mistru Švédská, i o Chavezovi, který je nejen vynikající počítačový odborník, ale vyzná se perfektně i v hudbě. Oba se smáli při vzpomínce, jak přísný šéf Hultin brání míč při zápase policejních veteránů, až málem sedřel obočí a kůži na hlavě Chavezova otce.

Napadlo je, jakou asi minulost Soderstedt ve Finsku zanechal.

Postupně se pouštěli do trochu osobnější noty. Kerstin vyprávěla o svém zájmu o hudbu a o zpěvu v církevním sboru, Paul zase o svých dětech. Vyhnul se bolavému tématu, což pro něho byla Cilla.

Dostal se i k Dritěru Frakullovi, k dramatu rukojmích, k soudu i k tomu, jak ho vyšetřoval Grundstrom ze sekce pro vnitřní záležitosti.

Potom se najednou zeptal: „Co jsi tím myslela, když ses mě ptala, jestli jsem šťastně ženatý? Tedy ‚opravdu šťastně‘, jak jsi to řekla přesně.“

Hleděla na něho uhlově tmavýma očima přes sklenici vína. Oba kouřili svou sváteční cigaretu.

„Měla jsem pocit, že nejsi,“ řekla.

„Já jsem si vždycky myslel, že jsem.“

„Nějak se ti to promítlo do práce, i když to neumím přesně pojmenovat. Pořád to neumím. Bylo to u tebe zřetelnější než u ostatních. A taky zajímavější. Zdálo se mi, že prostřednictvím práce hledáš něco úplné jinýho. Ale možná že to tak znám od sebe…“

Slabě se usmála. „Neber si to osobně.“

„Možná že právě to bych chtěl.“

Naklonila se k němu. „Nezapomeň, že teď nejsi ve své kůži.

Všechno se ti zhouplo pod nohama. Já nechci být… náhražka…“

Opřel se do židle a vyfoukl kouř. Dopil poslední zbytek vína a hleděl do stropu.

Když pak šli spolu májovou nocí k pobřežnímu kanálu, objali se, aniž by o tom nějak uvažovali. Lehce žertovali a smáli se.

„Udělalas to?“ dostal ze sebe.

„Co jsem měla udělat?“

„To, co ti radila Anna-Clara Hummelstrandová, když mluvila o tom olivově hnědém galském údu.“

Setkal se s jejím pohledem. Bylo v něm zklamání? Trochu se polekal.

Ona ale klidně řekla, aniž by se ho pustila: „Až budu masturbovat s myšlenkou na gigoly bohatých švédských paniček, bude to se mnou špatné.“

Oba se zasmáli. Došli k Savoyi. Za rohovým oknem seděla společnost sedmi lidí. Jeden velice dobře oblečený muž stál a řečnil.

Byli rádi, že nevečeřeli v hotelu. Zašli ještě dolů ke kanálu a chvíli se dívali do špinavé vody. Nebylo to moc povzbudivé. Potom se vrátili do hotelu, každý si vzal svůj klíč a vystoupili o dvě patra výše. Jejich pokoje ležely vedle sebe. Chvíli ještě postáli na chodbě, oba vypili příliš mnoho a maličko vrávorali. Pak Kerstin zasunula klíč a ozvala se: „Asi to bude lepší takhle.“

Poslala mu polibek a nechala ho jeho běsům.

Erínye, pomyslel si zamlženě, když vešel do černého pokoje, který se tvářil jako domov.

Svlékl si džínovou bundu a kalhoty a padl v košili do postele.

Jako v oparu se mu před očima promítalo jeho poslední milování s Cillou v soumraku na přístavním můstku v Dalaro. Kolem nohou se jim kutálela prázdná láhev od vína. Cilla měla vzdálený pohled, který upínala k červánkům stmívání. Vedle nich seděla na svém psacím stole Kerstin Holmová s roztaženýma nohama. Pozorovala jejich milování. Tmavýma očima sledovala jeho klouzavý pohyb do Cillina těla a sama si trochu stáhla černé kalhoty. Ruka se jí začala klidně a rytmicky pohybovat nahoru a dolů pod okrajem kalhotek. Pak slezla se stolu, sehnula se nad nimi a lehce hladila jejich nahá těla.

Současně si stáhla tričko a obnažila krásná malá prsa, stejně pomalu svlékla černé kalhotky a přisedla k nim. Rukama si hladila vnitřní stranu stehen a pak palcem a ukazováčkem uchopila jeho úd, který stále ještě vnikal do Cilly. Vystoupil z ní a položil se na záda. Cilla jeho penis znovu vsunula do sebe, zatímco jí Kerstin roztahovala obě půlky zadečku. Potom si sama lehla vedle Paula a líbala ho dráždivými pohyby jazyku. Zavedla jeho prst do sebe a nechala se dráždit. Nakonec si mu sedla na tvář obličejem obrácená k Cille.

Slyšel, že se ty dvě líbají, a jeho penis bez ustání vnikal do Cillina těla a jazyk do Kerstin. Bylo to naplnění. Všechno se proměnilo v pohlaví. Byla tam a současně nebyla.

Cítil, že mu svléká košili. Nebo to dělal on sám? Stále ležel na můstku, přesto ji viděl vedle sebe v posteli. Byla nahá, ležela vedle něho a hleděla na jeho nesmírné ztopoření. Už hodně dlouho nic podobného nezažil. Masturbovala. Věděla, že si to přeje? Bylo to naplnění touhy? Její nebo jeho? A byla tam skutečně? Vzal ji za stehno a trochu ji k sobě obrátil, aby se na ni mohl dívat, zatím co se ona věnovala vlastní žádosti. Tuhý klitoris vzrušeně třela krouživými pohyby a prsty druhé ruky nořila do pochvy. Tiše a bez dechu všechno sledoval. Tmavé oči jí zastřelo vzrušení, a když je nakonec obrátila v sloup, pohodila hlavou dozadu a přidušeně vykřikla. Potom chvíli ležela bez hnutí, než se překulila na něho a sála jeho úd.

Dlouho, dlouho, tiskla ho zuby a působila mu příjemnou bolest. Pak se před ním otevřela a on do ní hluboko vnikl a vystříkl. Požitkářsky přijímala teplo, které se v ní rozlévalo. Vyvolal jí jazykem další orgasmus a jejich chutě splynuly.

Pak byla tma.

Následující den nevěděl, jestli se něco z toho skutečně stalo, nebo ne.

23.

Na nádraží ve Váxjo vystoupil z vlaku a v nádražní restauraci se najedl. Snídani v hotelu Savoy v Malmo zmeškal. Už podesáté vytáhl lístek, který mu Kerstin nechala v hotelové recepci, a snažil se ho dešifrovat:

Paule, včera to bylo hezké. Tak sladce jsi spal, když jsem odcházela, že ti tu nechám alespoň lístek. Jdu hledat příbuzné Roberta Granskoga, jak jsme se domluvili. Uvidíme se v naší Bojové centrále. Kerstin

Včera to bylo hezké? Spal jsi, když jsem odcházela? Nenašel žádnou určitou odpověď na to, co ho trápilo. Byla v noci u něj skutečně? Všechno se mohlo odehrát jen v jeho bujné fantazii.

Neměl žádnou jistotu.

„Včera to bylo hezké“ – tím mohla myslet společnou večeři v restauraci, a „spal jsi, když jsem odcházela“, zase to, že neodpověděl na její zaklepání na dveře. Ostatně jak by se k němu byla dostala?

Přece neměla klíč… ale možná, že zapomněl zamknout.

Strašně mu vadilo, že to neví, ale současně v tom bylo i něco přitažlivého. To bylo poprvé, kdy netrval na odpovědi.

Alespoň teď ne.

Prohlížel si mapku města a našel ulici, na které byla jídelna Hackat a Malet. Patrně tam podávali i obědy, takže tam mohl jít rovnou. Bylo to jen kousek, centrum Váxjo není moc velké.

V malé restauraci už polední ruch utichl. Byly skoro dvě hodiny.

Lokál byl prostorný, s jukeboxem, několika překříženými zbraněmi na zdi, terčem na šipky, několika reklamami na různé druhy piva a plakáty Andy Warhola. Konvenční vybavení. Vousatý muž se širokými rameny u baru vyzařoval tak silnou autoritu, že to nepochybně musel být jeden z majitelů.

Byl to sám Roger Hackzell.

Hjelm se ho vyptával na Guida Cassolu, Café Ricardo a Café Tregua, ale dostával jen mrzuté jednoslabičné odpovědi.

Pak se zeptal na hudební pásek, ale postrádal Kerstininu šikovnost i Jorgeho věcnou znalost. Zatímco Hackzell přemýšlel o odpovědi, Hjelm dostal skvělý nápad a požádal ho o decáka čisté vodky. Hostinský překvapeně pohlédl na patrně těžkého alkoholika v řadách policie a nalil mu plnou sklenici na vodu výborné Absolutky.

Potom řekl, stejně mrzutě jako předtím, že se půjde podívat.

„Nevím, jestli něco najdu, mě jazz vůbec nezajímá, ale mám tu většinu toho, co nahrál Guido. Počkejte chvíli.“

Hjelm hleděl na sklenici před sebou. Podezřívavě přivoněl k obsahu. Když poslední host odešel, vzal se stolu prázdnou láhev od stolní vody a vrátil se k baru. Vodku nalil do láhve a v košíku vedle pultu našel použitou korkovou zátku. Než se Hackzell vrátil, měl už láhev v kapse.

„Lituju, nic takovýho jsem nenašel. Kazeta se asi ztratila při stěhování z Goteborgu.“

Hjelm přikývl, zaplatil a vyšel na slunce.

Zašel do prodejny alkoholu a zeptal se prodavačky; „Jak jde rozpoznat jednotlivé druhy vodky, nebo všechny chutnají stejně?“

„To nemám ponětí,“ řekla prodavačka širokým jihošvédským nářečím.

„Mohl bych mluvit s vaším šéfem?“ požádal a vytáhl policejní průkazku. To byl vždycky ten nejjednodušší způsob, jak dosáhnout svého.

K pultu přišel vážný muž středního věku v obleku a Hjelm zopakoval svou otázku.

„To skutečně nevím. Vodka je přece ten nejčistší alkohol bez příchutě, co vůbec existuje. Ale dá se nejspíš rozlišit obsah lihu.“

Hjelm poděkoval a vyšel na ulici. Cítil strašnou únavu. Posadil se na lavičku hned před prodejnou a zavřel oči.

Roger Hackzell se polekal, když vytáhl průkaz a promluvil o Státní kriminálce, to bylo jisté. A když se ptal na nahrávku, vyděsil se ještě víc.

Když otevřel oči, seděl vedle něho docela mladý alkoholik, kterého by málem přehlédl, protože za ním na lavičce seděl mohutný svalovec. Zvědavě se díval na Hjelmovu plnou kapsu.

„Máš tam něco?“ zeptal se ten svalovec.

„Ano,“ řekl Hjelm. „Ale mám jednu otázku. Ty jsi určitě expert.

Dají se podle chuti rozpoznat jednotlivý druhy vodky nebo všechny chutnají stejně?“

„Až budu mít v sobě decáka, tak se na chuť můžu líp soustředit,“

řekl mazaně ten mladý. „Já jsem ve skutečnosti ochutnávač.“

„Když ti to deci koupím…“

„…tak to s radostí posoudím jako znalec.“

Hjelm měl pocit, že to není jen obyčejný žvanil, vešel znovu do obchodu a koupil čtvrtku Exploreru. Svalnatec ji měl v sobě během šesti minut a vypadal velmi spokojeně.

„Skupina A,“ ozval se ospale Hjelm.

„Jo, to tedy je. A teď se kouknem na ten vzorek.“

Hjelm z kapsy vytáhl láhev od stolní vody a otevřel ji. Svalnatec přivoněl, potřásl obsahem, napil se a nechal doušek v ústech jako profesionální ochutnávač vína.

„Řezaná,“ řekl. „I když za normálních okolností silná.“

„Takže je to rozředěná vícestupňová vodka?“

„Přesně tak,“ řekl muž a dal si další doušek. „Je jemnější než Explorer, to je jasný.“

„Měla by to být Absolut vodka…“

„Ne, to určitě není. Není švédská, ani finská. A rozhodně ne ta americká

napodobenina,

Smimoff.

Ne,

tohle

je

pravá

východoevropská, nejspíš šedesátiprocentní a trochu řezaná.“

„Opravdu tomu rozumíš, nebo jen tak kecáš, abys to mohl dopít?“

Velmi zdatný násoska se na něj uraženě podíval.

„Můžem se na to vysrat, když mi nevěříš,“ ozval se nevlídně.

„A co mi k tomu ještě řekneš?“

„No. Je to ruská nebo litevská nebo estonská šedesátiprocentní vodka ředěná vodou.“

Hjelm mu překvapeně poděkoval a vydal se na policejní stanici.

Chvíli trvalo, než mohl mluvit s velitelem. Muž se představil jako kriminální inspektor Jonas Wrede a zřejmě mu nebylo moc přes dvacet. Byl urostlý, vypadal venkovsky a jeho vlasy měly barvu žita.

A kromě toho si neobyčejně zdatně vedl při práci na počítači, jak se hned ukázalo.

„Kriminálka,“ řekl zasněně, když si sedli do jeho kanceláře.

„Nemá to náhodou něco společného s vrahem mocných?“

„S čím?“ vyhrkl Hjelm.

„Tak to přece označuje sama Státní policie, ty vraždy čtyř velkých zvířat ve Stockholmu.“

„A sakra!“ užasl Hjelm.

„Bylo to v novinách. Dnešní tisková konference s šéfem oddělení Waldemarem Mornerem a policejním inspektorem Algotem Nylinem.“

„Do hajzlu, a kdo je policejní inspektor Algot Nylin?“ vybuchl Hjelm a došlo mu, že nemá ani zdání o mediální a mocenské hře kolem vyšetřování. On jen pracoval. Velké plus a umění v každém případě bylo, že se existence jejich skupiny utajila na celý jeden a půl měsíce.

„Má to s tím něco společnýho?“ naléhal Jonas Wrede. „Neměli jsme tu Státní kriminálku od toho incidentu v bance v Algotsmále.

Jste tady kvůli tomu vrahovi mocných?“

„Nemám oprávnění se k tomu vyjádřit,“ řekl Hjelm s nadějí, že administrativně-autoritářský tón bude stačit, aby tak fakt nepřímo potvrdil.

Zřejmě se to stalo, protože Wrede se napřímil.

„Víte něco o chlapech, co provozují jídelnu Hackat a Malet?

Jmenují se Roger Hackzell a Jari Malinen.“

„Jen tak z hlavy si myslím, že jsou čistý. Žádný incident mě nenapadá.“

Zřejmě se mu slovo incident líbí, pomyslel si Hjelm, zatímco Wrede hbitými prsty konzultoval svůj názor s počítačem.

„Ano, oba jsou čistý,“ ozval se spokojeně. „Žádný incidenty.

Ovšem je do té doby, než přišli k nám do Vaxjó.“

„A co celostátní registr?“ zeptal se napjatě Hjelm.

„To bude chvíli trvat…“

„Musím pořád připomínat, že jde o prioritu?“ zavrčel Hjelm, ačkoli o tom ještě ani nepromluvil. Wredovi to ale imponovalo a pracoval pilně. Pak museli chvilku čekat. Wrede celou dobu vypadal, jako by měl něco na jazyku, zatímco se Hjelm zase tvářil, jako by už nechtěl říct ani slovo.

Nakonec se dočkali.

„Ne,“ potvrdil Wrede. „Nic. Ale je tu jeden odkaz na Malinena. Z

Finska.“

„Dá se to zjistit?“

Wrede jen zářil. Jeho schopnosti jsou oceňovány hlavounem z kriminálky.

„Hlavoun“ zíval na celé kolo.

„Možná se tam dostaneme pomocí propojenýho skandinávskýho registru,“ hořel Wrede nadšením a dodal: „To moc lidí neumí.“

Hjelma napadlo, že by měl říct něco povzbuzujícího. Ale na nic nepřišel. Pořád byl tak trochu v jiném světě.

Ale i když byl „hlavoun“ jinde, Wrede byl rozhodně na svém místě.

„Malinen Jari, narozený… ano, mám ho. Pašování 1979 ve Finsku. Odsouzený. Podívám se, jestli ještě najdu nějaký podrobnosti.“

„Skvěle,“ ozval se Hjelm.

„Ano, tady mám soudní protokol. Byl odsouzený 12. února 1979

spolu s Vladimírem Raginem. Šlo o pašování alkoholu z tehdejšího Leningradu. Oba dostali osmnáct měsíců ve věznici bez dozoru, Malinena propustili po dvanácti měsících, Ragin si to musel odsedět.

Mám tu všechna jména: soudce L. Hálminen, R. Lindfors, B. Palo.

Obhájce A. Sóderstedt, žalobce…“

„Cože?“ ozval se Hjelm a rázem se vrátil zpátky na zem. „Jak se jmenoval obhájce?“

„A. Soderstedt,“ opakoval Wrede.

„Můžeš o něm získat nějakou informaci?“

„Podívám se, jestli najdu registr advokátní komory…“ ozval se Wrede a vypadal jako čtrnáctiletý hacker, který se právě vlámal do Pentagonu.

Zase chvilka čekání a pak informace:

„Arto Soderstedt, právnická studia na univerzitě v Ábo. Pětileté studium ukončil za 3 roky. Po absolvování studií v roce 1975

nastoupil ve 22 letech u nejrenomovanější advokátní firmy ve Vaše, Koivonen a Krantz. V roce 1980 se ve 27 letech stal třetím společníkem firmy, ale po několika dalších měsících se už v názvu firmy jeho jméno neobjevuje. Po roce 1980 už Soderstedt v žádným advokátním registru není.“

Hjelm se dlouho a srdečně smál. Ta mrňavá Skandinávie! Wrede se na něj díval skepticky. Byl tento muž skutečně tím, za koho se vydával? Hrdina z Halundy? Vyšetřovatel vraha mocných?

„Výborně,“ řekl Hjelm a osušil si slzy. Byl znovu na zemi.

„Myslím, že tě opravdu doporučím svýmu šéfovi. Umíš to s počítačem skvěle. Díky moc.“

Kriminální inspektor Jonas Wrede hleděl oknem za Hjelmem, který mířil znovu k restauraci Hackat a Malet. Úplně zářil nadějí.

Hlavní ulice procházela celým centrem Váxjo. V jedné výloze zahlédl Hjelm zrcadlo a zastavil se před ním. Rudý flíček opět vyrostl a Hjelm měl pocit, že mu sahá přes celou tvář. Vypadal tak trochu jako otazník.

Hackat a Malet měli před večerem zavřeno, ale Hackzell byl uvnitř, chodil kolem baru a leštil sklenice. Hjelm zaklepal na sklo.

Vypadalo to, že muž úplně ztuhl, ale přesto se přiměl jít odemknout dveře.

„Dečku vodky, prosím,“ ozval se Hjelm, když vstoupil.

Hackzell na něho zazíral, vrátil se k baru a naplnil sklenici tekutinou z lahve označené Absolut vodka. Hjelm k ní přičichl a jednoduše se ozval: „Ne.“

„Ne, to není Absolut. Típnul bych si, že je to řezaná šedesátiprocentní Estonia od Livika. Z Estonska.“

Hackzell zazíral. Asi mu došel dech, zatímco Hjelm pokračoval: „Zatím nemáte u policie záznam, a proto jste zareagoval tak silně.

Malinen se záznamem by to nejspíš vzal s chladnější hlavou. Ale já tu nejsem kvůli tomu, abych vás dostal. Odpovězte mi popravdě, a nepřijdete o hospodu a vyhnete se vězení. Dobře si to rozmyslete, než mi odpovíte. Jestli vás nachytám při jediný lži, odvezu vás do Stockholmu k pořádnýmu výslechu. Rozumíte?“

Němě přikývl.

„Odkud ta vodka pochází?“ zeptal se Hjelm.

„Občas mi něco přivezou dva dodavatelé. Jsou to Rusáci. Říkají si Igor a Igor.“

V Hjelmovi se rozléval zvláštní klid. Měl pravdu.

„Víte o nich ještě něco?“

„Ne. Jen se tu občas ukážou. Kvůli bezpečnosti nemají žádný schéma nebo pevný dny dodávek.“

„Viděl jste v novinách podobizny Alexandra Brjusova a Valerije Trepljova? Byly i na upoutávkách.“

Roger Hackzell překvapeně zamrkal. „Jo? Ale v tom případě si moc podobný nebyli.“

„V textu stojí jasně, že je to Igor a Igor.“

„Já jsem to nečetl, jenom titulky. Jde o ty vraždy mocných ve Stockholmu. To s nima nesouvisí. Přísahám, že mě vůbec nic takovýho ani nenapadlo.“

„Dobře dobře, ale jistě aspoň chápete, jak je to důležitý. Už jste se do toho zapletl. Jsou i policajti, co by vás rovnou posadili za katr už jen kvůli tomu, že se s nimi znáte. Je to jasný?“

„Doprdele!“

„Teď se vrátíme k něčemu, co je důležitý. K tý nahrávce.“

„Doprdele!“ vybuchl Hackzell s něčím divokým v očích. „Kurva!

To souhlasí! Když tu byli naposled, vzali si několik mých starých kazet. Řekli, že je to částečně úhrada za zboží. Jsou kurevsky drsný.

Nadával jsem Jarimu, že nás zavlíkl do jejich mafiánskejch kšeftů.

To je zamordovali oni? To by mě vůbec nepřekvapilo.“

„Nevíte něco o jejich švédských, ruských nebo pobaltských vztazích?“

„Pro mě to vždycky byli jen dva násilnický hajzlové, který se tu jednou za měsíc, nebo ani to ne, objevili a nutili mi chlast. Jinak nic nevím. Přísahám.“

„Kdy tu byli naposled?“

„To je už dost dávno, zaplaťpánbůh. Někdy v únoru. Doufal jsem, že už nepřijdou. A teď vy…“

„A v únoru si vzali tu magnetonovou kazetu?“

„Ano.“ Hackzell rozčileně vytáhl ze zásuvky poznámkový sešit.

„Jo, 15. února tu byli. Brzy ráno.“

„Kde je Jari Malinen?“

„Odjel do Finska. Umřela mu matka.“

Hjelm vytáhl z kapsy pásek a ukázal ho Hackzellovi: „Je to tenhle?“

Hackzell si ho pozorně prohlížel. „To je možný. Guido je všechny kopíroval asi tak v roce 1987 nebo 1988.“

„Dobře. Máte magnetofon? Chtěl bych, abyste si poslechl melodii a zkusil se vzpomenout, jestli se vám s něčím nespojí, je jedno s čím.

Třeba i s něčím, co se mohlo stát právě tady v baru. Uklidněte se, pozorně poslouchejte a zamyslete se.“

Úvodní tóny piana zazněly místností. Hackzell se snažil koncentrovat, ale víc než v zajetí hudby vypadal na to, že se strašně bojí o svůj svět, který by se mu mohl rozbít na kousky. Hjelm ho intenzivně pozoroval a snažil si ho představit jako ledově chladného vraha v obývacích pokojích obětí, ale prostě to nešlo.

Uběhlo deset minut Misteriosa. Hackzell nevydržel v klidu ani vteřinu. Když hlavní melodie skončila a přecházela do následujících improvizací, vypnul Hjelm přehrávač. Hackzell se ozval: „Ne, já fakt nevím. Jazzu vůbec nerozumím, i když někdy někdo ze zákazníků chce něco pustit. Ty melodie vůbec nerozpoznám, připadají mi všechny stejný.“

„Nevzpomenete si na někoho, kdo speciálně chtěl slyšet právě jazz?“

Hjelm sám nevěděl, k čemu by měl dojít. Igor a Igor už byli jasní.

Magnetofonový pásek, kazašská munice, Viktor X, výhrůžky koncernu Lovisedal.

„Ne, nevím,“ ozval se Hackzell a vypadal, jako by přišel i o mozek. „Musím si to promyslet.“

„Dobře, uděláme to takhle: jestli máte volnou kazetu, nahraju vám kopii Misteriosa, Monkovu melodii, a vy o tom popřemýšlíte.

Napíšete mi seznam lidí, kteří si přáli slyšet právě tohle, nebo jazz vůbec. Nesmíte opustit Vaxjo. Kdybyste to udělal, okamžitě by následovalo celostátní pátrání. Bylo by po hospodě a vy byste šel bručet do krimu. Je to jasný?“

Roger Hackzell malátně přikývl a Hjelm zkopíroval melodii. Pak šel na vlak domů a celou cestu byl se sebou velmi spokojen.

24.

Jari Malinena sebrali docela necitelně na matčině pohřbu. Finská policie jednoduše zašla během mše do kostela a odvedla ho. V

Helsinkách ho strčili do malé cely a nechali ho tam přes noc. Potom všechno řekl.

Už koncem sedmdesátých let přišel do kontaktu se sovětskou mafií, dopustil se daňového podvodu, za který byl odsouzený, řadu měsíců seděl a potom zmizel do Švédská i proto, aby se mafii vyhnul. Zatáhl totiž do případu i jednoho Rusa, Vladimíra Ragina, a nevěděl, jak na to mafie bude reagovat. Neměl chuť riskovat.

Vydal se do Goteborgu, půjčil si nějaké peníze a otevřel si malou restauraci. V té době se seznámil s kolegy Guido Cassolou a Rogerem Hackzellem. Cassola a Hackzell se za čas nepohodli a rozešli se. Místo toho se Hackzell spojil právě s ním a koncem osmdesátých let si ve Vaxjo otevřeli restauraci Hackat a Malet.

Nečekaně ho znovu kontaktovala mafie, tentokrát rusko-estonská, a protože neměl čisté svědomí a k smrti se bál, souhlasil se vším.

Během soudu tenkrát ve Vaše měli oba, on i ten Rus, skvělého mladého advokáta, jehož jméno už zapomněl, ale který jim pomohl k trestu o hodně nižšímu, než jaký popravdě čekal, ale hrůza ho neopustila. Pak se objevili Igor a Igor a začali je zásobovat vodkou.

To bylo všechno.

Hjelm pozorně sledoval Sóderstedta, když to vypravoval Norlanderovi. Arto beze slova hleděl do stolu.

„To byla skvělá práce, Hjelme,“ ozval se překvapivě Norlander.

Seděl před nimi úplně nový člověk. Už zase zdravý. Berle zahodil, obvazy z rukou byly pryč. Rány zhojené, jizvy na chlupatých hřbetech rukou růžově zářily jako malé kytičky. Hýbal s nimi s nově nabytou lehkostí. Zdravý a znovuzrozený, pomyslel si Hjelm, i když stigmatizovaný.

Kerstin Holmová nebyla v Malmo úspěšná. Zemřelý Robert Granskog, pátý zákazník White Jima, žádné dědice neměl. Osud jeho kazety s nahraným Misteriosem byl naprosto neznámý. Nejspíš ji někdo vyhodil.

Hjelm a Holmová si občas vyměnili pohledy, aniž by je navzájem dokázali rozluštit.

Hultin si hlasitě odkašlal a na bílé tabuli za zády rozšířil schéma dalšími šipkami, které čím dál více vypadaly jako labyrint.

Směřovaly nejvíc k Vaxjo.

„Všichni souhlasíte, že největší prioritou je teď Lovisedal?“

zeptal se, a neznělo to jako řečnická otázka. Dokonce se otočil a čekal na odpověď.

Nikdo se neozval, ale všichni souhlasně mumlali.

Pokračoval: „Tam se patrně naše oběti setkaly se svým vrahem.

Když odhlédneme od Strand-Juléna, tak ti tři ostatní – Daggfeldt, Carlberger a Brandberg – ti všichni byli nějaký čas ve vedení Lovisedalu. Můžeme si představit následující scénář: koncern Lovisedal by se chtěl etablovat v Tallinnu, stejně jako se mu to už podařilo v Petrohradu. Viktor X mu nabízí takzvanou ochranu, kterou ale Lovisedal odmítne a navzdory výhrůžkám ji odmítá i nadále. Dostane důrazné varování, jeho pomocníci Igor a Igor, správně Alexander Brjusov a Valerij Trepljov, začnou popravovat osoby z vedení. Po dvou vraždách, Daggfeldta a Caerlbergera, dojde ke třetí zastírací, popraven je Strand-Julén. Vyčkávají, jestli bude Lovisedal reagovat. Nic se ale neděje, jsou tvrdošíjní. Tak tedy Igor a Igor zasáhnou znovu na příkaz Viktora X. Enar Brandberg je patrně první obětí z nové série. Myslíte si, že to je reálné?“

„Těžko najít něco, co by bylo pravděpodobnější,“ mínil Gunnar Nyberg.

„Má to kromě Strand-Juléna ještě jeden háček,“ ozval se Chavez.

„Daggfeldt, Carlberger a Brandberg seděli ve vedení Lovisedalu společně jen krátkou dobu v roce 1991. Daggfeldt od roku 1989 do 1993, Carlberger od roku 1991 až do svý smrti a Brandberg od roku 1985 do 1991, kdy poslancoval. Takže jediný společný období byl rok 1991. A při popravách byl ve vedení jedině Carlberger. Jedinej ze čtyř.“

„Zřejmě je důležitý právě ten rok 1991, kdy se začala zkoumat etnická příslušnost. Jde o vedení právě z té doby. Nebo měli jednoduše státy seznam, nebo chtěli zdůraznit, že se právě v tomhle roce všichni dopustili životního omylu, když se snažili proniknout na podminované teritorium. V žádném případě nemáme nic lepšího.“

„I tak je tu ještě další háček,“ ozval se Viggo Norlander. „Jůri Maarja a Viktor X mě nechali žít právě proto, aby tím dokázali svou nevinu. Četli jste to přece v tom přibitém dopisu.“

„To nic nedokazuje,“ řekl Hultin.

„Viděl jsem, jak byl Maarja překvapený, když jsem je obvinil.

Nepřetvařoval se.“

„Tvůj Jůri Maarja pašuje lidi. Je docela možný, že o všech plánech Viktora X neví. Byl překvapený, dobře. Ale překvapil se i Viktor X? Jemu jsi do obličeje neviděl. Igor a Igor možná dostávají rozkazy přímo od něj, bez prostředníka. To je přece možný.“

Viggo Norlander lehce přikývl, ale moc ho to nepřesvědčilo.

„Chavez má seznam osob z vedení Lovisedalu v roce 1991. Kolik z nich ještě žije?“

„Na seznamu je jich sedm, žije šest. Jeden už umřel.“

„Šest lidí. Ty nesmíme pustit z očí. Nikdo jiný není pravděpodobnější další oběť.“ Hultin pohlédl do svých poznámek a pokračoval: „Já si vezmu na starost předsedu Jacoba Lidnera, který je ve správní radě od roku 91 dosud. Ostatních pět si rozdělte mezi sebou. Trošku je přitlačte, jestli něco nevědí, jestli se bojí, jestli chtějí ochranku, kterou v každém případě stejně dostanou. Od dnešní noci musí být všichni čtyřiadvacet hodin pod dozorem. A pochopitelně vyhlásíme celostátní pátrání po obou Igorech. Patrně to jsou naši vrazi mocných. Tak se do toho dáme.“

Hultin vyšel soukromými dveřmi a Skupina A se shromáždila kolem stolu, aby si mohli rozdělit muže z vedení. Původní časové schéma s vraždou každou druhou noc už patrně neplatilo. V takovém případě by už totiž právě minulou noc mezi 19. a 20. květnem muselo k něčemu dojít. Byla to právě ta noc, kterou Hjelm prožil v podivném trhaném spánku v policejní služebně. Stará symetrie se sesypala jako domeček z karet. Jediné, co dosud platilo, byla noc – v tom případě měli dost času na rozhovory s potenciálními oběťmi. To jediné bylo důležité – najít je včas.

„Uvažuju o tom, jestli nemají nějakou metodu výběru,“ ozval se Soderstedt. „Když odhlédneme od Strand-Juléna, máme postupně začáteční písmena D – Daggfeldt, C – Carlberger a B – Brandberg.

Máme někoho od A?“

Nikdo takový neexistoval. Rozdělili si jména, na jednoho z nich se nedostalo, ale nikdo nechtěl zůstat nečinný. Nakonec se dohodli, že Soderstedt a Hjelm si vezmou jednu pravděpodobnou oběť dohromady.

Hjelm už měl na sobě bundu a byl připraven na cestu. Zašel za Soderstedtem do jeho a Norlanderovy kanceláře. Norlander se těšil na svůj první skutečný úkol po Tallinnu, i když ještě trochu kulhal.

Sóderstedt se natáhl po bundě, ale Hjelm ho ještě zadržel uvnitř.

„Nejde mi z hlavy jedna věc,“ – zeptal se Hjelm a pozoroval ho, „žes byl jeden z nejlepších advokátů ve Finsku, když jsi obhajoval Jari Malinena v únoru 79. Proč jsi policajt?“

Arto Sóderstedt na něho pohlédl a pokusil se obléknout.

„O čem to mluvíš?“

„A proč právě Švédsko?“

Rezignoval. Těžce si sedl na okraj stolu a tlumeně řekl: „Proč Švédsko – to je jednoduché. Ve Finsku jsem byl dobře známý a zařazený do škatulky. Byl jsem mladý advokát se skvělou kariérou, který od problémů zachraňoval spoluobčany s naditou prkenicí. Ve Finsku jsem zůstat nemohl.“

Odmlčel se. Bylo to poprvé, co Hjelm toho bledého hubeného Fina viděl tak vážného. Sóderstedt se trochu ušklíbl a pokračoval.

„Proč jsem policajt, to je složtější. V roce 1980 mi bylo sedmadvacet a už jsem se stal společníkem firmy. Byl jsem miláček štěstěny. Splnilo se mi všechno, po čem jsem toužil a co jsem si předsevzal. Potom jsem musel obhajovat skutečného darebáka. To ovšem nebylo nic nového, takové jsem obhajoval bez ustání. Ale tenkrát to bylo ještě horší. Mužova úctyhodná pověst byla zástěrkou pro nejhorší obchod se sexuálními otroky, jaký si vůbec dovedeš představit…, to nejde popsat. A do Finska, které téměř nepřijímalo cizince, plynul proud zfetovaných Asiatek, které se prodávaly… na takových aukcích. Dostal jsem ho z toho, takže se svou bohulibou činností mohl pokračovat, ale ve mně se něco zlomilo. Tak jsem si svou budoucnost nepředstavoval. Podporovat zločin. Padl na mě celej ten hnus. Odešel jsem s rodinou do Švédska a získal zdejší občanství. Na pár let jsem se stáhl do ústraní, než jsem pochopil, že chci být policajtem a chci se pokusit změnit systém zevnitř. Ale jak známo, všechno se na člověku nezmění. Během služby ve Stockholmu jsem byl rychle známý jako kontroverzní fízl. Převeleli mě do Vasterásu a tam jsem zůstal. Dalo by se říct, že jsem se vypařil ještě jednou. Z policejní práce se stala rutina, pořídil jsem si velkou rodinu a četbě jsem se věnoval, jak jen to šlo, místo abych se intenzivně zabýval prací. Ta šla sama. Nějakým způsobem mě Hultin objevil, neptej se mě jak. A to je celý.“

Zvedl se. Nebylo poznat, jestli lehce, nebo těžce.

Hjelm ho najednou viděl úplně jinýma očima. Takže teď měl před sebou člověka, který na sebe vzal důsledky svého morálního přesvědčení, opustil vysoké společenské postavení a bohatství, změnil celý svůj život, odešel z vlasti a vyměnil řeč jen kvůli svému postoji. Životní vzpoura, napadlo ho.

Jacob Lidner, předseda správní rady Lovisedalu, byl to sluneční dopoledne 20. května doma. Jan-Olov Hultin přijel služebním volvem k jeho veliké vile a zazvonil. Zvuk se s nepatrným zpožděním hlasitě rozléhal všemi místnostmi domu, a dokonce ho bylo slyšet až na zahradu. Odtamtud také Lidner přišel. Byl to starý impozantní muž s pohledem krále, oblečený do bílého koupacího pláště s vyšitým monogramem. Byl zmáčený a rozcuchaný, jako by právě vylezl z vody. Zblízka byl cítit chlorem.

„Přestaňte mě pořád obtěžovat,“ ozval se a pokračoval dál, aniž se mohl Hultin ozvat. „Mám publicity až po zuby. Jsem obyčejný penzista a chci v klidu dožít. A vy mě nešikanujte kvůli těm turbulencím ve vedení podniku. Chápu, že byste tam rádi viděli novináře, ale my vedeme obchodní podnik.“

Konečně se musel nadechnout.

„Vypadám snad jako žurnalista?“ ozval se Hultin a nasadil si své poloviční brýle.

„Ovšem,“ řekl Lidner, a konečně mu to došlo: „To vy ale nejste, je to tak?“

„Jsem komisař Jan-Olov Hultin. Vedu vyšetřování toho, co média označily jako vraždy mocných.“

„Aha?“ řekl Lidner. „Skupina A. Dobré označení. Na rozdíl od A-presu.“

Hultin se sice zarazil, ale dokázal to skrýt. Taky mu chvíli trvalo, než mu došlo, že Lidner má na mysli významný tiskový kartel. „To ale není údaj, ke kterému měla média přístup…“

Jacob Lidner se lehce zasmál.

„Panebože, snad chápete, že něco takového se nedá utajit.

Ohrožení se přece týká právě našich kruhů.“

„A nejen těch,“ ozval se Hultin ve snaze převzít iniciativu.

„Zvláště vedení Lovisedalu z roku 1991.“

Lidner se znovu maličko zasmál.

„Jak jste došli k tomu zvláštnímu závěru? Ředitel Strand-Julén byl sice dobrý přítel, ale nikdy neměl s koncernem nic společného.

To byste se měli spíš zaměřit na vedení Sydbanky. Tam byli všichni čtyři v roce 1990.“

Lidner měl ohromující instinkt, pokud šlo o samotné vyšetřování.

Hultin se ovládl, věrný svému zvyku, a odsekl: „Sydbanka ale nebyla v tak těsném kontaktu s rusko-estonskou mafií jako Lovisedal.

Alespoň předpokládám, že s ní už teď nespolupracujete?“

Jacob Lidner se na něho trochu nazlobeně zahleděl, asi jako na mouchu, která nepřestává obtěžovat, když se člověk potřebuje s něčím vypořádat.

„Přirozeně,“ řekl krátce. „Byl to nepříjemný moment. Ale pokud si snad myslíte, že za vraždami stojí mafie, jste úplně vedle.“

„Jak to víte?“ zeptal se ostře Hultin.

„Mimo jiné podle toho, co se přihodilo vašemu vyšetřovateli v Tallinnu.“

Hultin málem vypěnil.

„Musím se vás zeptat, pane ‚Lindnér‘, jak je možné, že tak vidíte do naší práce,“ řekl tak neutrálně, jak jen to dokázal.

Vyslovit chybně jméno může být stejně efektivní jako použít špatného titulu. Zdálo se ale, že to s Lidnerem nepohnulo. Ozval se: „Zeptat se můžete stejně svobodně, jako já můžu nebo nemusím odpovědět.“

Hultin to vzdal.

„Budou vás čtyřiadvacet hodin denně hlídat jak naši muži, tak i stockholmská policie. Doufám, že jejich přítomnost budete několik dní tolerovat.“

„Peníze daňových poplatníků by šly jistě využít rozumněji,“ řekl Jacob Lidner a odkráčel.

Trvalo to jistě nejméně další dvě minuty, než Hultin dokázal udělat totéž.

25.

Skoro celý týden uběhl bez významnějších událostí. Na jeho konci se ale přihodilo něco důležitého. Stockholmská policie provedla rutinní prohlídku v jednom ze zakázaných hráčských klubů v centru města. Přestože si nechal narůst módní bradku, vyholil vlasy a nasadil hranaté brýle, jeden z bystrých policistů, Ákesson, hráče poznal.

Byl to Alexander Brjusov, štíhlejší polovina dvojice Igor a Igor.

Teď seděl v policejní cele a všichni ze Skupiny A se na něj chodili dívat průhledem jako zvědaví školáci.

Hultin se obrátil k policistovi, který ho zadržel. Ákesson už moc čile nevypadal a toužebně si přál jít domů.

„Ani slovo?“

Ákesson zavrtěl hlavou. „Seděl jsem s ním celou noc, ale on dělá, že je němej.“

„Dobře,“ pochválil ho Hultin. „Skvělá práce. Teď se jdi vyspat.“

Zadoufal jen, že domů policista nepojede autem.

Třída školáků Skupiny A přešlapovala na chodbě věznice. Hlídka je přehlížela.

„Já a Sóderstedt půjdeme za ním,“ rozhodl Hultin a nechal odemknout kovové dveře. „Ostatní můžou odejít,“ dodal ještě.

Sóderstedt s omluvným gestem vešel za ním.

Nikdo z nich neodešel a u kukátka se střídali. Hlídka je přehlížela s čím dál menší ochotou.

Hultin a Sóderstedt si sedli proti Alexandru Brjusovovi. Policejní kresbě moc neodpovídal.

Mluvil Soderstedt. Každou otázku řekl dvakrát: švédsky a ruský.

Ale byla to jen jednostranná konverzace.

Brjusov požadoval advokáta. Jeho přání odbyli s poukazem na bezpečnost státu, to byla vždycky dobrá metoda. Ostatní otázky, včetně té na magnetofonovou nahrávku, zodpovídal ironickým mlčením. Jednou se obrátil na Soderstedta: „Já vás znám.“

Jinak pouze mlčel, až do dotazu na Valerije Trepljova. V té chvíli se hlasitě zasmál a řekl čistou švédštinou: „Drazí pánové, to je jen otázka víry.“

Víc neřekl.

Státní žalobce to neměl při projednávání vazby vůbec snadné.

Nejenže byla obrovská nouze o důkazy, ale i těch několik naprosto zesměšnil přední obhájce v zemi Reynold Rangsmyhr.

Skupina A rozptýlená na místech pro diváky se méně zamýšlela nad tím, jak na svobodě bude dál fungovat duo Igorů, než jak si obyčejný pašerák alkoholu může dopřát nejdražšího právníka. Byli svědky souboje Tysona proti Lillenu Eklundovi, který nakonec skončil tak, že soudce hrubě pokáral jak žalobce, tak policii, že ho předem ztraceným případem pouze připravili o čas. Kromě toho osvobozený Alexander Brjusov okamžitě zmizel, aniž ho kdokoliv viděl opustit budovu.

„Co se tam vlastně stalo?“ Gunnar Nyberg se opovážil zeptat při odpolední schůzce v Bojové centrále. Skupina A cítila silné zklamání a náčelníka ta událost hluboce ranila. Bezmyšlenkovitě kroutil tužkou mezi prsty. Aniž by od této sisyfovské činnosti vzhlédl, otráveně odvětil: „Problém je jasný. Je skupina Viktora X tak bohatá a má tolik kontaktů ve švédském soudnictví, aby tak jednoduše dostala Brjusova ven? Anebo o co tu jde?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu, i když tak původně myšlená nebyla.

Skupina A se snažila co nejvíc uvolnit stockholmskou policii a vzala na sebe největší díl nočního hlídání členů správní rady koncernu Lovisedal z roku 1991.

Hjelm prodřímal jednu noc u muže jménem Bertilsson a jinou u nějakého Schrodeniuse. Kromě toho byl i dvě noci doma.

Neměl sebemenší kontakt s Cillou, která trávila léto v chatičce na Dalaro. Stala se pro něho ženským mystériem. Nejhorší ze všeho by bylo, kdyby se jí vnucoval. Danne a Tova žili vlastní životy. Danne ponejvíc vysedával ve svém pokoji, Tova byla často u kamarádky Milly, jejíž rodiče sice velkomyslně nabídli, že se o ni postarají, ale současně na něj vrhali vyčítavé pohledy. Nacpal do mrazáku spoustu jídla a říkal si, komu a co by se vlastně mělo vyčítat.

Tova mu řekla, že jeho rudá skvrna na tváři vypadá jako astrologické znamení, jen si nemohla vzpomenout jaké. Až příští ráno, než odjížděl do práce, ji napadlo, že vypadá jako Pluto, velké P

s malou vodorovnou čárkou pod zaoblením. Když se jí zeptal, co to znamená, s nevinnou tváří prohlásila, že netuší.

„Přijdeš na slavnostní zakončení školního roku?“ zeptala se.

„Maminka tam bude.“

„Budu se snažit,“ řekl a ucítil kdesi uvnitř bodnutí.

V autě potom přemítal, co Pluto znamenalo pro Tovu: veselého psíčka z Disneylandu, sluneční soustavu s planetami, nebo archaického boha smrti.

Když vešel do kanceláře, Chavez ještě ani neměl zapnutý počítač.

To bylo hodně neobvyklé. Točil mlýnkem na kávu.

„Za chvíli tu máme červen,“ ozval se otráveně.

„Něco sis na léto plánoval, a teď to je v háji?“ zeptal se Hjelm a posadil se.

„V háji… to je těžký…“ odpověděl Chavez a zahleděl se na okno, v jehož horní polovině zářila jasně modrá obloha. Asi mu něco připomněla.

„Abych nezapomněl, volal ti nějakej chlápek. A že se ještě ozve.“

„Kdo?“

„Nevím. Zapomněl jsem se ho zeptat.“

„Jak mluvil?“

„Jak? Nejspíš jako někdo z Goteborgu.“

„Ano?“ řekl Hjelm s obnovenou nadějí. Vytočil dlouhé číslo a čekal.

„Hackzell?“ zakřičel. „Tady je Hjelm.“

„Myslím, že jsem si na něco vzpomněl,“ praskal v aparátu hlas Rogera Hackzella z restaurace Hackat a Malet z Váxjo. „Stalo se to asi před dvěma roky, když jsem v hospodě pouštěl jazz.“

„Ani se nehněte,“ rozhodl Hjelm a už byl málem na chodbě.

„Jedu za váma.“

Chaveze požádal: „Řekni Hultinovi, že jsme s Kerstin odjeli do Váxjo. Ohlásíme se.“

„Počkej,“ volal na něho Chavez.

Hjelm vběhl do místnosti 303. Gunnar Nyberg a Kerstin Holmová seděli a zpívali gregoriánský chorál. Překvapeně na ně zíral. Vůbec si ho nevšimli a zpívali až do konce. Chavez za ním vešel a také se zarazil. Když přestali, oba jim dlouze zatleskali.

Teprve potom se Hjelm ozval: „Něco se objevilo ve Váxjo. Pojedeš se mnou?“

Kerstin na něho beze slova pohlédla a vzala si krátkou černou koženou bundu.

„Máte místo i pro mě?“ zeptal se Chavez.

Do Váxjo letěli ve třech. Jakýkoliv soukromější rozhovor mezi Paulem a Kerstin znemožnila Jorgeova přítomnost. Ale nikomu to nevadilo.

Roger Hackzell stál u výčepu. V restauraci právě začínal polední provoz, bylo krátce po jedenácté.

Hackzell je zavedl do kanceláře a obchody přenechal jediné číšnici. V místnosti nahlas znělo Misterioso. Hackzell zastavil přehrávač, nastavený na stálé opakování.

Gestem je vyzval, aby se posadili, a ozval se: „Poslouchal jsem tu melodii jako blázen a před několika dny mě napadlo, že se k ní něco zvláštního pojilo. Pak jsem na to přišel. Bylo to pozdě v noci před několika lety. Byli jsme už nějakej čas ve městě a jako jediná hospoda jsme měli otevřeno až do tří. To mohlo být i dost nepříjemný, když se tu sešli všichni noční vejři. Po čase nám to zakázali a teď už zavíráme o půlnoci. Tu noc byl ale lokál skoro opuštěnej a já jsem právě chtěl zavírat. Seděli tu už jen dva mužský.

Jeden z nich, Anton, silnej jako bejk, požádal právě o tuhle melodii.

Já jsem ji chvíli předtím dohrál a v přehrávači už jsem měl něco jinýho, rockovou muziku. Ale Anton se začal tvářit zuřivě a chtěl to znovu. Tak jsem tu novou kazetu s rockem vytáhl a nasadil znovu jazz. Vím skoro jistě, že šlo právě o Misterioso. V té chvíli Anton strašně zařval a pustil se do toho druhýho chlapa. Úplně to vidím, protože to bylo strašný. Celou dobu vykřikoval furt to samý, bylo to hodně nezřetelně a už si na to nevzpomenu. Byl úplně zlítej a já jsem z něj měl dost strach. Toho muže několikrát kopl do žaludku, pak do kolen i do rozkroku a dal mu takovou ránu do zubů, že mu je vyrazil.

Chlápek padl na zem a Anton tam do něj začal kopat, ale ten člověk byl pořád při vědomí a tak zvláštně se na Antona díval. Pak ho chtěl Anton příšerně kopnout, tak, že by to toho druhýho určitě zabilo.

Pamatuju se jen, že jsem hrozně zařval, Anton toho nechal a místo toho praštil plnou flaškou o zeď. Zvedl jsem toho, co ležel, na nohy, byl strašně zřezanej, vymlácený zuby v puse a on je polykal. Ruka mu visela šejdrem a měl velký bolesti břicha a podbřišku. Řekl jsem mu, že zavolám sanitku a policii, ale to ani za žádnou cenu nechtěl a jen řekl, že ten útočník ‚měl pravdu‘. A to opravdu řekl o člověku, co ho takhle zrichtoval.

Dobře, pomyslel jsem si, budu jenom rád, když sem nikdo nepřijde fízlovat. Pomohl jsem mu zastavit krev a ošetřit nejhorší rány, a potom odešel. To je všechno.“

„Je toho dost,“ poznamenal Hjelm a zeptal se: „A ten Anton, kdo to je?“

„Jmenuje se Anton Rudstrom. Tenkrát ve městě otevřel fitcentrum, bylo to v roce 1990. Ale tohle se přihodilo asi po roce a to už mu podnik zkrachoval. Měl nějakou nezajištěnou půjčku, však víte, jak to tehdy bejvalo – a nemohl splácet. Tehdy, když byl u mě v restauraci, právě zahájil chlastací kariéru. Teď už to je těžkej notorda, takovej, co se povaluje před obchodem s alkoholem.“

„I když pořád vypadá jako bodyguard,“ ozval se pomalu Hjelm a zamyslel se nad souhrou náhod.

Roger Hackzell, Kerstin Holmová i Jorge Chavez na něho překvapeně pohlédli.

„Máte pravdu. Pořád vypadá, jako by trénoval.“

„A co ten druhej?“ zeptal se Chavez. „Co ta oběť, kdo to byl?“

„Nevím. Nikdy dřív jsem ho neviděl a potom taky ne. Těžko mohl bejt z města. Ale byl neskutečně dobrej v šipkách, to si pamatuju. Vydržel házet několik hodin.“

„V šipkách?“ zeptala se Kerstin.

„V házení šipek do terče,“ upřesnil Roger Hackzell.

Seděl s několika dalšími a mezi nimi kolovala krabice vína. Na lavičce byl nejmladší i nejmohutnější.

„Já jsem si myslel, že pijete jen vodku,“ ozval se Hjelm.

Anton Rudstrom ho okamžitě poznal.

„Přijde na to,“ řekl přívětivě. „Stockholman, co potřeboval zkoušku jakosti. Pánové, vidíte před sebou chlápka, co mi věnoval placatku vodky.“

„Zatraceně, já jsem si byl jistej, že sis to jen vymyslel,“ ozval se bezzubý stařec a natáhl k Hjelmovi ruku. „Já taky s ochutnáváním rád pomůžu.“

„Tentokrát degustace nebude,“ řekl Hjelm a vytáhl služební průkaz. „Zmizte.“

Rudstrom se sice zvedl jako první, ale měl smůlu.

„Chtěl bych něco slyšet o té rvačce v restauraci Hackat a Malet na jaře v jedenadevadesátým,“ řekl Hjelm a sedl si k němu na lavičku. Chavez i Holmová zůstali stát, ale vedle enormně mohutného Rudstroma si moc jistí nebyli.

„O tom nic nevím,“ řekl mrzutě.

„My tu nejsme kvůli tomu, abychom vás zavřeli. Tehdy to ani policii neoznámili. Zkuste nám odpovědět co nejpřesněji a potom vám koupím víc než malou placatku, to mi můžete věřit. Nejdřív bychom chtěli vědět, proč jste tenkrát chtěl poslouchat právě jazzovou skladbu Misterioso s pianistou Theloniousem Monkem, když jste potom tak strašně zmlátil toho muže.“

Anton Rudstrom se zamyslel. Jeho myšlenky se musely prodrat kubíkem etanolu. Tápal v paměti.

„Trochu se pamatuju, že jsem tam málem někoho umlátil. To bylo potom, když už všechno šlo do prdele.“

„Vy jste měl fitko…?“ zeptal se opatrně Hjelm.

„Apollo,“ řekl Rudstrom. „Apollo fitcentrum. Do hajzlu!“

„Ano? Tak spusťte.“

„No, totiž… já jsem spoustu roků trénoval u Carlose a nakonec mě i zaměstnal. Jednou jsem šel kolem pěkných volných místností ve městě, dost drahých, bejval tam nějakej butik… A tak mě to napadlo, vlezl jsem do nejbližší banky a zeptal se, jestli by mi půjčili prachy na otevření podniku. Byl to jen nápad a neměl jsem nic zajištěnýho, ale najednou jsem odtamtud odcházel s obrovskou půjčkou v kapse.

Tak to tenkrát bylo jednoduchý, prostě si člověk jen požádal. Koupil jsem nejlepší vybavení, jaký bylo, a získal šikovnýho člověka.

Jenomže to je přece jasný, že jsem v malým městě, jako je Vaxjó, nemohl uspět. Už asi po půlroce jsem šel do konkurzu a měl sekeru za milion korun. O všechno jsem přišel.“

Prolamoval si prsty a vypadal, jako by se chystal na poslední cestu.

„To bylo tehdy, když jste byl někdy uprostřed noci v restauraci Hackat a Malet. Chystali se už zavírat. Vzpomínáte si?“

„Slabě. Kurva… potřebuju se něčeho napít.“

„Dostanete hned potom. Teď ale vzpomínejte.“

Anton Rudstrom se znovu ponořil do vzpomínek.

„Stál v rohu a házel šipky. Bylo to tak…?“

„Ano, bylo. Pokračujte.“

„No, byl tam a házel ty svý zkurvený šipky, už když jsem přišel.

Lokál byl narvanej, ale on tam stál a házel, hodinu za hodinou.

Začalo mě to srát.“

„A proč?“

„Bylo to kvůli něčemu, co někdo během večera řekl… něco, proč jsem se na něj díval. Jinak vypadal docela obyčejně, jestli si dobře vzpomínám… ale někdo něco řekl, že on…“

Rudstróm byl na dobré cestě, aby mu všechno proteklo mezi prsty. Všichni tři si toho všimli.

Chavez se rychle ozval: „Bylo to něco, co udělal nebo řekl?

Rozčiloval vás svým chováním? Nebo jak vypadal? Nějakou vlastností? Šlo o zvláštní typ člověka? Divný zaměstnání? Nebo to byl cizinec?“

„Něco z toho to bylo, to je pravda,“ řekl Rudstróm a překvapeně na něj pohlédl. „On byl takovej, že mě šel na nervy, a čím víc jsem toho vypil, tím víc mě to sralo. Mohl za všechno, co se mi stalo.“

„A proč právě on?“

„Jo! Byl to bankéř,“ ozval se jasně Rudstróm. „Tak to bylo.

Někdo o něm řekl, že pracuje v bance. A to mě nakonec tak vytočilo.“

„Tady ve městě?“

„Ne v nějaký díře, na venkově, aspoň myslím. Ale nevím.

Každopádně nebyl z Vaxjo. Nemám ani ponětí, co byl zač. Ale docela jistě to byl šipkovej ďábel. Doufám, že jsem ho vážně nezranil…“

Všichni čtyři na sebe pohlédli.

„Je docela možný, že jste ho zasáhl hodně těžce, ale jinak než myslíte,“ ozval se Hjelm. Vtiskl muži do dlaně dvě stovky, ale ten se zcela ponořil do minulosti, o které si myslel, že je už navždycky zapitá.

„Do hajzlu, já jsem ho strašně zmlátil,“ ozval se a po jeho steroidové tváři kanuly slzy. „Zkurvenej život!“

Málem už odcházeli, když si Kerstin přisedla k muži na bobek: „Musím se vás ještě na něco zeptat, Antone. Proč jste k té rvačce potřeboval poslouchat právě Misteňoso?“

Pohlédl jí přímo do očí.

„Byla to hodně dobrá melodie,“ řekl jednoduše. „Teď jsem ji už ale úplně zapomněl.“

Lehce ho pohladila po rameni. „On ale možná ne.“

V zamyšlení se rozhodli najíst. Seděli na terase u McDonalda na hlavní ulici, která procházela celým městem. Bylo odpoledne a každý dostal velký balíček s hamburgerem označeným písmenem M.

„Misterioso,“ ozvala se Kerstin. „Je to taková typická Monkova slovní hra. I sám název je tajemství. Všechno je v mlze. Na první pohled neviditelné, ale přesto existuje a na lidi působí. Je v té melodii. Misterioso je neuchopitelné, ale přesto zřejmé. V mlze jsme i my sami, a proto bloudíme.“

Hjelm si byl jist, že někde sešel z cesty. Někde něco propásl, něčeho si nevšiml, i když to bylo zřejmé. Někdo něco řekl. Připadalo mu, že blbne.

„Nic tě nenapadá?“ zeptal se Chavez a zakousl se do svého sendviče.

„Jako bych to měl na jazyku…“ ozval se Hjelm.

„I know howyou feel,“ žvýkal Chavez.

Banka, uvažoval Hjelm a snažil se zadržet myšlenku.

„Co budeme dělat, když na to nepřijdeš? Seřadíme všechny bankéře z celýho jižního Švédská a necháme těžkýho notorika procházet kolem a ukázat na něj?“

„Přece mu museli spravit zuby a ošetřit ruku, jestli je to pravda,“

mínila Kerstin.

„To bude ale hrozně zdlouhavý,“ mlaskl Chavez. „Přinejmenším to není nic, s čím bychom mohli přijít před Hultina. Bankéře ztloukli pod vlivem melodie Misteriosa – ale to je ještě dost daleko k tomu, kdo tu kazetu má.“

„Nějaká souvislost tu ale je,“ ozval se zarputile Hjelm.

„Dobře. Má tvoje souvislost něco společnýho s Igorem a Igorem?

To by musela mít. Kazeta je jediný spojení mezi napadením v restauraci ve Vaxjo v roce 1991 a postsovětskýma střelama ve zdech obýváků stockholmské nóbl společnosti. Putování tý nahrávky z hospody do vily v Saltsjóbadenu je spojený právě s Igorem a Igorem.

Vzali si ho přece jako část úhrady za estonskou vodku 15. února.“

Hjelm potřásal hlavou. To všechno bylo naprosto zmatené, podivné.

„Podívejme se na to z pohledu toho ztlučeného bankéře,“ ozvala se Kerstin. „Podle Hackzella polykal zuby a říkal, že útočník měl naprostou pravdu. To je zvláštní, ne? Roky jdou a rány se hojí, ale současně roste nedůvěra, zmatek, bezmoc…“

„A zloba!“ ozval se Hjelm a rychle se zvedal. „To taky,“

souhlasila Kerstin a překvapeně se na něj podívala.

„Ne, teď myslím na jednoho konkrétního člověka. Zdejšího policajta, jmenuje se Wrede. Zmínil se mi o nějakým incidentu v bance. Pouštěl jsem to druhým uchem ven. Někde v Albertsbodě nebo tam někde. Zatraceně, kolik je hodin?“

„Půl čtvrtý,“ řekl Chavez. „Co je s tebou?“

„Musíme na policii,“ prohlásil Hjelm a vyběhl.

Když vešli do Wredovy malé kanceláře, kriminální inspektor Jonas Wrede stál v pozoru hned třikrát, před každým policistou Státní kriminálky z týmu na zadržení vraha mocných. Nakonec stál tak zpříma, že to nevydržel horní knoflíček jeho košile.

„Pohov, sedněte si,“ ozval se Hjelm.

Wrede okamžitě poslechl rozkaz, sedl si a vypadal jako pytel brambor.

„Když jsem tu byl minule, zmínil jste se o dřívějším kontaktu se Státní kriminálkou. Týkalo se to nějakýho přepadení v bance…“

„Ano,“ ozval se Wrede, plný naděje. „Přepadení banky v Algotsmále. Ale o tom přece víte. Státní kriminálka sem vyslala svého člověka. Nepředstavil se mi z důvodu utajení. Uzavřel to. Do medií neproniklo vůbec nic. Na to jsem opravdu hrdý, nemáme tu nikoho, na koho by se nedalo spolehnout. I personál banky držel jazyk za zuby. Z pudu sebezáchovy, pravděpodobně.“

„Co se stalo?“

„Všechny záznamy si odvezl ten váš muž, takže to všechno víte…“

„Řekněte všechno, co si pamatujete.“

Wrede vypadal docela dezorientované, když nemohl použít počítač.

„Pokusím se. Stalo se to letos 15. února. Když ráno přišli zaměstnanci do banky, našli uvnitř mrtvého člověka. Taky tam scházelo dost peněz. Spojili jsme se okamžitě se Stockholmem, bylo to úplné mystérium. Přijel sem váš muž a celé to převzal. To je všechno.“

„Náš muž…,“ ozval se Chavez.

„15. února…,“ řekla Holmová.

„Řekněte nám něco o tom mrtvém,“ vyzval ho Hjelm.

„Byl jsem na místě první a tak jsem kontaktoval Stockholm. Bylo mou povinností zadržet personál, než se dostaví váš člověk. Velice to ocenil a všechny přítomné policisty a zaměstnance požádal o absolutní mlčenlivost. Obětí byl velký silný muž. Okem mu přímo do mozku projel nějaký špičatý nástroj, možná dýka s tenkou čepelí. Byl to strašný pohled.“

Wrede vypadal spíš vzrušeně než rozrušeně.

„Ale to všechno už přece víte,“ ujišťoval se znovu.

„Dobře. Mohl byste zařídit, aby se veškerý personál, který tehdy byl v bance, shromáždil na pracovišti? Okamžitě se tam rozjedeme.“

Wrede si přitáhl telefon.

Policejní vůz řídil padesát kilometrů z Váxjó Jonas Wrede.

Slunce se sklánělo k horizontu. Wrede hořel zvědavostí a strašně rád by se dozvěděl, oč jde. Ale všichni mlčeli. Viděli před sebou jen docela malé světýlko ve tmě. Mohlo by je přivést k sériovému vrahovi.

Wrede pořádně zatloukl na zamčené dveře banky a přišla jim otevřít plachá malá žena středního věku. Kromě ní byl v malinké bance už jen starší muž v bíle proužkovaném obleku.

„Je to ředitel banky Alber Josephson a pokladní Lisbet Heedová.“

Všichni se na ně dost skepticky zadívali.

„To je celý personál?“ ujišťoval se Chavez.

Lisbet Heedová jim přinesla čerstvě překapanou kávu a každý sáhl po svém šálku, aniž by projevil vděčnost.

Josephson si odkašlal a ozval se tenkým pedantským hlasem: „V

únoru letošního roku jsme utrpěli personální ztrátu, což také znamenalo zkrácení otevírací doby. Spadá to i do bankovních úsporných opatření zavedených kvůli politováníhodnému období koncem minulého a začátkem tohoto desetiletí.“

„Kmenoví zaměstnanci museli platit za neúspěšné spekulace a nesmyslnou politiku půjček, o kterých rozhodly vysoce postavené osoby a samy pak zmizely s milionovým padákem?“ ozval se Hjelm a připadal si jako Soderstedt.

„To je docela dobrý pohled na věc,“ řekl nevzrušeně Josephson.

„Fakt je, že tento…“ – pohlédl na Wreda – „incident… se stal téhož dne, kdy se zavedla nová otevírací doba. A tentýž den, co se na polovinu zmenšilo naše personální obsazení. Já jsem otevřel přepážku a našel… toho oslepeného…“

„Oslepeného!“ pozastavil se nad označením Hjelm.

„Tady je ta přepážka,“ řekl Josephson a ukázal dovnitř. Vešli, ale nebylo tam nic k vidění.

„Takže vy jste ho našel za zavřenou přepážkou?“ ujišťoval se Chavez.

„Umíte si asi představit, jaký to byl šok,“ řekl Josephson, ale moc šokovaně nevypadal.

„Pamatujete se… jak ten oslepený vypadal?“ zeptal se Hjelm.

„Byl veliký. Enormně velký,“ řekl Josephson.

„Jako bejk,“ ozvala se překvapivě Lisbet Heedová.

„Kterýho dostal matador,“ ještě překvapivěji doložil Chavez.

Kerstin Holmová zahrabala v kabelce a vytáhla kreslenou podobu Igora a Igora.

Byl to rozhodující okamžik.

„Byl to některý z nich?“ zeptala se. Hjelm v tomto okamžiku vůbec nepoznával její hlas. Jako hlas v tunelu, napadlo ho.

„Proto mi ta kresba byla tak povědomá,“ zvolala Lisbet Heedová.

„Byla přece několik dní v novinách!“

Jonas Wrede stál jako solný sloup. Jakého přehlédnutí se dopustil! Sbohem, Státní kriminálko!

„Věděla jsem, že jsem toho muže už někde viděla,“ pokračovala Lisbet. „Ale vůbec mě nenapadlo, že v naší bance. Dělala jsem, co jsem mohla, abych na to zapomněla.“

„Určitě je to on,“ přikývl Josephson a ukázal na Valerie Trepljova. „I když ten obličej vypadal trochu jinak.“

„Wrede?“ obrátil se Hjelm přísně na zbledlého chudáka, který jen němě přikývl. Sbohem, povýšení!

Hjelm, Holmová a Chavez na sebe pohlédli. Zatím ještě neměli to nejdůležitější. Hjelm vešel do zadní části banky, která byla oddělená od veřejné.

Zastavil se na místě.

Zamával na kolegy.

Všichni se dívali na šipkový terč na zdi.

Wrede, Josephson a Heedová přišli za nimi.

„Ano, nechali jsme to tu viset,“ ozvala se Lisbet. „Neměla jsem to srdce, abych ho sundala.“

Teď se zeptal Chavez: „Kdo byli ti dva, co tu 15. února skončili?“

„Mia Lindstrómová,“ řekla Heedová.

„A Goran Andersson,“ dodal Josephson.

Góran Andersson, zamyslely se tři osoby. „To Andersson házel šipky?“ zeptal se Chavez.

„Ano,“ potvrdila Lisbet. „Byl úžasnej. Přicházel sem ráno první a nejdřív ze všeho chvíli házel. Jak se to jmenuje?“

„Pětsetjednička,“

upřesnil

Josephson.

„Začíná

se

na

pětsetjedničce a postupuje zpátky k nule.“

„Co se stalo s Goranem Anderssonem, když musel odejít? Zůstal ve vesnici?“

„Ne,“ řekla smutně Lisbet. „Nechal tu svoje děvče a zmizel.

Myslím si, že dokonce ani Lena neví, kde je.“

„Lena?“

„Lena Lundbergová. Bydleli v malým domku na druhým konci vesnice. Teď tam žije sama a ke všemu je těhotná. Chudák. Goran možná ani neví, že bude otcem.“

„Pamatujete si, jestli Goran nebyl někdy na jaře 1991 zraněný?“

„Ano,“ ozval se Josephson, který měl v hlavě všechny údaje o personálu. „Byl tehdy asi dva měsíce na nemocenské. Měl něco se zuby…“

„Musel si zřejmě nechat udělat můstek nebo něco takovýho,“

připojila se Heedová. „Celou dobu se držel doma. Nikdy nám neřekl, co se mu vlastně stalo. Ale já jsem si všimla, že měl i ruku v sádře.

Nejspíš to byla dopravní nehoda.“

„Ještě něco,“ ozvala se Kerstin. „Odevzdal klíče od banky?“

„Myslím, že to nestihl udělat,“ ozval se poprvé trochu nejistě ředitel bankovní pobočky Albert Josephson.

Tři členové Skupiny A na sebe znovu pohlédli. Všechno do sebe zapadalo, nitky se spojovaly.

Hjelm se obrátil na Wreda: „Máte u vás kreslíře?“

„Policejního kreslíře?“ opáčil stále hodně bledý Wrede. „Ve Váxjó je jeden malíř a toho vždycky požádáme.“

„Vy tři si budete pomáhat, aby podoba toho kolegy ze Státní kriminálky, co případ tehdy převzal, byla co nejpřesnější. Ale nejdřív nás zavezte za Lenou Lundbergovou.“

Na druhou stranu Algotsmály to příliš daleko nebylo. Přesto si všichni tři stačili všechno ujasnit.

Bankovní úředník Goran Andersson z Algotsmály byl těžce napaden v restauraci ve Váxjó na jaře 1991, protože na něj útočník svalil vinu za svoje neštěstí. Během let před koncem desetiletí vyvolal groteskně velkorysý způsob poskytování bankovních půjček to, že došlo k bankovní krizi a kvůli ní k pokračující krizi švédské ekonomiky. Počátkem devadesátých let skončilo v konkurzech mnoho drobných podnikatelů. Jedním z nich byl Anton Rudstrom, kterého při pohledu na bankovního úředníka postihl amok, a náhodou to byl právě Góran Andersson. Ten už zřejmě tušil, že je v bankovnictví něco v nepořádku, a i s těžkým poraněním dal útočníkovi zapravdu. Přesto ještě dál pracoval v bance, možná z loajality nebo proto, že neměl jinou práci. Když potom ještě následkem těch podivných obchodů přišel o místo, něco se zvrtlo.

Přestože už tam neměl co dělat, šel jako jindy do práce, stejně jako každý den o chvíli dřív. Vešel vchodem pro zaměstnance, protože neodevzdal klíče, s úmyslem banku vyloupit. Měla to být jeho pomsta. Z nepochopitelných důvodů ale banku otevřel jako jindy, a to i když otevírací doba už byla posunuta a on hodlal peníze vybrat.

Protože byl rozrušený, nejspíš zapracovala síla zvyku nebo byl roztržitý kvůli tomu, že právě skončil s házením šipek. A navíc měl být oloupen při vlastní loupeži. Brutální ruský mafián Valerij Trepljov vnikl do úřadovny, což byla přirozeně dost groteskní situace. Zhroutil se mu svět. Na druhé straně pultu stál muž se stejnou stavbou těla, jakou měl ten, co ho o nějaký rok dřív tak strašně ztloukl. Možná že měl ještě šipku v ruce. V každém případě ji ale použil a s neselhávající jistotou mu ji vhodil přímo do oka. V té chvíli zavraždil člověka. Bylo to sice v sebeobraně, ale v každém případě teď byl s mrtvým tělem ve své bance, kterou se právě chystal vybrat. Zatáhl tělo za přepážku a zamkl. Možná v naprostém zmatku vytáhl mužovu pistoli, vyprázdnil mu kapsy a našel – kromě munice z proslulé fabriky v Kazachstánu – také magnetofonovou kazetu.

Vzal si peníze, zamkl dveře banky a odešel stejně, jako přišel, vchodem pro personál. Před bankou stálo nákladní auto s estonskou vodkou, připravenou k dodávce do různých koutů země. V autě na svého partnera čekal druhý Igor, Alexander Brjusov. Možná, že se za ním vydal, ale našel jen zamčené dveře banky, a jinak nikde nikdo.

Hotové mystérium.

V té chvíli už Goran Andersson odjížděl autem, které měl zaparkované vzadu za budovou. Možná, že právě tehdy si magnetofonový pásek zasunul do přehrávače a uslyšel tu jazzovou melodii, při které tehdy dostal tak strašnou nakládačku. Souhra náhod. Jako by za vším stál osud. Melodie, která jím pronikla.

Před chvílí, kdy radikálně opustil to, čemu dosud věřil, za ním vešel mafián, aby ho o všechno připravil. Místo toho však získal nejen jeho zbraň, ale také motivaci, která se spojovala s touto hudbou. On sám se proměnil ve vyšší moc, nástroj msty nejen společenské, ale i své vlastní, a také Antona Rudstroma. Rozhodl se pomstít správní radě společnosti, která v roce 1990 tak nezodpovědně Rudstromovi peníze půjčila, a tím ho nepřímo zničila.

S tím pak souviselo i to nešťastné napadení v restauraci Hackat a Malet o rok později. V každém případě šlo o Sydbanku, i když to ovšem mohla být i kterákoliv jiná obchodní banka v zemi.

Goran Andersson se zřejmě vydal do Stockholmu 15. února, okamžitě po incidentu v bance v Algotsmále, asi měsíc plánoval a připravil první tři vraždy. Dráhu anděla pomsty nastoupil mezi 29. a 30. březnem. Potom se uchýlil do svého doupěte, aby mohl naplánovat další vraždy. Tú první z další série právě vyšetřovali.

Goran Andersson byl velice cílevědomý, přesný, ublížený a obrovsky nebezpečný. Překročil hranice zoufalství.

Mystérium zmizelo, ale zatím se všechno topilo v mlze.

Vystoupili z policejního auta před malým domkem na okraji vesnice. Stál tiše a mírumilovně a zachycoval zbytky večerního slunce.

Nikdo z nich neměl chuť jít za ženou, která čekala dítě vraha mocných.

26.

Spodní okraj krajkoví nadýchaných mráčků v letním podvečeru zářil temně oranžovou barvou. Nekonečné množství malých chomáčků halilo ostrovy do zvláštních neskutečných paprsků a vypadalo to, jako by se dolů tisklo celé nebe.

Gunnar Nyberg jel služebním autem přes most na Lidingo a říkal si, že takovou hru barev ještě neviděl. Možná že právě v takové chvíli by měl člověk zemřít, napadlo ho a snažil se tu myšlenku rychle setřást.

Jel za prezidentem správní rady Lovisedalu – Jacobem Lidnerem – do jeho vily v Molně na jižním okraji ostrova Lidingó, kde už Arto Soderstedt nastoupil na noční hlídku a teď pohlížel na vodní hladinu z okna obývacího pokoje, kde byla cítit nechuť k policistům.

Protože Nyberg momentálně neměl co na práci, rozhodl se strávit noc v Soderstedtově společnosti. Mohlo by to být i horší. Sám měl akutní potřebu lidské blízkosti. Přepadla ho osamělost a téměř fyzickou silou ho vypudila ven do nádherného podvečera. Krása mostu mu dávala zapravdu.

Za mostem zahnul doprava a až do Molny jel po jižní Královské cestě. Když zahlédl obrysy Lidnerovy vily, která vypadala jako palác, na slušnou vzdálenost od výjezdu z pozemku zaparkoval.

Padal soumrak. Úžasná formace mraků už jen slabě zářila a během několika málo minut zmizela. Došel k hustým keřům, které ohraničovaly zahradu. Uprostřed zeleně se objevila pootevřená vrátka. Otevřel dokořán a vešel.

Koutkem oka zahlédl slabý pohyb a dlouho předtím, než ucítil bolest, zaslechl tupý zvuk pistole s tlumičem. Své obrovské tělo vrhl na pískovou cestičku a vytáhl služební zbraň. Těsně nad hlavou zaslechl další výstřel. Zatmělo se mu před očima. Vyskočil, divoce zařval a jako zraněný býk běžel k místu, kde před několika vteřinami zahlédl pohyb. Střílel ránu za ranou, dokud nevyprázdnil zásobník.

Zaslechl, že dole na cestě nastartovalo auto, které se k němu blížilo. Odhodil prázdnou pistoli, proletěl jako parní lokomotiva hustým křovím a skočil na cestu přímo před vůz. Obřím tělem strhl auto přidávající plyn na levou stranu. Náraz ho otočil ve vzduchu a odhodil čelem na asfalt. V okamžiku, kdy zahlédl vůz narazit do sloupu osvětlení o deset metrů dál, ucítil bolest a výhled se mu drasticky zúžil. Viděl ještě Arta Soderstedta běžet se zdviženou zbraní k autu, vytáhnout z něj řidiče a vléct ho přes cestu. A než všechno zmizelo v ohnivém moři, zahlédl zakrvácený obličej Alexandra Brjusova.

Možná že teď přišel čas zemřít, napadlo Gunnara Nyberga, než ztratil vědomí.

27.

Strašně postrádal hudbu.

Na nic jiného nemyslel.

Právě tady by citlivé ruce začaly váhavou pouť…

Tiše seděl v obývacím pokoji a snažil si představovat, že hudbu skutečně slyší.

Tady by vstoupil saxofon.

Oběť se nehýbala v tanci smrti, ležela tiše na zemi s dvěma dírkami v hlavě. Byl to jen kus mrtvého masa, nic jiného.

Další tělo.

Bez potěšení se mu v duchu uklonil.

Bez umění to byla jen obyčejná práce, ne poslání, ale poprava.

Zbývá jen nedokončený seznam.

Strašně mi ta hudba chybí, říkal si. Vzal ze stolu pistoli a odešel přes verandu.

Dvě kazachstánské střely zůstaly ve zdi.

28.

Byla už noc a všichni seděli v Hjelmově hotelovém pokoji ve Vaxjo. Každý držel v ruce fotku Gorana Anderssona, kterou si vzali u Leny Lundbergové.

Kerstin Holmová se opírala o polštář v posteli. V ruce držela skupinovou fotografii personálu banky z léta 1992. Byli foceni před budovou a všichni čtyři se usmívali. Byl to reklamní snímek. V první řadě stála Lisbet Heedová a mladá žena, která se jmenovala Mia Lindstrómová, za nimi stál Albert Josephson a Goran Andersson.

Goran je vysoký, modrooký, plavovlasý, v padnoucím obleku. Zdá se, že můstek mu v ústech drží pevně, není na něm vidět nic zvláštního. Podobných fotografií zaměstnanců existují celé stovky.

„Vždycky pracoval perfektně,“ řekla Lena Lundbergová výrazným širokým dialektem a pohlédla na ně od šálku kávy. „Byl to úplně pedant, dalo by se říct. Ani den nikdy nechyběl, kromě toho úrazu, ovšem. Znamenal pro banku skutečný přínos.“

Za ní na zdi se stkvěla zarámovaná výšivka: „Můj dům, můj hrad.“

Lena Lundbergová držela spojené ruce přes zakulacené bříško.

„Dalo by se říct, že žil pro svou práci?“ zeptala se Kerstin.

„Ano, přesně tak. A ovšem taky pro mě,“ dodala opatrně. „A žil by i pro svý dítě.“

„To může pořád,“ ozvala se Kerstin, aniž by svým slovům věřila.

Na okraji postele jí u nohou seděl Jorge Chavez. Hleděl na fotografii silně soustředěného Gorana Anderssona. Držel v ruce šipku, kterou se právě chystal hodit. Na zadní straně fotografie bylo tužkou poznamenáno: 3.12.1993.

Na zdi proti výšivce visel terč se třemi šipkami. Chavez fascinovaně zkoumal zvláštní tělo šipky s neobyčejně dlouhou špicí.

„Vypadají šipky vždycky takhle?“ zeptal se.

Lena Lundbergová na něho pohlédla smutnýma zelenýma očima.

„Objednával si je u speciální firmy ve Stockholmu. Někde na Starým městě. Jedna šipka má mít třicet centimetrů, aspoň tak mi to říkal, polovina z toho je špice a tělo a polovina křidýlka. Během doby se dopracoval k určité vyváženosti, která mu vyhovovala, a ideální byla právě takhle dlouhá špice. Ale opravdu vypadá dost divně.“

„Byl členem nějakého klubu?“ zeptal se Chavez a vážil šipku v ruce.

„Ano, ve městě, ve Vaxjo. Právě tam byl ten večer, jak jste se o něm před chvílí zmiňovali, když ho tak zranili. Dosáhl tam nějakýho rekordu, a když se v klubu zavíralo, nechtělo se mu ještě domů. Zašel do nějaký hospody a tam s tím házením pokračoval. Jinak on do hospod chodí málokdy.“

„Hrajete někdy s ním?“ zeptal se Chavez a hodil šipku do terče.

Spadla na zem a zabodla se do parket. „Promiňte,“ omluvil se, zvedl šipku a hleděl na dírku v podlaze. Zdálo se, že je jí to jedno.

„Občas jsme spolu hráli,“ ozvala se Lena, aniž by Chavezovi věnovala jediný pohled. „Z legrace. Dal mi vždycky náskok a ke konci mě dohnal. Nikdy nechtěl prohrát. Však víte, začíná se na 501

a pokračuje k nule.“

Paul Hjelm seděl v křesle hotelového pokoje a hleděl na třetí fotografii. Byla to nejposlednější podobizna Gorana Anderssona, jen několik týdnů před událostí v bance. Držel Lenu kolem ramen a široce se usmíval. Stáli ve sněhu před domem a vedle nich byla sněhová lampička s plápolající svíčkou. Měl červené tváře a vypadal zdravě a šťastně, přesto byla v jeho pohledu jakási ostýchavost.

„Věděl, že jste těhotná?“ zeptal se.

Lena se zahleděla do svého šálku a mumlala. „Právě jsem mu to chtěla říct. Ale on po té výpovědi nebyl ve svý kůži. Přišlo to poštou v obyčejný hnědý obálce ze Stockholmu. Ani jeho šéf o tom nevěděl.

Viděla jsem ho, když tu obálku otevřel. Jako by v něm něco odumřelo. Možná že mě už tehdy napadlo, že je pro mě ztracený.“

„Potom co zmizel, jste už nebyli v kontaktu?“

„Po ránu 15. února… ne, v žádným. Nevím, kde je ani co dělá.“

Najednou pohlédla přímo do Hjelmových očí a zeptala se: „A co vlastně udělal?“

„Možná vůbec nic,“ zalhal Hjelm a cítil se strašně mizerně.

Jorge Chavez se zvedl z postele a posbíral všechny fotky. Chvíli váhal a potom se ozval: „Neměli bysme zavolat Hultinovi?“

„Ať ještě poslední noc hlídkují,“ mínil Hjelm. „V žádným případě se tam nesmí nic stát.“

„A kromě toho bychom měli počkat na tu podobiznu našeho takzvaného kolegy,“ zívala Kerstin.

„Toho, co zarazil celý vyšetřování,“ řekl Chavez a za okamžik pokračoval: „Poslyšte, pro dnešek by to mohlo stačit. Odvedli jsme kus práce. I když s trochu nepříjemnou pachutí…“

Položil fotky na Hjelmův noční stolek a s ohromným zíváním vyšel z pokoje.

Kerstin zůstala ležet na posteli, unavená a nesmírně… erotická, napadlo Hjelma. Nebyl si pořád jistý, co se vlastně skutečně v hotelovém pokoji stalo.

„Víš něco o astrologii?“ zeptal se bez souvislosti.

„Protože jsem žena?“

Zasmál se. „Možná proto.“

„Alternativní myšlení…,“ ozvala se ironicky, sedla si na kraj postele a odhodila dozadu černé vlasy. „Možná něco vím.“

„Dnes ráno… skutečně to bylo teprve dnes ráno? Moje dcera mi řekla, že tenhle flíček na tváři vypadá jako astronomický označení Pluta. Co to znamená?“

„To mě nenapadlo,“ řekla a dotkla se jeho tváře. „Možná že má dcera pravdu. Já jsem si myslela, že to spíš vypadá jako znamínko vandráků.“

„Ty jsi opravdu o tý skvrnce přemýšlela?“ zeptal se a zavřel oči.

„Pluto,“ ozvala se a stáhla ruku z jeho tváře, „to může znamenat spoustu různých věcí. Třeba sílu vůle. Ale taky třeba i bezohlednost.“

„A sakra.“

„Počkej, to není všechno. V rejstříku Pluta je také schopnost jedince úplně se změnit. A také katarze, očištění.“

„O tom jsem vůbec neměl tušení,“ ozval se Hjelm se zavřenýma očima. „Ale skutečně tak vypadá znamení Pluta? Co myslíš?“

Znovu ucítil její ruku na své tváři. Stále tiskl oči k sobě.

„Myslím si, že to vypadá, jako když máš erekci,“ řekla lehce.

„Omlouvám se,“ řekl, aniž by se skutečně chtěl omluvit. „A co ten flíček?“

„Ten teď není, jak jsi zrudl, vůbec vidět.“

Otevřel oči. Seděla na kraji postele o dva metry dál ve slabém světle pokoje a dívala se na něj.

„Je jen jeden způsob jak to napravit. Musím se tě zeptat na Malmo. Stalo se něco?“

Slabě se zasmála. „Mužská touha po poznání. Ty nemůžeš žít v nejistotě?“

„Věř mi, vidím to jen mlhavě.“

Položila se na postel s rukama pod hlavou. „Přeložila jsem si jen tvoje

přání.

Otázku

na

galského

milence

Anny-Clary

Hummelstrandové… předpokládala jsem, že jsi fantazíroval o tom, jak masturbuju, že to máš u žen rád.“

„Panebože, strefila ses do černýho. Ale jak ses dostala dovnitř?“

„Copak nevíš, že jsi nezamkl.“

„Takže ty jsi mi splnila přání? Ale co ty, ty jsi nebyla spokojená?“

„Požitek jednoho je i potěšením pro druhého. Pokud nejde o násilí.“

V pokoji se udělalo horko. Kerstin chraplavě pokračovala: „A ty sis přeložil moje přání?“

Znovu zavřel oči a přemýšlel. Kolem něho se míhaly obrazy Kerstin, slova, věty. Horečně pátral po nápovědě. Viděl ji jen s nohama na psacím stole, s rukou v kalhotkách. Připadal si jako malý kluk.

„Pomoz mi,“ zažadonil a hlas mu přeskočil.

„Svlékni se,“ přikázala mu krátce.

Udělal to. Ve chvilce byl nahý a zmatený. Ruce držel před sebou.

„Dej ruce piyč a polož si je na hlavu,“ řekla. Sama stále ležela oblečená s rukama pod hlavou.

Stál na zemi, tělo se mu sklánělo a chtělo, aniž by k něčemu dospělo.

„Pojď sem a postav se u kraje postele vedle mých nohou.“

Pohnul se, stále s rukama na hlavě. Kymácel se. Koleny se opřel o okraj postele a naklonil se nad ní. Stále ho pozorovala, aniž se ho dotkla.

„Existuje bičování žen,“ ozvala se, aniž z něho spustila pohled.

„Zažila ho nějak většina z nás. Když mi bylo patnáct, byla jsem znásilněná, a potom znovu a znovu mým snoubencem policajtem, aniž si on to vůbec uvědomoval.“

Cítil, že jeho tělo najednou ochablo.

„Pojď sem a lehni si ke mně,“ vyzvala ho. Položil se k ní a znovu zavřel oči. Ústy lehce přejížděla po znaménku na tváři.

„Odpustíš mi to?“ zeptala se měkce. Měla hlas malého děvčátka.

Přikývl, s očima stále zavřenýma. Nikdy si nepřestane připadat jako malý.

„Teď tvůj flíček vypadá jako křížek.“

Usmál se a chápal.

Ve skutečnosti nerozuměl vůbec ničemu.

Ale bylo to hezké.

29.

Snídali v hotelové restauraci, když se ozval Chavezův mobil.

Jorge se představil, ale potom už nic neřekl, jen zřetelně zbledl.

Hjelm ten druh hovorů dobře znal. Nejspíš věděl, oč šlo. O další vraždu.

Skutečně se dopustili závažné služební chyby, když Hultina okamžitě neinformovali o jménu Gorana Anderssona a o tom, jak vypadá?

Stačil by Hultin odvolat hlídání Lovisedalu a naopak posílit hlídky u členů správní rady Sydbanky, kdyby ho informovali okamžitě už ve stádiu podezření?

Viděl na Kerstin, že uvažuje stejně.

Stála jejich touha po úplné jistotě a perfektně vyřešeném případu další lidský život?

Hlavou se jim honily nejrůznější myšlenky. Ale ještě to neskončilo.

„Gunnar Nyberg byl včera večer vážně zraněný,“ ozval se Chavez přidušeně, když ukončil rozhovor. „Stalo se to během hlídání.“

Další břemeno.

„Á sakra,“ zaklela Kerstin, když jí upadl kus paštiky.

„Jak vážně?“ zeptal se strnule Hjelm.

„Nic jsem z něho nedostal. V životě bych nevěřil, že Hultin dokáže takhle zuřit. Zřejmě není v ohrožení života. Stalo se to nejspíš doma u ředitele správní rady Jacoba Lidnera na Lidingó. Nyberg šel dovnitř, ale někdo ho postřelil, zvedl se, chytil ho amok, proskočil hustým křovím a vlastním tělem zabrzdil auto, který řidič nezvládl.“

Hjelm nedokázal zastavit hysterický smích. „To opravdu vypadá na Nyberga!“

„Podařilo se mu to naprosto jedinečně. Auto vrazilo přímo do lucerny a Soderstedt z něj toho hajzla vytáhl ještě před tím, než začalo hořet.“

„Copak moderní auta ještě hoří?“ zeptal se zmateně Hjelm. „V

životě byste neuhodli, kdo byl ten střelec,“ řekl Chavez.

„Žádný hádanky, vybal to,“ ozvala se napjatě Kerstin.

„Druhej Igor. Alexander Brjusov.“

„Kurva! A co tam dělal?“

„A k tomu se stala ještě jedna vražda?“ zeptala se střízlivě Kerstin.

Chavez přikývl.

„V Goteborgu. Samozřejmě že to byl člen správní rady Sydbanky z roku 1990. Jmenuje se Ulf Axelsson. Vysoká pozice u volva.“

Seděli tiše. Nakonec se zase ozval Chavez: „To nejhorší, co bychom si mohli představit, je to, že náš telefon včera večer mohl zachránit oba, Nyberga i Axelssona…“

Nové ticho. A znovu Chavez: „I když to nikdy nebudeme vědět jistě…“

Jonas Wrede vypadal dnes trochu čiperněji. Podařilo se mu sehnat zřetelnou a detailní podobiznu toho údajného kolegy ze Státní kriminálky, který v únoru převzal případ vyšetřování zavražděného Valerije Trepljova a zametl to pod koberec.

Podobizna ležela na Wredově psacím stole a všichni tři se na ni zadívali. Dobře ho poznávali – silného a nekompromisního.

Naposled ho viděli v kuchyni Nilse-Emila Carlbergera v Djursholmu.

Byl to Max Grahn.

Z tajné policie.

30.

Jan-Olov Hultin rázně prošel policejní chodbou. Měl před sebou dvě záležitosti a v žádném případě nehodlal brát ohledy. Zbytek Skupiny A – Soderstedt a Norlander, mu šli v patách. Byli jako „ten zlý, ten hodný a ten ošklivý“, s rukama na pažbách pistolí, a kdo z nich byl hodný a kdo zlý, nebylo na první pohled zřejmé.

V odlehlé výslechové místnosti seděl Jacob Lidner, předseda správní rady koncernu Lovisedal. Rozčileně se zvedl, když hrdinné trio vešlo do místnosti.

„Co si to zatraceně dovolujete, kriminální komisaři, uprostřed snídaně mě sem dopravit a zavřít mě do nějaké příšerné cely?

Uvědomujete si, kdo jsem?“

„Sedněte si a mlčte,“ řekl neutrálně Hultin a usedl.

Jacob Lidner lapal po dechu. „Jak se něco takového opovažujete…“ procedil sevřenými rty.

„Sednout,“ zařval Hultin. Takhle si to naplánoval.

Lidner klesl na židli a Hultin pokračoval.

„Když jste nás ujišťoval, že se Lovisedal vzepřel tlaku ruské mafie, nebyla to pravda, že ano?“

„Neakceptovali jsme žádnou ochranu,“ řekl Lidner se vztyčenou hlavou.

Hultin se hluboce nadechl, ale ovládl se.

„A co ksakru dělal ruský mafián Alexander Brjusov včera večer před vaší vilou?“

„O tom vůbec nic nevím,“ trval na svém Lidner.

„Postřelil jednoho mého muže!“

„To je mi skutečně líto, ale nemám s tím nic společného. Jsem za vaši ochranu vděčný. Zřejmě chtěl dostat mě. Tady máte svého vraha.“

Hultin hleděl na Jacoba Lidnera s hlubokou nenávistí. Soderstedt s Norlanderem si vyměnili zmatený pohled. Lidner vyhlížel trochu zkrotle, ale snažil se zachovat nacvičenou obranu.

„Řeknu vám, jak to bylo,“ procedil Hultin mezi zuby. „Vy jste přijal naši teorii o tom, že vedení Lovisedalu může být v nebezpečí, přestože jste věděl, že pro vás ruská mafie nepředstavuje žádné riziko, protože jste s ní spolupracoval. Nevěřil jste, že vás naši muži můžou ochránit, a proto jste se navíc pojistil mafiánem, který vás hlídal a skrýval se ve vaší zahradě. Brjusov vám to byl beztak dlužný, protože jste mu zaplatil superdrahého advokáta Reynolda Rangsmyhra, který ho obhajoval a pomohl mu zmizet. Mafián se skrýval na zahradě a měl rozkaz střílet na všechno, co by mohlo být byť jen trochu podezřelé, a potom se měl rychle vytratit. Věděl, že Soderstedt je ve vašem domě, a když do zahrady vešel další člověk, obrovský mužský podobný jeho bývalému kolegovi Valeriji Trepljovovi, začal pálit, zcela podle rozkazu. Vystřelil na Gunnara Nyberga, toho ale střela nezastrašila. Přestože mu kulka projela krkem, neodradilo ho to a Brjusova pronásledoval. Rozumíte, co říkám? Vaše ilegální amatérské hlídání málem připravilo o život jednoho z mých nejlepších.“

Lidner na něho okamžik hleděl a pak se mu vysmál rovnou do obličeje. To neměl udělat.

Jako z první řady spatřili Norlander a Soderstedt něco, co jim Hjelm a Chavez záviděli po zbytek života.

Nefalšovanou hultinovskou ránu pěstí přímo mezi oči.

„Panebože,“ zasténal Lidner.

„Copak nechápete, že Alexander Brjusov mluvil?“ řval na něho Hultin. „Myslíte si snad, že tu s vámi jen společensky žvaníme?

Abych si mohl rozšířit kontakty? Náš dobrý Igor řekl všechno o vašich kontaktech s větví rusko-estonské mafie, která spadá pod Viktora X. Počítá s tím, že bude naším korunním svědkem. Vaše triky mě málem stály jednoho z nejlepších policistů v zemi!“

Lidner vypadal hodně krotce. „Přece u mě neměli být dva policisti,“ ozval se tiše. „Vždycky chodil jen jeden.“

Hultin se zvedl.

„Odvedou vás do vazby,“ řekl. „Obviníme vás z pokusu o vraždu policisty, ale obžaloba toho bude obsahovat ještě mnohem víc. Snad vám nemusím připomínat, abyste si opatřil advokáta.“

Na chodbě si Jan-Olov Hultin potěšeně mnul ruce. Trio pokračovalo do nejoddělenějšího kouta policejní budovy. Hultin měl kód a kartičku, což jim umožnilo vstoupit do tlumeně osvětleného průchodu. Rozrazil dveře do jedné místnosti. Seděli tam dva mohutní muži kolem čtyřiceti ve stejných kožených bundách a od svých počítačů zírali na příchozí. Oba během vteřiny z rukávů vykouzlili veliké pistole s tlumiči a mířili na Hultina, Sóderstedta a Norlandera.

„Krásné představení,“ poznamenal Hultin.

„Nemáte právo sem vstoupit,“ ozval se hrubě Gillis Doós.

„Zmizte, než zavolám stráž!“

„Nikdo z nás neodejde, dokud se nedozvíme, co se stalo s vyšetřováním vraždy Valerije Trepljova nalezeného v uzamčené bance v Algotsmále, které Max Grahn zametl pod koberec.“

Gillis Dóós a Max Grahn na sebe pohlédli.

„To podléhá nejvyššímu stupni utajení,“ ozval se Doós hodně jinak.

„Teď, když máme tu čest patřit ke Státní kriminálce? Zatraceně, jak je to s tou výměnou informací? Chápete vůbec, jak jste tenhle případ zdrželi kvůli vašim nesmyslům a směšným zásahům? Chápete vůbec, kolik lidí zemřelo zbytečně? Které jste vy nepřímo zavraždili?“

Max Grahn si odkašlal. Trochu zbledl.

„My jsme sledovali Igora a Igora už dávno předtím, než vstoupili do toho případu. Když nám ten pečlivej komisař z Vaxjó zavolal, převzali jsme případ. Došlo nám, že ten zavražděnej byl Trepljov. V

téhle části Švédská působili oni. Viděli jsme, že v zemi dochází k velké postsovětské infiltraci.“

„Sakrafix! Nechali jste nás, abychom si sami prošli celou stopu ruský mafie a nic jste nám ani nenaznačili.“

„Pořád jedeme důsledně po dvou liniích,“ ozval se Gillis Doos.

„První linii představuje ruská mafie, druhá linie je somálská. Obě vyšetřování jsou nanejvýš utajený. Jde o bezpečnost země.“

„Doprdele, o jaký somálský stopě to mluvíte?“ řval Hultin.

„Sonya Shemarke, doprdele!“ vykřikl Doos. „To je ta uklízečka, kterou jste úplně ignorovali. Ta, co údajně našla tělo ředitele Carlbergera. Zjistili jsme, že ona se společně se skupinou potenciálních somálských teroristů ilegálně zdržuje v zemi. Předstírá, že je uklizečka, a tak se dostala do mnoha významných rodin v Djursholmu. Vyslechli jsme ji i její kumpány už před měsícem. Brzy je dostaneme.“

„Jo, už si vzpomínám,“ poznamenal otráveně Hultin. „Sedm somálských dětí, jejich pět rodičů a jeden švédský kněz. Opravdu elitní zločineckej gang! Odsouzeni k vystěhování, k smrti vyděšení, namačkaní do malého dvoupokojového bytu v Tenstě, pod ochranou místní církve. To tedy byl úlovek! Vyslýcháte je už víc než měsíc ve sklepě? I s těmi dětmi?“

„Vůbec nemáte tušení, jak moderní teroristi dokážou využívat i malé děti,“ poučil ho vážným hlasem Gillis Doos.

„Změňme téma, mám žaludeční vředy,“ navrhl smírně Hultin.

„Co jste zjistili v tom případě zavražděného Trepljova?“

„Vyřizování účtů,“ prohlásil Grahn. „Někdo chtěl proniknout do teritoria Igora a Igora. Jednotlivý mafiánský frakce z bývalýho Sovětskýho svazu bojují o vliv na švédské podsvětí.“

„A spojení s vrahem mocných?“ zeptal se Hultin mile.

„Právě šetříme vztah mezi Somálci a Rusy. Zřejmě jde o tajnou spolupráci.“

Hultin se trochu protáhl a stále vypadal docela dobrosrdečné.

Soderstedt a Norlander se začali obávat hlučných zvukových efektů v tak malé místnosti, jako je tato. Hultin ale pokračoval milým hlasem.

„Takže vy už víc než měsíc víte, že Igor a Igor jsou důležitým bodem našeho vyšetřování, jistě jste o tom četli i v novinách.

Záměrně a hrubě jste narušovali vyšetřování toho, co šéf Státní policie ve včerejších televizních zprávách označil za nejdůležitější vyšetřování od zavraždění Palmeho. Kromě toho jste použili Státní kriminálku jako pláštík velice odporného a ilegálního zastíracího manévru. To, co jste udělali, nebyla jen služební chyba, ale to byla úplně zločinná blbost. Teď rovnou odtud půjdu za šéfem Státní policie a budu ho informovat o vašich zločinech. Předpokládám, že nejpozději odpoledne u policie skončíte. Můžete si už balit tašku.“

„Vy nám snad vyhrožujete?“ zeptal se Gillis Doos a zvedl se.

„Vidím to spíš jako slib,“ řekl Hultin a úslužně se usmál.

31.

Gunnara Nyberga živili sondou. Veliké množství polévky protékalo hadičkou, která vyčnívala z bandáže pokrývající hlavu i krk. Byly mu vidět jen oči a zdálo se, že září štěstím.

„Teď jsem právě informoval vašeho kolegu,“ řekl lékař třem návštěvníkům, „mohli jsme konstatovat, že bude mít krk zase v naprostém pořádku. Kulka minula o jeden centimetr krční tepnu, o stejný kousek i jícen a prošla horní částí hrtanu. Brzy bude zase zpívat, ale chvíli potrvá, než se pořádně nají. Kromě toho má zlomenou levou jařmovou kost a levou horní čelist. Měl pořádný otřes mozku a sedřenou kůži v obličeji. Všechno toto se týká oblasti od ramen nahoru. Jinak má zlomená čtyři žebra, pravé rameno a spoustu dalších menších zranění po celém těle. Ale,“ dodal lékař, „vypadá dobře.“

Nyberg dostal malou tabulku, na kterou mohl třesoucí se levicí psát vzkazy. Teď napsal: „Igor?“

Hjelm přikývl a řekl: „Je to Alexander Brjusov. Tvůj idiotskej zákrok proti autu odhalil souvislost mezi Viktorem X a Lovisedalem.

Brjusov bude zřejmě korunním svědkem.“

Nyberg dál psal: „Ale to přece není náš muž?“

Chavez s Kerstin pomohli Hjelmovi tu čmáranici vyluštit.

„Ne,“ odpověděl Jorge. „Brjusov náš muž není. Vrah je normální švédskej bankovní úředník, kterej se jmenuje Goran Andersson.“

Zabandážovaná koule se otřásala. Nyberg se nejspíš smál.

„Teď po něm ze všech sil pátráme. Možná že budeš zpátky, než to uzavřeme.“

Nyberg zavrtěl hlavou tak důrazně, až se zatřásly hadičky, které z něho vyčuhovaly. Nějaký aparát nejspíš strachem pípl. Nyberg levicí čmáral: „Ne, ksakru, za pár dní ho máte.“ Pak napsal ještě jedno slovo: „Mše.“

„Co tím do háje myslíš?“ zeptal se Chavez.

„Já vím,“ ozvala se od nohou postele Kerstin. Popošla k Nybergovi, sedla si mu u hlavy na židli a vzala do dlaní jeho ruku, ten kousek, který nebyl v obvazech. Pak deset vteřin držela jasný tón a začala zpívat. Byla to úvodní altová pasáž Palestinské mše.

Nyberg zavřel oči. Hjem a Chavez poslouchali bez hnutí.

Když se vrátili do policejní budovy, na Hjelmově stole ležela nová faxová zpráva. Protože na ně už Hultin čekal v Bojové centrále, Hjelm na fax jen rychle pohlédl, když procházel kolem stolu. Teprve na chodbě si uvědomil, že zprávu odeslal Erik Bruun, jeho bývalý šéf na policii v Huddinge. Rychle se vrátil zpět.

Bruun psal: „Myslím, že bys to měl vědět dřív, než si to přečteš v novinách. Dritěro Frakulla spáchal dnes v noci ve své cele sebevraždu. Jeho rodina tu bude moct zůstat. Nenech se tím nijak ovlivnit v práci. Dělal jsi, co se dalo. Zdraví Bruun“

Dneska v noci, zamyslel se Hjelm s faxovou zprávou v ruce.

Podivná noc. Gunnar Nyberg byl postřelený na Lidingo, v Goteborgu zavražděn Ulf Axelsson, Dritěro spáchal sebevraždu ve vazební věznici v Norrkópingu a Goran Andersson byl identifikovaný v Algotsmále. A všechno spolu nějakým způsobem souvisí.

Švédsko je opravdu hodně malá země, napadlo ho současně s myšlenkou, že by měl myslet na něco úplně jiného.

Když vešel do Bojové centrály, všichni už na něj čekali. Poprvé po návratu z Vaxjo se setkal s Hultinem.

Hultin ho ocenil pohledem i slovy: „Ve Vaxjo skvělá práce, opravdu,“ řekl.

Moc pěkná prácička, říkal si Hjelm s pocitem, že stojí v žumpě na těle Dritěra Frakully a vystrkuje nad hladinu nos. Setřásl myšlenku, sedl si a ozval se: „Díky.“

„Jen se trochu divím, že uteklo tolik času, než jste mi to jméno řekli,“ pokračoval Hultin. Jeho pochvala nebývala jednoznačná.

Klidným hlasem ale pokračoval: „Takže veškeré hlídání přesuneme ze správní rady Lovisedalu z roku 1991 na správní radu Sydbanky z roku 1990. Daggfeldt, Strand-Julén, Carlberger, Brandberg a Axelsson jsou mrtví. Ve správní radě tehdy sedělo dalších dvanáct osob. Osm ze Stockholmu, dva z Malmo, jeden z Órebra a jeden z Halmstadu. Muž z Goteborgu byl poslední obětí. Z

těch dvanácti jsme našli a začali hlídat devět. Jeden další je v cizině a poslední dva jsme dosud nedokázali lokalizovat. Oba jsou ze Stockholmu, je to Lars-Erik Hedman a Alf Ruben Winge. Naším nejpřednějším úkolem je, abychom je našli. Zelený saab 900 jsme začali hledat dnes ráno a ukázalo se, že skoro měsíc už stojí u policie v Nynáshamnu s vybroušeným číslem motoru a s odmontovanou poznávací značkou.

Technici ho právě prohlíží, ale podle očekávání tam nic nemůžou najít. Pokud jde o Anderssona, je po něm vyhlášeno celostátní pátrání a jeho poslední fotografii jsme poslali na všechna oddělení policie v zemi. Na vyšších místech se právě diskutuje o tom, zda se má do pátrání zapojit i veřejnost.“

„Myslím, že by to nebylo dobře,“ ozval se Sóderstedt. „Dokud neví, že my víme, je v klidu.“

„Samozřejmě máš pravdu. Jde jen o to, jestli to pochopí i Mórner a ti ostatní,“ poznamenal Hultin.

„Dělej, co umíš, máš přece tajné prostředky,“ řekl Soderstedt.

Hultin se na něho ostře podíval a potom pokračoval: „Takže naše priority jsou takové: Zaprvé lokalizovat Hedmana a Wingeho.

Zadruhé – ověřit možné kontakty Anderssona ve Stockholmu, které musel mít, když tu chtěl v únoru najít bydliště. Je tu ten krámek na Starém městě, ale takových možností musel mít víc, třeba svaz šipkařů nebo něco dalšího. Zatřetí tlačit na Lenu Lundbergovou prostřednictvím toho nešťastníka Wreda z policie ve Vaxjó a začtvrté projít podsvětím s Anderssonovou fotkou.“ Hultin se krátce odmlčel a kontroloval poznámky. „Práci si rozdělíme takto: v nepřítomnosti Nyberga si Chavez vezme na starost místní podsvětí, Holmová se vrátí do Vaxjó a bude Wredovi dělat společnost, ověříte všechny myslitelné přátele a kontakty se Stockholmem, Norlander se podívá do toho obchodu a svazu šipkařů a spolu s běžnými policisty ověří hotely a všechny ubytovací možnosti ve městě po 15. únoru. Hjelm a Sódestedt budou hledat Hedmana a Wingeho. Nezapomínejte, že celá policie vám musí pomáhat. A pokuste se jako obvykle vyhnout kontaktům s médii a s tajnou policií. Máme teď 29. května, 12.00

hodin. Přesně před dvěma měsíci začal Andersson vraždit. Snažte se všichni, aby obětí už nebylo víc než současných pět a abychom vyšetřování neprotahovali přes dva měsíce.“

Kerstin Holmová odjela do Vaxjó, aby pohlídala Jonáše Wreda, jak se Hultin vyjádřil. Když vešla do dveří, vypadal Wrede trochu vyděšeně. Doufal, že se na jeho opominutí v Trepljově případu zapomene, ale teď v jejich stínu musel prožít další den.

Holmová rychle zjistila, že Anderssonovy společenské kontakty směřovaly výhradně do klubu. Byl sice hvězdou jasnou, ale přesto si nikdo nemyslel, že by se s ním přátelil. Nikdo z nich neměl tušení o eventuálních kontaktech ve Stockholmu. Vrátili se i za Lenou Lundbergovou, ale žádnému tlaku ji nevystavili. Byli přesvědčeni, že ona skutečně nic neví.

Výlet do stockholmského podsvětí nepřinesl Chavezovi žádný úspěch. Nikdo z dotázaných Anderssona neznal a Chavez byl přesvědčen, že dostal tu nejhorší práci.

To si ovšem myslel i Viggo Norlander. V prodejně šipkařských potřeb museli Anderssona najít v registru. Pak si muž za pultem vzpomněl na jeho dlouhé šipky, které si vždycky objednával poštou, ale už na nic dalšího. Ve svazu šipkařů ho v podstatě vůbec neznali, ale našli jeho jméno v místní soutěžní tabulce, vždy jako první.

Překvapilo je, že zřejmě vždycky soutěžil jen ve svém kraji, i když několikrát porazil i ty nejlepší v zemi. Norlander pak zbytek dne trávil s pomocí celého štábu policistů a policejních asistentů objížděním hotelů a prohlížením inzerátů, nabízejících ubytování od 15. února dál. V žádném z hotelů nic nezjistili, ale někdo z nájemců bytů podle popisu snad rozpoznal Gorana Anderssona. Když ale uviděli jeho fotku, nepoznali ho. Norlander s dalšími muži nepřestávali hledat.

Spousta stockholmských strážníků na Hultinův rozkaz obcházela s fotografií pracoviště, rodiny a přátele zavražděných a totéž dělali i policisté v Goteborgu v souvislosti s poslední vraždou, všichni ale bezvýsledně.

Soderstedt a Hjelm se usilovně snažili najít dva dosud nelokalizované členy správní rady Sydbanky z roku 1990.

Arto Soderstedt zajel do Urbolnvestu, firmy Alfa Rubena Wingeho, a navštívil i jeho bydliště na Óstermalmu. Vypadalo to, že nikoho jeho nepřítomnost neznepokojuje. Zřejmě se takhle choval běžně, občas prostě ze zemského povrchu na několik dní zmizel a potom se zase vynořil, jako by se nic nestalo. Měl prachy na to, aby si tyhle výstřednosti mohl dovolit, jak se jeden ze zaměstnanců vyjádřil. Soderstedt zajel i na ostrovy, kde měl Winge imponující letní sídlo na Vármdó, ale ani tam nikoho nenašel. Winge tam nejezdil moc často.

Hjelm měl za úkol najít stejně nezvěstného člena bývalé správní rady Larse-Erika Hedmana. Ten v letech 1986 až 1990 zastupoval v Sydbance odbory a aspiroval na nejvyšší posty, byl ženatý, měl dvě děti a fantastický byt ve Vasastanu. Teď ale bydlel sám ve dvou místnostech v Bandhagenu, z odborů i vedení podniku ho vyhodili.

Během několika let na rozhraní desetiletí prošel těžkým alkoholismem, a přitom pracoval, dařilo se mu závislost jakžtakž ukrývat, ale po pár neuvěřitelných incidentech došla vedení trpělivost, a tak ho vykopli na ulici. Pomocí sociálky v Bandhagenu Hjelm vypátral Hedmana na lavičce nedaleko obchodu s alkoholem a odvlekl ho do jeho zaneřáděného bytu. Tam pak čekali na příchod policistů, kteří měli pochybnou čest postarat se mu o život a zdraví.

Což bylo nemožné.

Hjem se vrátil s pocitem, že znovu pojedou naprázdno. Tu představu z duše nenáviděl. Další ztracený měsíc. Celé léto pryč. S

Anderssonem potulujícím se po městě se šipkami v kapse.

Seděl u stolu a slepě zíral do okna, když zazvonil telefon a všechno se okamžitě změnilo.

„Hjelm,“ představil se.

„No konečně,“ ozval se spořádaně hlas, jehož přízvuk Hjelma okamžitě přiměl, aby zapnul nahrávání. Byl jihošvédský. „To byla práce, než mě s vámi spojili! Máte v ústředně nepříjemné lidi. Takže vy jste Pául Hjelm, hrdina akce rukojmích… Psalo se o vás v novinách skoro stejně hodně jako o mně.“

„Jste Goran Andersson,“ poznamenal Hjelm.

„Než se pokusíte ten hovor zaměřit, musím vás upozornit, že volám z kradeného mobilu, takže vám to stejně k ničemu nebude,“

řekl Andersson.

„Nechci se vás dotknout,“ ozval se odvážně Hjelm, „ale to, že voláte a chlubíte se, narušuje váš psychologický profil, který jsme si nechali udělat.“

„Jestli hledáte někoho takového, tak se podívejte na sebe. Ne, já nevolám kvůli tomu, abych se chlubil, ale protože vás důrazně varuju, abyste mou snoubenku nechali na pokoji. Jinak váš psychologický profil naruším ještě víc a odskáčete to taky.“

„Mě nikdy nedostanete,“ vyprskl zcela nepsychologicky Hjelm.

„A proč ne?“ zeptal se Andersson a v hlase zněl skutečný zájem.

„Helena Brandbergová, dcera Enara Brandberga. Klidně jste ji taky mohl zastřelit a vzít si svůj magnetofonový pásek, ale přesto jste raději utekl a nechal ho na místě pro nás.“

„To jste mě našli kvůli tomu pásku?“ zeptal se překvapeně Goran Andersson. „To nebylo zrovna jednoduchý.“

„Nebylo. A co jste si představoval?“ opáčil Hjelm.

„Myslel jsem, že po mně půjdete kvůli té loupeži v bance. Čekal jsem, kdy mě začnete hledat. Až když se nic nedělo, pustil jsem se do práce. Potom se objevil ten policejní obrázek v novinách, jako kdyby ten muž pořád žil. O co šlo?“

Proč vlastně neříct pravdu? Pomyslel si Hjelm a ozval se.

„Tajná policie vyšetřování zametla pod koberec, protože jde o bezpečnost země.“

Goran Andersson se hlasitě rozesmál a Hjelm se jen taktak k němu nepřidal.

„To vám muselo všechno hodně ztížit,“ řekl po chvíli Andersson.

„Nechte těch úvah a vzdejte se nám. Vy jste evidentně projevoval nespokojenost s jednáním bank na přelomu desetiletí. Přestaňte s tím.

Musíte přece vědět, že v téhle chvíli už každého z vedení hlídáme.“

„Ne docela… kromě toho nejde jen o to, že bych někoho označoval, ale o souhru náhod. O osud. Hranice mezi náhodou a osudem je tenká jako vlásek, ale když se už jednou překročí, návrat neexistuje.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Hjelm.

„Copak jste nečetl noviny?“ zeptal se překvapeně Andersson.

„Mít kocovinu bez oslavy není moc veselý. A tak to ve Švédsku dnes vypadá. Všichni, kdo do něčeho můžou zasahovat, se lidem snaží namluvit, že se už měli moc dobře a teď za to musí zaplatit. Ale za co? Přečtěte si, o čem píší čtenáři do novin, poslechněte si je. Já to dělám a vy byste měl taky. Vy jste sice zajištěný, a myslíte si, že všichni jsou na tom stejně. Ale je to úplně jinak. Měl byste vidět, kolik lidí se bojí budoucnosti a kolik jich může oslavovat.“

„Nesnažte se mi namluvit, že jste politickej spasitel.“

„Byl jsem v minulosti na jednom flámu,“ poznamenal Andersson trochu klidněji, „v restauraci Hackat a Malet ve Vaxjo 23. března roku 1991. Tam jsem viděl, jak to vypadá.“

„Vy ale přece nejste lidověj revolucionář,“ trval na svém Hjelm.

„To jste si vymyslel až dodatečně.“

„Jasně,“ připustil střízlivě Andersson. „Já jsem vždycky volil střed.“

To je ale hodně podivný rozhovor, napadlo Hjelma. Tak přece nevypadá sériový vrah, který hodiny čeká v prázdném obývacím pokoji, pak oběť zastřelí dvěma ranami do hlavy a pustí si jazz.

Mystérium se rozpadalo do tisíců kousků, mýtus mizel. Možná, že ho ty vraždy nějakým podivným způsobem ozdravovaly. Nebo možná teď promlouvala denní tvář Gorana Anderssona, ta zdravá a relativně rozumná, zatímco v noci se stával někým jiným.

„Mám jeden technickej dotaz: Jak jste se dostal do těch bytů?“

„Když člověk někoho nějakej čas sleduje, ke klíčům se dostane,“

prohlásil lhostejně Andersson. „Pak už stačí udělat otisk a vyříznout ho. Není to těžší než si upravit správnou šipku. No a potom si člověk jen ověří jejich zvyklosti a počká si.“

„A tu příští oběť už dlouho sledujete?“

Na druhém konci bylo ticho a Hjelm se polekal, že položil telefon. Pak se ale ozval: „Dost dlouho. Ale teď to už zachází příliš daleko. Já jsem vás chtěl jen požádat, abyste dal od mé snoubenky ruce pryč. Jinak bych vás musel zabít.“

Po celou dobu Hjelm v hlavě přemílal jednu otázku. Je taktické to říct, nebo právě naopak? Jak na to bude Andersson reagovat? A po tomto podivném rozhovoru cítil ještě větší nejistotu. Nakonec ji ale položil, možná proti své vůli. „Když jste v kontaktu s Lenou, řekla vám, že s váma čeká dítě? Jak si představujete jeho budoucnost?“

Teď nastalo naprosté ticho.

Po deseti vteřinách to klaplo a spojení se přerušilo. Hjelm položil sluchátko, zastavil nahrávání a s páskem šel rovnou za Hultinem.

„Právě jsem s ním mluvil,“ řekl a mával páskem.

„S kým?“

„S Goranem Anderssonem.“

Hultin prstem beze slova ukázal na svůj přehrávač. Pak si spolu rozhovor poslechli znovu. Hjelm si chvílemi pomyslel, že byl zbytečně pasivní, ale pak zase, že byl úplně natvrdlý, ale v podstatě rozhovor vraha s policistou působil překvapivě.

„Naprosto chápu, že jsi byl opatrný,“ ozval se pak Hultin. „Ale možná jsi trochu tlačit mohl, abychom získali nějakou stopu. Pokud můžu posoudit, jde celkem o tři. Zaprvé: i když si to odmlčení můžeme vyložit tak, že nevěděl o graviditě své snoubenky, je zjevné, že s ní byl v kontaktu a ona mu to prostě zamlčela. A za předpokladu, že k tomu kontaktu došlo po vaší návštěvě u ní, dá se předpokládat, že si volali i dříve. Není pravděpodobné, že by úplnou náhodou zavolal po třech a půl měsících den poté, co jste ho odhalili.

Kerstin musí Lenu Lundbergovou opravdu pořádně přitlačit, protože jistě ví víc, než přiznala.

Zadruhé: Andersson odpověděl: ‚Ne úplně…‘ na tvou poznámku o tom, že jsou všichni z bývalé správní rady hlídaní. Dalo by se to přeložit tak, že zamýšlenou obětí je právě Alf Ruben Winge. Je jediný, koho jsme nedokázali lokalizovat. Musíme ho za každou cenu najít. A zatřetí – když se ptáš, jestli tu příští oběť sleduje dlouho, řekl ‚dost dlouho‘. To může znamenat, že chce vraždit už dneska v noci.

Přesto že naposled vraždil v Goteborgu včera, může už teď být docela jinde. Není to mnoho, ale máme toho dost, abychom mohli jednat. Od snoubenky se musíme dozvědět místo jeho pobytu ve Stockholmu. Zavolám Kerstin a ty volej Soderstedta, že patrně půjde o Winga, a to už dnes v noci. Tady máš mobil.“

Hjelm stál chvíli bez hnutí. Vypadalo to, že Hultin je opravdu ve svém živlu. Sáhl po telefonu a mluvil s Kerstin dřív, než si Hjelm přitáhl jeho mobil a zavolal Artovi.

„Arto, příští bude zřejmě Winge a možná už dnes v noci. Víš něco? A kde teď jsi?“

„Tady,“ ozval se dramaticky Soderstedt a otevřel dveře. Vypnul mobil, který držel v ruce a poznamenal: „Sedím už chvíli u sebe. Na co jste přišli?“

„Holmová jede za Lenou Lundbergovou,“ ozval se Hultin, aniž by dal najevo, že si všiml Sóderstedtova efektního příchodu. Pak se k němu obrátil: „S kým vším jsi mluvil o Wingovi?“ Soderstedt začal odříkávat: „S manželkou Camillou na Narvaské ulici, se dvěma sekretářkami v jeho firmě Urbolnvest na Stureské ulici, s písařkami Lisou Hágerbladovou a Wilmou Hammarovou, se spolupracovníky ve firmě Johannesem Lundem a Vilgotem Ófvermanem a se sousedem v letním sídle na Varmdo plukovníkem Michelem Skoldem.“

„Pořádně jsi zatlačil?“

„Moc ne.“

„Nemáš dojem, že někdo z nich ví víc? Pořádně se zamysli.“

„Určitá trpkost u manželky… možná i pocit veřejného tajemství u zaměstnanců…“

„Dobře. Přišel už Chavez nebo Norlander?“

„Oba jsou ještě venku,“ řekl Soderstedt.

„Tak se na to podíváme sami,“ zvedl se energicky Hultin a navlékal si sako. „Teď máme… půl šesté. Možná že ještě někoho najdeme v Urbolnvestu, zavoláme tam cestou. Pojedeme každý svým autem. Arto za manželkou, Paul a já do úřadu. Jestli tam nikoho nenajdeme, budeme hledat jinde. Pozitivní i negativní výsledky si řekneme telefonem. Nepoužívejte policejní vysílačku. Já se pokusím najít Vigga a Jorgeho a budu čekat, že se ozve Kerstin z Algotsmály.

Je všechno jasné?“

„Žádné posily?“ zeptal se Soderstedt z chodby.

„Na to je času dost,“ odpověděl Hultin.

Na schodišti se potkali s Niklasem Grundstromem z vnitřních záležitostí. Jeho pohled se setkal s Hjelmovým.

Automaticky se na okamžik zastavili. „Žiješ si dobře, Hjelme?“

„Pokračuj nahoru za Dóosem a Grahnem,“ doporučil mu Hultin.

„Tam je někdo, kdo tvoje služby opravdu potřebuje.“

Grundstróm za nimi pohlížel dlouho. Pak vystoupal nahoru a dvěma policistům z tajné policie dal výpověď.

K Óstermalmu jeli v dopravní špičce všichni stejnou cestou.

„Vilgot Ófverman čeká v Urbolnvestu,“ sdělil mobilem Hjelm.

„Ostatní už odešli. Zjistil jsem adresu písařky Wilmy Hammarové na Artilerijské ulici. Další nebydlí v centru. Mám za ní zajet?“

„Ano,“ ozval se Hultin.

Všechna tři auta držela husí formaci až do Humleské ulice. Před křižovatkou Stureské a Karlovy ulice se ozval Hultin: „Kerstin je právě u Leny. Brzy se znovu ozve. S Jorgem zatím kontakt nemám.

Viggo je v Ósmo a prohlíží si nějaký byt. Přijde, jakmile s tím bude hotový.“

Sóderstedt a Hjelm zabočili doprava na Karlovu a Hultin ještě několik desítek metrů pokračoval rovně. Po několika blocích zatočil Hjelm na Artilerijskou ulici a Sóderstedt jel dál.

Hjelm zazvonil u vchodových dveří u jména Hammar a zdvořilý mužský hlas ho pustil dovnitř. Dveře ve třetím patře otevřel zřejmě tentýž muž, středního věku, pokuřující dýmku.

„Kriminální policie,“ zamával mu před obličejem Hjelm legitimací. „Hledán Wilmu Hammarovou. Je to velice důležité.“

„Pojďte dál,“ pozval ho muž a zavolal do bytu: „Wilmo, policie!“

Wilma Hammarová se vynořila z kuchyně a utírala si ruce do utěrky. Byla malá a podsaditá, kolem padesátky.

„Promiňte, že ruším,“ funěl Hjelm. „Myslím si, že víte, o co jde.

Život vašeho šéfa Alfa Rubena Wingeho je v ohrožení. Domníváme se, že při rozhovoru v práci jste neřekla všechno, co o jeho nepřítomnosti víte.“

Wilma Hammarová potřásla hlavou a zřejmě chtěla být k šéfovi loajální za každou cenu.

„On každý měsíc tak na dva dny zmizí, jak jsem už říkala vašemu kolegovi. Mě to nezajímá, co dělá.“

„Periodicky, pokud byste se ptali mě,“ ozval se muž.

„Rolfe,“ varovně vykřikla žena.

„Znáte tu záležitost s vrahem mocných?“ začal Hjelm, když se ozval jeho mobil.

Byl to Sóderstedt. „Manželka teď přiznala barvu. Sama je důkladně namazaná. Má milenku, ale manželka neví, kdo to je. Až ji najdeme, tak jí prý vyškrábe oči.“

„Vy chcete říct… že Alf Ruben by mohl být…“ ozvala se vyděšeně Wilma Hammarová.

„…příští obětí,“ dořekl za ni Hjelm. „Nesnažte se ho chránit nemístnou loajalitou, která ho může stát život. Víme, že má milenku.

Víte, kdo to je?“

Wilma Hammarová se chytila za hlavu.

„Několikrát jsem brala telefon, když volala. Má finský přízvuk.

Víc nevím. Ale Lisa jistě ví víc.“

„Sekretářka?“ Přikývla. „Lisa Hágerbladová.“

„Ona bydlí… kde to bylo? V Rásundě? Máte její adresu a telefon?“

Wilma Hammarová údaje vypsala ze svého telefonního seznamu na žlutý lístek s lepícím okrajem. Hjelm si ho připevnil na mobil.

„Díky.“

Už cestou po schodech dolů namačkal číslo a nechal ho dlouze zvonit, než ho přerušil signál příchozího hovoru. Volal Hultin.

„Mluvil

jsem

se

společníkem

Urbolnvestu

Vilgotem

Ófvermanem. Po troše námahy jsem z něho dostal křestní jméno a podobu té milenky. Víc ale nevěděl, to je jisté. Je malá, s popelavě plavými vlasy a pážecím účesem a jmenuje se Anja.“

„Já zase můžu doplnit, že je to buď Finka, nebo Švédka s finštinou jako mateřským jazykem,“ ozval se Hjelm. V mobilu to píplo.

„Mám další hovor,“ řekl Hultin. „Máš ještě něco, co hoří?“

„Sekretářka v Rásundě. Nebere telefon.“

Hultin se na okamžik odpojil. Hjelm seděl v autě a trpěl.

Soderstedtovo volvo se tiše přiblížilo a zastavilo vedle něj. Vtom se ozval mobil a oba ho zvedli.

„Dobře,“ ozval se Hultin. „Budeme napojeni všichni. Mám na drátě Kerstin, tak se to kdysi říkalo.“

„Haló,“ ozvala se z Algotsmály. „Právě jsem mluvila s Lenou Lundbergovou. Skutečně měla kontakt s Anderssonem, dokonce celou dobu. Pěkně mě vodila za nos. Řekl jí ovšem jen to, že musí zařídit něco velmi důležitého, ale potom se vrátí domů a všechno bude zase jako dřív. Jak jsme si mysleli, neodvážila se mu říct, že je gravidní.“

„Přejdi k věci,“ ozval se mrzutě Hultin.

„Musím to teď vzít trochu oklikou. Bratr Leny bydlí ve Stockholmu a naposled je navštívil jen několik týdnů před incidentem v bance. Z nějakého důvodu jim vyprávěl o sestře svého kolegy z práce, která je teď na čas ve Spojených státech a může si dovolit držet si tu byt prázdný. To je všechno, na co si Lena vzpomněla. Nepamatovala si už na její jméno, i když ho bratr při návštěvě řekl. A ten byt je zjevně někde ve Fittji. Přiměla jsem ji, aby bratrovi zavolala a dozvěděla se, že ta žena se jmenuje Anna Williamssonová. Zbytek je už na vás.“

„Dobrá práce,“ pochválil ji Hultin.

„A jak je na tom Lena?“ zajímal se Hjelm.

„Myslím, že jí už něco začíná docházet. Není jí zrovna nejlíp.“

„Tak ahoj,“ rozloučil se.

„Nenech se teď zastřelit,“ doporučila mu Kerstin, než ukončila rozhovor.

„Jste tam ještě?“ zeptal se Hultin. „Přerušte spojení, pokusím se zjistit tu adresu.“

Oba čekali ve svých automobilových skořápkách.

Ozval se mobil, ale Hjelm viděl, že nevolá ani Sóderstedt, ani Hultin.

„Konečně,“ do ucha se mu ozval Chavez. „Představ si, že mi někdo ukradl mobil a, už ho mám zpět díky jednomu feťákovi.

Co se děje?“

„Všechno běží. Kde jsi?“

„Na Sergelským náměstí. Měl jsem strašnej den. Nikdy bych nevěřil, že je stockholmský podsvětí tak… velký.“

„Polož to teď, já ti za chvíli zavolám. Hultin právě zjišťuje adresu Gorana Anderssona.“

„No teda…,“ užasl Chavez a přerušil hovor.

Okamžitě znovu zazvonil mobil. Hjelm viděl na Soderstedta, který se přihlásil ve stejném okamžiku.

„Haló,“ ozval se Hultin. „Byt Anny Williamssonové je Fittjaské ulici číslo 11, čtvrté patro.“

Hjelm se hlasitě zasmál.

„Co je?“ zeptal se rozčileně Hultin.

„Souhra náhod. Ten dům leží vedle mé bývalé policejní stanice.“

Jeli společně na Sergelské náměstí, kde přibrali Chaveze. Přisedl si do Hjelmovy mazdy a dostal alespoň základní informace.

„Jakej jsi z něj měl dojem?“ zeptal se Hjelma.

„Byl nepříjemně jasnozřivej. Jako by to ve skutečnosti nebyl on.“

Hjelm se pokusil seřadit události chronologicky. Jestli je to správná stopa, tak Góran Andersson bydlel v sousedství policejní stanice v té době, kdy plánoval popravy. Vcházel a vycházel z domu sousedními dveřmi. Možná že během února a března se tam několikrát potkali. Napadlo ho, jestli mu nemohl vidět do oken ze služební místnosti. Vydal se do Danderydu provést první vraždu, zatímco Hjelm jel na přistěhovalecký úřad osvobodit rukojmí. A ve dnech, kdy se na něm Grundstrom a Mártensson popásali, došlo k další vraždě na Strandské ulici.

Co to říkal? „Takové klubko souvislostí už není náhoda. Je to osud. Hranice mezi náhodou a osudem je tenká jako vlásek, ale když se už jednou překročí, návrat neexistuje.“

Přestože zaparkovali na policejním parkovišti, nikoho z nich nenapadlo požádat na oddělení o pomoc.

Vešli do sousedního vchodu a o čtyři patra výš se seskupili přede dveřmi do bytu Anny Williamssonové. V domě bylo naprosté ticho.

Hultin zazvonil, ale z bytu se neozval ani hlásek. Zvonil znovu a znovu a potom několik minut čekali. Pak Hjelm vykopl dveře.

Vběhli dovnitř s vytaženými zbraněmi. V malém dvoupokojovém bytě bylo prázdno. Na zasílané posteli v ložnici ležela na polštáři hromádka plyšových zvířátek. Stěny zdobily plakáty, jaké bývají v dívčích pokojích. Chavez se sehnul a podíval se pod postel. Vytáhl stočenou matraci s dekou, která vypadala jako plněná roláda. Pod postelí byla ještě cestovní taška vyrobená v Rusku s desítkou balíčků pětisetkorunových bankovek. Obývací pokoj vypadal stejně nepoužívaně jako ložnice. Bylo těžké představit si, že tu někdo bydlel tři měsíce, aniž po sobě zanechal nejmenší stopu. Na vařiči stál umytý kastrol se zavlhlým dnem. Kuchyňský stůl měl zásuvku, a když ji Hultin vytáhl, uviděl hromádku nejrůznějších klíčů, připravených k vypilování podle originálu. Byla tam i uzavřená krabička označená azbukou. Opatrně ji v plastových rukavicích otevřel a spatřil dlouhé řady devítimilimetrových patron vyrobených v Kazachstánu. Chyběla jich necelá polovina.

Pod municí ležel seznam sedmnácti jmen, napsaný na psacím stroji. Hultin ho opatrně zvedl a ušklíbl se. Kuno Daggfeldt, Bernhard Stran-Julén, Nils-Emil Carlberger, Einar Branberg, Ulf Axelsson. Ti všichni byli zaškrtnuti.

Další značka stála před následujícím jménem: Alf Ruben Winge.

Hjelm se vrátil do obývacího pokoje a zvedl na zdi plakát, který mu prve připadal vyboulený. Visela pod ním tabule na házení šipek.

Ty ale nikde nebyly.

Prohlédli všechny skříně a prádelníky, ale po Anderssonovi, který tu bydlel víc než čtvrt roku, další stopy nenašli. Srolovaná matrace, taška s pětistovkami, sada klíčů a kazeta kazachstánských patron, seznam obětí.

Hjelm kontaktoval bývalé kolegy a požádal je o hlídání bytu a technickou prohlídku.

Když vyšli ven, chladný větřík jim připomněl, že je už večer.

Bylo už skoro osm hodin a nejvyšší čas začít znovu.

Hjelm a Chavez se pokusili o další kontakt se sekretářkou Lisou Hágerbladovou, a ta tentokrát zvedla telefon. Když se jí Hjelm zeptal na pobyt jejího šéfa, odmítavě telefon zavěsila. Nestačil jí ani vysvětlit, jak je to důležité. Oba si hluboce povzdechli a rozjeli se do Rásundy, aby s ní mohli mluvit osobně. Hultin a Soderstedt jeli do Stora Essingenu, kde v krásné vile s výhledem na jezero Málaren bydlel Wingeho mladší kolega Johannes Lund. Ani on telefon nezvedal.

Protože bydlel o kus blíž než sekretářka, byli Hultin a Soderstedt u cíle o hodně dřív. Muž v modré kombinéze se pohyboval nahoru a dolů po svažitém trávníku s nějakým přístrojem na kolečkách, z něhož vypadávalo umělé hnojivo. Z límce kombinézy vykukoval kousek bílé košile a vázanky. V kapsičce měl mobilní telefon.

„Proč neberete hovory?“ rozčileně se ho zeptal Hultin.

„Pevná linka je napojená na automatický záznam pro nedůležité hovory a stará se o něj moje žena. Sem,“ poklepal si na mobil, „přichází jen to důležité.“ Jejich mlčení si zřejmě vysvětlil jako nechápavost, protože dál upřesnil: „Nedůležité hovory na linku, důležité ke mně.“

Soderstedt se ozval: „Podívejte se na nebe.“

Johanes Lund pohlédl nahoru.

„Je sice půl deváté, ale slunce je ještě nahoře. Za několik hodin ale už nebude a Alf Ruben Winge nebude tály. Chápete? Za několik hodin vašeho šéfa zavraždí sériový vrah, který už stačil popravit pět vysoce postavených lidí, přibližně takových jako jste vy sám.“

Johannes Lund se na ně s úžasem zahleděl. „Vrah mocných?

Zatraceně! On mi nikdy nepřipadal jako důležitý člověk. Tohle mu vlastně tak trochu… dodává cenu.“

„Řekněte nám všechno, co o jeho periodických nepřítomnostech víte,“ vyzval ho Hultin.

„Jak jsem řekl už dřív, nevím o tom vůbec nic,“ ozval se a zamyšlené se zahleděl do nebe. „Je ke mně hrozně podezřívavý. Ví, že pracuju mnohem efektivněji než on a vydělám mnohem víc peněz, než on kdy dokáže. Nemůže se beze mě obejít, ale nenávidí mě.

Přibližně tak to je. Nenávidí, přestože mě potřebuje. Nikdy se mi nesvěřil s něčím osobním.“

„Má nějaké bližší přátele?“ zeptal se Hultin, ale Lund se rozesmál. „Propána, člověče, my jsme přece obchodníci!“

„Nepotkal jste nikdy malou plavovlasou Finku s pážecím účesem, která se jmenuje Anja?“ zeptal se Soderstedt.

„Nikdy,“ řekl Lund a podíval se mu do očí. „Lituji.“

Ozval se Hultinův mobil. „Dojeli jsme do bydliště Lisy Hágerbladové. Nemáte pro nás něco, než za ní půjdeme?“

„Vůbec nic. Bohužel.“

„Dobře,“ řekl Chavez a strčil mobil zpět do kapsy.

Zazvonili na dveře. Otevřela plavovlasá žena kolem čtyřicítky, která vypadala, že ji návštěva velice ruší.

„Policie?“ zeptala se. „Myslela jsem si, že jsem už…“

„Máme strašně málo času,“ ozval se Hjelm a vtlačil se dovnitř.

Nebyl si jist, jestli to měla být omluva za porušení společenských konvencí.

Byt Lisy Hágerbladové byl hodně velký, tři obrovské pokoje s vysokým stropem. Zařízení bylo špičkové koncem osmdesátých let: černobílé, ocelové trubky, asymetrie. Vypadalo to, jako by se tu po bohatých letech zastavil čas.

„Jste osobní sekretářka Alfa Rubena Wingeho,“ řekl Chavez. „Je naprosto jisté, že toho víte víc, než jste nám zatím řekla. Chápeme, že jste o tom nechtěla mluvit veřejně na pracovišti. Ale teď je ve hře život vašeho šéfa, a to myslím doslovně. Během několika hodin ho někdo zavraždí.“

„Proboha,“ ozvala se sekretářka. Zřejmě to byl výraz, který používala, když ji něco šokovalo. „Ale to mi ten bledej policajt vůbec neřekl!“

„Ten o tom ještě nevěděl, ale ten s tmavou pletí to už ví,“

poznamenal Chavez. „Případ nám potemněl,“ nemohl si odepřít poznámku.

„Takže vzpomínejte,“ ozval se Hjelm. „Má finskou intonaci, jmenuje se Anja, plavovlasá s pážecím účesem, a je to ta, se kterou Alf Ruben Winge každý měsíc na pár dní zmizí k milostným hrám.“

„Já ale nic nevím. Občas s ní mluvím po telefonu, než přepojím hovor. Nikdy jsem jim nesjednávala žádnou schůzku, i když jinak to je moje práce. Ale nemluvili jste s Johannesem?“

„S Johannesem Lundem? Ten vůbec nic neví,“ ozval se Chavez.

Lisa Hágerbladová se rozesmála. „Ale ano! Protože dávám přednost Wingemu jako šéfovi před Lundem, můžu vám to klidně říct. Jsou jako otec a syn a Winge se už rozhodl, že Lund bude jeho nástupcem ve firmě a odkázal mu svůj podíl. Jestli Alf Ruben zemře, převezme firmu Johannes a nás starší všechny vyhodí. Nabere si mladší.“

„Nevíte, jestli se někdy Lund nesetkal s Anjou?“

„Tím jsem si naprosto jistá. Chodí dost často na obchodní obědy v doprovodu přítelkyň.“

Chavez okamžitě zavolal Hultinovi. „Kde jste?“

„Jedeme k manželce na Narvaskou ulici poptat se na okruh přátel.

Právě teď – v mobilu to pořádně šramotí – projíždíme tunelem pod Fredským útesem. Slyšíte mě?“

„Slabě. Obraťte tak rychle, jak to jen půjde, a jeďte zpátky k Lundovi. Je ustanovený jako dědic a nástupce po Wingeho smrti v Urbolnvestu. Má všechny důvody o Anje mlčet. Pravděpodobně ví, kdo to je.“

„Dobře,“ ozval se Hultin. „Myslím, že jsem to základní pochopil.

Vracíme se.“

Hultin vypnul mobil v okamžiku, kdy auto vyjelo z tunelu.

Informoval Soderstedta, který byl o pár aut za ním. Několikrát zahnuli a tunelem se vraceli zpět. Na skalách leželo pár odvážlivců, kteří si už byli zaplavat. Klesající slunce barvilo vlny doruda.

Nevnímali nádheru Málarenu. Přestože už před několika minutami znovu vyjeli z tunelu, připadali si stále jako uvnitř. A na konci tunelu měli najít muže jménem Goran Andersson. Teď ale spěchali za někým jiným, za Johannesem Lundem. Sóderstedt se snažil stačit Hultinovi, který neustále šlapal na plyn.

Lund seděl u vody a pokuřoval. Dým se vinul kolem zahradní houpačky, která se lehce pohupovala. Mužův robustní týl vyzařoval spokojenost. Když se sedačka zhoupla dozadu, Hultin ji rázně zastavil a Johannes Lund z ní vypadl do trávy. Na bílé košili si udělal zelené fleky. Když uviděl policisty, neřekl ani slovo a postavil se.

Jeho pohled teď byl úplně jiný. Hodlal své dědictví bránit za každou cenu.

„Tak honem,“ vyzval ho Hultin. „Anja.“

„Jak už jsem vám říkal, nevím…“

„Jestli bude Winge zavražděný, obžalujeme vás za spoluúčast.

Máte absolutně poslední šanci promluvit. Jinak vás zadržíme a odvezeme na policii.“

„Nemůžete mě obžalovat,“ odmítl klidným hlasem Lund. Hleděl na své zelené náramkové hodinky a dál pokuřoval. „Já jednoduše nevím, kdo Anja je. A pokud jsem se s ní snad setkal, nebyla mi představena.“

„Víte jistě, že nám nepomůžete?“ zeptal se tiše Hultin.

„A proč bych měl?“ prostořece se ozval Lund. „Klidně si mě odvezte, za pár hodin budu volný. Zatím vrah stihne Alfa Rubena Wingeho zavraždit. Se mnou to nemá nic společného.“

„Asi jste mě nepochopil. Odvézt vás by bylo to snadné. To těžké začne teď,“ řekl Hultin a uhodil ho pěstí mezi oči.

Johannes Lund překvapeně hleděl na svou zakrvácenou ruku, kterou si sáhl na čelo.

„Panebože, moje žena a děti se na to dívají oknem.“

„Ta správná podívaná teprve nastane, pokud se okamžitě nedozvíme, kdo je Anja.“

„Myslel jsem, že se o policejní brutalitě píše jen v novinách,“

ozval se a dostal další ránu. Ležel schoulený na trávníku a lapal po dechu. Hultin se nad něj naklonil a klidně poznamenal: „Je toho ve hře příliš, než abychom mohli jednat v rukavičkách. V nejbližších hodinách máme možnost zadržet nejhoršího sériového vraha v zemi za celá desetiletí. Teď víme, koho má na mušce. Chápu, že někdo stojí v cestě vaší kariéře a že ho nemíníte zachránit, když se naskytla taková příležitost. Ale já to nepřipustím, a jestli se okamžitě nedozvíme Anjino jméno, pěkně to odskáčete. Je to úplně prosté.“

„Má nějaký finský jméno,“ supěl Lund. „Parkkila, Parikka, Parliika, tak nějak. Bydlí na jihu. To je všechno, co vím.“

„Scházejí se v jejím bytě?“

„To nemám ponětí, přísahám.“

„Neúčastníte se i vy s vašimi přítelkyněmi nějakých skupinových sexuálních orgií?“

„Proboha!“ sténal Lund.

„Je to prostitutka? Děvče na telefon?“

„Ne, to si nemyslím. Nevypadá na to. Je to jiný druh děvčete.

Spíš trochu nesmělá.“

„Děkujeme za milou společnost,“ řekl Hultin a zvedl se. „Jestli zjistíme, že jste neřekl všechno nebo v něčem lhal, vrátíme se a rozhovor s váma si pěkně vychutnáme. Nemáte už co říct?“

„Jděte do prdele!“

„Ale to od vás není hezké,“ poznamenal Hultin a šel.

Cestou k autům se zeptal Soderstedta: „Co ti připadá nejpravděpodobnější?“

„Parkkila a Parikka jsou jména. Sotva to bude Parliika.“

„Ověř všechny Anji Parkkily a Parikky na jižním Malmu. A potom všechny v celé stockholmské oblasti,“ požádal ho Hultin.

Soderstedt zavolal na informace. Jedna Anja Parikka bydlela na Bondeské ulici na jihu města, ale žádná Anja Parkkila. Kromě toho dalších šest s příjmením Parikka bydlelo v přiměřené vzdálenosti.

Soderstedt psal do bloku jako šílený.

Nejdříve zavolal na první adresu, ale nikdo telefon nezvedl.

„Anja Parikka na Bondeské ulici 53. Nikdo ale nebere telefon,“

informoval Hultina.

„Jedu tam,“ ozval se Hultin a skočil do auta. „Kolik ještě dalších?“ zavolal během couvání z Lundova pozemku.

„Šest příjmení Parikka. Tři ještě ve Stockholmu, jedno v Uppsale a jedno v Hallstaviku.“

„Zavolej těm stockholmským, jestli nejsou příbuzní. Na ostatní nasaď Hjelma s Chavezem. Jsou tu někde blízko.“

Hultin vyrazil, Soderstedt se spojil s Chavezem. „Jmenuje se Anja Parikka, bydlí na jihu. Nejspíš není doma, jede tam Hultin. Kde právě jste?“

„U fotbalovýho hřiště.“

Soderstedt dal oběma adresy a začal obvolávat telefonní čísla ve městě. Dvě byla v Skárholmenu, jedno v Hásselby. První dvě patřila bratrům, kteří se nedávno přistěhovali z Tammerforsu a žádnou Anju neznali.

„Kromě tety mýho otce, je jí třiadevadesát, je slepá a hluchá, nicméně strašně čiperná. Ale tu asi nehledáte.“

Na čísle v Hásselby bydlela Anjina starší sestra.

„Kolik je Anje let?“ zeptal se Soderstedt.

„Její dvacet, studuje ekonomii na univerzitě. Proboha, nestalo se jí něco?“ vyděsila se sestra Irena.

„Zatím ne, ale riziko tu je. Je nesmírně důležité ji najít co nejrychleji. Víte, že má staršího milence?“

„Mezi náma je patnáct let rozdíl. Moc často se nestýkáme. O

jejím milostným životě nic nevím, jen že to je občas trochu chaotický.“

„A nevíte o žádným místě, kde by se se svým milencem mohla scházet?“

„Milenec! To je ale ošklivý slovo!“

„Jenomže právě o to teď jde. Nerozčilujte se a myslete.“

„Já znám jenom její garsonku na jihu města.“

„Máte ve Švédsku nějaký další sourozence nebo rodiče?“

„Můj starší bratr zemřel, než se Anja narodila. A rodiče bydlí v Rimbo, a jsou už hodně senilní.“

Soderstedt jí dal na sebe telefon, ale viděl, jak mu čas mizí mezi prsty.

Rimbo bylo padesát kilometrů od města. Spojil se s Chavezem.

„Jak to jde?“

„V Uppsale zatím nic. Na prvním čísle telefon nikdo nebere, na druhým dlouhej rozhovor s pomateným mužem, který se jmenuje Arnor Parikka. Přestěhoval se z Islandu do Finska, kde si poflnštil jméno, a pak se odstěhoval do Švédska. Tvrdil, že je Anjiným otcem.

Ale pak se ukázalo, že ho Rusové ve finský zimní válce vykastrovali.

Teď zavolám do Rimbo.“

„Mluv opatrně. Jsou to její rodiče. Možná tam budete muset zajet.“

„K čertu,“ zaklel Chavez. „Tempus fugit.“

„A my s ním,“ mínil Sóderstedt.

Seděl v autě a pozoroval poslední paprsky světa. S ním mizely i nápady. Nevěděl co dělat. Seděl odevzdaně, ruce na volantu. Připadal si mimo. A čas nekontrolované ubíhal. Nejspíš ho uteklo až příliš.

Bylo 29. května, víc než devět hodin večer. Góran Andersson už se vší pravděpodobností někde sedí a čeká na svou oběť.

Ozval se mobil.

„Anjin byt je prázdnej,“ ozval se Hultin. „Vyrazil jsem dveře, ale nikde nikdo. Sousedi nic nevědí. Je se mnou Viggo. Našli jsme její adresář se spoustou jmen, ale po Wingovi ani stopy. Začneme všechna jména obvolávat. Nevíš, jak na tom jsou Hjelm a Chavez?“

„Ne,“ dostal ze sebe Sóderstedt. Pořád si připadal jako balvan.

Strašná bezmoc – to bylo to poslední, co vnímal před totálním ztuhnutím.

Znovu se ozval mobil. Když se konečně přiměl odpovědět, slyšel Chaveze. Jorgeho hlas se překvapivě podobal jeho vlastnímu. „U

rodičů v Rimbo jsme nic nezjistili.“

To bylo všechno. Bylo jasné, že Chavez se cítí úplně stejně.

Góran Andersson jim znovu vyklouzne. Nasadili maximální tempo – teď kleslo pod minimum. Jed bezmoci se jim šířil po těle.

Byla to nepochopitelně silná frustrace.

Znovu se ozval mobil a Sóderstedt se přinutil odpovědět.

„Haló,“ ozval se trochu opatrně ženský hlas. „Tady je Irena Parikka, Anjina sestra.“

Vnitřní ledový kámen začal povolovat.

„Ano?“ ozval se nedočkavě.

„Něco mě napadlo,“ řekla váhavě. „Možná že to nemá žádnej význam. Rodiče mají chatičku v Tantolundu. Myslím si, že tam Anja občas jezdí.“

V tom okamžiku pocítil novou naději. Jarní proud se vylil z břehů a začal lámat ledový krunýř. Nastartoval.

„Máte přesnější adresu?“ zeptal se při vyjíždění z parkoviště.

„Ne, bohužel nemám. Myslím, že se tý chatový kolonii říká Jižní Tantolund. To je všechno.“

Soderstedt jí poděkoval a doufal, že tak vřele, jak to i cítil.

Zavolal Hultinovi.

„Snad ho máme. Je to chatička v kolonii v Tantolundu. Patří jejím rodičům.“

Na druhé straně bylo ticho. Potom se Hultin ozval: „Jeď k radnici.“

Poslechl, aniž měl tušení, proč má jet právě tam. Město spalo.

Když projížděl Hantverkarskou ulicí, znovu uslyšel Hultina: „Výzva všem!“ skoro křičel. „Obklíčíme chatku v Tanto. Shromáždíme se na konci Lignaské ulice, je to poslední příčná ulice z Hornské směrem k celnici. Zvládneme to sami. Všichni tam okamžitě jeďte. Kromě Arta, tobě zavolám za okamžik.“

Hjelm, který dosud bezradně stál u fotbalového hřiště, sešlápl nadoraz plynový pedál. Chaveze to vmáčklo do sedadla.

Tam někde nahoře je Góran Andersson.

Jeli rychle, beze slova. Hjelm si zapálil, ale Chavez si toho nejspíš vůbec nevšiml.

Proti mazdě přijíždělo taxi. Na krátký, nepříjemný okamžik Hjelma napadlo, že v něm sedí Andersson a „vyřídí si to s ním“, jak mu vyhrožoval do telefonu. Ale z taxíku vystoupila Kerstin a naskočila k nim na zadní sedadlo.

„Jedu přímo z Arlandy,“ řekla tiše. „Můžete mě krátce zasvětit?“

„Rodiče Anji Parikky mají chatičku nahoře v kolonii,“ řekl Hjelm a ucítil, že mu Kerstin pohladila loket. Krátce se dotkl její ruky a pak se od sebe oddálili.

Velké volvo poskakovalo po pěšině, která se honosila názvem Lignaská ulice. Zastavilo se a Hultin a Norlander se namáčkli do mazdy ke Kerstin. Už tam bylo docela těsno.

„Arto za okamžik přijede s mapkou,“ ozval se Hultin a pokývl Kerstin na pozdrav. „Dobře že jsi zpátky. Já jsem se spojil s pracovníkem registru adres na radnici. Arto na tom pracuje.“

„Nezavoláme na pomoc nějakýho střelce nebo posilu?“ zeptal se Hjelm.

„Ne,“ odpověděl krátce Hultin. Takové jedno „ne“ toho obsahovalo hodně.

Trvalo hezkou chvíli, než se přiřítil Sóderstedt s mapkou. Hultin ji začal zkoumat a za okamžik pokynul: „Všichni sem.“

Shromáždili se kolem něho. „Tady je naše chatka,“ ukázal.

„Všichni vidíte? Leží na konci úzké pěšiny skoro na vrcholu. Do této další chaty na stejné straně pěšiny se můžeme dostat, když budeme zatraceně opatrní. Leží přímo proti té naší a také je jí nejblíž. Dveře jsou v tomhle směru a tedy opačně než u naší. To je první bod. Jeden z vás tam půjde napřed a podívá se, jestli v cílové chatce neuvidí nějaký pohyb. V okolí je několik dalších chat, ze kterých bude možné pozorovat okolí. Jsou po obou stranách cílové chaty. Jedna další je šikmo nad naší, to je bod dvě, a další kousek pod ní, ve svahu směrem k Hornstullu. To je bod tři. Z těchhle tří bodů budeme mít chatu obklíčenou, takže nikdo nemůže ani dovnitř, ani ven, aniž bychom si ho všimli. Bod jedna pokrývá celou přední stranu, z bodu dva uvidíme chatu shora a trochu i ze strany a ze třetího bodu spodní část a kousek zadní strany. V bodě jedna bude tedy náš první člověk a po chvíli se k němu připojí ještě jeden další, protože to bude naše výchozí stanoviště. A po jednom muži pak k bodu dvě a tři. Je všechno jasné? Shromáždíme se před výstupem a odtamtud se rozejdete, zůstane tam Norlander a já jako vedoucí skupiny.“

Nešlo poznat, jestli je Norlander rád, nebo jestli ho takové uspořádání zklamalo. Hultin ještě dodal: „Viggova role je ta nejdůležitější. Bude vaší nejbližší oporou. A teď: Kdo z vás umí tiše otevřít zámek?“

Skupina A se po sobě podívala. Pak se ozval Chavez: „Já to dokážu.“

„Dobře. Takže půjdeš jako první. Po tobě Hjelm. Když dojdeme na naše shromaždiště, půjdeš rovnou nahoru. Kousek je trochu strmý, ale pak je to lepší. První chatku uvidíš už z místa, kde se sejdeme. To je tady.“

Hultin celou dobu ukazoval prstem a čmáral na mapě oranžové linky, které v noci slabě zářily. „Takže mineš tuhle chatku a pak ještě tři další. Nad bodem jedna cestička zahýbá a měl bys ho zase vidět, až mineš čtvrtou chatku. Tu cílovou budeš mít přímo před očima. To všechno se týká i tebe, Paule.“

„Mám otázku,“ ozval se Hjelm. „Víme, jestli se v těch třech chatách nebydlí?“

Hultin na něj pohlédl a zavrtěl hlavou. „Vycházíme z pravděpodobnosti. Většina lidí sem jezdí jen ve dne a pracuje na svých zahrádkách. Ale je možné, že tam někdo bude. V tom případě bychom museli plány pozměnit.“

„A kromě toho vede ta tvoje trasa přes spoustu zahrádek.

Představ si, jestli tam někdo bude a začne na nás řvát, že jsme mu pošlapali tulipány, se kterýma vyhrál první cenu.“

„Samozřejmě se musíte pohybovat nehlučně a opatrně,“ řekl Hultin a nevrle na Hjelma pohlédl.

Mohlo se stát, že prostě tohle riziko úplně pominul?

„Držte se od chat co nejdál to půjde. Nemůžeme přece nikoho evakuovat. Toho by si Andersson jistě všiml. K bodu dva půjde Kerstin a k bodu tři Arto. Vyrazíte současně s Hjelmem, potom vám dá Jorge znamení od bodu jedna, ale vy to z našeho shromaždiště obejdete levým obloukem, narazíte na širší cestu, která kolonii obchází, a když protne pěšinu – to je tady – tak napočítáte – jedna, dvě… – celkem devět chat. U té deváté Kerstin zahne přímo k trojici chatek, tam je náš bod číslo dvě. Arto bude ještě pokračovat o čtyři chatky dál, až cesta začne strmě stoupat. Za tou čtvrtou odbočíš i ty.

Dávejte velký pozor, aby vás nikdo neviděl a neslyšel.“

Hultin se na chvíli odmlčel, pak přikývl, a vydali se po travnatém svahu. Tantolund se pohroužil do naprostého ticha a černočerné tmy, i když nebyl daleko od městského hluku a světel.

„Tady se zastavíme,“ šeptal Hultin. Složil mapku a rozdal malé baterky a vysílačky, které nesl v aktovce.

„Použijte sluchátka, nechte si zapnuté mobily, ale proboha použijte je jen v nejvyšší nouzi. Zvonění mobilu je přirozeně slyšet široko daleko. I baterky jsou jen pro případ nutnosti. Jorge, Kerstin, Paule, máte paklíče? Jestli ne, mám tu nějaké rezervní. Tak se do toho dejte,“ zavelel Hultin.

Jorge se drápal do kopce a za chvíli zmizel. Čekali pět nekonečně dlouhých minut. Pak uslyšeli ve sluchátkách jeho hlas.

„Oukej,“ šeptal udýchaně. „Jsem u bodu jedna. Je tu ticho a prázdno. Paule, ta druhá chata, kolem který půjdeš, je obydlená.

Nějakej mužskej tam sedí na verandě a dívá se k zálivu. Můžeš ji obejít zadem. Jinak nikdo. A co se týká naší cílový chaty, má v oknech stažený tmavý rolety. Ale docela určitě se tam něco pohybuje. Vypadá to, že vzadu svítí světlo. Určitě tam Goran Andersson je. Opakuju: náš muž je tady.“

„Posílám ostatní. Nedělej nic, dokud nebudou na svých místech.“

Holmová a Sódersted se dali doleva, Hjelm vyrazil přímo nahoru v Chavezových stopách. Člověk z druhé chatičky už neseděl na verandě, ale uprostřed noci se hrabal v keřích růží. Hjelm se skrčil za keř a tři minuty, po které čekal, mu připadaly jako dlouhé hodiny.

Muž byl ve tmě jako černá silueta. Zjevně byl podroušený a láskyplně se dotýkal květů. Hjelm ve sluchátkách zaslechl, že nejdřív na místo přišla Kerstin, pak Arto. Jejich chatky byly prázdné. Cítil, jak jsou napjatí, ale sám nemohl dělat nic. Konečně měl muž nočního zahradničení dost a vrátil se do domku. Hlučně si odříhl, zatímco Hjelm mu proklouzl za zády směrem k Chavezovi, který na něj zíral tmou.

„Cos tam proboha dělal?“

„Ten tvůj dědek šel na zahrádku k růžím. Seděl jsem na bobku několik metrů od něho. Tady se nic nestalo?“

„Nic,“ řekl Chavez a současně se vysílačkou ozval Hultin: „Nevidí někdo z vás nějakou škvíru v roletách?“

„Bod jedna,“ ozval se Chavez. „Z tyhle strany nic.“

„Bod dva – z mé strany také nic,“ řekla Kerstin. „Náš cíl vidím hůř, než jsem předpokládala. V podstatě jen horní polovinu okna.“

„Bod tři – vidím paprsek světla na okraji, ale žádnej pohyb. Ozvu se, kdybych něco uviděl,“ potvrdil Soderstedt.

Hjelm se obrátil k Chavezovi, jehož obrysy ve tmě viděl.

„Doprdele, jak to, že jsi si tak jistej, že tu někdo je?“ zašeptal.

„Určitě jsem nějakej pohyb uviděl vzadu. Je tady. A Arto viděl světlo.“

Malá chata na druhé straně pěšiny byla ponořená ve tmě. Nic ani v nejmenším nenaznačovalo něčí přítomnost.

Noc byla tmavá a studená. Srpek měsíce žádné světlo nevydával.

Na obloze jen slabě zářilo několik hvězd. Jako kdyby byli daleko na venkově. V Anderssonově rodném kraji, napadlo Hjelma. Všichni se třásli zimou.

Čekali. Málem slyšeli Hultina, jak přemýšlí. Bylo jasné, že žádný skutečný plán neexistuje, jednali za pochodu.

„Máme s ním navázat kontakt?“ ozval se nakonec Hjelm.

Znovu ticho. Potom se zamyšleně ozval Hultin. „Patrně jde o to, že tam jsou jako rukojmí. Je tam s Alfem Rubenem Wingem a Anjou Parikkou. Náhlý zákrok by je mohl stát život.“

„A proč najednou drží rukojmí?“

„Z důvodu, o kterém ses zmínil, když jsi s ním telefonoval.

Winge tam přišel spolu s Anjou. Náš vrah nechal žít Helenu Brandbergovou, i když kvůli tomu přišel o hudební nahrávku. Anju nechce zabít. Má svůj seznam a ten plní do puntíku. A teď tam má někoho, koho měl dneska popravit, s dívkou, kterou rozhodně zabít nechce, a neví co dělat.“

Znovu bylo chvíli ticho. Studený vítr se proháněl po pěšině a čechral stonky trávy. „Jedna možnost je,“ ozval se Hjelm do vysílačky.

„Co myslíš?“ zeptal se Hultin.

„Že čeká.“

„Na co?“

„Na mě.“

Znovu absolutní ticho. V dálce nepatrně hučelo velkoměsto. Tiše zahoukala sova, ale i ta tvořila součást velkého klidu.

Chavez se pomalu pohnul a vytáhl pistoli. Ve sluchátkách to zašumělo a ozval se Arto. „Zahlédl jsem jeho zbraň tou škvírou vedle rolety. Chodí tam po místnosti.“

Čas se nehýbal. Vteřiny tlumeně bušily do mozků. Hultin mlčel.

Rozhodnutí.

Malá chatička ležela v naprostém tichu, ale něco se v ní rozhodně dělo.

V tom se ozval Hjelmův mobil.

Běžný, nepříliš silný zvuk rozrazil ticho. Hjelm po něm okamžitě sáhl.

„Tak tady to zvoní,“ ozval se Góran Andersson. „Dost zřetelně.

Což znamená, že jste hned naproti. Čekám na vás.“

Hjelm ze sebe chvíli nemohl dostat ani slovo. Potom se ozval hlasem, který sám nepoznával: „Žijou?“

„V jednom případě je to otázka definice,“ řekl Andersson.

„Děvče se bojí, ale žije. Ten muž vypadal, že umře strachem, hned když mě uviděl.“

Znovu nastalo ticho. Chavez držel vysílačku u mobilu a rozhovor se šířil mezi domky.

„Co budete dělat?“ zeptal se Hjelm.

„Co udělám já?“ ozval se ironicky Andersson. „Spíš co vy chcete udělat?“

Hjelm se zhluboka nadechl.

„Přijdu za váma.“

Teď zmlkl Andersson a ozval se až po několika vteřinách.

„Přijďte. Ale žádnou zbraň. A žádnou zapnutou vysílačku.“ Spojení přerušil.

„Jane-Olove?“ ozval se Hjelm do vysílačky.

„Nemusíš tam chodit,“ řekl Hultin.

Hjelm podal svou zbraň Chavezovi, svlékl si bundu, vysílačku i mobil odložil na zem.

Jorge na něho hleděl tmou a šeptal: „Dělej několik vteřin hluk, až tam budeš vcházet. Já přejdu k levýmu oknu. Budu čekat před ním.“

Hjelm přikývl a vydal se do noci. Jorge zůstal za chatkou.

Oblečený v tričku, s rukama nad hlavou přešel stezku mezi chatkami. Těch několik metrů bylo hrozně dlouhých. Na okamžik mu připadalo, že běží nahoru po schodech na úřadě pro přistěhovalce v Hallundě.

Dveře se maličko pootevřely, ale nikdo nebyl vidět. Ven se rozlilo světlo.

Hjelm vstoupil na malou verandu a vrazil do škvíry dveří.

Zahlédl, že na rámu dveří visí mobil a vrazil do něj hlavou. Koutkem oka viděl, jak Chavez přeběhl pěšinu.

Světlo z malé stropní lampy nebylo silné, ale přesto Hjelma oslepovalo. Až po chvíli se mohl rozhlédnout.

Na zemi v zadním pravém koutě zahlédl dvě svázané postavy se zalepenými ústy. Anja Parikka třeštila světle modré oči hrůzou, Winge měl oči zavřené. Ona seděla, on ležel. Jejich těla se nedotýkala.

U levé zdi stála malá neustlaná postel. Hnízdečko lásky, napadlo okamžitě Hjelma.

Na židli hned vlevo za dveřmi seděl Goran Andersson. Vypadal jako na fotografii a plaše se na něj usmíval. V ruce držel zbraň Valerie Trepljova s tlumičem a z dvoumetrové vzdálenosti jí mířil na Hjelma.

„Zavřete dveře a sedněte si na zadní okraj postele,“ vybídl ho.

Hjelm poslechl.

„Střelci nejspíš obklíčili chatu, nemám pravdu?“

Hjelm mlčel. Nenapadlo ho, jak by měl odpovědět.

„Pamatujete, co jsem vám slíbil, když nepřestanete obtěžovat Lenu?“ zeptal se Andersson a pokřiveně se usmál. „Právě jsem s ní mluvil. Odtud. Není jí dobře.“

„A za to můžeme my?“ zeptal se Hjem opatrně.

„Já se ptám, jestli si vzpomínáte, co jsem vám řekl,“ trochu přitlačil Andersson.

„Pamatuju si to.“

„A přesto jste sem přišel?“

„Vy nejste žádnej vrah.“

Andersson se zasmál, hlasitě, ale přesto se ovládal.

„To je trochu zvláštní označení pro člověka, kterej na vás míří zbraní, kterou zabil pět lidí.“

„Jenomže vy toho už chcete nechat,“ řekl Hjelm.

„Tak?“ zeptal se Andersson klidným hlasem.

„Nevím přesně, kdy jste k tomu došel, mohlo to začít v různých okamžicích. Vy sám to víte?“

„Ne.“

„Ty první dvě vraždy byly perfektní. Nenechal jste tam jedinou stopu. Naprosto dokonalý. A potom najednou, v Carlbergerově obývacím pokoji, kde jste jako obyčejně čekal, pouštěl si krásnou muziku a šel ze zdi vytáhnout pinzetou střely, se něco stalo. Jednu z nich jste tam nechal. Bylo to tehdy, kdy jste o tom začal uvažovat?“

„Pokračujte,“ vyzval ho Andersson, aniž by změnil výraz.

„Potom jste si udělal dlouhou přestávku během, který jsme my došli ke spoustě chybných závěrů. Tehdy jste s tím mohl přestat a vrátit se domů k těhotný přítelkyni.“

„To si opravdu myslíte?“

„Vlastně ani moc ne. Kdo jednou někoho zabil, nikdy už není jako předtím. To mi věřte mi, to vím. Ale pořád ještě se dá žít.

Odložte zbraň a uvidíte vyrůstat svý dítě.“

„To je blbost. Pokračujte.“

„Dobře. Určitě zabralo dost času tak dokonale naplánovat ty tři první vraždy. Oběť se musela domů vrátit pozdě a být tam sama, a to v přiměřeným časovým rozmezí. K prvním vraždám došlo s dvoudenní přestávkou. Pak jste se znovu potřeboval připravit na další čin. I když se mi nezdá, že jste k tomu potřeboval tak dlouhou dobu, jako je jeden a půl měsíce, od noci mezi 2. a 3. dubnem k noci mezi 17. a 18. květnem. Co jste během tý doby dělal? Váhal? Uvažoval?“

„Především jsem naslouchal, jak jsem už řekl do telefonu.

Jezdil jsem kolem dokola veřejnou dopravou. Tam a zpátky. Sedl jsem si do autobusu, metra, příměstských vlaků, seděl jsem všude, kde si lidi povídali. Poslouchal jsem jejich nápady, myšlenky, city, teorie. Možná je trochu pravda, že jsem i váhal. Ale reakce lidí mě vedla k tomu, abych pokračoval.“

„Zajímala by mě jedna věc,“ ozval se Hjelm. „Proč vždycky ty dvě rány do hlavy? Proč… ta symetrie?“

„Přece jste byl ve Fittje,“ ozval se unaveně Andersson.

„Nespočítali jste si patrony? Sedmnáct členů správní rady, čtyřiatřicet nábojů. Všechno souhlasilo. Chápete jak dokonale? Od toho bejka v bance jsem měl zbraň a munici, při poslechu toho pásku jsem dostal nakládačku. Dvě střely do hlavy je nejjistější způsob, když není žádná rezerva. Tak jednoduchý to bylo.“

„A potom jste na místě nechal kazetu s páskem. Byl byste si ji stačil vzít, i kdybyste nezavraždil jeho dceru. Ale vy jste ji tam nechal. Proč? Byla to přece vaše inspirace! A co potom? Bez hudby to bylo špatné? Nutilo vás to zpytovat svědomí? Nakonec jste dokonce zatelefonoval. Bylo přece jasný, že tím zanecháte stopy. A pak tady to: znal jste Wingeho zvyky a musel jste vědět, že sem přijde s Anjou. I že ji zabít nechcete. Seděl jste tu jako obvykle a čekal na svou oběť. Možná si udělali procházku nebo zašli do restaurace, když jste sem vnikl. Jenomže tady to není obývák. Věděl jste, že Winge nepřijde sám. Zvolil jste situaci, ve který teď právě jsme. Je to vaše vlastní, i když možná ne úplně uvědomělý rozhodnutí. A chtěl jste tu mít mě. Proč právě mě?“ Góran Andersson na něho pohlédl a Hjelm si teprve teď uvědomil, že vypadá strašně unaveně. Unavený ze všeho a ze všech.

„Je toho hodně,“ řekl. „Všechny ty podivný souvislosti, který mě sem dostaly. Náhody, který byly spíš osudem. Asi si to stále myslím.

Ale s hudbou zmizelo i mystérium. A právě vy, Paule Hjelme, jste se stal hřebíkem do mý rakve. Ten prázdný byt, o kterém jsem se doslechl, byl náhodou hned vedle policejní stanice ve Fittji. Dobře, zapadalo to do celýho vzorce. A přesně souběžně s mojí první vraždou došlo k vaší záležitosti s rukojmími na přistěhovaleckým úřadě, ukradl jste mi pozornost médií. Pořád všechno souviselo.

Potom se ukázalo, že právě vy jste byl v mým domě v Algotsmále a mluvil s Lenou, právě vy mě chce dostat. Pochopil jsem, že naše osudy jsou spojený, váš a můj. Vím, že jste kvůli osvobození rukojmích málem přišel o práci a stejně jako já jste doma v Norsborgu postával před zrcadlem a neviděl se v něm. Vím, že vám ujížděla půda pod nohama. Vím, že jste byl ve vzduchoprázdnu a přál si, aby vedení policie vyletělo do vzduchu. Možná že byste byl nejraději, kdyby je někdo zabil. Chápete, jak jsme stejní? Jsme oba normální Švédi, kterým čas protekl mezi prsty. Všechno se změnilo a my jsme se nestačili přizpůsobit. Takhle se na život dívá švédská statistika. S mateřským mlékem jsme nasáli přesvědčení, že všechno bude pořád stejný. Až se příště podíváte do zrcadla, uvidíte v něm mě. Ve vás budu žít dál.“

Paul Hjelm seděl na posteli a mlčel. Nebylo nic, co by na to řekl.

„Jestli dovolíte, musím ještě dokončit jednu hru.“

Vytáhl z kapsy srolovaný centimetr a šipku. Couval se zbraní stále namířenou proti Hjelmovi i oběma schouleným postavám v rohu místnosti. Od odevzdaného korpulentního těla Alfa Winga odměřil kus, udělal na zemi značku, sedl si na židli, se stolu vzal šipku a potěžkal ji v ruce.

„Jak jistě víte, hraje se pětsetjednička. Od tohoto čísla se odečítají trefená čísla, dokud nedosáhnete nuly. Když jsem tehdy ráno házel v bance šipky, zbývalo mi už jen málo. Doteď jsem tu hru nedohrál a nedokončenou jsem ji ještě nikdy nenechal. Šipka musí doletět na přesný číslo ve dvojitým kruhu, aby se hráč dostal k nule. Ale většinou to trvá kratší dobu než čtyři měsíce.“

Zvedl se a popošel ke značce na zemi. „Dvě stě třicet sedm centimetrů. Stejnou vzdálenost jsem si naměřil v obývacích pokojích.“ Zvedl šipku proti Hjelmovi, který na něho jen tiše hleděl.

Anja Parikka divoce zírala. Dokonce i Winge otevřel oči.

„Je to stejná šipka, kterou jsem vrazil do oka toho obra v Algotsmále 15. února. Je čas to skončit.“

Zvedl šipku, namířil a vrhl na Wingeho břicho, do něhož se zabořila. Winge vytřeštil oči, ale zalepenými ústy nevyšel jediný zvuk.

„Dvojitý kruh. Hra je u konce,“ ozval se Goran Andersson. „Byla to hodně dlouhá hra.“

Šel k Hjelmovi a sedl si na bobek kousek před postelí. Zbraní na něj stále mířil.

„Při hře se vždycky maximálně soustředím,“ lehce konstatoval.

„To ale povolí, jak hra skončí. Pak už s obnovenou silou zase žiju úplně normálně.“

Hjelm stále nebyl schopen slova.

„Ale všední den umírá. Přál bych si, abyste moje tělo zachytil.“

Vsunul si hlaveň do úst. Hjelm se nedokázal pohnout. Zkamenělý hrdina z dramatu rukojmích, napadlo ho posměšně.

„Uhni,“ ozval se nezřetelně Andersson.

Vyšla rána.

Zazněla hlasitěji, než je s tlumičem obvyklé.

Andersson padl přes Hjelma, ten ho zachytil, ale zdálo se mu, že krev, která se z muže valí, je jeho vlastní.

Pohlédl do okna nad Anjou a Wingem. Všude se válely střepy a žaluzie byla roztrhaná. Jorge Chavez strčil dovnitř černou hlavu.

„Rameno,“ ozval se.

„Ááá,“ zasténal Goran Andersson.

32.

Byl tam dokonce i Gunnar Nyberg. Seděl na svém místě s ovázanou hlavou a vypadal jako mumie z hororu. Pochopitelně v práci být neměl.

Ale teď tu byli všichni, aby se spolu rozloučili a vrátili se na stará působiště, na policejní oddělení v Huddinge, Sundsvallu, Goteborgu, Vásterásu, Stockholmu a Nacce. Bylo ráno o den později. Léto budiž zachráněno.

Ovzduší ale bylo nejednoznačné a všichni mlčeli.

Jan-Olov Hultin vešel tajuplnými dveřmi, které nechal otevřené.

Za nimi byla obyčejná toaleta.

Mystérium skončilo.

Hultin bouchl do stolu tlustou složkou, usadil se a posunul si na velkém nose brýle na čtení.

„No, malé shrnutí té noci by bylo na místě. Goran Andersson je hospitalizovaný kvůli poměrně lehkému zranění ramene. Alf Ruben Winge leží ve stejné nemocnici pro podobně lehké zranění tlustého střeva. Anja Parikka je na tom podstatně hůř. Kvůli silnýmu šoku ji umístili na speciální oddělení. Prý se z toho ale dostane. Jak to vypadá s vámi? Co ty, Paule?“

Trochu překvapeně se po sobě rozhlédli.

„Ale jo, expert na rukojmí je už zase na nohou.“

„Dobře,“ poznamenal Hultin. „Vypravuj nám o tom, Jorge.“

„Nebylo na tom nic zvláštního. Byl jsem u okna vlevo vedle dveří, jak jsme se s Paulem domluvili. Nebyla tam ale žádná škvíra, tak jsem se za chvíli přesunul o kus dál, kde podle Arta něco vidět bylo. Dostal jsem se tam v okamžiku, kdy Andersson šel k Hjelmovi a podle osvědčenýho receptu jsem střelil do ramene.“ „Předpisové to právě nebylo,“ poznamenal neutrálně Hultin. Popošel k bílé tabuli přeplněné různými diagramy a zakreslil do ní poslední čáry. Byl to mohutný asymetrický vzor. Zachycoval každé jméno, každé místo, každičkou událost tohoto dlouhého, obtížného případu.

Hultin se zalíbením pozoroval svoje impozantní dílo.

„Je to abstraktní krása a konkrétní práce schopných policajtů.“

„No, ale nějakou symetrii jsme přece jen dosáhli. Jorge vystřelil před dvanáctou, a proto náš případ trval přesně dva měsíce.“

Soderstedt poznamenal: „Skončil 29. května, v den výročí tureckého vpádu do Konstantinopole v roce 1453 podle nového letopočtu.“

Všichni na něj zírali tak užasle, že nakonec omluvně pokrčil rameny.

„Díky za informaci,“ ozval se Hultin. „A nakonec malá otázka: chcete se vrátit domů?“

Všichni mlčeli.

„Jestli je to tak, jak tomu rozumím, tak si všichni užijte krásné léto, a pak se sem vraťte. Jak vás jistě bude chtít informovat jak Morner, tak i šéf Státní policie a další, kteří se chtějí vyhřívat ve vaší slávě, naše skupina se neruší. Zůstane trvale, i když sotva pod tím směšným označením Skupina A.“

Všichni ho zmateně pozorovali.

Hultin si znovu upravil na nose brýle a poznamenal: „Chtěl jsem vám to doslova přečíst z Mornerovy zprávy, ale vidím, že to nejde.

Raději to shrnu. Jak víte, naše malá kompaktní skupina byla experimentem Státní policie, která se chtěla vyhnout opakování chyb při vyšetřování vraždy Olofa Palmeho. Tehdy neúspěšně pracoval příliš velký a stále se měnící útvar policistů, který plýtval prostředky.

Místo toho jsme měli být malou stmelenou skupinkou, připravenou třeba vypustit duši, s velkými pravomocemi, která se mohla maximálně koncentrovat na to nejdůležitější. A jako taková – teď budu, ač nerad, citovat – ‚se v současné chvíli s přihlédnutím ke všem souvislostem jeví jako ideální řešení zvláštních případů‘.

Jinými slovy – Morner je zatraceně spokojený. Naše skupina se stane trvalou malou součástí Státní kriminálky pro vyšetřování obzvláště těžkých zločinů, čímž se konkrétně myslí zločiny mezinárodní povahy. Co vy na to? Přesně se to jmenuje ‚Speciální jednotka Státní policie pro řešení zločinů s mezinárodní působností‘.“

„Nevíte někdo o nějakém volném velkém bytě v centru pro hlučnou švédsko-finskou rodinu s pěti dětmi?“ zeptal se Soderstedt.

„Nemám nejmenší chuť se dál rejpat v zahrádce.“

„Na rejpání ti v žádném případě moc času nezbude,“ ozval se Hultin. „Chceš tím říct, že zůstaneš?“

„Přirozeně se ještě musím dohodnout s rodinou.“

„Jistě,“ řekl Hultin. „Máte před sebou dva měsíce, abyste si všechno mohli rozmyslet a zařídit. Sejdeme se zase tady 4. srpna. Do té doby máte volno, i když vás nejspíš žalobce v našem případu předvolá ke svědectví. To, že Jorge Anderssonovi zachránil život, bude stát společnost hezkých pár milionů.“

Chavez se ušklíbl a Hultin pokračoval: „Je někdo, kdo už rovnou ví, že nebude pokračovat?

Snad si ještě pamatujete, jak kdosi řekl: ‚Kdo se dostane ke Státní kriminálce, už nikdy neodejde jinak než v rakvi.‘“

Hjelm se usmál. Nikdo z nich ani v nejmenším nenaznačil, že by nechtěl zůstat.

„Dobře,“ sbalil si Hultin lejstra. „Tak vám přeju hezké léto, pokud už neskončilo.“

Váhavě se zvedali a pomalu se vytráceli. Hjelm zůstal sedět, v podstatě neschopný činu.

Hultin si vzal hadr, aby se z jeho uměleckého díla stal špinavý flek na textilu. Chvíli váhal a pak poznamenal, aniž by se k Hjelmovi otočil.

„Možná že se to chceš naučit nazpaměť a nahradit tím v atlase mapu Švédská?“

Hjelm pozoroval neskutečný obrazec šipek, čtverců, obdélníků a písmen. Bylo tam opravdu všechno. Naprosto šílená a současně logická mapa. Nepravděpodobné konstelace vztahů, strašidelný diagram duchovního a kulturního propadu.

Jen tak pro sebe se tiše zasmál a Hultin poznamenal: „Je to za námi, Paule.“

„Možná ano, ale ruku do ohně bych za to nedal.“

Oba se odmlčeli a do paměti si ukládali složitý vzorec. Když ho nakonec Hultin skutečně proměnil v modře umazaný hadr, vlastně nezmizel.

„Děkuju za skvělý vedení,“ ozval se Paul a napřáhl k Hultinovi ruku. Ten po ní sáhl s přísností v pohledu. „Ty jsi moc hrrr, Paule, ale policajt z tebe může být dobrý.“

Hultin vyšel tajnými dveřmi. Hjelm se za ním díval, a než se dveře zavřely, ještě zaslechl: „To víš, prostata.“

Hjelm vyšel na chodbu a postupně zaklepal na všechny dveře.

Každé kanceláři dominovalo okno, po kterém se valily husté proudy deště. Zdá se, že léto si přinejmenším udělalo přestávku.

Pokud už opravdu neskončilo. V první místnosti seděli Sóderstedt a Norlander a mírumilovně si povídali. Bývalá antipatie byla tatam.

A pokud snad ještě ne úplně, byla rozhodně na ústupu.

„Já mizím. Přeju hezký léto.“

„Odejdi v míru a pokoji,“ ozval se Norlander a pozvedl k němu stigmatizované dlaně.

„Zastav se v létě ve Vásterásu,“ pozval ho Arto. „Adresu najdeš v seznamu.“

„Proč ne?“ zamával na něho Hjelm.

Z další místnosti právě vyjížděl Gunnar Nyberg na kolečkovém křesle. Jak si zafačovaná mumie poháněla kolečka, vypadalo dost groteskně.

„Tak se směj,“ ozval se Nyberg. Hjelm ho vzal za slovo a smáli se oba. Nyberg mu podal zdravý prst a pokračoval k výtahům.

Vešel ke Kerstin, která právě končila hovor.

„To byla Lena Lundbergová,“ řekla tiše. „Ptala se, jestli smí přijít nahoru. Řekla jsem, že ano.“ Pohnula rameny. „Třeba jí to někdo bude umět vysvětlit. Já to nedokážu.“

„Nechá si dítě?“

„Vypadá to tak. Jak člověk vysvětlí dítěti, že jeho otec je sériový vrah?“

„Třeba to nějak zvládne on sám…“

„Jestli tak dlouho přežije,“ poznamenala Kerstin a roztržitě vyprazdňovala psací stůl. „Nezapomeň, že Andersson připravil o život ruského mafiána.“

„Ne, na to nezapomenu nikdy.“

„Co teď bude s námi?“ zeptal se nakonec.

Pohlédla na něj. Cítil, jak jím její nádherné tmavohnědé oči procházejí. Nakonec se ozvala: „Nevím. Co myslíš ty?“

„Taky nevím. Už jsem úplně zapomněl, co je to normální všední den. To, co mezi námi bylo, se stalo v nějakým stavu vzrušení. Jak to bude, až opustíme tyhle zavřený místnosti? Vrátíme se do jinýho světa a staneme se jinými lidmi. Jak bude vypadat můj život, je naprosto záhada.“

Neodtrhla od něho pohled a zeptala se: „Takže nic?“

Váhavě řekl: „Asi. Nejspíš tě budu strašně postrádat. Skoro si to začínám myslet.“

„Dobře. Já v každém případě odjedu do Goteborgu. Musím si tam toho hodně zařídit. Zavolám ti, až budu zpátky.“

„Zavolej ještě dřív!“

Políbili se a bylo jim zatěžko se odloučit. Ukázala pak na jeho tvář: „Dneska to znamínko vypadá jako srdíčko,“ řekla.

Vešel do vlastní kanceláře. Přivítala ho fantastická vůně čerstvě semleté a překapané kolumbijské kávy.

„Vezmeš si poslední šálek?“ nabídl mu Chavez.

„Co míníš tím, posledním?“ zeptal se Hjelm a usedl. „Už jsem koupil kafemlejnek a krabici zrnkovýho kafe.“

„Černý kafe, kterou vaří černá palice,“ poznamenal Jorge.

„Tak tak, a já zase začínám pěkně šedivět.“

Chvíli se potom smáli. Všemu i ničemu.

Hjelm měl ještě pár pochůzek, než vrátí služební auto. Zajel na hřbitov a mezi několika dřevěnými kříži, aniž by ho někdo viděl, sledoval pohřeb Dritěro Frakully. Jeho žena hlasitě plakala a dvě malé černě oblečené děti se jí držely za sukně. K poslednímu odpočinku Frakullu v dešti doprovázela početná skupina Albánců z Kosova.

Ze svého úkrytu Hjelm tiše přemýšlel, kolik lidí asi přijde na jeho pohřeb. Třeba Cilla mu věnuje několik minut svého krizového rozpoložení, pomyslel si docela dětinsky.

Goran Andersson žije, Dritěro Frakulla zemřel. Chvíli přemítal o nespravedlnosti. Potom se rozjel do Marsty.

Roger Palmberg mu otevřel pomocí dálkově řízeného mechanizmu. Seděl na kolečkovém křesle a vypadal jako skládačka částí těla, které dohromady sestavil nějaký amatér. Na tváři mu probleskoval úsměv.

„Takže jste to už uzavřeli?“ zeptal se elektronickým hlasem. „Je po všem,“ ozval se Hjelm a potom mu všechno od a do zet převyprávěl. Trvalo to tak dvě hodiny. Palmberg pozorně poslouchal a tu a tam, když se mu zdálo, že všechno přesně nenavažuje nebo že vypráví moc rychle, ozval se s mazanou doplňovací otázkou.

„Je to opravdu fantastický,“ ozval se nakonec. „Připadá mi, jako bys všechno udělal ty sám.“

„Zpytoval jsem svědomí,“ pousmál se Hjelm.

Potom dost dlouho poslouchali magnetofonový pásek s Theloniousem Monkem a Palmberg ho upozornil na několik dalších nuancí v Misteriosu.

Když se vrátil na policii, odevzdal auto a domů do Norsborgu odjel metrem. Reklamní titulky večerníků na světelných tabulích ve vagonech metra hlásaly:

„Sériový vrah zadržen. Hrdina dramatu rukojmích opět v akci.“

Uprostřed hustého provozu se musel zasmát: Role se obrátily, napadlo ho a nastoupil do vozu.

Posadil se vedle skupiny lidí, kteří se zřejmě znali z práce. Chtěl poslouchat, jestli si něco budou říkat o vraždách.

Nejvíc se ale bavili o jejich malé firmě a o tom, co kdo řekl nebo neřekl šéfovi, o slibech, že jim zvýší plat a že to nedodržel. Jen jednou se zmínili o tom, že vraha policie chytla. Byli zklamaní.

Doufali, že se jedná o mezinárodní komplot, zatímco ve skutečnosti šlo o malého jihošvédského bankovního úředníka, který přišel o rozum. V každém případě byli přesvědčeni, že policie šlápla vedle.

Třeba, pomyslel si Paul a usnul.

33.

Bylo pozdě večer. Hjelm se díval do okna jejich domku, za kterým se bez ustání řinuly proudy vody. Vypadalo to, že pojem „jaro“ zmizel ze slovníku. Ještě ani nebyl červen, a už začínal podzim.

Přesto ale děti chtěly na víkend odjet za Cillou. On sám si neudělal žádný programu a měl pocit, že se do něj zakusuje samota.

Být jen tak doma, na to prostě nebyl zvyklý. A ještě ke všemu ani neslyšet Cillu! Dva měsíce byl nepřetržitě v práci a teď nevěděl, kde najít cestu zpátky. A ani nevěděl, zda to někdy dokáže.

Postrádal Kerstin. A současně postrádal Cillu.

Otevřel si pivo a snažil se přemýšlet o dlouhé dovolené, která ho čeká. Napadlo ho, jestli dovolená není ve skutečnosti jen otevřená černá díra. Z plné aktivity k absolutní pasivitě během jediného dne – to je těžké zvládnout.

Co kdyby dovolená nebyla jen odpočinkem jako jindy? Co kdyby našel něco smysluplného? Začalo mu připadat, že je sám.

Dopil pivo a šel na záchod. Dlouho tam stál ve tmě, až začal rozeznávat kontury místnosti. Zahlédl svůj stín v zrcadle, které odráželo trochu víc světla než stěny. Stál tak dlouho, až se ze tmy vynořil jeho obraz. Bál se, co uvidí. Ale nebyly to ani bohyně pomsty, ani Goran Andersson, byl to docela obyčejný neutrální obličej. Rovný nos, úzké rty, tmavě plavé a místy prošedivělé, nakrátko ostříhané vlasy. A také červený flíček na tváři. Zlehka se ho dotkl. Kdysi si před zrcadlem říkal: žádné zvláštní znamení. Teď ale jedno má. A dokonce k němu ani necítí nenávist. Je to prostě jeho zvláštní znamení. Napadlo ho, že snad skutečně vypadá jako srdíčko.

V každém případě ale v zrcadle viděl sebe, ne Górana Anderssona. A dokonce se sám sobě docela líbil.

Zavřel oči a viděl jen černou tmu. Pocítil únavu dlouhých dvou měsíců a poprvé za celou dobu si ji přiznal.

Vzpomněl si na Górana Anderssona, na tenkou hranici mezi nimi dvěma a na to, jak snadno ji lze překročit, ale jak nemožné je vrátit se zpátky. Jeho myšlenky se nořily do temnoty.

V tom někdo zazvonil u dveří. Byl to krátký signál, který dobře znal. Věděl, kdo tam je.

Když otevřel, stála v dešti. Pohled měla stejný jako tehdy v kuchyni. Nebo na můstku. Opuštěný. Nekonečně osamělý. Ale také silnější než byl jeho.

Pustil ji dovnitř beze slova. Třásla se zimou a taky mlčela. Zavedl ji ke gauči a podal sklenici whisky. Pozoroval její obličej ve slabém světle svíčky, které se mihotalo jako plamínek života. Ustlal jí na gauči a sám si šel lehnout nahoru. Všechno teď počká. Zítra přijde další den.

Postavil si na noční stolek přehrávač, zasunul magnetofonový pásek, lehl si na nerozestlanou postel. Na vteřinu pomyslel na miliony živočichů, kteří ho obklopují. Každý člověk má svůj vlastní svět, napadlo ho. Dal si na uši sluchátka a zapnul přístroj.

Když piano začalo liknavě putovat nahoru dolů, dopředu a dozadu, vešla do ložnice. Stočila se do klubíčka vedle něho a on ji objal paží. Chvíli se pozorovali. Jejich pohledy byly stejné, i když světy rozdílné. Cítil na prsou její dech a slyšel, že se saxofon připojil k pianu.

Mystérium skončilo, i když všechno bylo v mlze.

Po krátké společné melodii se saxofon uvolnil. V tý muzice se toho najde dost, pomyslel si napůl ve spánku. Právě kolem něho proplul jeden ze světů. Možná ho měl zachytit? Sfoukl svíčku.

Dosáhl bodu nula.

Zbývalo už jen zakončení.