Kjell Ola Dahl

Podezřelý

ČÁST PRVNÍ

– PAS DE DEUX –

1

V průjezdu postávali dva muži. Nadešel čas si je otestovat. Frank Frolich seskočil ze dvou posledních schodů a průjezdem pokračoval kolem těch dvou chlápků na ulici. Nereagovali. Zarazil se: Měli přece zareagovat. Proč nereagovali? Zastrčil ruce hluboko do kapes kabátu a šel dál po chodníku se sklopeným pohledem. Za výlohou obchodu s rybářskými potřebami se nějaký chlapík pustil do házení ledu do polystyrenového chladicího boxu. Frank se rychle ohlédl přes rameno. Žádný z těch dvou mu nevěnoval pozornost. Neustále si pohrávali s růženci. Jeden z nich něco pronesl a oba se hlasitě rozesmáli.

Ozvalo se zaskřípání zrezivělého stojanu na kolo. Nějaká žena s kolem zrovna zastavila na chodníku. Prošla kolem bedýnek s vystavenou zeleninou. Otevřela dveře do Badirova obchůdku. Zvoneček nade dveřmi zacinkal. Dveře se za ní zavřely.

Frank Frolich ucítil bodnutí v břiše: zákazník v obchodě? Teď? To by tak ještě scházelo.

Vběhl do vozovky. Jedno auto prudce zabrzdilo. Další zatroubilo a málem narazilo do toho před sebou. Frank Frolich se rozběhl po chodníku. Minul kolo, bedýnky s houbami, hrozny, salátem a paprikami – vešel dveřmi do obchodu, ve kterém to zapáchalo jako ve sklepě se shnilými jablky, s příměsí odporného pachu oleje.

Žena byla v obchodě sama. Přes ruku měla zavěšený nákupní košík a pomalu procházela mezi dvěma regály s potravinami. Nikdo jiný nebyl v dohledu. Nikdo neseděl v pokladně. Závěs ve dveřích za pokladnou lehce vlál.

Žena byla malého vzrůstu. Černé vlasy měla stažené do drdolu. Na sobě měla džíny a krátkou bundu. Přes rameno se jí houpal malý batůžek. Na rukách měla černé rukavice. Prsty uchopila konzervu. Prohlížela si etiketu.

Frank Frolich byl vzdálen dva metry, když se to stalo. Podíval se doleva. Přes výlohu uviděl na protější straně ulice policejní vůz. Začali.

V tom okamžiku se na ni vrhl a stáhl ji k zemi. O půl vteřiny později zakvílely brzdy. Muž, který se přehoupl přes pult, byl jedním z těch dvou s růženci. Teď však místo něj držel zbraň. Třeskl výstřel. Zařinčelo sklo. Vitrína s tabákem a cigaretami se převrátila. Padl další výstřel, načež zavládl chaos. Sirény. Štěkavé hlasy. Klepání podrážek. Bouchnutí dveří a řinčení rozbitého skla. Tříštění skla, které nebralo konce. Žena pod ním ležela zcela tiše. Krabičky cigaret se na ně stále sypaly. Mohlo jí být přibližně kolem třicítky a voněla parfémem. Modré oči se jí třpytily jako dva safíry. Nakonec se Franku Frolichovi podařilo odtrhnout pohled. Potom si všiml jejích rukou. Fascinovaný vleže pozoroval, jak hbitě kmitají. Dlouhé prsty v kožených rukavicích, útlé ruce, jež automaticky pěchovaly krabičky cigaret do plátěného batůžku, který se jí při pádu svezl. Pak si uvědomil to ticho. Ode dveří a okna táhlo.

„Frolichu?“ Hlas zněl z megafonu.

„Tady!“

„Je ta slečna v pořádku?“

„Ano.“

„Tak vy jste policajt,“ zašeptala žena. Odkašlala si, aby mohla mluvit.

Přikývl a konečně ji pustil.

„To asi není dobrý nápad, něco šlohnout, co?“

Zakroutil hlavou, opět fascinován tím, jak tentokrát ty útlé ruce samočinně vytahují krabičky cigaret z batohu. Zvedl se na kolena.

Takto se na sebe dívali. Byla pěkná, ale takovým poněkud zranitelným způsobem. Její rty měly něco do sebe.

„Promiňte,“ zamumlal. „Tohle se nemělo stát. Někdo vás měl zastavit. Ještě předtím, než jste sem vešla.“

Stále zírala.

„Někde došlo k selhání.“

Přikývla.

„Jste v pořádku?“

Znovu přikývla, rozhodila rukama. Dosud se ještě ani nerozhlédl kolem, nezmonitoroval si situaci. Slyšel ten chladný zvuk plastových pout utahovaných kolem zápěstí a nadávky jednoho ze zadržených. Tak už to chodí, napadlo ho. Spoléhám na ostatní.

„Můžete mi sdělit vaše jméno?“ otázal se suše.

„Provedla jsem snad něco?“

„Ne, ale byla jste tady. Nyní jste svědkyně.“

*

Od té doby uplynulo několik podzimních dnů. Šero prostupovalo denním světlem a čas se rozmělnil na práci; drobné i závažné krádeže, vraždy, sebevraždy, loupeže, domácí násilí. Každodenní život – sled událostí, z nichž některá zanechá určitý dojem a nějaké stopy, ale většina jich není natolik důležitá, abychom se jimi zaobírali. Lidské vědomí má schopnost vytěsňovat informace. To, po čem člověk touží, je dovolená, dva týdny na řeckém ostrově v létě, nebo z krátkodobějšího hlediska prodloužený víkend na dánské lodi. Popíjení, povykování, smích, zaměření se na ženu s tím správným chraplavým smíchem, která má vřelý pohled a myslí si, že špičaté boty jsou naprosto v pořádku. Ovšem než tohle nastane: dny jako diapozitiv – obrázky, které se několik vteřin mihotají, než zmizí, některé jsou snáze zapamatovatelné než ostatní, ale i ty se vytratí. Ne že by na ni myslel. Nebo snad ano? Možná si občas vzpomněl na ty safírově modré oči nebo dotyk jejího těla na svém – tam na podlaze Badirova obchodu. Nebo na muže, který teď pomalu, ale jistě absolvuje koloběh trestního stíhání, aby byl zakrátko odsouzen za organizované pašování masa a cigaret a následně za kladení odporu při zatýkání, za výhružky, nedovolené držení zbraně a tak dále. Jeden z mnoha, kteří se ocitli ve frontě na volnou celu, aby si odpykali trest. Navzdory těmto myšlenkám si byl Frank Frolich jednou věcí docela jistý. Už ji nikdy neuvidí.

Jednoho deštivého odpoledne na konci října se stal opak. Venku se začalo stmívat. Ulicí Grensen se hnal studený vítr, který lidem nadzvedával svrchníky a ztvárňoval tak výjevy z Munchových obrazů: stíny lidí, kteří schoulení uhýbali bičujícímu dešti a používali své deštníky jako štít nebo – pakliže neměli deštník – strčili ruce hluboko do kapes, utíkali v dešti a hledali útočiště pod římsami a markýzami. Mokrý asfalt ukradl poslední zbytky denního světla a ve vodě stékající do tramvajových kolejí se odrážela neonová záře.

Frank Frolich skončil v práci a měl trochu hlad. Proto otevřel dveře kavárny Norrona na ulici Grensen. Místnost voněla teplou čokoládou se šlehačkou. Okamžitě na ni dostal chuť a postavil se do fronty. Před pokladnou se rozmyslel a zeptal se, jakou dnes mají polévku v tom obrovském hrnci.

„Italskou, minestrone.“ Servírka byla typicky netrpělivý člověk s otráveným výrazem a ochablým držením těla.

Na tácu si s sebou odnášel teplou polévku, rohlík a sklenici vody. Našel si místo u okna, uvelebil se na stoličce a zíral ven do deště, ve kterém po Grensen pospíchali lidé se zdviženými límci. Jedna žena si tiskla bradu ke klopě kabátu, aby ho udržela uzavřený. Déšť zesílil. Odlesky světlometů aut a svit reklamních cedulí se plazily po zdech domů. Lidé venku na ulici se podobali dětem, které se krčí, aby se schovaly před hřímajícím hlasem odněkud shora.

„Dobrý den.“

Frank Frolich odložil lžíci a ohlédl se. Její tvář mu byla nějak povědomá. Mohlo jí být kolem třiceti. Černé vlasy jí částečně zakrývala rádiovka nasazená jako baret. Měla bledou pleť, sytě červené rty a ostře klenuté obočí, dvě obráceně nakreslená véčka na vysokém čele.

Elegantní, usoudil a napadlo ho, že by pasovala do záběru černobílého filmu ze čtyřicátých let. Měla dlouhou přiléhavou vlněnou sukni a krátký kabátek. Oděv zdůrazňoval postavu, boky, pas a ramena.

„Tržní ulice,“ prohodila a lehce naklonila hlavu, skoro netrpělivě, v důsledku jeho nechápavosti. „Marlboro a Prince.“

Vtom si vzpomněl: ty oči, a především její ústa, která jí propůjčovala zranitelný vzhled. Ale malé vrásky kolem rtů napovídaly, že je starší, než si prvně myslel. Reflexivně hledal v jejích očích tu modř, aniž by ji však hned našel. To je určitě tím světlem, napadlo ho. Zřejmě je to tady tím tvrdým neonovým světlem, které potlačuje modrou barvu. V Badirově obchůdku byly na stropě zajisté obyčejné žárovky.

„Nechal jste mě jít.“

Najednou zneklidněl a hledal možnosti, jak z této situace ven. Polévku skoro snědl a už měl zaplaceno. Tohle shledání ho nějakým způsobem hnalo do úzkých, situace aktivovala dřímající počitky v jeho mysli. Musel to sblížení odmítnout, ale trochu se zdráhal. Stála docela blízko, hleděla mu přímo do očí. Bylo by nepatřičné otočit se k ní zády, a tak jí odpověděl: „Ovšemže. Nic špatného jste neudělala.“

„Myslíte?“

„Prosím?“

„Sebrala jsem tři krabičky Marlbora a jednu tyčinku Snickers.“

Odsunul talíř. „Aha, tak to jste tedy zlodějka.“

„Však jste to viděl, ne?“

„Viděl co?“ Oblékl si kabát, poklepal na kapsu, aby si zkontroloval peněženku.

„Viděl jste mě.“

Na krátký okamžik ho ta slova vyvedla z míry. Viděl jste mě. Mohla se vyjádřit jinak, ovšem tohle bylo dvojí poselství, které nemohl nepochopit: v tom prvním šlo o to, pasovat se do role objektu jeho zájmu. To druhé naznačovalo, že mu dluží laskavost, protože pro ni něco udělal, něco, co by nemohlo na denní světlo.

„Musím už jít,“ oznámil jí krátce. „Mějte se pěkně…“ Zamyslel se. Její jméno. Pověděla mu, jak se jmenuje, dokonce si to i poznamenal. Jméno mu vyvstalo na mysli jako na zavolanou. Řekl: „… Elisabeth, hezký večer.“

Na několik vteřin zůstal stát a skleněné dveře za ním zajely. Vítr se trochu utišil, ale pořád lilo. Zapínal si kabát a chvěl se u toho, jako kdyby ze sebe chtěl setřást tu nepříjemnou příhodu. Těch pár metrů ke vchodu do stanice podzemní dráhy pospíchal. V metru na něho dolehl ten obvyklý mrákotný stav doprovázený zápachem odpadků, recyklovaným vzduchem, navlhlými vlněnými svršky, podzimem a chřipkou; starší ženy otírající se prsty v rukavicích pod nosem, muži zvedající pohledy k Bohu, aby se tiše pomodlili, ať nechytí angínu tady v téhle husté skrumáži lidí, kde jeden nevnímá druhého. Přitlačil záda k prosklené části soupravy metra a prstem se dotýkal opoceného skla a z transu se probral až ve chvíli, kdy se dveře znovu zavřely ve stanici Manglerud a z něho opadla síla zvyku stát v rohu. Vykročil ke dveřím, jakmile souprava začala brzdit ve stanici Ryen. Dveře byly jako dva kovové rty, které se otevřely, aby ho vyplivly. Tady nahoře se za odpoledního šera déšť proměnil v první podzimní plískanice. Reflektory aut dopadaly na asfalt dálničního obchvatu Ring 3 a nechaly se požírat temnotou. Ztěžka se plahočil do mírného kopce, zatímco souprava razila dál.

Něco upoutalo jeho pozornost, nějaký zvuk či stín, který se choval jinak, když se přiblížil ke vchodu. Zastavil se a otočil. Přímo za jejími zády u benzínové pumpy stála pouliční lampa a vykreslovala kolem její siluety žlutou linii. Stála tiše. I on stál v tichosti. Bedlivě se pozorovali. Ona s rukama v kapsách krátkého kabátku a s tváří ve stínu, s vlasy vlnícími se k ramenům, se světlem pouliční lampy jako aurou nad rádiovkou, v obepnutém kabátku a sukni sahající ke kolenům.

Byli tu pouze oni dva – ve tmě. Nikde nikdo. Zpovzdálí se nesl hluk dopravního ruchu. V lampě zabzučelo. Vyrazil k ženě rozhodnými kroky. Ani se nepohnula. Vešel do ulice a obešel ji, aby ji přiměl sledovat ho pohledem, otočit se ke světlu, a mohl tak spatřit její tvář.

Po čas tohoto legračního kroužení si hleděli do očí a on v jejím pohledu cosi zpozoroval, nějakou energii, něco, co nedokázal vyjádřit slovy, něco, co se nedalo mlčky přejít. Promluvil na ni: „Sledujete mě?“

„Vadí vám to?“

Její odpověď ho vyvedla z míry – už zase.

Nakonec sklopila oči. „Viděl jste mě,“ řekla.

Opět ta tři slova. „A co jako?“ podivil se.

Přišel až k ní, ona se však ani nehnula. Stáli u sebe. Na tváři cítil její teplý dech.

Znenadání ho chytila za ruce.

Zaskočilo ho to. Odkašlal si, ale nepohnul se. Měla těžká víčka a dlouhé zvlněné řasy. Na konci každé řasy se srazila maličká kapka. Z jejích pootevřených úst vycházel slabý mrazivý kouř, který ho předtím, než se vypařil, polaskal po tváři. V tom okamžiku promluvila, slova se otřela o jeho tvář.

„Co jste říkala?“

To bylo jediné, na co se zmohl. Jeho ústa byla pouze pár centimetrů od těch jejích, když tiše zašeptala: „Nezapomenu na nikoho, pokud tě políbím.“

Nato vysmekl ruce a uchopil její útlou tvář.

Než odešla, dlouho se sprchovala. Ležel na zádech v posteli a slyšel téct vodu.

Když za sebou zavřela vchodové dveře, byly čtyři hodiny ráno. Vstal z postele a šel do koupelny. Čelem se opíral o vykachlíčkovanou stěnu, zatímco ho po ramenou hladila voda, a myšlenkami se vracel k uplynulým hodinám: jak se jeho tělo vlnilo nad jejím a jak z něho nespouštěla pohled, když se opakovaně nadechoval, vydechoval a znovu se nadechoval a vydechoval. Krůpěje potu mezi prsy, kapičky odrážející se v tisíci podob, jak se její hebká prsa s každým nadechnutím nadzvedávala do rytmu, než ji uspokojil. Tohle je chtíč, tohle je nespoutaný hlad, po němž zůstává pocit viny, hanba, potraty, děti bez tatínků a pozitivní diagnóza. Stále ještě vnímal tlak jejích prstů, když ho pevně chytila kolem boků, až ucítil zarytí nehtů. Chtěla víc, avšak oddechovala pomaleji, protože viděla, že za jeho očními víčky se odehrává odpočítávání.

A nyní sám, čelem přimáčknutý ke kachličkám: Frank Frolich otáčí červeným kohoutkem a nechává na sebe téct vřelou vodu a přitom si vybavuje to zvláštní tetování na jejím boku. Pohled na tetování, když k němu sedí obkročmo zády. Nedokáže si to představit, aniž by nepocítil probouzející se erekci, dostává chuť dělat to znovu a ví, že pokud by se teď objevila ve dveřích, položil by ji na podlahu koupelny, nebo tam – na psací stůl – a nebyl by k zastavení.

Takové myšlenky jsou jako nákaza. Nakonec sice zmizí, ale trvá to. Časem všechno přejde. Tři dny, možná čtyři, týden – pak ty myšlenky člověka přejdou, nakonec má jen lehce otupělé tělo a začne se dávat do pořádku, s úlevou, že je po všem.

Uplynulo šest dní a byl zpátky ve formě. Potom mu ale na psacím stole zapípal mobil. Přišla mu textová zpráva. Přečetl si ji – jediné slovo: Přijď!

Automaticky naťukal číslo odesílatele a poslal ho na informace. Znovu mu zapípal telefon. Další přijatá zpráva. Tentokrát se jménem odesílatele a adresou: Elisabeth Faremová.

Frank Frolich se posadil. Najednou se cítil rozrušeně. Natáhl ruku. Netřásla se. Přesto tato žena stiskla spínač. Měl za to, že je bez symptomů, myslel si, že je zdravý, že se zbavil opojení. Ale kdeže: bodavá bolest, čtyřicítka horečka, neschopnost uvažovat. Byl jako uzlíček potlačené energie. Byl nabuzený. Kvůli jedinému slovu!

Díval se na ten malý telefon se svítícím displejem, který začal v jeho ruce vibrovat. Telefon vyzváněl. Totéž telefonní číslo.

„Ahoj Elisabeth,“ pozdravil ji a překvapilo ho, jak jeho hlas zněl jasně.

Dvě vteřiny ticha. Dostatečně dlouho na to, aby mu stačilo blesknout hlavou: Teď je jí jasné, že jsem si prověřil její telefonní číslo. Je si vědoma toho, jak na mě působí, že jednoduše stiskne spínač a vyvolá mi čtyřicítku horečku pouhým vyťukáním zprávy. Ale vzápětí se ozve jemný hlas, který neslyšel několik dní: „Kde jsi?“

„V práci.“

„Kde?“

„Na policejním ředitelství, ve čtvrti Gronland.“

„Aha.“

Teď bylo na něm, aby něco řekl. Odkašlal si, a než se

stačil nadechnout, přerušila ho: „Nemáš teď pauzu?“

„Kolik je hodin?“ zeptal se a podíval se nad dveře do míst, kde před několika dny visely hodiny, ale teď už tam nebyly. Ze zdi pouze čouhaly dva kabely.

„Netuším. Zhruba kolem oběda.“

„Kam mám přijít?“

„Jsi autem?“

„Ano.“

„Stojím na náměstí Lisy Kristoffersenové, nedaleko sportovního parku Voldslokka.“

„Tak za deset minut.“

Horečka mu stoupla víc než kdy jindy. Nedokázal myslet. Hlavu měl plnou představ: její prohnutá záda, zaoblené boky, černé vlasy rozprostřené po polštáři – a ty modré oči.

Popadl kabát a šel ven. Nastartoval auto a vyrazil. Kolik bylo hodin? Netušil. Všechno mu bylo ukradené, soustředil se pouze na to, aby nesrazil chodce, zatímco přidával plyn. Když jel po Stavangerské ulici, zčistajasna se vynořila a přicházela k němu po chodníku. S sebou přinášela vůni pozdního podzimu, parfému a pastilek na bolest v krku. Mlčky si přisedla.

Upíral zrak do bočního zrcátka. Navzdory její sladké vůni se mu dýchalo dobře. Chladně a soustředěně zíral do bočního zrcátka, počkal, dokud nebude jízdní pruh volný, hodil směrovku a rozjel se – celou dobu na sobě cítil její pohled, na svém netečném profilu. Svlékla si hnědou koženou bundu s podšívkou.

Teprve když míjeli odbočku na Nydalen, prolomila ticho: „Nejsi rád, že mě vidíš?“

Podíval se na ni. Byla kočka. Dvě obrovské modré oči s velkými zorničkami, kočičí pohled. Cítil, jak mu pulzuje krev. Ve spáncích mu tepalo. Ale zachoval si svůj výraz. „Samozřejmě.“

„Nic neříkáš.“

Její ruka na té jeho, na řadicí páce. Koukl se na ruku – prsty, znovu se podíval na ni: „Ahoj. Rád tě zase vidím.“ Slova mu uvízla v krku. Jel směrem na Kjelsas, Brekke a Maridalen.

Co to dělám?

Po tváři ho pohladily rty. Její ruka sklouzla z té jeho a zajela mu pod kabát. Bylo to, jako kdyby naplnila nedávno seřízený benzínový motor vysoce oktanovým výbušným palivem a stiskla start. Srdce mu bušilo tak rychle a silně, až mu z toho hučelo v uších. Stromy po obou stranách. Zpomalil, zajel na odpočívadlo, až úplně k lesíku, mimo silnici. Zastavil. Vyřadil na neutrál a nechal motor běžet na volnoběh. Jakmile se znovu pootočil doprava, přitiskla svoje rty na jeho.

Když pak promluvila, bylo to téměř po hodině: „Nechtěl bys mě někam svézt?“

„Kam?“

„Blindern.“

„Co tam?“

Špatná otázka. Zorničky se jí zúžily.

Atmosféra se vytratila.

Nadechl se a zíral na les před sebou – sbíral sílu, aby se na ni podíval. Její bodavý pohled se změnil v jakési zadumání – zírala na něho z prostoru, který byl soukromý a o nějž se s ním nechtěla dělit. Hlas z chladně se usmívajících úst: „Poohlédnu se po nějaké práci.“

*

Zastavil a vysadil ji na ulici Moltke Moeho. Zůstal sedět a díval se za ní. Přes noc napadlo trochu sněhu a on si toho všiml teprve teď. Sníh roztál na břečku, ve které za jejími kroky zůstaly velké kaluže. Žena, která byla před krátkou chvílí součástí jeho samotného, se teď zmenšila na drobnou postavu zvedající nohy podobně jako domácí kočka, která nechce mít mokré tlapky. Je to možné? Je ta malá schýlená postava, cosi zabalené do bavlny, vlny a kůže, je to tahle bytost, která mě má plně v moci a která může za to, že moje srdce bije tak silně, až mám pocit, že se mi rozskočí hruď?

Jeď! Daleko! Ať už uběhne čtrnáct dní, aby byla zapomenuta, vygumována. Ale jakmile ta hbitá postava zmizela v budově Nielse Henrika Abela, vypnul motor, otevřel dveře auta a vystoupil. Sledoval ji. Proč to dělám?

Protože o ní chci vědět víc.

Prošla budovou ven na druhou stranu. Šel za ní s padesátimetrovým odstupem. Po zasněžených dlaždicích přijížděl traktůrek. Uhnul před

ním na stranu. Míjel excentrické studenty ve skupinkách po dvou a třech, kteří se spolu tiše bavili. Zmizela v budově Sophuse Buggeho. Zastavil se hodný kus za ní a pozoroval ji přes vysoké prosklené okenní tabule, dokud nezmizela v posluchárně.

Jestli byla studentka, co studovala? Vešel dovnitř těžkými dveřmi.

Přišel k širokým dveřím vedoucím do posluchárny. Na rozvrhu převládalo jméno Reidun Vestliová a právě teď přednášela.

Posadil se na židli a vzal si noviny, které tam ležely. Zmocnily se ho pochybnosti. Co udělá, jestli vyjde ven a všimne si ho?

Zavřel oči. Povím jí to tak, jak to je, řeknu jí, že mi nestačí náhodný sex v autě na parkovišti – chci vědět, kdo je, co se jí honí hlavou, proč dělá to, co dělá…

Víš ty sám, proč děláš to, co děláš?

Frank Frolich tupě zíral na titulní stránku novin. Snímek vojenského vozidla. Vraždění civilistů. Událost, která zaujala lidi po celém světě a kterou Dagsavisen umístily na titulní stranu ve víře, že ho to zaujme, nechá se zlákat a ponoří se právě do těchhle žvástů, které se jim podařilo o té události vyplodit. Ale jeho to nezajímalo. Nic teď nebylo podstatné, nic kromě Elisabeth, zcela neznámé a jemné ženy s bledou tváří, červenými rty a modrýma očima, jaké jaktěživ neviděl. Její existence hrála nějakou roli, důležitou roli. Netušil proč. Věděl jen, že s ním něco provedla – tělesně, ale i mentálně –, co v něm probudilo touhu, o níž pouze četl a slyšel, něco, čemu nikdy nepřikládal velkou váhu – a teď zašel tak daleko, že ji špehoval.

A to se s ní setkal třikrát.

Ta zpráva v telefonu: Přijď! V ten okamžik se mu zatemnil mozek a neměl v hlavě nic jiného než představy o jejím těle – rty, oči. A za necelou půlhodinu vyústily v sexuální smršť, kterou sotva kdy zažil. To slovo – věděla, co rozpoutala? Udělala to schválně?

Konečně se dveře otevřely. Ven se hrnul dav anonymních studentů. Většina z nich už na sobě měla svrchní oblečení. Podíval se na hodinky. Byly čtyři. Přednáška skončila. Chvěl se mu žaludek. Co když mě zahlédne?

Ven proudilo stále méně studentů. Za chvíli už budou venku všichni. Proběhla kolem?

Frank Frolich pomalu vstal. Těžkými kroky se vydal ke dveřím a otevřel je.

Ocitl se úplně nahoře v posluchárně, za řadami židlí, které se snižovaly ke katedře. Dole stály dvě osoby. Jednou z nich byla Elisabeth. Druhá žena k ní tichým hlasem promlouvala. Bylo jí kolem padesátky, černé vlasy měla ostříhané do sestřihu na kluka a oblečená byla do dlouhých černých šatů.

Stály v těsné blízkosti. Mohly by být dobré přítelkyně. Mohly by být matka s dcerou. Ale matky své dcery takhle nehladí.

Všimly si ho.

Obě ženy k němu vzhlédly, klidně, jako by zdvořile čekaly, až zmizí. Hledal něco v Elisabethině pohledu. Ale nenašel v něm ani náznak toho, že by ho poznávala, žádný pocit viny, ostych, nic.

Dlouhé vteřiny tak všichni stáli. Tři páry očí, které se potkaly přes řady židlí. Potom vycouval ze dveří.

2

Mezitím se pokoušel představit si sám sebe zvenku. Popsat tu situaci: ten stav, kdy tváře planou zlostí a studem. Mozek je ovládán jediným přáním: moci všechno vrátit zpátky, vystříhat se toho všeho, uniknout té slizké ubohosti. Elisabeth byla tedy obyčejná studentka udržující poměr s přednášejícím, kterým byla navíc ke všemu žena. Frank Frolich se rozhodl: nikdy víc. Už nikdy si ji nepustí k tělu.

Racionální hlas v něm protestoval: Proč? Protože je nebezpečná? Bisexuální? Tajemná? Protože dělala, jako by ho neznala? Protože ho odmítla takovým ponižujícím způsobem?

Ne, pomyslel si ten zhrzený hlas, který nebylo možné potlačit: Protože ho dostala do stavu horečky. Protože ho ochromila a oslabila – na želé.

Když zavolala příště, neměl se k tomu, aby telefon zvedl. Seděl s mobilem v ruce.

Vibroval, jako kdyby v sobě skrýval malé srdce. Na displeji svítilo její jméno. Ale zdržel se toho, aby hovor přijal. Zdržel se pokaždé.

Zakrátko mu začala vyvolávat domů.

Byla to komedie. Nejprve přispěchat k telefonu, přečíst si na displeji jméno. Nepřijmout hovor, pokud to byla ona. V každém případě telefon nebrat, pokud se ukázalo anonymní číslo. Jednou pozdě večer seděl v křesle a neustále mu vyzváněl telefon, ale nevstal, protože mu volala ona. Takhle ho ovládala – i když už se sám pomalu vymaňoval.

*

Uplynul týden. Frank Frolich se cítil téměř bez příznaků. Byl čtvrtek odpoledne. Skončil v práci, jako obvykle přečkal ten mrákotný stav v metru a došel k východu. Jedna starší dáma bydlící v sedmém patře lomcovala se svou poštovní schránkou. Frank Frolich byl stále ještě v transu z metra. Přidržel dveře výtahu té shrbené ženě, která se podobala všem ostatním shrbeným ženám, na něž ojediněle narazil ve výtahu. Když se dveře zavřely, stiskl tlačítko. Nepřítomně zíral před sebe na dveře a předěly mezi jednotlivými patry, které ubíhaly cestou nahoru.

Vystoupil z výtahu.

Uslyšel bouchnutí, jak se výtah rozpohyboval nahoru, a zatím šmátral v kapse po klíčích.

Zkoprněl.

Nepatrný detail u vstupních dveří ho přiměl zastavit se. V kukátku ve dveřích, které bývalo obyčejně tmavou skvrnou, teď svítilo žluté světlo. Zapomněl snad dnes ráno v předsíni zhasnout?

Nakonec vsunul do zámku klíč, zaváhal, ale otočil jím. Potichu dveře otevřel. Vklouzl dovnitř a nechal je za sebou neslyšně zacvaknout. Zatajil dech. Světlo v předsíni byla jedna věc, něco jiného však byly pootevřené dveře obývacího pokoje.

Tenhle okamžik mu navždy utkví v paměti.

Někdo byl v jeho bytě.

Stál v tichosti, dokola na to myslel a přitom pomalu znehybněl, vyschlo mu v puse a ztratil cit v rukách. Bez rozmyslu se neslyšně přikradl na dva metry ke dveřím obývacího pokoje. Už se neovládal. Působilo to, jako kdyby viděl sám sebe zvenku: viděl sám sebe, jak zvedá ruku, pokládá ji opatrně na dveře a otevírá je.

Zhluboka se nadechl. Pořád byl zkoprnělý šokem.

Seděla k němu otočená zády. Na zemi. Svlečená, na sobě měla pouze tyrkysové spodní prádlo. Útlá nahrbená záda. Dvě velká mateřská znaménka po stranách páteře. Zdálky se její tetování podobalo dlouhé tmavé kudrlince. Seděla se zkříženýma nohama před gramofonem a hifi věží. Neslyšela ho. Na uších měla nasazená jeho nejnovější sluchátka. Ozvěna hudby praskala v místnosti jako suchý lísteček, když si s ním pohrává vítr. Seděla tam, jako kdyby byla u sebe doma. Vnikla k němu a potom se uzavřela do svého vlastního světa. Na zemi kolem sebe měla poházená cédéčka a elpíčka.

Cloumaly s ním pocity. Napětí. Zuřivost. Zvědavost. Vynutila si přístup do jeho bytu – hlavou mu probleskovaly myšlenky. Jedna věc bylo fyzické vniknutí – realizovat to po praktické stránce. Druhým aspektem – vloupání na mentální úrovni – bylo vynutit si přístup do jeho největšího soukromí, jeho domova, udělat to jen tak, bez optání, prostě to vzít do vlastních rukou. Nedokázal se odtrhnout. Záplava pocitů ho pevně držela.

Možná to byl závan ode dveří, možná pohled do prosklené vitríny s věží. Ale najednou sebou trhla, strhla si sluchátka a postavila se.

„Bože, lekla jsem se!“

Najednou byla až u něho. „Ahoj.“

„Nazdar.“

Vzhlédla, vycítila pobouření pramenící z protichůdných emocí, které jím lomcovaly.

„Máš taky… trochu radost?“

„Jak ses sem dostala?“

„Půjčila jsem si klíč.“

„Půjčila sis klíč?“

„Když jsem tady byla posledně.“

„Takže ty jsi zlodějka?“

Ozvěna jednoho dřívějšího hovoru. Uvolněně mu hleděla do očí a pronesla: „To jsi přece věděl, ne?“ Nejprve se dívala vyzývavě, pak sklopila oči – jako by se zastyděla.

Jako kdyby, pomyslel si opakovaně: jako kdyby!

„Půjčila jsem si ho. Z mísy v kuchyni.“

„Půjčila sis klíč?“

„Jsi naštvaný?“

„Naposledy, když jsi tu byla, jsi sebrala z kuchyně klíč, aniž bys mi něco řekla?“

„Ty jsi protivný.“

„To ani náhodou.“

„Nemáš rád taková překvapení?“

„Nevím, jestli ‚mít rád‘ je to správné slovo.“

„Každopádně jsem to myslela dobře.“

„Proč jsi tak nalehko?“

Hlas se jí zastřel. „Aby sis mě lépe prohlédl.“ Strojeně se zachichotala, když s ní na tu hru nepřistoupil.

Tohle umělé gesto zavánělo zranitelností. Vycítila však, že to postřehl, skryla tu mentální nahotu těsnějším objetím a rychle dodala: „Kdepak, sprchovala jsem se. Byla mi taková zima.“ Přimkla se k němu a trochu se zarazila, když si všimla jeho nevole. „Chápu, že to nebylo správné. Půjčit si klíč bez optání. Promiň.“

Odtrhla se, přepochodovala místnost ke kuchyni.

Na židli pod oknem ležela její bunda. Sehnula se, aniž by pokrčila nohy – živoucí motiv z lesklého pánského časopisu. Zalovila v kapse bundy, ukázala klíč a pohodila vlasy dozadu na záda. Zablýskla se jí perlička v pupíku. Zase se k němu přiblížila. „Už to nikdy neudělám.“ Potom nakráčela do kuchyně. Zaslechl cinknutí v misce s drobnostmi a zahraničními mincemi, když upustila klíč. Narovnala se, opřela se hlavou o rám dveří a pozorovala ho. Musel polknout. Když vykročila, šla jako na nějakém molu, jednu nohu před druhou. Přitom z něho nespouštěla oči. Její rty říkaly: „Myslela jsem, že budeš mít radost. Určitě, protože já sama mám ráda překvapení.“ Rukou zašmátrala a vzhlédla. „Jsi rád. Tvoje tělo je rádo.“

„Ale jak se ti podařilo najít správný klíč?“

Otevřela sponu na jeho pásku, vyhrnula mu košili, prsty rozepnula knoflík kalhot. Studené prsty sklouzávaly po břiše. Stála se zavřenýma očima a napodobovala dětskou postavičku: „Ty pořád mluvíš o něčem smutném, Kariusi.“

Uvolnil se a políbil ji.

„Ona je moje mentorka,“ vyhrkla znenadání.

„Kdo jako?“

„Reidun, přednášející v Blindern, je má mentorka.“

„Teď mluvíš o něčem smutném ty. Kromě toho jste vypadaly, že jste jedna druhou strašně moc zaujaté.“

„To ona je.“

„Ona je co?“

„Je do mě zamilovaná.“ Zaváhala a podívala se na něho. „A s tím ani ty, ani já nic nenaděláme, nebo snad ano?“

Nic na to neřekl.

„Musela jsem ji poslouchat. Vyprávěla mi něco důležitého. Kromě toho od tebe nebylo moc hezké mě sledovat, že?“

Mlčel. Nevěděl, jestli to bylo hezké nebo nikoliv. Všechna krev v jeho těle se hrnula dolů k její studené ruce. Když erekce nabyla, zkroutila rty do úsměvu. Úsměv se zavřenýma očima, líčení na očních víčkách se lehce zatřpytilo.

Klesla na kolena. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Prsty jí zabořil do vlasů. Vzhlédla. Ozval se praskavý zvuk ze sluchátek na zemi. Zeptal se: „Půjdeme do ložnice?“

„Bojíš se, že nás někdo uvidí?“

„Chci tě celou.“

Zdvihl ji, nesl to útlé tělo, které nic nevážilo, hodil ji se smíchem na postel, strhal z ní spodní prádlo a chytil ji za kotníky. Zlatý prsten na palci se blyštěl ve svitu poledního slunce za oknem. Držel ji pevně. Líbilo se jí, když ji někdo pevně svíral.

*

Tu noc ji sledoval. Když proklouzla ven, byly skoro tři hodiny. Dal jí tři minuty, než se vyplížil za ní. Jeho mysl byla v rozporu. Jedna část vědomí se rozvalovala jako kočka na slunci, připomínala si, jak si užili. Druhá část mysli seděla za keřem, podezíravě, žárlivě, s obavami, že to všechno byl podvod. Právě tohle ho vyhnalo ven do studeného podzimního deště a přimělo ho krást se ulicí sto metrů za ní – ve stínech, pokoutně. Děláš to proto, že měla tajný plán proniknout do bytu, když tam byla poprvé. Ukradla klíč! Ona mi ksakru ukradla klíč. A klidně se zamkne – jako by tam bydlela. Mluví v šifrách, nikdy nemluví o sobě, nepoví, co dělá, vyhýbá se otevřenosti, dokonce i když se jí člověk zeptá. Bagatelizuje a hledá omluvu pro vztah s přednášející. Elisabeth je plná lží!

Šla před ním dlouhými a pružnými kroky. Najednou se mu v kapse ozvalo zabzučení. Mobil. Uchopil ho, podíval se na displej a přitom se pokoušel držet se ve stínu stromů, z dosahu pouliční lampy. Četl: Ahoj Franku, děkuji za překrásný večer, sladké sny, pusu, Elisabeth. Bezděčně se zastavil. Pozoroval ta štíhlá záda kus před sebou. Zdálky působila tak křehce, tak dobromyslně. Co to jen dělám? Sledovat ženu, se kterou jsem prožil pohádkovou noc! Vždyť víš, kde bydlí – znáš adresu. Je na cestě domů.

Vzpamatoval se, v ruce telefon a z okraje kapuce mu kapal déšť. Vzhlédl. Byla pryč. Klusal dolů po Ryenbergveien. Tam dole zahlédl postavu znovu. Míjel ho taxík s rozsvícenou střešní lampou. Jel k ní. Schoval se, když se otočila, aby se podívala po autu. Taxík přibrzdil, ale projel kolem ní dál, když nedala znamení, aby ho přivolala. Mluvila tedy pravdu. Měla chuť jít pěšky, nechtěla být hned doma.

Byl překvapený, když uviděl bytový komplex, ve kterém bydlela. Ještě víc ho udivilo, když si přečetl jména na zvoncích. Ne jenom udivilo. Cítil se naprosto ochromený: Elisabeth a Johnny Faremovi.

3

Započal další období rekonvalescence.

První den: Horečka.

Druhý den: Horečka.

Třetí den 7.30 až 12.00: Bez horečky a s vyhlídkou brzkého uzdravení.

12.03: SMS: Přijď!

12.03: Čtyřicítka horečka.

12.06: Telefon zvoní. Je to její číslo.

Nechal telefon vyzvánět. Stál ve frontě v kantýně se zvonícím mobilem v ruce. Lidé se za ním otáčeli. Přehlížel pohledy. Potil se. Zatnul ruce a díval se jinam. Zbytek dne chodil v mlze.

To první, co udělal čtvrtý den, bylo, že prověřil trestní rejstřík. Hledání mělo výsledek. Jméno: Johnny Faremo. Záznam: Třikrát trestaný za hrubé násilí a jedenkrát za ozbrojenou loupež. Jinak jeden rozsudek za krádež osobního automobilu. Celkem si odpykal 38 měsíců z jednoho rozsudku v délce pěti let. Seděl ve věznici Ila na předměstí Osla, v Sarpsborgu a v Mysenu.

Po zádech mu stékal pot. Dvakrát zamrkal, ale byl dost probuzený, aby si udělal kopii spisu. Potom hledal dál: Elisabeth Faremová, žádný záznam. Takže nebyla trestána.

Ale pokud byla Elisabeth za Johnnyho Farema provdána, mohla si vzít jeho jméno. Možná byla zaregistrována pod jiným jménem?

Cítil se špatně. Představil si její tvář. Ne, žádnou tvář, pouze tělo. Svou ruku, kterou pevně svíral její kotník, nohy a obrysy postavy na posteli pod sebou. Znovu zamrkal. Do jaké sítě jsem se to nechal polapit?

Dveře se otevřely. Dovnitř se přihrnul Yttergjerde se rty od šňupacího tabáku. Smotek tabáku pod nosem způsobil, že se podobal přerostlému králíkovi s deformovaným chrupem – neoholená brada, ale oholená lebka.

Yttergjerde: „Nazdárek!“

Franken cítil, jak hlavou přikývl na odpověď. Nebyl teď ve stavu, aby byl schopný mluvit a pochichtávat se Yttergjerdeho špatným vtipům, nafouknutým báchorkám a historkám o ženských.

Vůně pánského parfému naplnila celou místnost. Yttergjerde neustále voněl po žvýkačce. Franken nechápal, že to snese.

„Á helemese.“

Vzhlédl. Yttergjerde stál před tiskárnou. V ruce držel vytištěnou fotku Johnnyho Farema. Frank Frolich ucítil, jak ho znovu oblil pot – tentokrát po celém těle. Zamrkal. Oči měl suché, naprosto suché. Chtělo se mu zvracet.

„Tady toho znám,“ zamumlal Yttergjerde.

„Koho znáš?“

„Farema, Johnnyho. Co vyfoukl tentokrát?“

Franken si odkašlal: „Jenom si prověřuji nějaká jména. Rád si to vyslechnu.“

„Vyslechneš co?“

„Co víš o Johnnym Faremovi. Pro mě je to jen balík s baseballovou čepicí a slunečními brýlemi.“

„Tak především jsou tři. Mají na svědomí ozbrojené přepadení, prostě hoši vystřižení jak z bankovní loupeže ve Stavangeru – ve stylu zásahové jednotky, automatické pušky AG3, kukly a kombinézy. Vybavuje se mi transport peněz před pěti až šesti lety, šlo o převoz hotovosti z Ostfoldu do Osla. Je drsňák. Nejprve udeří a až pak se ptá. Jsem jedním z mála, kteří měli to potěšení dát mu jich pár zblízka. Byl jsem u jejich zatýkání za přepadení toho transportu s penězi.“

„Tenhle trest si už dávno odpykal. Víš něco víc?“

Yttergjerde se k němu obrátil.

Franken pokračoval: „Vím, že bydlí v docela okázalé čtvrti, v terasovém bytě na Ekeberském kopci.“

„Víš, jak to je, tyhle typy, když zrovna nesedí, jezdívají v nadupaných autech a popíjejí Hennessy, a proto pak sedí.“

„Takže to o tom bytě je jenom kec?“

„Kdepak, myslím, že ho zdědili. To doupě je jejich. Vybavuje se mi jeden nesporný moment – během soudního řízení.“

„Zdědili? Jak oni?“

„On a jeho sestra. Bydlí společně se sestrou. Teda aspoň bydlel – tenkrát.“

Jo! Není vdaná! Je to její bratr!

Franken s kamennou tváří: „A ona?“

„Ona?“

„Má i ona něco za nehtama?“

„Nemyslím si to. Působí spíš jako jeho matka, vlastně. I když je mladší. Ale nevím. Tam, kde jednou najdeš nějakého červa, tam je zpravidla spousta dalších nabalených sraček, jak říkával můj strejda, byl sedlák.“

Spousta dalších nabalených sraček. Zamrkal. „Jak jako jeho matka?“

Yttergjerde zakroutil hlavou a pokrčil rameny. „Prostě tak – nevím – proč jsi tak zvědavý?“

„Co?“ Ucítil, jak mu znovu vytryskl pot.

„Faremo,“ řekl Yttergjerde netrpělivě. „Proč se tak zajímáš o Johnnyho Farema?“

„Jeden tip. Někdo mi řekl, že bych si to jméno měl zapamatovat.“

Yttergjerde se otočil dokola s pozvednutým obočím. Silná ruka povolila zátku láhve s colou.

Franken zamrkal. Koukej tenhle hovor ukončit, než to špatně dopadne!

Yttergjerde, zamyšleně, v pohotovosti: „Tip?“

„Zapomeň na to, měl jsem jen potřebu vědět, o kom mluvíme. Co jinak? Pořád jsi s tou thajskou kočkou, kterou jsi sbalil?“

„Džentlmen upřednostňuje blondýnky!“

„Takže se s tebou rozešla?“

Yttergjerde s pomocí ukazováčku vytáhl chuchvalec šňupacího tabáku. Ušklíbl se zahnědlými zuby. „Hej, to já se rozcházím!“

Franken radši odešel na toaletu, aby byl sám a mohl přemýšlet. Jeho vlastní reakce ho vyděsila. Ta naprostá radost, kterou pocítil, když se dozvěděl, že Elisabeth je sestrou Johnnyho Farema, a nikoliv jeho manželkou. Jenže problém byl, že bratr je kriminálník. Jak by se teď měl správně zachovat?

Podíval se na sebe do zrcadla a řekl si nahlas: „Určitě bude správné ji konfrontovat, promluvit si o bratrovi. Ne. Musíš ji odstřihnout!“

Posadil se na záchodové prkénko a zaťal klouby. Co je správné udělat? Přerušit veškerý kontakt po telefonu, vykoktat: Chápeš, nemůžu chodit se sestrou kriminálníka! A sklidit následně jasnou odpověď: „Franku, máš zájem o mě, nebo o mého bratra?“

Přejel si hřbetem ruky přes čelo. Bylo na tomhle opravdu něco tak zvláštního? Jistě bylo víc takových, kteří se mohli ocitnout v jeho situaci. Už dřív se to stalo. Snažil se utěšit tím, že vymýšlel nejrůznější příklady: ředitel finančního úřadu jednoho dne náhle zjistí, že jeho žena falšuje účtenky za taxík a zneužívá daňové úlevy. Ne, to není relevantní. Tady se jedná o vztah. Někteří sociální demokraté spí s pravičáky a obráceně. Zaměstnankyně vězeňské služby si něco začnou s vězni.

Poslední přirovnání způsobilo, že se ještě víc zapotil.

Kazatel, který má výhrady vůči kazatelkám, naváže poměr s kazatelkou. Militantní neonacista zavítá do špatné hospody a zjistí, že je vlastně homouš. Idiotské příklady. Mysli! Předseda místní Pokrokové strany se dočká toho, že se mu dcera zasnoubí s černochem a že ten černoch je vlastně fajn chlápek.

Franken nad sebou kroutí hlavou. Panikařím proto, že se to tentokrát týká mě? Je tahle panika o mé paranoi, nebo je to skutečný problém, že její bratr seděl, že je kriminálník?

Představil si ten rozhovor ještě jednou: „Musíš to pochopit, Elisabeth, jsem polda! Tvůj bratr je členem gangu. To nejsou lidé, kteří by byli otevření obecným kecům o jednotlivých preventivních opatřeních a nových arších papírů s barevnými pastelkami k tomu. Johnny a jeho kamarádi jsou profesionální zločinci. Mluvíme o organizovaném zločinu!“

Zakroutil nad sebou hlavou: Jako kdyby tyhle věci nevěděla!

Takže, spočívá ten problém tady v tomhle?

Ano, problém je, že to zamlčela. Je si vědoma toho, že jsem policajt, věděla to celou dobu. Poprvé jsme se potkali právě proto, že jsem policista. Takže měla o svém bratrovi mluvit už dávno!

Ta brutální pravda jeho závěru ho nejprve trochu rozhodila. Následně si připadal, jako kdyby se vynořil z vody potom, co hodnou chvíli zadržoval dech. Závěr byla platforma, na níž stál: Držela hubu. Manipulovala, zamlčovala, pokračovala v nějaké hře!

Vtom se rozhodl.

Opláchl si obličej čistou svěží vodou, osušil se do papírové utěrky a vyšel ven, zpátky do pracovny.

Přišel Gunnarstranda. Nadhodil: „Jsi nějaký pobledlý, Frolichu. Unavený?“

Franken popadl kabát, strčil ho pod paži a zamířil znovu ke dveřím. „Ne, jen mě štve papírování.“

Gunnarstranda se podíval přes brýle. „Klídek, brzy bude čas vánočních oslav. A to se pak objeví nějaký žárlivý blbec, který se přes noc stane paroháčem, a bude se mstít tak, že bude vraždit.“

Gunnarstrandův smích ho provázel ven do chodby.

*

Když příště zavolala, zvedl to. Veškerý neklid byl rázem pryč díky jejímu hebkému hlasu.

Chtěla do kina.

Souhlasil.

Sešli se před kinem Saga. Nejprve si zašli do Burger Kingu. Dal si burgera se slaninou. Ona chtěla mléčný koktejl. S vanilkou.

„Já jím burgery jenom v McDonaldu,“ pronesla, když seděli u okna s výhledem do ulice. Tady nahoře v prvním patře nebyli téměř žádní hosté. Jenom tatínek se dvěma malými dcerami, které drobily a kečupem si ušpinily oblečení.

„Nepůjdeme tedy raději do McDonalda?“

„Ne, teď si chci dát mléčný koktejl. Až ke mně někdy přijdeš na návštěvu, připravím ti mléčný koktejl s banánem. Bude ti chutnat.“

„Uvažovala jsi o tom, že bys mě pozvala domů?“

Podívala se na něho: „Proč by ne?“

„No, vlastně proč ne.“

Ticho – nepříjemné ticho. A pak – jako kdyby z jeho mimiky něco vyčetla – jako kdyby někde zhaslo světlo: „Děje se něco?“

„Co?“

„Vidím to na tobě, něco není v pořádku, pověz, co je to s tebou?“

Ukousl další sousto. Burger chutnal po papíru. Bylo však lepší nacpat si do pusy papír než ztratit hlavu. Kromě toho nevěděl, jak se vyjádřit. Najednou mu bylo horko. Necítil se tu dobře: pach zkaženého stolního oleje, vydýchaný vzduch, studené zdi a neonové lampy, v jejichž tvrdém světle se kůže jevila jako nezdravě bílá a oči bezbarvé. „Musím s tebou o něčem mluvit,“ vyhrkl rychle.

„Počkej,“ zarazila ho.

„Ale ano,“ nedal se.

„Nejdřív ti musím povědět něco já. Jde o mého bratra.“

Zadržel dech. Čte mi snad myšlenky?

„Můj bratr, Johnny, on…“ pohroužila se do myšlenek a hrála si s ubrouskem. Štíhlými prsty ho jednou přeložila, pak ještě jednou a zamyšleně se podívala k oknu.

„Co je s tvým bratrem?“ slyšel se říkat v okamžiku, kdy se kousla do spodního rtu.

„Bydlíme spolu.“

„A co má být?“

Pomalu roztrhla ubrousek na dvě části. „Johnny… on je… On seděl.“

Teď už se dívala přímo na něho a on na ni. Jed vyprchal, umrtvení, které způsobovalo, že se v její přítomnosti cítil jako ochromený a tápal v znecitlivělém bavlněném světě. To umrtvení už nefungovalo. Bylo to, jako kdyby se jeho tělo vyklubalo z kokonu, stísňující a nepříjemná svěrací kazajka byla stržena. Dýchalo se mu lehčeji, srdce už nebušilo jako buben a v uších neslyšel šum proudící krve. Člověk na protější straně stolu byla křehká bytost s uhýbajícíma modrýma očima a suchými rty, jako mívají zatčení, kteří klopí oči, když panicky hledají fragmenty nějaké historky, kterou by vykonstruovali, a odhalí suché rty s nepatrnými uvolněnými šupinkami kůže, jež způsobují jejich svědění a vyvolávají neodolatelnou chuť je zvlhčit.

Na tohle si počkám, že si navlhčí rty a naservíruje první lež. Co se mi to honí hlavou?

„Johnny byl vždycky trochu divoký a bláznivý, ale mám jenom jeho. Je o čtyři roky starší než já a je to můj jediný bratr – abych tak řekla – můj velký bratr, můj… jak to jen říct? Moje… opora. Ale je nutné, abys o tom věděl, uvědomuji si to. Jsi policista. Musíš vědět, že seděl, byl zavřený celkem přes tři roky. Stačí, když si Johnny vyjde jen tak na ulici, a detektivové ho povalí na zem jenom proto, že je Johnny – prostě známá firma pro policii, jak to prezentují v televizi. Nic to ale nemění na tom, že je to můj bratr, rozumíš? Nemůžu mít bratra míň ráda proto, že seděl. On je to jediné, co můžu nazvat rodinou. Vždycky jsme byli jenom my dva. Chápeš to?“

„Elisabeth, co se mi tím pokoušíš říct?“

Zvedni pohled. Ať to vidím.

„Snažím se říct, že se ti můj bratr možná nebude zamlouvat. Neznamená to ale, že k tobě budu cítit něco míň. Co na tom záleží, že jsi policista. Johnny si hledá novou práci. Jede úplně na férovku.“

„Ví o mně Johnny?“

„Co?“

Neví, co má odpovědět. Snaží se získat čas.

Napětí přerušil nějaký zvuk a na okamžik odvedl jejich pozornost.

Na točitém schodišti u čelní stěny se ozvalo zadunění. Podíval se tam. Po schodech kráčela nahoru nějaká osoba. Byl to člověk, kterého znal: Lena Stigersandová, kolegyně od policie, Lena a ten její rasistický kamarád pomlčka přítel kráčeli po točitém schodišti nahoru s podnosy s jídlem. Schodiště bylo vzdálené pět metrů. Zakrátko Lena po schodech vystoupá výš, a tím pádem se tam otočí a zpozoruje Elisabeth i jeho.

„Tvůj bratr o nás dvou ví?“

„Nemyslím si to.“

V tom okamžiku se Lena otočila, aby se poohlédla po místě na sezení. Byla to pouze otázka několika vteřin, než Lena Stigersandová objevila Franka Frolicha, který si vyrazil s novou ženou, stačilo pár vteřin a drb byl na světě.

Elisabeth se odzbrojujícím způsobem usmála.

Když úsměv neopětoval, zvážněla i ona a znovu sklopila oči. Ty neklidné prsty. „Vadí to?“

„Vadí co?“

„To s Johnnym, vadí to?“

Lena Stigersandová zvolala: „Ahoj Franku!“

Game over.

Franken se na ni podíval a předstíral překvapení: „Ahoj Leno!“

Elisabeth zcela umlkla.

Lena Stigersandová už k němu přicházela s úsměvem a v doprovodu svého přihlouplého partnera pomlčka detektiva z pořádkové služby, který zaručeně věděl o Johnnym Faremovi, a dokonce mu možná bylo známo, že Johnny Faremo má sestru – oba teď stáli v očekávání u stolu, u něhož seděl společně s Elisabeth, která soustředěně usrkávala brčkem.

Franken si odkašlal. „Leno, tohle je Elisabeth.“

Dolehla na ně ta poněkud odměřená atmosféra, která se objevuje, když se lidé vzájemně představují.

Lena s úsměvem odvětí: „My už se známe z dřívějška, Elisabeth.“

Elisabeth nechápavě: „Ano?“

Franken si na to vzpomněl, než Lena stačila něco říct. Proto Lenu přerušil a upřesnil to sám: „Na Tržní ulici, Badirův obchod. Lena vedla zásah.“

Elisabethin obličej se roztáhl do úsměvu. „Tam jsme se Frank a já poprvé potkali.“

Tvář Leny Stigersandové byla jako průhledná okenní tabule. Četl z ní, jak si v hlavě dává souvislosti dohromady. Ten pohled, který k němu vyslala. Teď už je z ní zase policistka, která si vše spojuje, žádná milá kamarádka, která ve městě natrefí na kolegu.

Lena a její partner se vzdálili z doslechu. Zarachotili židlemi v podniku o kus dál. Franken odložil napůl snědený burger. Nesnesl pomyšlení na jídlo. „Elisabeth…“

„Ano?“

„Ptal jsem se tě, jestli tvůj bratr o nás dvou ví.“

„Netuším.“

Zhluboka se nadechl. „Pokud jsi s ním o mně mluvila, tak ano.“

„Myslím si, že o tobě neví.“

„Nezmínila ses o mně před bratrem ani slovem?“

„Klid, uklidni se.“ Elisabeth proti němu teď seděla se slzami v očích.

„Mám zájem o tebe,“ chlácholil ji Franken. „O tvého bratra mi vůbec nejde.“

Její tváři se navrátil úsměv a zářící oči. Ale proč si oddechla? podivil se a znal odpověď: ulevilo se jí, protože rozhovor skončil.

4

Byl v práci. Seděl u psacího stolu. Franken sebou trhl. Na několik vteřin byl mimo, myšlenkami jinde – u ní, Elisabeth.

Znovu sebou škubnul, když Yttergjerde zopakoval: „Pokračuj, Frankene.“

Díval se na Yttergjerdeho. Po těch prázdných vteřinách už netušil, o čem se bavili.

To jsem celý já, začnu hovor a prostě z něj vypadnu. Co se to děje?

Paměť se mu vrátila. Pokračoval v tom, o čem se rozpovídal: „Říkal jsem, že jsme byli na tom kurzu a učili jsme se o slepeckých psech.“

„Říká se jim vodící psi.“

„Jo, jasně, učili jsme se hledat zvláštní znaky toho, která psiska se na tu práci hodí, povahově a…“ Franken chvilku zíral na Yttergjerdeho obličej, znovu se v tom málem ztratil, když mu myšlenky utíkaly jinam. Měl však situaci pevně pod kontrolou a pokračoval: „A pohled, řeč těla, že? To je to samé jako s psisky na vyhledávání drog, některá se na tu práci hodí, jiná ne.“

Yttergjerde horlivě přikývl. Vytušil, že by mělo zaznít něco zábavného.

„No tak jsem tam tak seděl a prohlížel si ta psiska a zkoušel jsem, co jsem se naučil, víš, a myslel jsem si, že ten německý ovčák uprostřed je vodící pes číslo jedna…“

„Ano?“ Yttergjerde měl na tváři široký úsměv. Už se smál pointě, na kterou ještě nedošlo, byl to nucený úsměv udržený napjatými lícními svaly.

A já si tady tak sedím, pomyslel si Franken, zatímco špička Yttergjerdeho brady se netrpělivě chvěla, čekal, co z toho vyleze, čekal na pointu, to spásné slovo, které opravňovalo k tomu, že se může rozesmát. Co to dělám?

„A pak nás vyzve vedoucí kurzu, ať předvedeme, co jsme se naučili, a já si tam sedím s tím, že mám před sebou samotného vrchního vodícího psa v celém Norsku, že jo, tak zvednu ruku…“

„Ano?“ Víc smíchu, špička brady se chvěje ještě víc.

„A zvednu se…“

„Ano?“

„Jdu ke psům, k tomu psisku, k tomu německému ovčákovi uprostřed…“

„No?“

„Natáhnu ruku…“

„Jo?“ Yttergjerdeho smích se dral ven z krku, už bublal v jeho ústní dutině.

„A vtom mě to psisko chňapne ruku, takže spadnu na záda!“

Prohlížel si Yttergjerdeho, který se rozesmál.

Chci opravdu tohle? Je to tohle, co se nazývá sociální dovednost, co mě definuje jako úspěšného člověka? Je to tenhle okamžik, jehož ztrátu riskuji přešlapem? Je to tenhle okamžik, který je v sázce? Okamžik, u něhož si ani nejsem jistý, jestli se mi líbí.

Yttergjerde si lehce osušil oční koutky od slz smíchu. „No do prdele,“ povzdychl si. „To je tak zatraceně typické, sakra…“

„Ten drb je pravdivý,“ řekl Franken znenadání.

Yttergjerde nechápavě, o čem to mluví: „Jaký drb?“

„O mně a té ženě, sestře Johnnyho Farema.“

Yttergjerdeho výraz se podstatně změnil. Smích mu ztuhl na rtech a zíral. Yttergjerde byl otřesený, jak říkají boxeři. Byl ve stádiu, kdy šok zaúčinkoval fyzicky, ale člověk ještě nevnímá, že je jím stižen.

„Tak teď už to víš,“ utrousil Franken stroze. „Všechno, co kluci říkají, je pravda. Chodím se sestrou Johnnyho Farema – toho Johnnyho Farema, který si odseděl tři roky za ozbrojenou loupež.“

Popadl kabát a šel.

5

Simple Minds zněli z hifi věže. Hlas zpíval You turned me on a o něco později Alive and kicking. Jakmile hlas dozpíval, spustil přehrávač nanovo, píseň s názvem Hypnotized.

To ona chtěla při milování hudbu. Ona chtěla zrovna tuhle muziku. Bylo to však naprosto v pořádku. Teď byli jen oni dva, on byl v ní a ona v něm. V jejím pohledu nebyla žádná nejistota, žádná přetvářka, žádná gesta. Proto ten zvuk kolem nich nic neznamenal, hudba pouze dokreslovala obraz, tak jako když bríza podtrhuje, že vzduch je něco, co dýcháš, tak jako když vlhkost dokládá, že voda je matérie, v níž člověk plave. On však v hudbě nevnímal slova, neslyšel ty valící se bicí ani sbor, jeho tělo pouze tančilo s jejím, soustředěný na ta dvě blízká a přitom tak vzdálená světla, její modré oči.

*

Když se vrátil z koupelny, ležela na posteli a četla si. „Je to ta stejná kniha?“ zeptal se.

„Stejná?“

„Mám za to, že si neustále čteš tu samou knihu.“

Odložila ji na noční stolek. „Slyšel jsi, že se říká, že člověk nikdy nevstoupí do téže řeky dvakrát?“

„Řecká filozofie?“

Pokrčila rameny. „Možná. Ale já si nemyslím, že je možné přečíst si jednu knihu dvakrát.“

Udělala mu místo pod peřinou.

O něco později se zeptala: „Proč ses stal policajtem?“

„Prostě jsem se jím stal.“

„Tomu snad ani sám nemůžeš věřit.“

Otočil hlavu a podíval se jí do tváře. Místo odpovědi se usmál.

„Pohybujeme se v soukromé rovině?“ zeptala se. „Drž se mimo! Nebezpečí! Střež se před psem?“

„Dal jsem si přihlášku na policejní akademii, když jsem dokončil práva, a tak jsem nastoupil.“

„Po právech? To jsi přece mohl začít v advokátní kanceláři. Mohl z tebe být úspěšný právník, mohl jsi vydělávat miliony. Místo toho se štveš a strkáš nos do věcí druhých lidí.“

„Strkám nos do věcí druhých lidí?“

Ta intonace. Byla maličko ostrá. Jenže bylo příliš pozdě na to, aby se ovládl potom, co to vyslovil. Vrhl na ni pohled. Spočívala hlavou na jeho hrudi, zatímco on prsty levé ruky přejížděl vzor na tapetách. Druhou rukou ji pohladil po vlasech a věděl, že ona tu náladu cítí.

„To se asi stává, že to musíš dělat, slídit?“

Neodpověděl.

„Naštval ses?“ zeptala se.

„Ne.“

„Každopádně je dobře, že ses nestal soudcem.“

„Co je špatného na soudcích?“

„Mám se soudci trochu problém, buď je to jejich práce, nebo jsou už prostě takoví – odsuzující.“

Leželi v tichosti. Její hlava na jeho břiše. Pohrával si s pramínkem jejích černých vlasů.

Otázala se ho: „Na co myslíš?“

„Že jsem vlastně mohl být soudcem, čistě z hlediska kariéry jsem se jím měl stát.“ Stále si hrál s jejími vlasy. Ležela pořád tiše. Dodal: „Vlastně si myslím, že mám svou práci rád.“

Zvedla hlavu. „Ale proč?“

„Setkávám se s lidmi. Potkal jsem tebe.“

„Ale určitě bylo něco, co zapříčinilo, že tě to napadlo, že ses vůbec chtěl stát policajtem – někdy hodně dávno.“

„Proč to chceš vědět?“

„Mám ráda tajemství.“

„To jsem pochopil.“

Znovu položila hlavu.

„V naší ulici bydlel jeden policajt,“ zavzpomínal. „Otec

jednoho pěkného děvčete z mé třídy, Beate. Jezdíval Fordem Cortina. Tím starým modelem s kulatými zadními světly – šedesátá léta.“

„Netuším, o jakém autu mluvíš,“ řekla, „ale to nevadí.“

„V patře nade mnou bydlela dívka jménem Vivian, šlapala chodníky, i když jí bylo jenom osmnáct nebo devatenáct let.“

„Kolik bylo tobě?“

„Možná deset. Netušil jsem, co je kurva. Neměl jsem ponětí o sexu. Ostatní chlapci mluvili o Vivian a ukázali mi pornočasopisy s ženami, které ukazovaly své pohlavní orgány. Ty obrázky mi přišly odporné.“

„Byla na těch snímcích ona, Vivian?“

„Ne, ale kluci chtěli, abych pochopil, co dělá, nebo je to vzrušovalo, bůhví, byl jsem v téhle oblasti velmi opožděný. Když mi bylo deset, zajímalo mě jenom rybaření a moje kolo a takové věci. Pamatuji si Vivian jako poněkud unavenou tmavovlasou dívku se spoustou tenkých modrých žilek na nohách. A nohy měla vždycky úplně bledé. Často vysedávala na schodech a pokuřovala. Každopádně: jednou přišli dva muži. Ten jeden měl kabát a mastné vlasy. Ten druhý měl brýle, ofinu a krátkou koženou bundu. Celou dobu se pitvořil. My kluci jsme na ulici hráli baseball a Vivian seděla na schodech ve svých kratičkých šortkách a kouřila. Když ti dva chlápci přišli, zvedla se a zašla dovnitř, jako by utekla.“

Franken umlkl, když zazvonil telefon.

Zírala na něj. „Neříkej, že to teď zvedneš.“

„Asi ne,“ odpověděl a koukl se na telefon, aniž by se pohnul. Poslouchali vyzvánění, dokud neustalo.

„Pokračuj,“ pobídla ho.

„Kde jsem skončil?“

„Dva muži a Vivian, která utekla.“

„Jeden z těch kluků na ulici se jmenoval Yngve. Měl kolo Tomahawk, takový to s dlouhým sedátkem. Yngve vzal kámen a mrštil ho po těch dvou mužích. A my ostatní jsme byli ihned připravení. Ti dva byli jakoby nepřítel. Tak jsme i my posbírali pár kamenů.“

„Dva desetiletí?“

„Byli jsme asi čtyři nebo nás bylo pět. Yngve z nás byl nejstarší, čtrnáctiletý. Mým kamarádům bylo třináct, dvanáct, já byl nejmladší a pamatuju si, že jsem byl podělaný strachy. Nikdy předtím jsem takový strach neměl. Ten chlápek, co se tak šklebil, se vrhl po Yngvem, takže zůstal ležet na ulici, zakrvácený. Musel pak do nemocnice. Vzpomínám si, že jsem v panice běžel za panelák, ukryl jsem se mezi popelnicemi a pozvracel jsem se, tak jsem se bál.“

Sklonil hlavu k hrudi a setkal se s jejím pohledem. Ušklíbl se.

Zašeptala: „Pokračuj.“

„Beatin otec to dal do pořádku. Byl naprosto úžasný. Neřek

l jediné slovo. Nezamával před ním policejní plackou ani odznakem, neměl na sobě uniformu, prostě přišel a všechno uvedl do pořádku. Myslím, že v tom to vězí. Jeho postava – symbol.“

„Bruce Willis,“ zašklebila se.

„Nebyl to nijak zvlášť hodný člověk.“

„Bruce Willis?“

„Beatin otec.“

„Co udělal?“

Pokrčil rameny. „Beate byla závislá na heroinu a před několika lety zemřela. Když jsme měli třídní sraz, jako jediná chyběla a všechny dívky mluvily o tom, jak ji otec celé ty roky týral a zneužíval.“ Protáhl se. „Iluze jsou ty tam,“ poznamenal suše.

Mlčela.

„Už to samotné slovo o tom přece vypovídá. Iluze, něco, co není skutečné.“

„I tak se to dá říct,“ přitakala.

*

„Co mám rád?“ Zůstal ležet a zamyslel se. „Baví mě hrát na vzdušnou kytaru při LA Woman s The Doors.“

„Ty jsi tak nudný. No tak. Pověz, co máš rád.“

Protáhl se pod peřinou a pronesl: „Rád vleže koukám z okna, když se ráno vzbudím.“

„A dál,“ naléhala.

„Co dál?“

„Řekni toho víc, co se ti líbí.“

„Ty první.“

„S oblibou v létě ležím na trávníku a dívám se, co mraky ztvárňují.“

„Dál.“

„Sjíždění kopců na kole za vlahých letních večerů.“

„Dál.“

„Teď jsi na řadě ty.“

„Já si rád zapisuju názvy svých hudebních desek a řadím si je podle abecedy.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Pěkný.“ Zatetelila se pod peřinou.

„Jsi na řadě,“ zašeptal.

„Miluju, když jsem sama na nějakém zvláštním místě.“

„To já taky.“

Zvedla hlavu z jeho hrudi a vzhlédla. „Na nějaké pláži,“ dodala. „Večer, když tam sedím, neslyším nakonec nic jiného než vlny bijící o pevninu, a pokud někdo přijde a promluví, člověk to stejně neslyší.“

„Voda je taková,“ konstatoval. „Zažívám to samé u rybaření, třeba u řek a potoků s malými peřejemi.“

„To si nemyslím.“

Znovu se na ni podíval. Působila trochu naštvaně. „Dobře, vzdávám se. Není to tak.“

„Když říkáš takové věci, nemám chuť pokračovat,“ odsekla.

„Ty!“ Pohnul sebou, až znovu navázali oční kontakt. „Nebuď protivná.“

„Nejsem protivná.“

„A jak se jmenuje ta tvoje pláž?“

Usmála se. „Hvar.“

„Jakže?“

„Jmenuje se Hvar.“

„Ta pláž?“

„Je to ostrov.“

„Kde se nachází?“

Svěsila hlavu, aniž by odpověděla.

Pohladil ji po vlasech a zívl. Cítil, že brzy usne, a těšil se. „Mimochodem,“ zamumlal a znovu zívl, „taky mám rád vůni pálení trávy na jaře.“

Když během noci procitl, byla tíha její hlavy pryč. Slyšel ji polohlasně mluvit a otevřel oči. Seděla na židli u okna s mobilem u ucha. „Ty nespíš?“ zeptal se. „Kolik je hodin?“

„Už jdu,“ zašeptala. „Jen spi.“

Ležel se zavřenýma očima a cítil, že vklouzla zpátky pod peřinu. Podíval se na ty černé vlasy, které se rozprostřely po polštáři, a pak zase usnul.

ČÁST DRUHÁ

– ČTVRTÝ LUPIČ –

1

„Máme zákazníka.“

„Vražda?“

„Muž. Studený a tuhý jak prkno,“ pokračoval Gunnarstranda, „Loenga.“

Spojení bylo přerušeno. Nebylo o čem diskutovat. Nikdy nebylo o čem diskutovat. Frank Frolich se převalil v posteli. „Musím vyrazit,“ zašeptal suchým hlasem a umlkl.

Nebyla tam. Peřina, do níž se před pár hodinami zavrtala, ležela částečně na zemi. Posadil se v posteli, masíroval si tváře a opatrně zvolal: „Elisabeth?“

Neozval se ani hlásek.

Podíval se na hodiny. Půl páté, byla noc. Zvedl se a šoural se do obývacího pokoje.

Tma a ticho. Kuchyně, tma. Koupelna, tma a prázdno. Rozsvítil, nacákal si vodu do obličeje a v zrcadle se střetl se svýma unavenýma očima. Proč něco takového dělá? Proč mizí? Kdy odešla? A proč?

*

Přesně o šest minut později se posadil do auta a rozjel se dolů po příkré Ryenbergveien. Ochladilo se. Srpek měsíce svítil a byly vidět hvězdy. Teploměr na palubní desce ukazoval mínus pět. Myslel na Elisabeth v těch jejích přiléhavých sukních a s minimem spodního prádla, jak v tomhle chladu kráčí ulicemi. Ven z postele, do ulic a pryč. V autě byla taková zima, že seděl schoulený s oběma rukama na volantu. Pneumatiky s hřebíky řinčely po asfaltu, v zatáčkách byl povrch namrzlý. Z jezera v přístavní zátoce stoupala mrazivá pára. Příhodná atmosféra na vraždu, napadlo ho, když odbočil na kraji Starého města.

*

Před plotem stál hlídkový vůz s blikajícím modrým majáčkem. Gunnarstrandova Škoda Octavia stála zčásti na chodníku. A za pletivovým plotem postával malý hlouček lidí kolem člověka na zemi.

Frank Frolich za sebou zabouchl dveře auta a prošel brankou s rukama zastrčenýma v kapsách kalhot. Mrzl a cítil, jak se začíná hlásit potřeba dát si snídani. Gunnarstranda k němu přicházel. Košili pod podzimním kabátem měl zapnutou nakřivo. Z koutku úst mu vyčuhovala nezapálená cigareta.

„Hlídač pracující v Securitas. Ve 3.43 ho našel kolega z práce. Nákladní kontejner nesl očividné stopy po vloupání.“ Gunnarstranda ukázal. Zelený kovový kontejner měl otevřená dvířka. „Kontejner vlastní jakási AS Jupro. Neví se, co sebrali, ale pravděpodobně nějakou elektroniku.“

Zpovzdálí se ten mrtvý podobal omdlenému sjezdovému lyžaři. Ležel ve stabilizované poloze. Kombinéza byla uniforma. Frank Frolich se zašklebil, když uviděl mužovu znetvořenou hlavu a všude kolem krev.

„Patologové tomu říkají tupé násilí,“ pronesl Gunnarstranda formálně. „Úder do zátylku. Hochům by tentokrát nemělo dát moc práce zjistit příčinu úmrtí. Vražedná zbraň leží s největší pravděpodobností támhle.“ Ukázal na zakrvácený igelitový sáček vedle mrtvoly. „Baseballová pálka, hliníková.“

Ve vysílačce jednoho uniformovaného policisty náhle zapraskalo. Muž ji podal Gunnarstrandovi, který do jejího mikrofonu formálně vyštěkl.

Frank Frolich nedokázal rozluštit hlášení, které přišlo se zapraskáním nazpátek. Rozluštil ho však Gunnarstranda, který se zazubil. „Zabásni je.“

Otočil se a podíval se na hodinky. „Tak je máme a můžeme si jít ještě na chvíli hajnout. Omlouvám se, že jsem tě tak nevhodně vzbudil. Ale taková už je naše práce. Žádné případy si nejsou podobné. Sám si dám dvě hodinky,“ řekl Gunnarstranda. „V nějakou křesťanskou hodinu pak uděláme výslech. Bude příjemné zalézt do postele.“

„Koho mají?“ zeptal se Frolich zmateně.

„Gang svalnatých hochů,“ odpověděl Gunnarstranda. „Jeden tip. Možná za moc nestojí, ale na druhé straně člověk vidí docela jasný sled událostí.“ Ukázal na otevřený nákladní kontejner. „Tihle hoši se chystali loupit. Načež přijel svým autem hlídač.“ Ukázal na malý ford kombík, který stál několik metrů opodál. Na straně zavazadlového prostoru kombíku bylo logo hlídací agentury. „Hlídač něco viděl, zastavil a vystoupil z auta, aby to zkontroloval.“ Gunnarstranda ukázal na nějaký předmět vedle otevřeného kontejneru. „Svítilna – támhle leží jeho Maglite. Vyhmátl je a vyústilo to v menší rvačku. Jeden z nich má baseballovou pálku a prásk prásk. A teď tam hlídač leží. Ke smůle těch tří je mrtvý.“

„A my víme, kdo to udělal?“ zeptal se Frank Frolich a zívl.

Gunnarstranda přikývl. „Jak jsem říkal: tip, který by mě hodně překvapil, kdyby se nepotvrdil.“ Gunnarstranda vytáhl z kapsy kabátu lístek a četl nahlas: „Jim Rognstad, Vidar Ballo a…“ Gunnarstranda si přidržel lístek pod světlem. „Občas po sobě nepřečtu, co jsem napsal… Jim Rognstad, Vidar Ballo a… můžeš přečíst jméno toho třetího muže?“ zeptal se a narovnal si brýle.

Frank Frolich četl, nejprve v duchu, pak nahlas: „Je tam napsáno Johnny Faremo.“

2

Frank Frolich měl celé odpoledne hryzavý pocit v žaludku a rozhodl se, že bude sledovat výsledek stání u okresního soudu. Když však sbíhal schody mezi budovou soudu a restaurací Gabler, začal u něj sílit protichůdný názor. Proto se držel zpátky a stoupl si na chodník v ulici Kristiana Augusta, aby počkal. Zakrátko se před vchodem do soudní budovy shromáždila skupinka lidí. O něco později se otevřely dveře. Elisabeth vyšla ven. Sledoval ji pohledem. Odcházela odtamtud sama, rychlými drobnými kroky, aniž by se rozhlížela. Hleděl na její útlá záda, dokud nezašla za roh a nezmizela.

Jakmile Gunnarstranda vyšel širokými dveřmi ven, upozornil na sebe Frolich tím, že vkročil do tramvajových kolejí a přešel ulici. Gunnarstranda se odtrhl od skupinky na schodech, seběhl těch pár schodů dolů na chodník, aby i on přešel tramvajové koleje. Frolich se k němu připojil.

Gunnarstranda pokračoval v chůzi po chodníku, mlčky a v rychlém tempu.

Frolich si odkašlal: „Jak to šlo?“

„Šlo co?“

„Soudní stání.“

„Z prdele.“

„A to znamená?“

Gunnarstranda se zastavil, nechal brýle sklouznout po hřbetě nosu a ostře se zadíval přes jejich obroučky. „Zajímá tě, jestli její bratr musel do vazby? Nebo jestli musí do vazby všichni? Nebo tě zajímají vlastní vyhlídky do budoucna?“

„Jenom mi pověz, jak to probíhalo.“

„Elvis has left the building.“

„Cože?“

„Johnny Faremo mi ukázal vztyčený prst a odkráčel jako svobodný muž. Protože jeho sestra, ta malá divoženka, do které jsi zamilovaný, tvrdí, že byla společně s ním a s těmi dalšími týpky doma v době, kdy byl Arnfinn Haga zavražděn.“ Poslední slovo zakřičel, aby přehlušil zvuk tramvaje, která s rachotem projela kolem.

Frolich počkal, dokud hluk neustal. „Říkala, že byla v bytě společně s bratrem a dvěma dalšími – potom, co byla u mě?“

„Ano.“

„Odplíží se z mého bytu, zatímco spím, šine si to uprostřed noci domů, kde je její bratr, Rognstad a tenhle Ballo a táhnou after párty až do rozbřesku?“

„Copak spolu nemluvíte, Frolichu?“

Frank Frolich nevěděl, co na to říct.

Gunnarstranda pokračoval: „Johnny Faremo, Jim Rognstad a Vidar Ballo a tvá… přítelkyně… hráli v bytě poker. Taky zmínila tvoje jméno.“

Frank Frolich cítil, jak mu ztuhly rysy.

„Moje?“

„Dopodrobna se rozpovídala o pikantnostech, jak s tebou strávila noc – před tou pokerovou partií.“

Franku Frolichovi neustále zněla v hlavě ozvěna jeho žalostného výbuchu „moje?“

Ticho mezi nimi přetrvávalo. Lidé se loudali sem a tam. Kolem nich pomalu projel taxík. Řidič se na ně tázavě podíval.

Frolich se zeptal: „Ty tu historku o pokeru nebereš?“

„Jistěže ne.“

„Proč mě nepovolali jako svědka?“

„Byl bys schopný říct, kdy od tebe v noci odešla?“ Gunnarstrandova intonace byla nakyslá.

„Poslyš,“ řekl Frank Frolich naštvaně. „Nelíbí se mi to stejně jako tobě.“

„To těžko.“

„Jenom nechápu, proč soudce akceptoval její vysvětlení. Působí to přece tak strašně nepravděpodobně.“

„Dokázal bys to vysvětlení rozmetat?“

„Ne.“

„Tak proč jsem si tě měl volat jako svědka? Netuším, jestli jí to soudce věřil. Vtip je v tom, že její vysvětlení hatí uvalení vazby na základě důvodného podezření. A když to vezmeme takhle, jeho zproštění je pro mě jasným signálem: obstarej víc důkazů proti Faremovu gangu nebo otřes Elisabethiným vysvětlením před dalším stáním.“

„O jaké časové rozmezí v tu noc se jedná?“

Gunnarstranda se zhluboka nadechl.

„Co je?“

„Vzpamatuj se, Frolichu.“

„Cože?“

„To ty snad udržuješ vztah s tou ženou! Ty jsi s ní byl v posteli. A teď tady stojíš jako osel a ptáš se mě na čas? Já tě nepoznávám. Dej si pauzu. Vezmi si dovolenou, náhradní volno. Ty jsi – promiň mi ten výraz – šukal sestru cynického darebáka – jak dlouho? Několik týdnů? Pro mě za mě, mohlo to být sladké milostné souznění a pravá láska. Ale ty jsi ksakru policajt. Může to být přece léčka. Pokud to sám nevidíš, tak je na mně, abych v tom tuhle eventualitu spatřoval. Brzo o tom bude vědět celý rezort. A budeš suspendovaný. Pak se můžeš podivovat nad tím, jak je suspenzace formulovaná. Z takového rozhodnutí nebudeš mít nic ani ty, ani já nebo rezort. Proto: kliď se z cesty slonům, kteří se řítí s rámusem ze zatáčky. Pokud jim neuhneš, ušlapou tě. A stejně potřebuješ dovolenou. Sakra, vždyť jsi jak stín!“

Frank Frolich mu zíral přímo do očí. „O čem to mluvíš? Jaká léčka?“

„Ta ženská má určitě od prvního okamžiku rozjetý nějaký plán.“

„Pročpak?“

„Zmiňoval ses mi, že ses o ni postaral – v Badirově obchodě –, abys ji dostal pryč, když policie přistoupila k zásahu?“

„Nikdo o zásahu nevěděl. To, že do toho obchodu vešla, bylo nedopatření. Náhoda.“

„Řekněme, že do obchodu přišla zcela náhodou. Ale pak – zatímco se střílí a ti šílení hoši jsou dopadeni, říkáš, že si strká do batohu krabičky cigaret? Jistě to udělala proto, aby tě nějak zaujala.“

„Netuším, proč to udělala.“

„Pamatuj: nikdy předtím trestaná nebyla. Ale když létají kulky a ona leží pod poldou na zemi v obchodě a začne krást – není to trochu podivné?“

Frolicha oblilo horko. „Možná je to zvláštní, netuším.“

„Mysli přece. Ty jsi v tom až po uši!“

„Ale pokud je tohle nějaký kalkul a plán, pak nechápu proč! Copak by chodila kolem celé měsíce, prodávala sebe samou a spřádala se mnou ty nejdivočejší plány, aby poskytla bratrovi alibi na vraždu bezpečnostního hlídače na přístavní hrázi? Arnfinna Hagy? Panebože. Dvaadvacetiletého studenta, který si vedle studií přivydělával jako hlídač? Musíš přece vidět, že takováhle konspirační teorie je naprostý nesmysl!“

„Ty si teda myslíš, že je do tebe zamilovaná a že to s bratrem je jenom náhoda?“

„Vlastně ano.“

„Frolichu. Jak je to dlouho, co spolu děláme?“

„Dlouho, až moc.“

„Ano, určitě, ale prokousali jsme se společně množstvím případů. A ačkoliv je každý vždycky jiný, tady smrdí celá řada věcí.“

„No jistě!“ řekl Frolich uštěpačně. „Ale i to je možné!“

„Co je možné?“

„Je možné, že její úmysly byly čisté!“

„Frolichu! Přestaň být tak naivní! S tou holkou něco není v pořádku. I když vezmu v potaz všechno, co mi předkládáš, stejně mi z toho vyplývá nějaká lumpárna.“

Gunnarstranda vykročil. Rychle kráčel po chodníku. Frolich s ním držel krok a pronesl: „Dobře, dejme tomu, že máš pravdu. Měla rozjetý nějaký plán. Pokud jsi si tak moc jistý, pověz mi teda, co vymyslela. Co v tom obchodě na zemi naplánovala? Jestli se to netýká vraždy toho bezpečnostního hlídače, tak potom čeho? Jde o to, dostat mě na lep? Život se mi dá snad komplikovat i jinak než začít vraždit lidi. Vždyť to musíš vidět. Jediné, čeho dosáhla, je, že mě uvedla do rozpaků před jednotlivými kamarády v práci, kteří se teď podivují nad mou soudností, a jaký by tohle mělo smysl? Co? Můžeš mi to povědět?“

„Ne.“

„Tak co s tím otravuješ?“

Gunnarstranda se znovu zastavil. Upřeně hleděl na toho druhého ledovým pohledem. „Nikoho neotravuju. Nikdy. Ty teď jdeš za mnou. Ty se vyptáváš a otravuješ. Oba víme, že hlavní podezřelý unikl vazbě a že u soudu padlo tvoje jméno, což zajistilo takový výsledek. To znamená, pokud to potřebuješ úplně po lopatě, že nemůžeš pokračovat v tomto vyšetřování. Vraždu Arnfinna Hagy budu odteď vyšetřovat já, bez tvého přispění. Kdybych byl na tvém místě, udělal bych dvě věci: nejprve bych si vzal na týden náhradní volno, abych se vyhnul tomu, že se mi objeví v rejstříku nějaký nepěkný zápis. Pak bych si s tou dívkou promluvil. Dlužíš to sám sobě a své budoucnosti, a zejména jí – pokud je to tak, že má čisté úmysly. A teď mě omluv. Mám práci.“

Frank Frolich se za ním díval. Rozepnutý kabát se za Gunnarstrandou vlnil jako talár.

Náhradní volno? Suspenzace? Ta slova mu rezonovala v hlavě. V uších mu šumělo. Sáhl do kapsy po mobilu.

Zavolal na číslo Elisabeth Faremové. Nebrala to.

Díval se na telefon. Byl mrtvý. Protože to nebrala. Nikdy předtím se to nestalo. Zkusil to znovu. Ani teď to nezvedla. Zkusil to potřetí. Vypnula si telefon.

3

O tři hodiny později si vzal týdenní náhradní volno, sedl do auta a vydal se na cestu na Ekeberský kopec. Vyjel na střechu bytového komplexu, která sloužila jako parkoviště pro jednotlivé byty. Po straně vedlo dolů schodiště. Na každém patře odpočívadlo. Každé odpočívadlo vedlo ke dvěma vstupním dveřím. Našel dveře Johnnyho a Elisabeth Faremových, zazvonil, aniž by se cokoliv stalo. Poslouchal. Za dveřmi nebyly slyšet žádné ťapavé zvuky. Všude bylo mrtvo, temno a ticho. To jediné, co bylo slyšet, byl motor jeřábu, který neznatelně přehlušoval běžný ruch z ulic města. Ledový vzduch, který ho až dosud svým chladem svíral kolem těla, pronikl náhle přes oblečení a vyvolal třes.

Znovu zazvonil. Když stiskl zvonek, kůže na ukazováčku mu zbělala. Podupával nohama, aby mu nebyla zima, poodešel stranou, aby našel nějaké okno, kterým by nahlédl dovnitř.

„Hledáte někoho?“

Nějaký starší muž s nahrbenými zády, hůlkou a bekovkou stál na odpočívadle na schodech a koukal na něho.

„Faremovy,“ odpověděl Frolich.

Muž zvedl svazek klíčů a zašmátral po tom správném. „Jeho nebo slečnu?“

„Oba dva, vlastně.“

Muž vsunul klíč do zámku vstupních dveří sousedního bytu. „Ona zmizela před půl hodinou. Jela asi na dovolenou. Měla s sebou batoh a tašku. Johnnyho jsem několik dnů neviděl.“ Muž si odemkl dveře svého bytu.

„Jela taxíkem?“

„Ne, zmizela dole.“ Muž ukázal holí. „Myslím, že šla na autobus.“

„Nevšiml jste si, jestli do něho nastoupila?“

„Ne. Ale proč jste tak zvědavý?“

Franken se už chystal legitimovat se, ale nechal to být. „Byli jsme domluvení,“ řekl a podíval se na hodinky. „Bylo to docela důležité. Už před půl hodinou.“

„Jo jo,“ řekl ten muž a chtěl vejít k sobě.

Franken zůstal stát.

Muž zamumlal: „Jo jo, jo jo,“ pak za sebou konečně zavřel dveře.

Franken šel pomalu nahoru po schodech, zpátky k autu. Když se chystal nasednout, přijel stříbřitě šedý Saab 95 a zaparkoval na jednom z rezervovaných míst. Schoval klíček do kapsy. Tiše pozoroval druhé auto. Řidiči to dlouho trvalo. Konečně se dveře otevřely. Ven vystoupil nějaký muž: bílý, zhruba metr devadesát vysoký, silný – buď poctivě vytrénovaný, nebo podvodně vytvarovaný steroidy –, na sobě měl zelené vojenské kalhoty, pohorky s goretexem, krátkou koženou bundu, hnědé kožené rukavice, sluneční brýle a černou baseballovou čepici. Franken ho nikdy neviděl naživo. Ale okamžitě mu došlo, kdo je ten dotyčný, a vykročil k němu.

Byli oba stejně vysocí, ale Franken asi neměl nazvedáno na posilovací lavici tolik jako tenhle klon vojáka námořní pěchoty. Na druhé straně, když si Faremo sundal sluneční brýle, poznal okamžitě Elisabethiny rysy: nos, čelo, oči.

Hned na něj spustil: „Hledám vaši sestru.“ Pomyslel si: Chyba. Měl jsem se představit, zachovat klid, být zdvořilý, ne arogantní jako malý parchant.

Muž si s námahou stáhl rukavice a podával mu ruku. „Johnny.“

„Frank.“

„Tak vy jste Elisabethin přítel?“

„Ano. Dneska jste byl u okresního soudu a vyhnul jste se vazbě na základě toho, že vaše sestra mluvila o muži jménem Frank, asi si vzpomínáte.“

Faremo se ušklíbl. „Elisabeth a já jsme se občas bavili o tom, že jste policajt.“

Franken ucítil, jak se mu ta slova pomalu zarývají do těla: Elisabeth a já jsme se občas bavili…

Faremo pokračoval: „Celou dobu tvrdila, že nejste žádný blbec, že jste…“ Johnny Faremo se chladně a ironicky usmál, načež bez posměšku dodal: „… že jste jiný.“

Franken se ovládl a nepřistoupil na to, aby pokračoval v jeho duchu. „Nevíte, kde teď je?“

„Ne.“

„Soused tvrdí, že před půl hodinou odešla s batohem a dalším zavazadlem.“

„Tak asi odešla.“

„Ale asi byste chtěl vědět, jestli někam neodcestovala.“

„Pročpak?“

Franken se zamyslel: Protože ona je tvoje alibi, blbče! Řekl: „Vy tedy nevíte?“

„Měl byste si odpustit ten gestapácký styl, když mluvíte s lidmi z její rodiny.“

„Omlouvám se, pokud jsem vás urazil. Ale je pro mě důležité se s ní zkontaktovat.“

„Teď?“

„Ano, teď. Je na tom snad něco zvláštního?“

„Trochu.“

„Opravdu?“

„Potom, co jsem od své sestry vyrozuměl, že to ona musela ve vašem vztahu převzít iniciativu.“ Faremo udeřil jednou rukavicí o dlaň. „Ale teď, když mám problémy, se z vás stane krvelačný pes a přijdete sem.“

Franken na to: „Pokud ji uvidíte, požádejte ji, aby mi zavolala.“ Otočil se a odešel.

Těžký sníh na betonové zemi byl kluzký. Několikrát málem upadl. Ale neohlédl se. Svěřila se bratrovi. To bylo to jediné, na co myslel: Johnny Faremo ví bůhví co. Zatímco ona skrývala své karty jako děcko chycené při švindlu, když se jí vyptával na bratra.

Když vyjel na silnici, stál Faremo na tom samém místě a díval se za ním.

Franken se koukl na hodinky. Doba oběda. Nedokázal by však pozřít jediné sousto. Po padesáti metrech zajel ke krajnici a zastavil. Co by bylo nejlepší? Zjistit, kam se Elisabeth vypravila, nebo se zaměřit na jejího bratra? Jak by měl zjistit, kam odcestovala? Sotva o ní něco věděl.

Udeřil oběma rukama do volantu. Možná nedělat nic? pomyslel si. Možná jít domů a spát?

Měl přece náhradní volno.

Nemusel nad tím dlouho přemýšlet. Krátce nato projel kolem Faremův saab. Franken otočil klíčkem v zapalování a rozjel se za ním.

4

Když zaparkoval u plaňkového plotu v blízkosti tramvajové zastávky Forskningsparken, bylo pozdní odpoledne. Odtamtud se loudal k té části kampusu, v níž sídlí filozofická fakulta. Příčilo se mu podnikat tuhle cestu. Bylo mu proti mysli hledat tu Elisabeth, kterou nezná. Ale jeho odpor k některým jejím stránkám mu teď nepřišel tolik důležitý, dokud ji nesevře v náručí, nenajde ji. Chtěl ji slyšet mluvit o pokerové partii, alibi a věcech, které nedokázal pochopit. Proto ignoroval to hryzání v žaludku, vešel do domu Nielse Treschowa a vyjel v té vysoké budově výtahem nahoru. Potuloval se bez cíle chodbami, šel po schodišti, pokračoval dál a přitom si četl jména na dveřích. Dveře pracovny Reidun Vestliové byly pootevřené. Zaklepal na ně a otevřel je. Nějaká mladá žena se světlými vlasy a neobvykle silnou čelistí vzhlédla od obrazovky. „Promiňte,“ omluvil se Frank Frolich, „hledám Reidun Vestliovou.“

„Odešla domů.“ Mladá žena se podívala na náramkové hodinky. „Před pár hodinami.“

„Domů?“

„Necítila se dobře. Byla nemocná, šla domů.“ Její silná čelist vykouzlila velký bělostný úsměv. „My magisterští studenti smíme využívat její pracovnu. Reidun je fajn.“

„Bylo to něco vážného?“

„Netuším. Ne, nemyslím si. Bývá zřídkakdy nemocná.“

Vestliová se sbalila a před pár hodinami zmizela. Elisabeth se sbalila a odcestovala také před pár hodinami.

Franken řekl: „Potřeboval jsem s ní bezpodmínečně mluvit. Byli jsme domluvení.“

Pracovna Reidun Vestliové byla uklizená, jediný objekt v místnosti, který kazil dojem pečlivého pořádku, byla studentčina prošívaná bunda pohozená na stole v rohu. Dokonce i žena za počítačem vypadala, jako kdyby do pracovny patřila.

„Můžete jí zkusit zavolat domů, pokud je to důležité.“

„To je. Nemáte náhodou její telefonní číslo?“

Studentka se zamyslela. „Reidun je vlastně s vizitkou výjimka mezi profesorkami,“ pronesla a vysunula zásuvku psacího stolu. „Vím, že má něco takového. Tady.“ Širší spodní část obličeje vyloudila další úsměv, když mu podávala tu malou kartičku.

*

Cestou dolů si ve výtahu vizitku prohlížel. Reidun Vestliová bydlela v Lysejordet.

Vytočil její telefonní číslo ihned, jakmile usedl do auta. Pětkrát to zazvonilo. Nikdo to nebral. Potom se ozvala krátká pauza signalizující přesměrování hovoru. Nebyla tedy doma. Zazvonilo to už jenom dvakrát a zvedla to: „Tady Reidun.“ Hlas jasný, na pozadí slabý šum. Franken věděl, co to znamená. Znamenalo to, že Reidun Vestliová jede autem.

„Tady Frank Frolich. Rád bych s vámi hovořil.“

Ticho.

„Jde o Elisabeth Faremovou.“

Hovor byl přerušen.

Zíral na displej. Děsil se tohoto hovoru. Ale Reidun Vestliová na tom byla určitě hůř. Její panické odmítnutí ho přimělo zavolat jí znovu, okamžitě. Zvonění nebralo konce. Potom se dovolal do hlasové schránky.

Byl rozmrzelý. Byl nehorázně otrávený. Zrovna teď se situace jevila naprosto směšně. Cestou domů mu v hlavě zněl Gunnarstrandův hlas: Léčka! To je přece zřejmé, Frolichu!

Sám přistoupil na to, že si vybral spoustu náhradního volna, které se mu nahromadilo, protože… proč to vlastně udělal? Protože se Elisabeth Faremová postavila za svého bratra? Nebo to udělal pro sebe, aby se ukryl, s ponížením zalezl?

Jeden mladý muž byl zavražděn. Ale Elisabeth mohla přece mluvit pravdu. Proč by to, co řekla, nemohlo být pravdivé? Elisabeth se vždycky z jeho bytu v noci vyplížila. Mohlo se to seběhnout takhle: Elisabeth odešla domů. Ponocovala s bratrem několik hodin, načež najednou u dveří zazvoní policie. Kdyby nebylo toho tipu. Jenže problém byl, že o tom tipu nic nevěděl. Kdo s tím přišel a jaký motiv ten dotyčný měl?

Automaticky zamířil k domovu. Bylo zimní odpoledne, přesto už byla tma a dopravní špička. Vzal si v práci volno. Neměl co dělat. Co podnikne norský muž, který nemá co na práci? Dá si jednoho nebo pět panáků. Frank Frolich nasadil kurs směrem k obchodnímu středisku na sídlišti v Manglerudu.

5

Začal obrážet hospody. Dal si několik piv v Lompě, růži Gronlandu, v baru, který je zapsán v obchodním rejstříku jako Restaurace Olympen. Místo bylo z půlky zaplněné. Většinu hostů tvořili takoví ti lehce unavení, co bydlí v blízkosti a chodívají do Lompy, aby tady vedli hluboké rozpravy se svými půllitry piva. Frank Frolich seděl u stolu sám a pozoroval lidi kolem sebe. Hubení muži, většina natolik strnulá z letité konzumace alkoholu, že to vypadalo, jako kdyby balancovali na chůdách, když odcházeli na záchod. Když se vlekl dál, bylo to proto, aby našel barový pult, o který by se mohl opřít. Jel na stanici Oslo hlavní nádraží a v budově staré Ostbanehallen pokračoval ke koleji 2. Místo bylo přeplněné. Cestující. Lidé dojíždějící za prací na cestě domů, čekající na další vlak. Ženy a muži, kteří přijížděli z Mossu a Ski s kufry a zahřívali se půllitrem, než se vydali lodí do Dánska. Z reproduktorů se nesla He ain’t heavy he’s my brother od The Hollies a skupinka žen oblečených do teplákových souprav zpívala s nimi. Franken se na sebe podíval v zrcadle a cítil se jako obyvatel Marsu na Plutu. Vypil svůj třetí a čtvrtý půllitr a přitom byl svědkem toho, jak dva staří známí kriminálníci nabízeli drogy několika školačkám. Franken zvedl sklenici. Měl ksakru náhradní volno. Něco takového se ho netýkalo. Jenže staré známé firmy jsou pro policii zboží jako divoký norek. Brzy vycítili Frankovu pasivitu a byli připraveni si ji mylně vyložit. Franken dopil a šel dál, nahoru po ulici Karla Johana. Váhavě se zastavil na křižovatce u Královniny ulice a řady obskurních barů. Ale vtom se vybelhal ze stínů ulice Kirkeristen další známý: „Frankene, nemáš chuť na pivo?“

Franken zakroutil hlavou a couval zpátky k Jernbanetorget. Je možné klesnout ještě hlouběji, než být pozván na pivo chlápkem, kterého jsi nesčetněkrát zatkl? Pomyslel si: nejbezpečnější místo, kam se vydat pít, se zdá být dál směrem na západ. Nastoupil do první tramvaje, houpal se na držátku, když se tramvaj kodrcala nahoru po Princově ulici. Vystoupil ve spodní části parku Kontraskjaret, změnil směr k náměstí Fridtjofa Nansena a rozhodl se, že začne v rohu a překoná všechna napajedla ležící kolem Radnice. Byla to namáhavá práce.

Ale necítil se během toho opilý, jenom se mu chtělo chcát. O pár hodin později se dopotácel do baru Dagligstuen v hotelu Continental. Usoudil, že tady, s originálními obrazy Muncha na zdech, kde zákazníky tvoří muži těšící se na víkend, aby vyzkoušeli nové kalhoty na golf, a kde jsou čekankami vychované paničky s močovými měchýři plnými portského vína, může být i neoholený a propuštěný policajt inkognito – a zhroutil se do pohovky uprostřed místnosti. Objednal si whisky. Potom, co dopil druhou a převrhl sklenici s pivem a pokusil se ten svinčík vysušit ubrusem ze sousedního stolu, ho zdvořile požádali, aby opustil místo. Pomyslel si: Ty to vedeš. Jen tak dál, a než skončí noc, odvezou tě na záchytku. „Nejsem opilý,“ tvrdil dívce, která dostala ten čestný úkol ho vyvést. „Mám jenom trošku problémy se synchronizací.“ Zvedl se, nadšený z toho, jak se mu podařilo vyslovit tak dlouhé a složité slovo.

Vypotácel se ven a málem se srazil s Emilem Yttergjerdem. Ten byl zajisté v půlce svého tahu, protože měl červený, skoro až nafialovělý nádech v obličeji a musel se pevně přidržovat kandelábru, zatímco se na sebe dívali. Odpotáceli se společně za roh do Univerzitní ulice, v níž se nacházelo několik barů. A Frankenovi ještě zbyly nějaké peníze.

Když s Yttergjerdem usedl ke stolu v Café Fiasco, byl večer, možná noc, v každém případě dost pozdě. Ne. Došlo mu, že je zajisté noc. Upíjel z půllitru a měl co dělat, aby nesklouzl ze stoličky a současně se soustředil na Yttergjerdeho ústa. Hudba burácela a Yttergjerde křičel, aby ho bylo přes ten hluk slyšet.

„Byla z Argentiny,“ zakřičel Yttergjerde.

Frolich postavil půllitrovou sklenici na stůl a přál si, aby Yttergjerde držel pusu a nekřičel tak příšerně.

„Jenže to jsem zjistil až mnohem později,“ zařval Yttergjerde.

„Cože?“ houkl na něho Frolich.

„Ta žena, která byla z Argentiny. Byla švorc, chápeš, nabídl jsem jí cigarety a trochu jídla. Byl jsem celkem ožralý, když jsem nastoupil do toho autobusu, byly čtyři hodiny ráno a měl jsem jet do Milána. Každopádně, posadil jsem se v autobuse a pak přijde ona a sedne si vedle. Veškeré peníze utratila za pronájem aut a drahé hotely v Paříži a Římě. Potřebovala nějaké místo, kam by složila hlavu, protože do jejího zpátečního letu z Paříže přes Atlantik zbývalo čtrnáct dnů.“

Yttergjerde se nadechl a upil ze své sklenice s pivem.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Franken.

„O mé dovolené,“ odpověděl Yttergjerde, „vnímej.“

Franken zvedl hlavu. Nedokázal se soustředit na vlastní myšlenky. Teď byla v hudbě pauza. Ne však dlouhá. Někdo pustil z hifi věže Springsteena. Jeden akord, jeden riff: Born in the USA.

Franken chtěl něco říct. Jenom aby se sám utvrdil, že není na pokraji zhroucení. Ale místo toho měl zase co dělat, aby nespadl ze židle. Sevřel půllitr a řekl: „Myslím, že už musím mizet.“

Yttergjerde neslyšel. Odložil sklenici, hřbetem ruky si otřel pusu a přeřval hudbu: „Nemohl jsem s ní mluvit o Švédech, chápeš, ta žena chodila s jedním Švédem, který ji dlouhou dobu mlátil. A ona naříkala a otravovala mě – to proto se to asi zvrtlo –, celou dobu se mě vyptávala, jestli jsem v pohodě, a tvrdila, že po ránu vypadám strašně agresivně. Nevím přece, jak vlastně po ránu vypadám, ale měl jsem těch keců dost, plný zuby, chci říct, nikdy dřív jsem neslyšel, že vypadám agresivně. Každopádně, nakonec jsem se rozčílil a řekl jsem svou oxfordskou angličtinou, že nejsem naštvaný, ale pokud se mě nepřestaneš vyptávat, jestli nejsem naštvaný, tak se rozčílím. Asi jsem byl trochu hrubý, zkrátka, není to tak snadné s nuancemi, takhle v oxfordské angličtině, nicméně: ona na to vyrazila ke dveřím a to bylo naposledy, co jsem ji viděl. Jenom dobře, možná, prostě, beznadějný plán, byl jsem na dovolené a čtyři dny jsem si vydržoval ženu postelí a cigaretami – zatímco ona dělala, co uměla, aby se revanšovala. To není příliš zdravý základ pro trvalý vztah.“

Franken se zvedl. Místnost se zatočila. Byl ožralý. Vyslovil nahlas: „Jsem ožralý.“

„Tím chci říct,“ upřesňoval Yttergjerde neúnavně, „že svět je plný ženských, Frankene. Myslím to tak, že takoví jako já, co jsme rozvedení, si můžeme zcela oddychnout. Jak jsi na tom ty, který jsi nikdy nebyl v chomoutu? Mám jednoho kamaráda, kterému je něco přes třicet, a ten přehazuje ženský vidlemi. Osamělé matky, Frankene, výlety dánskou lodí, taneční slavnosti, nemusíš mít ksakru depku kvůli téhle ženě.“

„Chápu, že to myslíš dobře,“ připustil Frank Frolich. „Ale to jediné, co teď potřebuju, je taxi a postel, do které bych lehl.“

„Ano, běž domů, Frankene. Vyspi se z toho, spi dlouho, zapomeň na tu zasranou ženskou. Posledně, když jsem na tom byl takhle, zajel jsem do toho nevěstince na Munkedamsveien, abych si trochu zmírnil ten tlak. Jenže ta, která tu práci dostala, byla taková mrcha, byla zcela jistě vdaná nebo zasnoubená, a jaký má pak smysl dělat děvku? Pokud si myslíš, že je to celé špatné? Co? Byla pěkná, to ano – ale odmítala udělat cokoliv jiného než mi ho vyhonit, tak jsem se naštval, paní na recepci jsem sdělil, že nemám v úmyslu dělat těžkosti, ale i tak zaplatím přes tisíc babek, taky jsem jí řekl, ty vaše dámy by se měly umět trochu chovat k zákazníkovi, a nato jsem dostal dobropis, Frankene.“ Yttergjerde se zalykal smíchy. „Takhle by to mělo fungovat i v manželství, víš, prostě dostat dobropis!“

6

Když zazvonil telefon, snažil se ležet klidně, aby se příliš neprobral. Soudě podle světla bylo odpoledne. Několik hodin ležel jako poleno náplavového dřeva na pohovce, strnule, těžce a ochromeně. Pootočil hlavou a pozoroval telefon. Pohyb vyvolal bolest hlavy, závrať a nevolnost. Bolest z jater řezala na boku jako lože z hřebíků – zevnitř. Moje játra jsou hnisavý vřed, pomyslel si, a vzduch je hřebík, ne, zvuk vyzvánění je vrták, buší jako vrtačka do spánků. Posadil se, znovu dostal závrať. Narovnal se, zatočila se mu hlava, chytil se pevně rámu dveří a uchopil telefonní sluchátko.

„Tak ty jsi doma.“

„Co sis myslel?“

„Jeden nikdy neví.“

Frank Frolich znovu klesl na pohovku. Až budu umírat, napadlo ho, anděl, který si pro mě přijde, bude mít stejný hlas jako Gunnarstranda. Ten chlap je postrach. Útok hřebíků v jaterním abscesu pokračoval. Nedokázal myslet. Řekl: „Tak ty voláš. Máš toho v práci málo, nebo ti jenom chybím?“

„Johnny Faremo je mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Ano. Mrtvý. Utonul.“

Frank Frolich nikdy nepocítil nutkavější potřebu po sklenici vody. Slova mu uvázla v krku, v hlavě. Vymáčkl ze sebe: „Kde?“

„Kus za městem, v Askimu. Utopil se v Glommě. Vytáhli ho nějací lidé pracující v elektrárně, která se jmenuje Vamma. Faremovo tělo uvízlo v síti.“

„Síť?“

„Znamená to, že víš, kde je elektrárna Vamma?“

Kurva. Ta intonace. „Netuším. Kde se nachází elektrárna Vamma?“

„Vždyť jsem to říkal, v Askimu. Padesát kilometrů východně od města.“

„Aha.“

„Takové elektrárny jsou vystaveny určitému riziku, že se jim do turbíny dostane náplavové dřevo a další sračky. Proto mají síť, která zachytává předměty. Dnes v noci vylovili Farema.“

„Nešťastná náhoda?“

„Pokud šlo o nehodu, je tu spousta okolností, které by měly být známy. V tomhle případě není známa žádná.“

„Sebevražda?“

„Každopádně se utopil.“

„Co myslíš ty?“

Gunnarstranda se do sluchátka hlasitě zasmál. „Co si myslím? Před deseti minutami mi volali z kriminálky. Ale – no – přese všechno jsem zatkl chlapa a předvedl ho před okresní soud, protože jsem měl za to, že možná zavraždil nočního hlídače v Loenga – kde se někdo chystal ukrást kontejner plný elektroniky. Odejde volný – na základě alibi, které je slabé jako chlup na kundě, a pak uběhnou dva dny a dřímá s plícemi plnými vody v přehradě elektrárny. Možná měl deprese a vrhl se dolů? Jenže proč by měl depku? Protože jsi v kontaktu s jeho sestrou? A jestli měl depky a jel se zabít, kde je v tom případě auto? Kde je dopis na rozloučenou?“

„Jezdí v stříbřitě šedém Saabu 95.“

„Jak to víš?“

Ta intonace, podezíravost. „Jak jsi sám poukazoval, mám o té rodině určité povědomí.“

„Jestli ho do té řeky někdo shodil, měl malou šanci. Je pozdní podzim. Proud je prudký. Voda má maximálně čtyři až pět stupňů.“

„Faremo byl silný chlap. Samý sval.“

„Mrtvola byla ve špatném stavu. Lékař, který vystavil úmrtní list, to zřejmě vysvětlil místním fenoménem. Přímo nad elektrárnou se nachází něco, čemu se říká Vrangfoss. Je to úzká soutěska a zrovna tady se řeka stáčí. To znamená, že všechna voda, která poklidně protéká širokým korytem Glommy několik metrů nad tímhle místem, se stlačí a zároveň má protéct tou soutěskou. Horizontální vodopád, jinými slovy, je to takové inferno vody a proudů – fenomén a la Saltstraumen. Pokud se Faremo dostal do řeky na horní straně téhle soutěsky, jeho tělo vířilo kolem a mlátilo a bouchalo sebou dost dlouho o skalní stěny, než vyplavalo o několik metrů níž. Většinu kostí měl prostě na padrť.“

Frank Frolich si představil muže metr devadesát, oblečeného jako voják z komanda a se stejným pohledem jako jeho sestra.

„Ví se, odkud spadl?“

„Spadl, říkáš?“

„Nebo odkud ho shodili. Ví se něco o místě činu?“

„Tahle elektrárna – Vamma – je poslední ze tří elektráren za sebou. Elektrárna úplně nahoře se nazývá Solbergfoss, o kus dál níže leží něco, co se nazývá Kykkelsrud, a úplně dole elektrárna Vamma, kde tedy Farema vylovili v jakési sběrné síti. Tak si to snad můžeš sám domyslet. Našli ho před spodní přehradou. Čili úsek připadající v úvahu je mezi elektrárnami Kykkelsrud a Vamma. Nicméně, Frolichu?“

„Ano?“

„Nezajímá tě, proč volám?“

„Nestačil jsem uvažovat tak daleko.“

„Ten případ není můj. Spadá pod policejní okrsek Follo s podporou od kriminálky. A musíš se připravit, abys vysvětlil svůj pohyb za posledních čtyřiadvacet hodin.“

Konečně přestal chodit kolem horké kaše. „A proč jako?“

„Ty to chápeš.“

„Ne, Gunnarstrando, to teda nechápu!“

„Nemusíš přece nasazovat tenhle tón. Oba víme, že Faremo mohl zemřít nešťastnou náhodou. Mohl se tam s někým pohádat, kdo ho strčil – možná záměrně, možná v momentálním afektu. A tebe viděli v nějaké zanícené diskuzi s Faremem před jeho domem.“

„Poslal jsi na mě detektivy?“

„Ne. Ale vyšetřuju vraždu. Máš tady hodně dobrých přátel, Frolichu, ale nikdo nemůže ani nebude chtít krýt skutečnost. Johnny Faremo byl až do dnešní noci ve skupině, kterou jsem označil jako podezřelou z vraždy Arnfinna Hagy. Naši lidé byli ve Faremově bydlišti. Tvoje diskuze s Faremem na parkovišti je patřičně zaprotokolovaná.“

„Dobře, ale věříš mi, když ti říkám, že jsem to nemohl být já, kdo Farema shodil do řeky?“

„Snažím se.“

„To, co říkáš, je pravda. Byl jsem před jejich bytem. Potom, co Faremo a jeho gang odešli od okresního soudu volní, jsem udělal to, o čem jsi teď mluvil. Vzal jsem si týdenní náhradní volno. Potom jsem jel rovnou tam. Mluvil jsem s Faremem. Ale vůbec ne se zvýšeným hlasem, žádná zanícená diskuze.“

„Otázka, která se přímo nabízí, je, co jsi podnikl potom.“

Frank Frolich tupě zíral do zdi. Byl tam dnes v noci, před Faremovým bytem – z nějakého důvodu si tam vzal taxík a zvracel v příkopu. Proč jsem tam jezdil? Co jsem tam ksakru chtěl?

„Jsi tam?“

„Ano.“

„Budou se tě na to vyptávat jiní než já, Frolichu. Jenom ti dávám malý náskok.“

*

Už mu nebylo špatně, měl jenom žízeň. Ztěžka se zvedl a vrávoral do kuchyně. Až na dvě plechovky piva zela lednička prázdnotou. Ne. Zavřel ji a napil se vody přímo z kohoutku.

Odpotácel se do koupelny a do sprchy. Namydlil se a myslel na Elisabeth, která svědčila ve prospěch bratra a těch dvou. Představoval si postavu – jak rychlými kroky mizela od budovy soudu ke Grensen – aniž by se někam podívala. Proč jsem ji nezastavil, nemluvil s ní?

Opláchl se horkou vodou a přitom si připomínal ten pohled na její postavu: jak spěchala k sobě domů, zběsile. Ta křehká postava, která nervózně pobíhala po bytě, která pozotvírala zásuvky, znovu je přirazila, naházela do batohu a tašky oblečení a další věci. Její postava s telefonem na uchu. Utekla, jenže kam – a proč?

Myslelo mu to zpomaleně, příliš pomalu. Když tam dorazil, byla už pryč. Potom přišel její bratr. Utekla před bratrem? Ale v tom případě: proč? Poskytla tomu chlápkovi přece alibi na vraždu.

Vybavily se mu jeho třesoucí se prsty, kterými vyťukal telefonní číslo Reidun Vestliové: ten zřetelný zvuk přesměrování hovoru, šum mobilního telefonu. Hovor, který byl přerušen ihned, jak se představil.

Najednou pro něj bylo důležité, aby Elisabeth zavolal. Všechno, co se přihodilo, způsobilo hloupé nedorozumění. Když jí teď zavolám, zvedne telefon a všechno spolehlivě vysvětlí. Otočil znovu vodovodním kohoutkem, a aniž by se osušil, vešel do obývacího pokoje. Chodidla zanechávala na linoleu obrovské kaluže vody. Našel mobil a zavolal Elisabeth. Její telefon byl však vypnutý. Vyťukal číslo Reidun Vestliové. Žádná odezva. Nahý se prohlížel v zrcadle. Nikdy neviděl nic tak ubohého.

Vtom někdo zazvonil u dveří.

Vypotácel se z obývacího pokoje, našel čisté kalhoty a tričko a šel otevřít.

Na rohožce stál nějaký muž. Franken ho nikdy dřív neviděl; hubený, metr osmdesát vysoký, světle hnědé vlasy a hnědé oči.

Muž se zeptal: „Frank Frolich?“

„To souhlasí.“

„Sten Inge Lystad, kriminální policie.“

Muž měl spadlý koutek a to mu křivilo obličej. Šikmý úsměv rozděloval obličej na dvě poloviny výrazným, avšak podmanivým způsobem. Lystadův obličej byl takový, jaký si člověk zapamatuje. Franken pátral v paměti. Lystad… Jméno mu bylo povědomé, tvář však ne.

„Jde o Johnnyho Farema.“

Frank Frolich přikývl. „Tragédie.“

„Tak vy už to víte?“

Opět přikývl.

„Kdo vám tu novinku sdělil?“

„Jak jistě víte, pracuji u policie, jsme kolegové.“

„Ale kdo vám tu novinku zprostředkoval?“

„Gunnarstranda.“

Lystad se rozpačitě usmál.

Franku Frolichovi blesklo hlavou: Nelíbí se mu průběh. Hovor nenabral směr, který očekával.

Ticho, které následovalo, ukázalo, že Lystad stojí o to, aby ho pozval dál. Jenže Frank Frolich nechtěl nikoho u sebe doma, a tak Lystada v tichosti pozoroval.

„Byl jste v poslední době doma u Faremových?“

Pozitivní: jde přímo k věci. Negativní: pracuje na tom, aby si udržel odstup, je odměřený.

„Máte na mysli Johnnyho Farema?“

„Ano, mám na mysli Johnnyho Farema.“

„Byl jsem tam, tedy venku. Zvonil jsem u dveří, je to už pár dní, bylo to v týž den, kdy ho pustili z vazby. Měl jsem se sejít s jeho sestrou, Elisabeth. Nevím, jestli znáte předchozí souvislosti?“

„Raději bych toho věděl co nejméně, mimo to, co se přihodilo mezi vámi a Johnnym Faremem, když jste ho viděl naposledy.“

„Dobře,“ odtušil Frank Frolich a pomyslel si: Kretén se vším všudy.

„Byla jeho sestra doma, když jste zvonil?“

„Elisabeth? Znamená tahle otázka, že váš zájem i tak přesahuje můj vztah k jejímu bratrovi?“

Lystad se zakabonil.

Nelíbí se mu průběh rozhovoru – pozitivní.

„Frolichu, poslyšte…“

„Ne. Vy poslyšte. Pracuji jako policista už řadu let. Chápu, že jste si vědom, že děláte zasranou práci. Patřím prvořadě k těm, kteří tomu rozumí, že se vám to nelíbí. Ale nemusíte kopat lidi do koulí, třebaže si o to jejich postoj říká. Tvrdíte, že předchozí souvislosti se vás netýkají. No, týkají se především mě. Právě kvůli těm předešlým událostem jsem si vybral spoustu náhradního volna. Také vedly k tomu, že spolu teď hovoříme. No, pokud se vás předchozí události netýkají, musíte udržet svou stezku čistou. Buď se na to vykašlete – nebo to nedělejte.“

Lystad mlčel a Frolich pokračoval: „Moje verze je taková, že udržuji vztah se ženou, která má špatné kontakty. Bratr té ženy je bohužel mrtvý. Ale buďte si jist jednou věcí: vůbec nikdy jsem se nezajímal o Johnnyho Farema, ani když jsem ho potkal před dvěma dny, ani nikdy jindy. Když jsem se objevil před jejich bydlištěm potom, co Farema propustili z vazby, bylo to poprvé, co jsem toho chlápka potkal. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Zašel jsem tam proto, abych se setkal s Elisabeth, promluvil s ní, a to proto, že v našem vztahu nastala určitá situace: mluvila o mně, když u okresního soudu podávala vysvětlení a poskytla bratrovi alibi.“

Lystad vážně přikývl. „Jen pokračujte,“ pobídl ho.

„Když jsem tam přijel, zaparkoval jsem na parkovišti pro hosty. Odtamtud vede schodiště k bytům. Sešel jsem dolů a zazvonil u jejich dveří. Předpokládám, že váš svědek je postarší chlápek pomlčka soused, se kterým jsem mluvil, když mi nikdo neotevřel. Prohodil jsem s ním pár slov. Načež jsem se vypravil zpátky k autu a chystal jsem se odjet, když se objevil Johnny Faremo. Přijížděl ve stříbrném saabu. Nikdy v minulosti jsem toho muže neviděl, ale došlo mi, o koho jde, a oslovil jsem ho, abych se zeptal, kde se nachází jeho sestra. Nevěděl. Alespoň to tvrdil. Pak jsem nasedl do auta a odjel.“

„Kam jste jel?“

„Dvě stě metrů dolů na Ekebergveien.“

„Proč jste tam zastavil?“

„Abych přemýšlel.“

„Co bylo pak?“

„Johnny Faremo přijížděl z kopce.“

Lystad na něho napjatě zíral.

Frank Frolich ho nechal čekat.

„Co se stalo?“

„Pronásledoval jsem ho svým autem.“

Teď byl na řadě Lystad, aby počkal.

„Byla doba oběda. Půl druhé.“

„Ale co bylo dál?“

„Určitě mě viděl. O deset minut později jsem ho ztratil. Někde mezi Starým městem a hlavním nádražím. Celá iniciativa byla hloupá, takže mě nijak zvlášť netrápilo, že je pryč.“

„Co jste podnikl pak?“

„Jel jsem se domů najíst.“

„A potom?“

„Jel jsem do Blindern, pokoušel jsem se setkat s jednou ženou, která tam pracuje. Reidun Vestliovou.“

„Pročpak?“

„Ona je člověk úzce spjatý s Elisabeth.“ Frank Frolich hledal slova, než pokračoval: „Udržují nebo udržovaly vztah. Předpokládal jsem, že tahle žena by mi možná mohla povědět, kde se Elisabeth nachází.“

„A pověděla?“

„Nesetkal jsem se s ní. Je v pracovní neschopnosti.“

„Co jste dělal dál?“

„Pokoušel jsem se té ženě dovolat domů, ale naskočil mi jenom záznamník. Potom jsem jel domů.“

Znovu se na sebe dívali. Lystad si odkašlal. „Je někdo, kdo by mohl potvrdit, že jste byl v Blindern?“

„To předpokládám.“

„Předpokládáte?“

„Byla tam jedna studentka. Hledal jsem pracovnu Reidun Vestliové. Byla to studentka magisterského studia – využívala pracovnu Reidun Vestliové a pověděla mi, že Vestliová je v pracovní neschopnosti.“

„A co jste dělal po návratu domů?“

„Koukal jsem na film, civěl do zdi, dal si pár piv.“

„A den nato?“

„Nic. Zíral jsem do zdi. Měl jsem toho už plné zuby a večer jsem si vyrazil do města.“

„A může to někdo potvrdit?“

„Ano.“

„Kdy jste se dnes v noci vrátil domů?“

„To si nepamatuju.“

„V kolik hodin jste předevčírem přijel do Blindern?“

„Nevzpomínám si. Ale bylo to někdy odpoledne.“

„No, Frolichu –“

Tentýž úsměv, maličko shovívavý, soucitný.

„Zjistím to a dám vám vědět.“

„Pohyboval jste se dnes v noci na Ekebergveien?“

„Je to možné, netuším.“

„A co si myslíte, že získám z takové odpovědi?“

„Nemyslím si nic.“

„Dnes v noci jste byl viděn na Ekebergveien.“

„Tak jsem tam asi byl.“

Lystad čekal na pokračování.

Frank Frolich se nadechl. „Byl jsem ožralý. Nechtěl jsem. Ale přepadl mě sentiment. Jako poslední si pamatuju, že jsem mluvil s jedním kolegou v Café Fiasco. Nachází se v blízkosti hlavního nádraží – laciné pivo. Potkal jsem se tam s kolegou Emilem Yttergjerdem. Popíjeli jsme tam spolu a klábosili o všem možném a o ničem. Někdy pozdě v noci jsem nasedl do taxíku. Ty, jak jistě víte, parkují hned dole mezi arénou Spektrum a hotelem Raddisson. Moc si z té cesty nepamatuju, ale nejel jsem taxíkem až domů, protože mi bylo špatně. Vystoupil jsem ve Starém městě, protože jsem příliš pil a chtělo se mi zvracet. A abych vystřízlivěl, šel jsem pěšky. Celou noc jsem se potuloval ulicemi. Do postele jsem ulehl v osm hodin ráno. Takže jsem chodil po ulicích několik hodin, zaručeně také po Ekebergveien.“

„Pokoušel jste se v noci kontaktovat Farema nebo jeho sestru?“

„Ne.“

„A jste si zcela jistý?“

„Ano.“

„Jeden z Faremových sousedů má za to, že viděl mohutnou mužskou postavu plížit se kolem jejich dveří.“

„Nemám zapotřebí chodit pokradmu.“

„Kolik bylo hodin, když jste přišel domů?“

„Jak jsem řekl: osm. Rovnou jsem si šel lehnout.“

Lystad strčil ruce do kapes a křivě se pousmál. „Budeme nuceni se k tomu ještě vrátit, Frolichu.“

„Nic jiného jsem ani nečekal.“

Na několik vteřin zavládlo ticho. Ve výtahové šachtě to zadunělo. Výtah zastavil. Otevřely se dveře. Ven vyšla nějaká shrbená žena. Podívala se na ně. „Dobrý den,“ pozdravil ji Frank Frolich.

Žena na něho zírala, potom na Lystada, načež se k nim otočila zády a zazvonila na souseda.

Lystad se zeptal: „Vy jste jeho sestru od jejího zmizení nikde neviděl?“

„Ne.“

„Pokud se s ní uvidíte, požádejte ji, aby nás kontaktovala.“

Frank Frolich přikývl. Antipatie, kterou k Lystadovi pociťoval, se vytrácela.

Když zavřel dveře, zůstal stát a zíral – nejprve na dveře, pak do země. Myšlenky se mu zcela zastavily. Nakonec šel k ledničce. Játra by měla dostat trochu něčeho, čím by se zabavila, ale jenom trošku. Maličko.

7

Následující ráno bylo chladno, ale nemrzlo. Byl to den, kdy se mohly poslední žluté lístky předvést, zopakovat pokus obléci šedozelenou krajinu do barev. Dům Reidun Vestliové byl orientovaný směrem na západ, ve svahu nad řekou Lysakerelva, zhruba uprostřed mezi obytnou čtvrtí Roa a tramvajovým mostem na kolsaské trase – v moderní rezervaci pro bohaté. Tady se nacházely skupiny řadových domků mezi samostatně stojícími domy, každý byt disponoval zahrádkou s trávníkem, na každé příjezdové cestě jedno BMW. Frank Frolich prošel kolem muže v oblekových kalhotách a holínkách, který malou vysokotlakou stříkačkou umýval auto. Minul další dvě příjezdové cesty, další dvě BMW, a prošel kolem jiného muže v oblekových kalhotách, holínkách a s vysokotlakou sprchou nad střechou auta. Nějaký klon, pomyslel si, nebo možná jen prožitek déja vu. Ať tak či onak: ani jeden z nich ho neviděl. Nikdo nic nevidí, nikdo si nic nepamatuje. Až u policejního výslechu si rozpomenou více, než by si jeden dovedl představit.

Její štítek byl z mosazi. Postavil se před dveře a zazvonil. Nic nebylo slyšet. Přímo nad mosazným štítkem byla bronzová lví hlava s klepadlem visícím z chřtánu. Bouchl dveřním klepadlem. Jediný úder. Dveře se otevřely.

Ihned poznal ženu ve dveřích. Tenkrát v přednáškovém sále budila dojem, že je silná. Tehdy by mohla stát za konceptem řadových domků, splynula by s jejich fasádou – nalíčená promyšlenými zemitými barvami, hnědými a tmavě červenými odstíny, které ladily s pokožkou, vlasy se září henny a ty hnědé oči. Ale Reidun Vestliová, která stála ve dveřích nyní, byla jen vlastní stín. Obličej byl zpustošený nedostatkem spánku, na spodním rtu měla nezdravé kávové skvrny. Byla oblečená do neslušivé teplákové soupravy, která umocňovala dojem úpadku. Až před vstupní dveře byl cítit zakouřený a nevětraný prostor. „Vy,“ řekla chraptivě. „Vím, kdo jste.“

Odkašlal si. „Můžu jít dál?“

„Proč?“

Frank Frolich neodpověděl.

Konečně se rozhodla a ustoupila stranou.

Místnost páchla kouřem a plnými popelníky. Reidun Vestliová se postavila před obrovský konferenční stolek, který překypoval čistými papíry a starými novinami. Na stěnách visel nespočet neorámovaných pláten. Frank Frolich by se vsadil, že jedno je z dílny Kjella Nupena a ten druhý, temnější motiv od Ornulfa Opdahla. U posledního se neodvažoval hádat. Ale ty dvě stěny představovaly něco čistého a uspořádaného. Připomínaly její naklizenou pracovnu a tyčily se jako dva vzdorovité sloupy, jako důkaz dřívější velikosti v ruině na cestě ke zkáze. Na podlaze: prázdné láhve od vína a sáčky od brambůrek, pootevřená krabice od pizzy a prázdné krabičky od cigaret. Mikrověž stála nakřivo přes změť volných kabelů vedle provizorní, neustlané postele, která se podobala divanu. Po zemi se válelo množství rozházených obalů od cédéček. Zaprášenou, zrezivělou a mastnou čajovou konvici na parapetu obklopovalo několik mrtvých much.

Sem se Elisabeth uchylovala! Soustředil se na to, aby nešlápl na obaly od cédéček. Sem, k téhle ženě s kovovou barvou zubů po včerejším červeném vínu, ze které je cítit nedostatek spánku, nikotin, káva a prach, po tomhle toužila.

Žena si zapálila další cigaretu nedopalkem té předchozí. Třásla se jí ruka. Jak tak stála, soustředěná a nakloněná dopředu, odhalila také tetování nad boky a stehny, síť vrásek mezi tváří a bradou, hlavu obklopenou splihlými, nemytými vlasy, které ještě halil modrý cigaretový kouř. Ona tomu tady nasazovala korunu. Materialistická esence odpadků, zvuků z rádia, nepořádku a aury osvobozené lhostejnosti. Chraplavý hlas zasípal: „Co chcete?“

„Před pár dny jsem vám volal. Ale přerušila jste hovor a vypnula si telefon.“

„Přišel jste sem, abyste mi řekl tohle?“

„Řídila jste auto.“

„Jste vskutku detektiv, není žádný div, že pracujete u policie.“

„Najednou jste onemocněla.“

„Detektiv má pravdu. Jsem pořád nemocná.“

„Přišlo to zároveň s tím, jak se Elisabeth rozhodla zmizet.“

„Aha, tak ona zmizela?“

„Víte to velmi dobře.“

„Trochu moc fantazírujete. Měl byste se držet jednotlivých faktů, Sherlocku.“

„Dejte mi je.“

„Co chcete vědět?“

„Všechno.“

„Všechno?“ Přišla blíž a roztáhla rty do jedovatého úšklebku.

Frank Frolich náhle ucítil, jak se ho zmocňuje jeden pocit: podráždění ze všeho, co představovala, tu snobskou aroganci, akademičnost, všechny sračky v té místnosti, všechna tajemství, která svírala v téhle jeskyni. „Všechno,“ zopakoval chraplavým hlasem.

Reidun Vestliová k němu přistoupila. „A unesete to?“

„Unesu co?“

„Pravdu.“

„Zajisté ano, pokud mě ušetříte takovýchhle keců.“

Očima přelétl hromadu knih u stěny. Pohledem se zastavil, když zachytil tituly jako Sexuální život Catherine M. – erotika, v akademických kruzích to nazývají erotikou, ostatní tomu říkají porno.

„Dokážete pochopit, že někdo si rozvíjí hlubší pochopení například pro –“ Reidun Vestliová umlkla, když Frank Frolich uchopil horní knihu v hromadě a zvedl ji.

„Například co?“

Pozorovala knihu, kterou držel v ruce. „Panebože, nebuďte tak banální.“

Vyměnili si pohled a ona se otočila. „Vy jste mě zklamal,“ odtušila.

„Banální?“ zeptal se.

„Působíte prostě strašně moc předvídatelně a nudně.“ Vsunula si cigaretu mezi rozbolavělé rty a zhluboka si potáhla. Prsty se jí neustále chvěly. „Vlastně jsem si myslela, že jste celkem zajímavý člověk,“ řekla. „Takový jste podle Elisabeth.“

„Třeba se plete,“ namítl, „možná jsem naprosto předvídatelný a nudný, ale nepřišel jsem sem, abych mluvil o sobě. Chci, abyste mi pověděla, kde se nachází.“

„Netuším, o čem to mluvíte.“

„Teď jste mě zklamala vy,“ utrousil a odkopl knihu. „Pochopil jsem, že Elisabeth studuje, jsou to tyhle věci, do nichž je zahloubaná?“

„Vy nevíte? Zrovna tohle jsem předpokládala, že víte – když jste ten detektiv.“

„Chci ji jenom najít.“

„Proč?“

„To se vás netýká.“

„Co uděláte, pokud ji najdete?“

„Do toho vám taky nic není.“

„No, vím, jak muži a ženy tráví čas. Nemusíte mi předkládat svoji verzi.“ Posměšně se zašklebila. „Není s podivem, že žárlíte, chudáčku, nevíte přece nic o jejích myšlenkách. Nezmínila se o tom nikdy ani slůvkem?“

„O čem? O vás?“

Reidun Vestliová se pohrdavě usmála. „Nic o mně,“ zašeptala, „ani jediné slovo o mně, zatímco já o vás vím skoro všechno. Takže s vámi nemluvila o tom, co máme ona a já společného. Nežárlíte třeba trošku?“

Žárlím? Opravdu? A pokud je tenhle obsedantní odpor, který pociťuji, žárlivost, co ji v tom případě vyvolalo? Elisabethino a Reidunino pouto po tělesné stránce nebo po té intelektuální, obojí, či strach, že budu stát mimo to, co spolu ty dvě měly?

„Na co bych měl žárlit?“

„Například na zvídavost, kterou máme společnou.“

Zopakoval to slovo posměšně: „Zvídavost.“

„Ano,“ pokračovala, „Elisabeth je kupříkladu fascinována jazykem. Má dokonce vlastní teorii o síle slova v situacích, v nichž není místo pro pocity, a o tom, jak slova mohou vyplňovat a přidávat další dimenze, když vnímání, to tělesné, ustrne.“

Frank Frolich pozoroval její ústa. Reidun Vestliová tyto věci pronášela s potěšením. Vychutnávala si, že mu může dát najevo, že má k Elisabeth tak blízko, jak on nikdy neměl. Slovo tělesné vyslovila s odporem. Tak takhle to je, pomyslel si. Jsi stárnoucí lesba, která nesnese, že jsem pronikl do ženy, po níž toužíš, a uspokojil ji, nesneseš, že já jako muž jsem schopen jí dát něco, co ty sama nemůžeš. Zašeptal: „Měla byste akceptovat –“

„Že spolu spíte?“ přerušila ho Reidun Vestliová se škodolibým úsměvem. „Co si o mně nebo o ní vlastně myslíte? Myslíte si, že bych se vměšovala do druhého člověka, kdyby se nejednalo o city? Myslíte si, že jste zvláštní nebo jedinečný, protože máte šulina?“

Agresivita, která doprovázela slova, ho ochromila. „Tyhle vulgarity vám nesluší,“ vymáčkl ze sebe.

„Nejsem vulgární, jenom se před vámi bráním. Vy si myslíte, že si sem prostě přijdete, vniknete do mého domova hnán patetickou touhou vlastnit ženu, kterou miluji, a dominovat jí, vetřete se sem a tvrdíte, že vaše pohlaví vám dává jisté polehčující rysy nebo vlastnosti, něco, co by vás mělo činit v mých očích zvláštním. Nic o Elisabeth nevíte, netušíte, jaká je. Neznáte ani jedinou myšlenku nebo sen, které spolu sdílíme. Povídali jste si spolu vy a Elisabeth vůbec někdy? Debatovali jste o něčem? Odvrátili jste vůbec někdy vy a Elisabeth pozornost od podbřišku, abyste zjistili, jestli můžete sdílet radost z něčeho mentálního?“

Teď bylo na něm, aby zesměšnil její slova. „Radovat se z něčeho mentálního? Bla bla bla.“

Ztěžka se nadechla. „Upřímně řečeno nechápu, co na vás vůbec vidí. Kromě toho, že jste jednoduchý, nejste ani nijak zvlášť atraktivní.“ Podívala se stranou a prohodila, trochu ležérně: „Nenapadlo vás, že jste to vy, před kým se snaží utéct?“

„Něco takového je každopádně iracionální.“

Pohlédla na něho úkosem. „Bojíte se, že vím něco, co vy ne?“

Výraz jejího obličeje, ta zlomyslná radost, která doprovázela otázku, ho přinutila polknout.

Postřehla to a zasmála se. Byl to burácivě jasný, škodolibý smích. „Vy ubožáku, za co mě máte? Miluju ji a ona mě. Kromě toho, že sdílíme postel, sdílíme i něco víc, co má něco společného s duší, myšlenkami a sebeúctou!“

Frank Frolich se zapotil. Tahle urputná bytost, která ho svými slovy zadupala do země, dusná atmosféra ve špatně vyvětraném bytě, neustlaná postel, kde se ona a Elisabeth spolu milovaly. „Zdá se, že ta velká láska mezi vámi vyprchala,“ řekl uvážlivě. „Nebo jsou snad jiné příčiny toho, že jste nemocná?“

Reidun Vestliová si zapálila další cigaretu, složila ruce přes prsa a pokuřovala třesoucí se rukou.

„Řekněte, o co vám jde, nebo odejděte.“

„Zasáhl jsem snad citlivé místo?“

„Jak jsem řekla, odejděte, jestli ne–“

„Chci vědět, kde je.“

„Netuším, kde je!“

„Myslím, že lžete.“

„Tvrzení proti tvrzení.“

Vstal. „Elisabeth na tom jenom vydělá, když povíte pravdu!“

„Vyhrožujete?“

„Vůbec ne. Svým ubohým, mužským způsobem si o ni dělám starost. Hledám ji, protože mi jde o její dobro. Respektuji její volbu být u vás, sama nebo u kohokoliv jiného. Ale náhodou vím, že se skrývá, a protože pracuji u policie, tak vím, že dělá hloupost, když se schovává takovýmhle způsobem – přece jen došlo k vraždě. Ať chce či ne, hraje v tom případu roli. Je možné, že jí můžete poskytnout tělesné a mentální uspokojení, a je možné, že vaše vroucí intelektuální láska je mnohem hodnotnější než ta moje. Ale vím jednu věc, kterou ani vy nemůžete vašimi řečmi zamluvit: nebude jí ku prospěchu, když se bude skrývat.“

„Vy také nevíte všechno.“

„Pokud se skrývá, předpokládám, že se něčeho bojí. A právě tady si myslím, že dělá chybu.“

„Vy tedy nechápete, že se schovává před vámi?“

„Domnívám se, že Elisabeth dostala nápad odcestovat někam daleko hned potom, co u okresního soudu svědčila ve prospěch bratra a jeho gangu. Myslím si, že se s vámi zkontaktovala, abyste jí pomohla se ukrýt. Domnívám se, že vaše takzvaná nemoc vznikla, když se s vámi spojila. A mám za to, že jste spolu jely v autě, když jsem vám před pár dny volal. Jsem si jistý, že víte, kde je.“

Reidun Vestliová pomalu zvedla hlavu. Pohlédla na něho zarudlýma, avšak zamyšlenýma očima.

Franken si nebyl jistý, jestli to má prozradit, ale rozhodl se, že to udělá. Řekl: „Elisabethin bratr je mrtvý, s největší pravděpodobností byl zavražděn.“

Pohled se jí zastřel, stále zamyšlený, skoro až vypočítavý.

„Je důležité, abyste pověděla, kde je!“

„Myslíte si, že jsem úplně hloupá?“ vyprskla Reidun Vestliová. „Myslíte si, že si sem přijdete bez jiné autority než vašeho obrovského těla a budete mi poroučet? Běžte! Vypadněte! Ven!“ Postrkovala ho směrem ke dveřím. „Ven,“ zopakovala.

Ztěžka si povzdychl a uposlechl. S rámusem zabouchla dveře. Zůstal stát na schodech, slyšel, jak její kroky mizí v domě. Reakce Reidun Vestliové mu napovídala, že měl pravdu. Ale co z toho – vůbec se neposunul dál.

Zaposlouchal se. Nejprve ticho. Potom uslyšel hlas. Reidun Vestliová s někým telefonicky mluvila. S kým, když ne s Elisabeth?

Zíral na dveře, ale rozmyslel se, otočil se a pomalými kroky šel nazpátek, kolem těch naklonovaných umývačů aut, béemvéček, kolem sloupků plotu a keřů tavolníku. Kdyby to jen věděl, ušetřil by si tohle setkání. Na druhou stranu: některé věci se mu potvrdily. Moc dobře věděla. Byl si tím jistý.

8

Ten večer vysedával s vychlazeným pivem před televizí. Nedokázal však udržet pozornost. Přepínal. Nějaký muž se ženou leželi pod peřinou a něco si šeptali. Reality show. Přepnul dál. Nějaký gepard běžel v pomalém filmu. Zvíře ztělesňovalo nahromadění svalové síly a soustředěnost. Vypadalo to, jako kdyby gepardovy oči a tělo žily každé svůj život. Dva životy spojené do jediného motoru, který běžel sám od sebe. Jedno tělo, které bylo zavěšené na kyčelním kloubu. Gepard se vrhl na gazelu Thomsonovu, přitiskl to nebohé zvíře k zemi a zabil je jediným prokousnutím hrdla. Potom zadýchaně ležel nad kořistí. Hlas v televizi poučoval o tom, že tohle byl pro geparda nejkritičtější moment. Na jídlo byl příliš unavený, ale kdyby se do něj hned nepustil, přišel by lev nebo hyena a kořist by mu ukradli. Sotva to poslední slovo reportér vyslovil, nějaký neskutečně ošklivý přikrčený tvor zahnal geparda řevem. Hyena do sebe začala soukat jídlo, zatímco ten nebohý vyčerpaný gepard seděl v povzdálí a díval se, jak jeho vlastní potrava mizí. Přitáhly ještě další hyeny. Zakusovaly se čelistmi do bachoru gazely, vzhlédly a vycenily krvavé zuby.

Vypnul televizi.

Váhavě uchopil telefonní sluchátko. Vyťukal Gunnarstrandovo číslo a cítil se z nějakého zvláštního důvodu provinile, že to dělá. Ještě nebylo ani deset hodin večer. S největší pravděpodobností dědek sedí v pracovně. Ale kdeže: Gunnarstrandův chraplavý hlas se nesl místností: „Buď té dobroty a vyjádři se stručně.“

„Mluvil jsem s Reidun Vestliovou,“ řekl Frank Frolich a okamžitě zalitoval, že mu zavolal.

„A kdo je Reidun Vestliová?“

„Milenka Elisabeth Faremové.“

Ticho ve sluchátku.

„Myslím si, že ví, kde se Elisabeth Faremová nachází.“

„A co jako?“

„Jenom tip, měl by sis s ní možná promluvit.“

„Díky za to.“

Franken netušil, co má říct.

Gunnarstranda si odkašlal. „Předpokládám, že jsi s ní mluvil jako soukromá osoba.“

„Jistěže.“

„Radím ti, abys přestal i s tím. Máš náhradní volno, Frolichu. Drž se od toho, udělej si prázdniny.“

Tímto bylo spojení přerušeno.

Zůstal sedět s telefonním sluchátkem v ruce. Jestli se necítil hloupě už předtím, cítil se tak nyní. Kromě toho: Gunnarstrandův chlad. Ale to už k němu patřilo. Problém bylo pouze to, že ho nikdy předtím nepocítil, ne takovým způsobem.

*

Tu noc se mu nesouvisle zdálo o Elisabeth a jejím bratrovi. Ti dva měli stejný pohled. V jednom okamžiku černý chtíčem, v jiném vystrašený na smrt. Jenže který pohled byl její a který jejího bratra?

9

Během noci se všechny mraky vytratily a ještě jednou propustily chlad – připravily plátno pro ledově modré odpoledne na konci listopadu. Vzduch byl ostrý jako žiletka. Teploty pod bodem mrazu na asfalt přilepily noční mlžný opar. Sedl do auta, vyjel ven z města a zamířil na východ. Když se blížil k Hobolu a Elvestadu, nad zoranou půdou se zvedal průhledný mráz. V dáli nad krajem lesa se sluneční kotouč podobal žhnoucímu temenu nějakého stvořitele, který vystrčil hlavu nad hřeben, aby lidem na severu pustil trochu víc světla. Paprsky byly v mžiku tak ostré, že si Frank Frolich musel sklopit sluneční clonu.

Před Fossumem zaplatil u mýtné budky a zajel k čerpací stanici Shell u fossumského mostu. Natankoval. Pod mostem proudila tiše a mocně řeka Glomma. Myslel na Johnnyho Farema. Přemýšlel, jaké to je, plavat v ledové vodě proti proudu.

Po zaplacení znovu usedl do auta a studoval mapu. Nacházel se na spodní straně elektrárny Solbergfoss, ale ještě pořád na horní straně elektrárny Kykkelsrud.

Zamyslel se, načež nastartoval auto a zajel za čerpací stranici. Točitá úzká vedlejší silnice pokračovala až k můstku. Zaparkoval, vystoupil a opřel se o cihlovou zídku, která zastiňovala řeku. Voda se točila v pomalých proudech.

Zastavil se a pozoroval víry v hnědočerné vodě. Kdyby teď spadl, ve vteřině by ho to odneslo daleko. Studená voda by měla za následek ztuhnutí těla. Mokré oblečení by ztěžovalo pohyb. Ztěžklo by a přispělo by k tomu, aby ho to stáhlo pod hladinu. Břeh řeky tvořila nehostinná hladká skála. Vyšplhat se na pevninu by bylo téměř nemožné. V důsledku silného proudu a chladu by šlo o čas. Jak dlouho by to vydržel?

Procházel se po cestě pro pěší vedoucí podél řeky. Odtud, mezi starými bunkry z války, vybíhaly stezky nahoru do kopce. Výhled na odpočívadlo na protější straně nebyl moc zastíněný, ale i zde by bylo možné zbavit se těla poměrně bezproblémově. Přesto tu byla jedna skutečnost, která nasvědčovala tomu, že Johnnyho Farema nehodili do vody tady: o kus níž řeku přehrazovala elektrárna Kykkelsrud. Farema našli v síti na její spodní straně.

Napadlo ho: Možná bude nejrozumnější začít tam – v Kykkelsrudu.

Frank Frolich přešel po můstku. Na protější straně se tyčil památník. „Boje u fossumského mostu.“ V těchto místech Němci narazili na Nory odhodlané k boji, než si probili volný průchod do Osla v dubnu 1940. Padlí Norové zde byli vzpomenuti celým jménem.

Frank Frolich se vrátil k autu a pokračoval nad fossumský most a dál do kopců k Askimu. Cestou minul nízkou rychlostí několik automatických radarů, takže nezablikaly.

Cedule ukazovala odbočku k další elektrárně. Frolich zabočil. Stavěla se tu nová dálnice, projel kolem staveniště a pracujících strojů. U odbočky k obecní vodárně přidal plyn a dal se doleva, k elektrárně. Auto sjíždělo pořád dolů, znovu se tedy blížil k řece.

Minul několik osamocených dřevěných domků ve starém stylu – jistě příbytky zaměstnanců elektrárny. Další odbočka a krátce nato: cedule Hafslundská energetická společnost. Moderní zděná budova s velkými okny. Za ní se na protější straně nádrže táhl břeh řeky. Frank Frolich zajel autem až dolů k samotné elektrárně a hrázi.

U oplocených kůlen vlevo od cesty čněla vybledlá, avšak stále modrá parkovací značka. Na parkovišti stál poměrně nový kombík Škoda Octavia. Poznával to auto a neměl z toho zrovna radost. Zaparkoval však vedle škodovky.

Nehodilo se mu potkat se teď s Gunnarstrandou. Franken neměl žádné důvěryhodné vysvětlení, proč se tu vyskytuje. Ale musel ho mít? Bylo nutné, aby veškeré kroky, které podnikal, byly poslušně v souladu s rozumnými doporučeními? Rozhlédl se. Gunnarstrandu nikde neviděl. Neviděl ani živáčka. Nezaznamenal žádný pohyb kolem obydlí rozesetých po svahu. Dokonce i administrativní budova Hafslundské energetické společnosti působila mrtvě.

Asfalt byl od mrazu kluzký a hladký. Opatrně se sunul dolů k hrázi. Minul tři obrovské vyřazené turbíny, které byly vystavené na ojíněném trávníku, načež pokračoval až úplně dolů k elektrárně. Po pravé straně se nacházela přehrazená nádrž, černá jako obrovské kouzelné zrcadlo. U pevniny se rýsoval maličký ostrůvek. V černé hladině se odrážely stromy na svazích i ty před elektrárnou. Průtok vody byl slabý a odhaloval celou zděnou konstrukci, která tvořila hráz. Po levé straně se táhla padesát metrů dlouhá a suchá konstrukce z betonu – zdymadlo, bez vody. Dolů k jeho dnu to bylo hluboko. Když nakoukl přes okraj dolů, ucítil lehký nával nevolnosti. Kus dál mezi hrází a zdí zdymadla byly vybudované dvě velké gabionové stěny. Ze soutěsky stoupal nepříjemný odér mrtvé vody a nedotčeného bahnitého dna. Vyšel na samotnou hráz, přešel přes to, co bylo zajisté potrubí pro přívod vody. Podloží se slabě otřásalo – divoce mumlající pulz. Pod ním proudila voda. A vpravo u cihlové zdi se hladina stáčela v pomalých vírech a proudech. Tady pracovala voda. O kus vpředu byl samotný vodopád uzavřený cihlovou zdí sestávající ze tří obrovských zdymadel.

Když zíral několik stovek metrů dolů do víru vody, doslova cítil tlak řeky, která mocně narážela do cihlové zdi. Vtom ucítil ten sladký pach čerstvě zapáleného tabáku značky Petteroe’s, který ho lehce zaškrábal v nose. Aniž by otočil hlavu, odtušil: „Gunnarstrando. Pořád kouříš?“

„Kouřím už přes čtyřicet let,“ odpověděl Gunnarstranda a postavil se vedle něho. Měl ruce v kapsách kabátu, zatímco tváře štěrbinou mezi rty dychtivě vtahovaly kouř do plic.

„Měl bys toho přece jen nechat, vždyť jsi nemocný.“

„Uvažoval jsem, že bych přestal. Jenže to by mě doktor nechal žvýkat nikotinovou žvýkačku. Co z toho? Tak jako tak je to pořád nikotin. Jaký je pak rozdíl? Stejně dobře můžu kouřit dál.“

Franken se sám pro sebe usmál.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Gunnarstranda nevrle.

„Vzpomněl jsem si na vtip o tom týpkovi, kterému tak záleželo na tom, aby přestal kouřit. Potkal jednoho kamaráda, kterému se to podařilo. Jak se ti povedlo skoncovat s kouřením? zeptal se ten chlápek. No, řekl ten druhý. Přestat kouřit je ta nejlehčí věc na světě. Koupíš si krabičku cigaret jako obvykle, ale pokaždé, když si budeš chtít zapálit cigaretu, tak si ji nejdřív strčíš do zadku.

Do zadku? podivil se kamarád.

Ano, do zadku. Neexistuje lepší způsob, jak si říct, že kouření je sračka. Tu cigaretu, kterou jsi měl v prdeli, tě pak nenapadne strkat si do huby, vysvětlil.

O několik měsíců později se ti dva potkali znovu. Ahoj, zařve kamarád, tak co, podařilo se ti skoncovat s kouřením?

Jasně, odpověděl ten první. Přestat kouřit bylo v pohodě. Ale vlastně to nijak zvlášť nepomohlo.

Jak to?

Problém je, že teď nedokážu přestat strkat si cigarety do zadku!“

Frank Frolich se plácal do stehen a zalykal se smíchy.

Gunnarstranda na něho koukal pořád stejně nevrle. „A já si myslel, že všechny ty zvěsti o tobě jsou jenom nějaké kecy,“ utrousil.

Frank Frolich znovu zvážněl. „Poohlížel jsem se po tobě,“ řekl, „když jsem uviděl tvoje auto.“

„Ty mě začínáš štvát,“ na to Gunnarstranda.

„Proč?“

„Už jen to, že jsi sem přijel, když máš dovolenou. Jestli mi budeš nadále v patách, budu o tom nucen v určitém okamžiku podat hlášení.“

„A co jako?“

„Ty asi nevidíš, jaké děláš pitomosti. Ale druzí ano.“

„Klídek,“ řekl Frolich. „Nebudeš nic hlásit. Myslíš, že Farema shodili odtud?“

„Ne. Je tady příliš málo vody.“ Gunnarstranda pohodil hlavou k odhaleným kamenům v řečišti pod nimi. „Vodopád je téměř vyschlý. Muselo k tomu dojít o kus níž.“

Gunnarstranda ukázal: „Například támhle na tom skalním převisu. Perfektní místo činu. Odtamtud vede dolů k řece štěrková cesta. Ale bohužel je zavřená závorou. Visacím zámkem.“

„Měl někdo další klíč?“

„Sotva. Jen chlápek, s kterým jsem se sešel uvnitř,“ pohodil Gunnarstranda hlavou k domku s turbínou. „Ten chlápek vyprávěl, že bydlí v sousedství. Je přesvědčený, že by si všimnul, kdyby někdo závorou prošel.“

Mlčky se dívali přes široké údolí řeky.

„Tohle zařízení se už nepoužívá,“ řekl Gunnarstranda nakonec. „Dostal jsem delší přednášku o energetice a místní historii. Právě elektrárny Vamma o kus níž a Solbergfoss výš produkují energii. Tohle zařízení se používá pouze tehdy, když je průtok vody v Glommě obzvlášť silný.“

„Ale co si myslíš o Faremovi? Strčil ho někdo? Nebo uklouzl na hladkém kameni?“

„Těžko říct.“

„Nemuseli sjet k řece. Mohla tam být nějaká osoba nebo dvě – které byly na procházce.“

„Je to možné. A pokud někdo něco takového viděl, brzy se to dozvím.“

Frank Frolich si přebral odpověď tak, že téma není tabu. Řekl: „Není naprosto praštěné, že Faremo umře zrovna teď?“

„Není všem dáno, aby si mohli vybrat, kdy chtějí umřít, Frolichu.“

„Díval jsem se do mapy. Poblíž Askimu vede dolů k řece točitá cesta. Logicky vzato mohl pachatel jet po ní, dostat se co nejblíž k řece a najít místo, kde Farema shodit. A nemusel být ani místní.“

„Proč ne?“

„Protože jinak by věděl o níže položené elektrárně Vamma. Kdyby měl povědomí o elektrárně Vamma, věděl by, že řeka je uzavřena sítí, která cedí vodu a sbírá věci. Kdyby zajel dál a hodil Farema do řeky ve spodní části Vammy, mohla být mrtvola unášena několik mil, než by se objevila v Sarpsborgu – od Vammy do sítě před Sarpefossen je to kus.“

„To zní logicky – až na jednu věc.“

„Copak?“

„Mluvíš, jako kdyby byl Faremo zavražděn už předtím. Jenže měl v plicích vodu. Utopil se. Pokud to byla vražda a nebyla plánovaná, mohl se Faremo ocitnout ve vodě následkem nějaké hádky, rvačky, což je v tomto případě nejpravděpodobnější varianta. Čili vyšetřování se bude většinou stáčet kolem hledání lidí, s nimiž měl Faremo něco nedořešeného.“

Frank Frolich předstíral, že tu tajemnou narážku na sebe přeslechl, a řekl: „Čeká nás pracné vyšetřování. Budeš obcházet lidi a vyptávat se jich?“

„Už jsem ti snad řekl, že případ Johnnyho Farema spadá pod kriminálku.“

„Měl jsem to potěšení s nimi mluvit. Nějaký mladý chlápek – Lystad.“

„Je schopný.“

„U čeho skončí – u vraždy, nebo nešťastné náhody?“

„Netuším.“ Gunnarstranda vytáhl z pusy cigaretu a zachmuřeně na ni zíral. „Víš, že kvůli tomu drbu ohledně tebe a té Faremovy sestry jsem začal kouřit ještě víc, než bych měl?“

„Tak co tady potom děláš?“

„Je neděle,“ řekl Gunnarstranda. „Mám volno.“

Frolich se ušklíbl. „A stojíš tady bez vlastní jurisdikce a vyhrožuješ mi tím, že mě nahlásíš?“

„Každopádně nemá smysl, aby ses potuloval kolem a vyptával se lidí. To bude snad lepší, když mi zavoláš. Budu průběžně informován.“

„Oblast připadající v úvahu je úsek řeky zhruba jednoho kilometru,“ prohodil Frolich jako by nic. „Faremo sem někam zaručeně přijel autem. Pokud nespadl támhle z toho skalního převisu, jel on nebo pachatel zajisté po silnici, která se stáčí doprava kousek před Askimem. Na mé mapě jsou dvě úzké štěrkové nebo vozové cesty, které vedou dolů k řece. Vsadím se, že existuje nějaký svědek – někdo musel auto rozhodně zpozorovat.“

*

Pomalu se ubírali nazpátek. Gunnarstranda si odkašlal a řekl: „Jen pro pořádek, Frolichu –“

„Ano?“

„Připravuješ si aspoň nějaký přehled? O posledních dnech, co jsi dělal a kdo to může potvrdit a tak dále?“

„Pořád tedy v tom případu figuruji?“

„Který z nich máš na mysli?“

Dívali se na sebe. Frolichovi se nikdy nepodařilo vyčíst, co se tomu druhému honí hlavou. Ani by to teď nechtěl zkoušet.

„Tohle je podivný příběh, Frolichu. Máme pouze jediný tip, který spojuje Johnnyho Farema s vraždou hlídače v Loenga, a ten za moc nestojí, abych řekl pravdu.“

Frank Frolich vzhlédl k nebi. Den sotva začal. Přesto slunce začalo barvitou rozlučkovou show za horským hřebenem. Rumělkově červená mračna olizovala okrově žlutý třpyt a azurově modrou auru nad stromy. Zeptal se: „Jak moc je hodnota toho tipu slabá?“

Gunnarstranda si dal s odpovědí načas. „Tvoje soukromá iniciativa je tak akorát na to, aby ji někdo špatně pochopil. Pokud se neuklidníš, budeš suspendován.“

„Pověz mi o tom tipu,“ zopakoval Frolich tvrdošíjně.

„Jedna žena, dvacet devět let, manekýna na volné noze, která však ze všeho nejvíc pracuje jako servírka v takzvaném go-go baru.“

„Prostitutka?“

„Pochybuji. Označuje se za manekýnu, modelku, a je vyobrazena v Aftenpostenu v reklamách na spodní prádlo a tak. Kromě toho je kamarádkou jednoho z hochů z gangu, kterého jsme zabásli.“

„Kamarádkou kterého z nich?“

Gunnarstranda zaváhal.

„Kterého z nich?“ zopakoval Frolich.

„Johnnyho Farema.“

„Jak se jmenuje?“

„Zapomeň na to, Frolichu.“

„Nezajímá mě nic jiného než její jméno. Je od tebe přece jen směšné, že o tom mlčíš.“

„Merethe Sandmová.“

„Stále v tom případu figuruje?“

„Nevím. Ten případ má na starosti kriminálka, ne já.“

„Proč by Faremova přítelkyně donášela na svého týpka?“

„Nemám tušení. Ale jejich vztah byl zřejmě turbulentní. Ten tip zavání nějakým motivem msty, což snižuje důvěryhodnost jejího tvrzení. Čili nechybí málo, aby se pojítko mezi těmi hochy a zavražděným hlídačem v Loenga přetrhlo. Pokud se tak stane, musíme na zcela jiná místa, abychom našli někoho, kdo má s Faremem nějaké nevyřízené účty. A jeden z těch, kteří s ním mají prokazatelně něco nevyřízeného, jsi ty.“

„Ta, jejíž jméno jsi teď zmínil, na ně donášela, a tak ho stejně dobře mohla strčit do zad ona.“ Frank Frolich se zadíval k nebi.

„Mimochodem,“ řekl nakonec.

„Mimochodem co?“

„Myslíš si, že mám tak vymetenou hlavu?“

„Ne, nemyslím si, že máš vymetenou hlavu. Ale raději si nikdy o nikom během vyšetřování nic nemyslím. To víš taky moc dobře.“

„Ale znamená to, že bys mě usvědčil, pokud by existoval dostatek indicií předpokládajících takovou hypotézu?“

Gunnarstranda se neradostně pousmál. „Vyčítal bys mi to?“

Frolich si povzdychl. „Pravděpodobně ne.“

„Proč chceš, abych mluvil s tou vědeckou pracovnicí, Reidun Vestliovou?“ zeptal se Gunnarstranda mírnějším tónem.

„Protože Elisabeth Faremová se z nějakého důvodu skrývá. Ukrývá se. Jistě zpanikařila. Sbalila si batoh ještě týž den, kdy její bratr a jeho kamarádi odešli volní od okresního soudu. Netuším, kam jela nebo proč zmizela. Ale její bratr je mrtvý – možná je chytré, že zmizela. Ani teď se neukáže – když je její bratr po smrti – a to je přece trochu zvláštní. Kromě toho byla Reidun Vestliová v pracovní neschopnosti, když si Elisabeth sbalila batoh a utekla. A Reidun Vestliová nebyla doma, když jsem jí o pár hodin později volal. Byla někde v terénu a řídila auto. Když jsem ji konečně sehnal, zanechalo to ve mně dojem, že ví, kde se Elisabeth nachází. Myslím si, že ty dvě jsou nějakým způsobem spojené.“

„Možná Elisabeth Faremová utekla před tebou?“

Teď si ztěžka povzdychl Frolich. „Bratr je mrtvý a ona se stále skrývá.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Gunnarstranda ho po chvíli přerušil: „Proč by se Elisabeth Faremová spolčovala s Reidun Vestliovou?“

„Ona a Elisabeth udržují nebo udržovaly vztah. Reidun Vestliová na mě pohlíží jako na nějakého mužského mstitele z heterosexuálního světa. A myslím si, že si ta dáma neuvědomuje, jaký je problém, že Elisabeth je pryč, když figuruje jako svědek v případě vraždy a její bratr zemře. Ta žena nedokáže propojit svůj vztah s Elisabeth se skutečností. Myslím si, že je právě teď Elisabethiným poslušným spojencem.“

„Jaký zájem na tom budeš mít později – že si promluvím s Vestliovou?“

„Já?“ Frank Frolich pokrčil rameny. „Sedím, jak sám říkáš, se svázanýma rukama. Je jasné, že bych rád věděl, co by Reidun Vestliová pověděla, kdybys jí před obličejem zamával policejním odznakem a měl bys trochu ostřejší hlas.“

10

Když Gunnarstranda usedl do auta a vyrazil, zůstal Frank Frolich chvíli stát a zíral do prázdna. Myslel na tělesnou blízkost v temných podzimních večerech, kdy se světlomety snaží s námahou dostat skrz mlhu, kdy se mrazivý opar krátkou vteřinu chvěje jako kruhová duha oproti světlu z náhodné pouliční lampy. Myslel na ruce, které ho vedou v pletených prstových rukavicích.

Probral se a šel zpátky k autu. Dojel až k oné zmiňované odbočce kousek před Askimem. Odbočil, jel po točité štěrkové cestě a hledal cestu pro traktory vedoucí k řece. Pokoušel se představit si, kde by bylo přirozené zaparkovat, nakonec to však vzdal a zajel ke kraji štěrkové cesty kousek před malým lesíkem. Po pravé straně se rozkládalo obrovské pole, na němž z jinovatky vyčuhovalo v úhledných řadách strniště. Pole končilo v temném hřebenu před řekou. Kráčel přes pole. Mráz na strništi praskal pod podrážkami. Došel ke stromům a zastavil se před břízou. Větvičky překypovaly maličkými ledovými trny, každé seskupení se podobalo pečlivě navržené dekoraci. Podíval se dolů a nohou uhladil větvičku maliníku. Ledové trny se utrhly se suchým škrábavým zvukem. Led pokrývající smrky přetvořil hřeben na matnou, světle zelenou rovinu. A v lesním podloží byla stejná námraza na suchých stéblech i na mrtvých listech kapradí a brusnice brusinky. Každý její lístek byl ověnčen malými kulovými ledovými krystalky. Bříza napadená slunečními paprsky musela povolit svůj ledový šat. Ležel na zemi jako zrnitý sníh.

Pokračoval přes borůvčí a mechy dolů k řece. Brzy uslyšel vodu. Zvuk nabýval na síle, stával se nepropustným hlukem. Vyšel na skalní útes a zíral do pěnící vody. Tohle byl zajisté ten horizontální vodopád, o němž Gunnarstranda mluvil. Voda v soutěsce se stáčela k zelenému dnu a k šedé zpěněné matérii, bila obrovskou silou o skalnaté stěny, byla odhazována nazpátek a hučela zase vpřed. O kus dál se ta těžká vodní matérie valila jako hřbet nebezpečného zvířete a odhalovala tuhé, náladové stojaté vody, které proudily ven a podél břehu líně omývaly kameny a trčící naplavené dřevo, zadržované na hladině nasáklými kořeny obalenými ledem. Franken si uvědomil, že v tomhle infernu by bylo tělo bez šance. Zatočila se mu hlava a posadil se na vyvrácený strom. Skalní římsu, chránící před neustále pracujícím vodním hadem, pokrýval led. Led se jevil nebezpečně hladký. Tady by kdekdo uklouzl do vody nějakou nešťastnou náhodou. Jenže pak vyvstávala otázka: co by tu kdo pohledával na tomhle ledově hladkém břehu řeky jednoho chladného dne v listopadu?

Za soumraku seděl na kmeni stromu a přemýšlel, že někde zároveň sedí Elisabeth, a pokud není nějak zatraceně zaneprázdněná, možná myslí na něho. Ještě jednou uchopil mobilní telefon a zavolal jí. Nikam se nedovolal. Žádný vyzváněcí zvuk, nic. Ubohý chudáku, pomyslel si pohrdavě sám o sobě. Začalo se stmívat. Frank Frolich se zvedl a vracel se k autu.

11

Když Gunnarstranda přijížděl k Oslu, odbočil jako

obvykle na mnohaúrovňové křižovatce, vyjel na Bispelokket, aby přejel po mostě nad čtvrtí Gronland, a potom pokračoval po Maridalsveien ke čtvrti Tasen. Když v Hausmannově ulici čekal na zelenou, zahlédl ve dveřích kavárny Sara známou tvář. Vidar Ballo přidržel dveře nějaké mladé ženě – i ji poznal: ta, co dala tip. Merethe Sandmová.

Gunnarstranda najel autem částečně na chodník. Zůstal sedět a pozoroval je. Přešli Hausmannovu ulici a pokračovali k mostu Ankerbrua. Kráčeli bok po boku. Nad tou dvojicí se vznášela poklidná atmosféra: zatčený a žena, která ho prozradila. Gunnarstranda se pozastavoval nad tím, že se Merethe Sandmová a Vidar Ballo podobají mileneckému páru na procházce městem.

Gunnarstranda vystoupil z auta a rychlými kroky pokračoval přes Ankerbrua. Ti dva zaregistrovali jeho hbité kroky a otočili se. Zastavili se. Ballo odložil obrovskou cestovní tašku, kterou nesl přes rameno.

„Někam jedete?“ zeptal se policista zadýchaně.

„Co chcete?“ vyštěkl Vidar Ballo.

Gunnarstranda si prohlížel Merethe Sandmovou. Byla trochu vyšší než on, štíhlá, téměř hubená, a s mimořádně krásnými vlasy, byly oříškově hnědé a sahaly jí do půli zad. Gunnarstranda se vždycky podivoval nad tím, jak je možné, že málo přitažliví grázli z řad kriminálníků byli tak atraktivní pro určitý typ přihlouplých krasavic. Merethe Sandmová byla žena, která se snažila podtrhnout svou smyslnost volbou oblečení, podpatky a pečlivě provedeným líčením – pravděpodobně proto, pomyslel si, aby odpoutala pozornost od svých ustaraných ústních koutků. Posledně, když spolu mluvili, jí zaručil plnou anonymitu. Rozhodl se, že slib dodrží. „Myslím, že my se ještě neznáme,“ řekl a podával ruku té půvabné postavě. Upřeně se na sebe dívali, dokud nepochopila to divadlo a neuchopila jeho ruku.

„Merethe,“ představila se a uklonila se jako malá dívka.

„Co chcete?“ zopakoval Ballo příkře.

„Poslechnout si, co jste dělal včera večer a v noci na včerejšek,“ řekl Gunnarstranda, aniž by spustil pohled z ženy. „Jaké je vaše celé jméno?“ zeptal se přátelsky.

„Sandmová.“

„Tak to už se přece známe z dřívějška.“

Něco v pohledu Merethe Sandmové pohaslo.

Ballo to okamžitě vycítil. „Vy se znáte?“

Gunnarstranda se otočil k Ballovi a upozornil ho: „Možná jste zapomněl, že jste byl u okresního soudu?“

„Už zase začínáte s tou historkou?“

„Jeden dvaadvacetiletý student, který si vylepšoval příjem tím, že chodil jako noční hlídač po přístavní hrázi, je zavražděn. Těžce ho postrádají mimo jiné jeho rodiče, sestra a přítelkyně. Někdo ho ubil baseballovou pálkou. Něco mi říká, že s tím máte něco společného. Možná byste se měl trochu uklidnit?“

„Působí to spíš, jako kdybyste zapomněl, co se stalo,“ odpověděl Ballo odměřeně. „Soudce se vyjádřil, že jste se zmýlil.“

Ballo uchopil ženu za ruku a navrhl: „Půjdeme?“

Gunnarstranda pokračoval: „Vy to možná nevíte?“

Ballo zkoprněl. Žena vysmekla ruku a na oba se znepokojeně podívala.

Ballo, v očekávání: „Co nevíme?“

„Johnny Faremo už není mezi námi.“

Merethe Sandmová zbledla. Opřela se o zeď. Ballo zíral na Gunnarstrandu zastřeným pohledem. Zavládlo ticho. Merethe Sandmová hledala něco, čeho by se pevně chytila. Nakonec uchopila pramen svých dlouhých vlasů.

„Říkala jsem, že Johnny –“

„Slyšeli jsme, co jste říkala!“

Gunnarstranda vzal Merethe Sandmovou za ruku, zachránil ji od pádu. „Mám vám kondolovat?“ zeptal se a pokračoval, když viděl, jak je bledá: „Neporozhlédneme se po nějakém místě, kam byste se mohla na chvíli posadit?“

Ballo se tvářil opovržlivě. „Vy si myslíte, že jste nezranitelný díky té vaší zasrané práci policajta,“ zamumlal.

Gunnarstranda se otočil od ženy a zaměřil se znovu na Balla. „A vy nejste natolik zvědavý, abyste se zeptal, jak zemřel?“

„Můžete mi přece udělat tu laskavost a sdělit mi to.“

„V tom případě si nejprve odbudeme několik formalit. Co jste dělal v noci na včerejšek?“

„Byl u mě!“ vložila se do toho žena. Ballo nezměnil výraz tváře, nehnul ani brvou.

„Něco jsem špatně pochopil?“ zeptal se Gunnarstranda váhavě. „Někdo mi pošeptal do ucha, že Johnny a vy jste tvořili pár.“

„To už je dávno,“ vykoktala ze sebe.

„Kdo z vás to ukončil?“ zeptal se Gunnarstranda mírně.

Merethe Sandmová se rozplakala.

„Vy jste mi kurva galantní,“ pronesl Ballo tichým hlasem.

„Odpovězte na otázku,“ vyzval ji Gunnarstranda, než se otočil k Ballovi a řekl: „Kde jste se pohyboval v noci na včerejšek?“

„Slyšel jste. Byl jsem u ní.“

„Kdy?“

„V noci na včerejšek a dnes v noci.“

„Kdy jste kam přišel a kdy jste to místo opustil?“

„Merethe bydlí v Etterstadu a já nemám představu o čase. Nedívám se na hodinky, když za někým jdu.“

Gunnarstranda se podíval na ženu, která souhlasně přikývla. „Pamatujete si, kdy přišel?“

„Ve čtyři hodiny ráno. Vyzvedl mě v práci a pak jsme jeli ke mně domů.“ Dodala: „To já jsem to s Johnnym ukončila.“

„Kde pracujete?“

To byla otázka, na niž policista dobře znal odpověď. Ale i tak bylo dobré jí tu otázku položit, aby pochopila, že nechce nikomu prozradit, že to ona přišla s tipem v souvislosti s vraždou hlídače. A Merethe Sandmová pochopila. Sklopila pohled, jako kdyby se styděla, že hraje tuhle malou komedii před svým přítelem. Řekla: „V Blissu.“

„V klubu Bliss?“

Znovu přikývla.

Otočil se k Ballovi: „Zvláštní, že jste si to nepamatoval?“

„Na světě je toho hodně zvláštního.“

„Ale řídil jste tam snad? Jel jste svým autem, když jste vyzvedl… jakže se jmenujete, Merethe?“

Žena přikývla, uklidněná.

Ballo řekl: „Ano.“

„Pamatujete si, kde jste byl předtím, než jste Merethe vyzvedl v tom podniku?“

„Jel jsem z domu. Sledoval jsem nějaké filmy.“

„Může někdo tuto informaci potvrdit?“

„Nikdo mě teď nenapadá.“

„Ale jistě nemáte nic proti tomu, že vyslechneme sousedy?“

„Já ne, to spíš oni – myslím, že někteří policajti se v tom už docela dost hrabali a vyptávali se jich.“

Gunnarstranda se usmál. „Jistě jsou na nás zvyklí. A vy budete mít víc co do činění s ostatními než se mnou.“

„Díky ďáblu za to.“

„Měl byste s tím děkováním ďáblu počkat,“ řekl Gunnarstranda žoviálně, „každopádně dokud nebudete vědět, za co děkujete.“

„Jak to myslíte?“

„Zaručeně proběhne u okresního soudu další stání, pořád vyšetřuji vraždu Arnfinna Hagy – pro případ, že byste na to zapomněl. Smrt vašeho dobrého přítele Johnnyho se považuje v nejlepším případě za podezřelou a budou ji vyšetřovat policisté z Follo ve spolupráci s kriminálkou. Rojíme se kolem vás, Ballo, malí poslové ďábla. Vyčkejte s tím, než nám pošlete děkovný dopis.“

Ballo chtěl odejít.

„Chtěl jste vědět, jak Johnny umřel, ne?“

Oba k němu upnuli pozornost.

„Tak vás zítra ráno očekávám v pracovně,“ řekl Gunnarstranda. „Dostavte se na policejní ředitelství v devět nula nula, abyste toto vysvětlení potvrdili. Pak si povíme víc o Johnnym.“

„Pojď,“ pobídl Vidar Ballo ženu a táhl ji s sebou.

Gunnarstranda se za nimi díval. Nakonec se otočil a odkráčel zpátky k autu.

Když nasedl dovnitř, zazvonil mu mobilní telefon.

Volal Yttergjerde.

„Johnny Faremo měl přítelkyni, souhlasí to?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Merethe Sandmovou,“ odpověděl Yttergjerde.

„Myslel jsem si to, jen jsem si to potřeboval ověřit,“ upřesnil Gunnarstranda. „Teď chodí s Ballem.“

„Cože?“

„Král je mrtev, ať žije král,“ zahlásil Gunnarstranda. „Proč voláš?“

Yttergjerde řekl: „Máme svědka.“

„Svědka čeho?“

„Vraždy hlídače – Arnfinna Hagy.“

12

Seděl apaticky v křesle a civěl na nepořádek v bytě, když někdo zazvonil u dveří. S obtížemi vstal a šoural se ke vchodu. Překvapivě dveře otevřel energicky.

Koho čekal? Elisabeth?

Osoba stojící na rohožce byla tak nepředstavitelně vzdálená tomuto snovému obrazu. Detektiv šéfinspektor Gunnarstranda stál s oběma rukama v kapsách kabátu a pozoroval ho pohledem, který u něho viděl vrhat jenom na podezřelé osoby.

„Nikdy dřív ses nestavil,“ utrousil Franken a cítil se hloupě, že to vyslovil.

Gunnarstranda zakroutil hlavou.

„A to spolu pracujeme už přes deset let.“

„Budeme pokračovat v hovoru vevnitř, nebo tě mám pozvat na pivo do města?“

„Pojď dál.“ Cítil se rozpačitě. Odkopl pár rozedraných bot a cestou dovnitř začal odklízet stůl.

„To je jedno,“ zarazil ho Gunnarstranda. „Naprosto, a nemusíš mi nic nabízet.“

„Mám jenom pivo.“

„Tak v tom případě si jedno dám.“

Franken pospíchal do kuchyně. Sakra. Žádné čisté skleničky. Popadl jich několik ze dřezu a opláchl je pod proudem z kohoutku. „Co že ses tady zastavil?“ houkl dveřmi do obývacího pokoje.

„Protože je po pracovní době.“

Franken přinesl dvě láhve a skleničky.

„A proto, že s těmi, s nimiž musím spolupracovat, se nedá popovídat.“ Gunnarstranda uklidil plochu stolu, vytáhl mapu a rozložil ji. Byla to mapa s vysokým rozlišením. Glomma se na papíře vinula jako modrá vlněná nit. „Sešel jsem se mimo jiné s kriminální policií a říkal jsem si, že bych ti měl pár informací uvolnit – čistě neformálně.“

Franken, který naléval do skleniček, zvedl hlavu.

„Vyhneš se tak tomu, abys udělal spoustu hloupostí.“

„To je opravdu velkorysé.“

Replika – intonace, obojí přeslechl.

„Tady Farema našli – ve Vammasjoen.“ Modrá čára na mapě se rozšiřovala do měchýře: vodě za přehradou se říkalo Vammasjoen. Gunnarstranda klouzal špičkou prstu a ukázal na čtvereček vedle řeky. „Tahle usedlost se nazývá Oraug.“ Ukazováčkem se zastavil na vedlejším čtverečku. „A tahle se jmenuje Skjolden. Kriminálka má k dispozici svědectví o tom, že právě u téhle usedlosti zastavilo nějaké auto. Zastaví na štěrkové cestě. Dvě osoby – s největší pravděpodobností tytéž, které seděly v autě – scházely po vozové cestě k řece.“ Gunnarstrandův ukazováček klouzal dál k červenému pruhu na mapě. „Tahle cesta pro traktory. Ti dva po ní kráčeli, aniž by cokoliv nasvědčovalo hádce. Bylo odpoledne, slunce se nacházelo nízko, svědek, který tohle říká, byl venku kvůli focení. Však víš, takové odpoledne je díky svým barvám ideální na focení, prostě podzim, červené javorové listy, žlutohnědé listy břízy a tak. Chlápek tvrdí, že vzduch byl téměř oranžový a perfektní na snímek – takže pokud se slunce nacházelo velmi nízko, dá se předpokládat, že byly určitě tři hodiny odpoledne, možná půl čtvrté. Sám si ten den pamatuju. Nebe bylo působivé, místy cirrostraty, které zbarvil západ slunce.“

„Dvě osoby – jakého pohlaví?“

Gunnarstranda přikývl. „To je nejisté. Ale předpokládáme, že se jednalo o muže.“

„On je nevyfotil?“

„Ne. Ale říká, že nevypadali jako běžní turisté.“

„Jak to myslí?“

„Netuším. Prý působili trochu moc městsky.“

„A Johnny Faremo byl jedním z nich?“

„Mohl to být Faremo. Jeden měl černou baseballovou čepici. I Faremo měl černou baseballovou čepici, když se dostavil k okresnímu soudu.“

„A měl jednu takovou, když jsem ho pak o něco později potkal na parkovišti.“

„Tohle je jediné svědectví, které máme. Vozová cesta vede dolů k řece mezi elektrárnami Kykkelsrud a Vamma. A taky časově by to mohlo zhruba souhlasit. S velkou pravděpodobností je tohle naposledy, kdy někdo kromě pachatele viděl Johnnyho Farema naživu.“

„Kdy to bylo?“

„Totéž odpoledne, kdy Faremo odešel volný od okresního soudu.“

„Dvě osoby na procházce, žádná hádka ani rvačka?“

„Správně.“

„Neviděl někdo auto znovu nastartovat a zmizet?“

„Zatím nikdo.“

„A co to auto?“

„Je pryč.“

„Proč se dvě osoby procházejí ke Glommě na místo zapomenuté bohem jednoho mrazivého dne v listopadu?“

„Proč Norové vůbec chodí na výlety?“

„Aby se pohnuli, trochu shodili…“

„Je tu jeden důvod, který jsi opomenul.“

„Jaký?“

„Když ještě žila má žena a chodili jsme na procházky, bylo to vždycky proto, abychom si o něčem promluvili.“

„Pročištění vzduchu mezi těmi dvěma – rozhovor mezi čtyřma očima, který skončil hádkou a…“

„To by byla jedna hypotéza.“

„Kdo byl ten, s nímž si šel Faremo promluvit – pokud to nebyla jeho dívka, Merethe Sandmová?“

„Vidar Ballo. To on teď spí v Merethině posteli. Je tu však jedna věc, která mluví proti tomu, že to byl Ballo.“

„Jaká?“

„Tihle tři, Faremo, Rognstad a Ballo, jsou nejlepší přátelé a kolegové. Společně odvedli spoustu práce a bez hádek se podělili o zisk. Je prostě mimořádně obtížné představit si, že Jim Rognstad nebo Vidar Ballo by měli jakýkoliv motiv zavraždit Farema. Jediné, co máme, je, že Merethe Sandmová možná změnila lože a postelového kamaráda – od Johnnyho Farema k Vidaru Ballovi.“

„Možná?“

„Vypadá to tak. Ale nevíme to jistě. Na druhou stranu si tihle hoši už dřív prohodili partnerky – bez hádky. Čili múza Merethe Sandmové tady nemusí být nutně motivem.“

„Je jisté, že Merethe Sandmová a Vidar Ballo spolu chodí?“

„Pokud to tak není, tak to rozhodně takový dojem budí.“ Gunnarstranda se napil ze sklenice piva.

„Ale stejně. Merethe Sandmová – to ona přece přišla s tipem ohledně vraždy v Loenga, ne? Pokud byl Johnny Faremo zavražděn, udělal to – statisticky vzato – někdo, kdo mu byl blízký. Tady máme ženu, která střídá postele. Taky ženu, která zavolá policii, a nakonec: první postelový kamarád mrtvý.“

„Samozřejmě na tom něco bude,“ přitakal Gunnarstranda a odložil skleničku.

„Je to přece rozhodně mnohem pravděpodobnější, než že spadl do vody nešťastnou náhodou.“

Gunnarstranda zakroutil hlavou. „Máme tady jednu skupinku pod tlakem. Je toho hodně, co nasvědčuje tomu, že se jim to nějak hroutí. Tak jako tak hádankou zůstává, proč nám Merethe Sandmová dala ten tip?“

Dívali se na sebe.

Gunnarstranda vytáhl balíček s cigaretovými papírky a plničku cigaret. „Vidar Ballo a Merethe Sandmová zmizeli.“

„Jak to víš?“

Gunnarstranda odštípl z ubalené cigarety přebytečný tabák. „Poslal jsem naše lidi, aby je sebrali, potkal jsem totiž včera Balla s Merethe Sandmovou. Nařídil jsem oběma, aby se dostavili dneska k výslechu. Neobjevili se.“

„Že by to bylo tak jednoduché? Faremo samotný proti Ballovi a bývalé přítelkyni?“

„Možná.“

„Stávalo se to v průběhu celých dějin. Francouzi na to mají přece vlastní přísloví: cherchez la femme – za vším hledej ženu…“

Gunnarstranda se zatvářil nevěřícně. „Takové nějaké hypotéze bych spíš uvěřil, kdybych navíc věděl o dalším konfliktu mezi Ballem a Faremem. Oba se přece dostali do pasti na základě ženina tipu, pak nechápu, jak by se jí podařilo je proti sobě poštvat.“

„Pokud ona sama není ten atraktivní objekt, o který oba usilují. To je dost dobrý další konflikt.“

Gunnarstranda se zamyslel, načež mu připomněl: „Taky v tom případu figuruješ. Někteří se tě budou vyptávat, jestli jsi podél Glommy nekráčel s Faremem ty.“

„Já jsem to nebyl.“

Hleděli si vzájemně do očí.

„Budou se tě ptát, co jsi v tu dobu podnikal. Sám jsi připustil, že ses pokoušel Farema sledovat – pár hodin před tímhle svědectvím.“

„Když se tohle stalo, jel jsem svým autem do Blindern a hledal Reidun Vestliovou.“

„Lystad z kriminálky se zmiňoval, že jsi to říkal. Ale taky dodal, že časové rozpětí je nejasné. Možná jsi byl přes den v Askimu a pak jsi uháněl rychle jako ďas do Blindern, aby sis obstaral alibi.“

Frank Frolich si ztěžka povzdychl. „To je přece idiotský.“

Gunnarstranda si zapálil cigaretu. „Nemáš popelník?“

Frank Frolich pokývl k prázdné misce na arašídy na stole. „Použij tohle.“ Narovnal se a znovu se koukl do mapy. Odkašlal si a zeptal se: „Co to bylo za auto, které parkovalo na Skjoldenveien?“

„Nemáme žádnou značku. Lystad říká, že to byl nějaký sedan, stříbřitě šedý, což může být všechno od saaba až po jakékoliv japonské auto. Víme však, že Faremo vlastnil stříbřitě šedého saaba.“

„A já mám stříbřitě šedou Toyotu Avensis – sedan.“

„Právě,“ odtušil Gunnarstranda lakonicky. „A když jsme postávali u elektrárny Kykkelsrud, mluvil jsi celou dobu o tady téhle cestě.“ Poklepal ukazováčkem do mapy.

„A to jsi samozřejmě pověděl Lystadovi?“

„Ovšemže.“

Frank Frolich se nelibě pousmál a řekl: „Vrangfossen je specifický, má výběžek, který zasahuje do řeky tak, že ho voda musí oběhnout ve velice úzké strouze.“

„Zdá se, že to místo znáš.“

„Jel jsem tam potom, co jsme spolu mluvili na hrázi.“

„Dobře.“

„Co je skutečnou příčinou toho, že jsi sem přišel?“ zeptal se Frank Frolich znenadání.

Gunnarstranda vzhlédl s nelibým úsměvem na rtech. Odkašlal si: „V případu hlídače v Loenga se objevil svědek.“

Frank Frolich tázavě pozvedl obočí.

„Nepřišel dobrovolně. Je jedním z těch bezprizorných ptáčků v Plata – shromaždišti narkomanů, a sebrali jsme ho proto, že dva detektivové slyšeli zvěsti, že ví něco o vraždě v Loenga,“ pokračoval Gunnarstranda. „Muž se jmenuje Steinar Astrup. Ležel tu noc v nějakých papírových krabicích a spal. A to, co vypráví, je docela zajímavé. Říká, že ho probudilo, jak někdo rozbil kontejner vedle toho, v němž spal. Byli to tři chlapi.“

„Zní to slibně. Co identifikace na základě fotografií?“

„Všichni měli kukly. Před pletivovým plotem stálo auto, BMW kombi. Ti tři chlápci začali cpát kradené věci do černých igelitových pytlů. Potom utíkali k plotu a pytle přes něj přehodili. A teď se podrž: svědek tvrdí, že za volantem v autě seděla čtvrtá osoba. Ten dotyčný vystoupil ze sedadla řidiče a přesunul pytle dozadu do nákladního prostoru auta. Tohle udělal dvakrát. To znamená, že ti hoši běželi s pytli k plotu nadvakrát. Ale najednou se ti tři, co byli za plotem, ukryli za hromadu palet. Příčinou bylo, že hlídač Arnfinn Haga přijížděl ve svém malém fordu. Hlídačovo auto zpomalilo, když míjelo kombík, ačkoliv se ta dvě auta nacházela každé na opačné straně plotu. Hlídačovo auto zastavilo. Potom zacouval. Vystoupil z auta s kapesní svítilnou a posvítil přes plot na toho, který seděl v BMW za plotem. Jenže pak se stalo něco ještě mnohem podivnějšího.“ Gunnarstranda udělal řečnickou odmlku, načež pokračoval: „Dotyčný za volantem BMW vystoupil – s rukama za hlavou.“

„S rukama za hlavou? Tihle hlídači snad nebývají ozbrojení. Auto přece stálo na druhé straně plotu, muž mohl prostě jenom odjet.“

„Ještě jsem neskončil. Ale máš pravdu. Podle Astrupa se hlídač zeptal, co tam ten dotyčný dělá. Pak se ozvalo prásk.“

„Prásk?“

„Ano, jeden z těch s kuklou se přiřítil k hlídači a udeřil ho pálkou.“

„A pak?“

„To, co říká o pálce, je důležité. Znamená to, že svědek mluví pravdu. Nikdo nevěděl o pálce jako o vražedné zbrani – kromě důvěryhodných lidí od nás.“

„A mluví o čtyřech osobách. To může nasvědčovat tomu, že jsme poněkud na falešné stopě.“

Gunnarstranda zakroutil hlavou. „Pak ti tři přelezli plot a naskákali do BMW, které odfrčelo,“ dokončil.

„Čtyři osoby?“

V místnosti zavládlo ticho. Frank Frolich najednou slyšel i tikání. Byly to Gunnarstrandovy náramkové hodinky Swatch. Odkašlal si: „Co ti z toho vyplývá?“

„Nejsem si jistý,“ řekl Gunnarstranda. „Buď to byli ti čtyři: Faremo, Rognstad a Ballo plus neznámý čtvrtý muž, kteří loupili a vraždili – anebo je celá stopa k těm třem, Faremovi, Ballovi a Rognstadovi, pouze falešnou stopou.“

„Co když ti tři potřebovali řidiče právě na tuhle práci?“

„Kvůli nějakému kontejneru na přístavní hrázi? Nic nenaznačuje, že si ti tři museli najmout někoho čtvrtého zrovna na tohle. A jsou známí tím, že drží spolu, neberou mezi sebe nikoho dalšího.“

„Kdy byli ti tři dopadeni?“

„Ballo a Faremo byli zadrženi v jeho a sestřině bytě před pátou hodinou ranní. Rognstada sebrali před klubovnou Hells Angels ve čtvrti Alnabru. Jejich vysvětlení je takové, že všichni tři hráli poker v bytě Johnnyho a Elisabeth Faremových – pod dohledem Elisabeth Faremové od dvou hodin ráno, až dokud nebyli zatčeni. A to, co způsobilo, že jí soudce uvěřil, bylo, že Elisabeth Faremová se nacházela v bytě, když tam policie přišla.“

„Co Rognstad?“

„Ten vysvětlil, že opustil byt jenom deset minut před zatčením. Jel na motorce do Alnabru – a to souhlasí s postřehy svědků v Alnabru.“

„Nikdo je neviděl přicházet v noci?“

Gunnarstranda zakroutil hlavou.

„Co to auto, to BMW?“

„Našlo se jedno ukradené BMW, které mohlo být autem zlodějů, bylo nalezeno v Sather den po loupeži – někdo se ho pokusil zapálit.“

„Co ti z toho plyne?“

„Jediné, co tyhle tři spojuje s vraždou Arnfinna Hagy, je tip od Merethe Sandmové. Pokud jsou Sandmová a Ballo milenci, je velká pravděpodobnost, že ten tip odvolá a pak nebudeme mít nic.“

„Ale co si myslíš ty – zabili hlídače tihle tři?“

Gunnarstranda se zvedl. „Zrovna teď si nemyslím nic.“ Vykročil ke dveřím. „To, co mě trápí, je jiná záhada.“

„Jaká?“

„Pokud se v tu noc vloupali do kontejneru čtyři muži, proč Merethe Sandmová uvedla pouze tři jména?“

Frank Frolich pokrčil rameny.

„Souhlasíš, že je to trochu podivné?“

„Ano.“

„Máme tři možnosti: buď o čtvrtém muži nevěděla, nebo o něm mlčí, nebo si to celé vymyslela.“

„Neblafuje třeba Astrup? Možná byli jenom tři?“

„O tom pochybuju. Jeho vyprávění vysvětluje sled událostí i motiv vraždy a shoduje se to s kousky pneumatiky, které zůstaly před plotem připálené.“

„Takže to byli čtyři muži.“

Gunnarstranda přikývl. „Pokud se ti ji podaří najít – Elisabeth Faremovou –, pokus se z ní vytáhnout nějaká jména, která by připadala v úvahu.“

„Koho?“

„Toho čtvrtého lupiče.“

13

Detektiv šéfinspektor Gunnarstranda jel po Drammensveien a odbočil na Lysaker. Byl na cestě k Reidun Vestliové a neměl z toho zrovna radost. Kladl si otázku, proč něco takového dělá. Bylo to proto, aby Frolichovi vyhověl? Ne. Přestože si uvědomoval hodnotu kolegova tipu, problém byl v tom, že v rámci svého vyšetřování neměl oprávnění zabývat se Reidun Vestliovou.

Proto se rozhodl zdůvodnit tuto iniciativu tím, že to bylo důležité pro objasnění důvěryhodnosti Elisabeth Faremové. Reidun Vestliová by možná mohla poskytnout lepší základ pro posouzení výpovědi korunního svědka. Zaparkoval u červeně natřeného plaňkového plotu a pomalými kroky šel po cestě pro pěší. Bylo chladno. Slunce se chvělo, téměř bezbarvé a chladné mezi dvěma střechami domů pokrytými jinovatkou. Zastavil se před hnědými teakovými dveřmi s lvími hlavami sloužícími jako klepadlo a na několik vteřin se zamyslel, než zazvonil. Nic se nestalo. Nebyl slyšet žádný zvuk. Uchopil kliku v chřtánu lví hlavy, udeřil a zjistil, že vstupní dveře jsou nezamčené a pootevřené. Zaposlouchal se. Zaslechl slabé bouchnutí, jako kdyby něco, nějaký předmět, tam uvnitř spadl na podlahu. Rozhlédl se. Všude se leskly mrtvé okenní plochy. Slabý větřík lehce bouchl vstupními dveřmi a koncová část řetězu zařinčela. Zaklepal ještě jednou. Opět se ozval ten dunivý zvuk.

Gunnarstranda se rozhodl, pootevřel dveře a houkl dovnitř: „Haló!“

Jenže pak umlkl. Na zemi leželo několik rajčat. Zůstal stát a díval se na to. Hrozny v průhledném plastovém obalu ležely před rajčaty, od prahu až k další místnosti byl rozšlapaný banán, v obrovské kaluži vína ležela rozbitá láhev – napůl ještě v tašce.

Měl by jít dovnitř?

„Hej, pane.“

Gunnarstranda se otočil. Nějaký malý chlapec v kombinéze a se soplem pod nosem na něho koukal.

„Hledáte tu paní?“

„Ženu, která tady bydlí, ano.“

„Přijela pro ni záchranka.“

*

Frank Frolich se posadil do auta a sjížděl po Ryenbergveien k centru, když vtom mu zavolal Gunnarstranda.

„Neměl bych tě takhle kontaktovat, někdo by si to mohl mylně vyložit,“ řekl Gunnarstranda.

„Nevěděl jsem, že jsi moralista,“ zareagoval Frolich a rozhlížel se, kde by mohl zastavit.

„Moralizování je mou prací. Co bych to byl za poldu, kdybych nebyl skeptický vůči morálce lidí? Naše zaměstnání, Frolichu, je postaveno na stejné legitimitě jako stacionární radary u silnice. I když nevidíme, že lidé dělají něco špatného, stejně si to myslíme.“

Frolichovi teď připadal nějak nezvykle hovorný. Zajel do prvního zastavovacího pruhu pro autobusy a zastavil, aby mohl v klidu mluvit. Tušil, že tento banální hovor o stacionárních radarech je pouze úvod k něčemu jinému, a proto na tu společenskou konverzaci odpověděl: „Nesouhlasím. Je neetické předpokládat přečin, který nebyl spáchán. Se stacionárními radary je to jiné. Ty koneckonců zabraňují zraněním z dopravních nehod.“

„Skvělé, Frolichu. Prokoukl jsi právní rétoriku státu: když se u silnice umístí stacionární radary, říká se tomu preventivní opatření. Dokud se to dělá pod nějakou zástěrkou, nehraje žádnou roli, jestli bude snímek použit jako důkaz v následném trestním řízení. Ty, já a ostatní státní zaměstnanci dostáváme zaplaceno za to, že zpochybňujeme morálku lidí. Ale zrovna proto ti nevolám.“

„Právě tohle jsem tušil.“

„Zajímá mě pravý důvod, proč jsi chtěl, abych kontaktoval Reidun Vestliovou.“

„To jsem ti pověděl.“

„Ale na ten ti jen tak neskočím.“

„Raději mi pověz, co se stalo,“ požádal ho Frank Frolich unaveně.

„Není jisté, jestli to ta žena přežije.“

*

O několik hodin později si našel parkoviště na Skovveien. Proběhl Bygdoy allé a pokračoval dál k budově vodárny a Hydroparken. Jako malý tady Franken navštívil strýce, který pracoval v nákupním oddělení vodárny.

Bezpečnostní strážní na recepci vypadali znuděně. Pošťuchovali se, dokud nezaklepal na plastové okno. Ptal se po Langasovi. Starší strážný uchopil telefon a někam zavolal. Ten mladší se ukryl za aktuálním vydáním VG. Muž s telefonem překryl sluchátko rukou a zeptal se, koho má ohlásit. Frank Frolich se představil. Muž znovu přidržel ruku přes telefon. „Langas říká, že vás nezná.“

Frank Frolich ho požádal: „Povězte mu, že se s ním teď chci setkat a že bych mnohem raději záležitosti probral osobně s ním než s vámi.“

Krátce nato se u vstupu rozsvítila zelená. Frolich vešel dovnitř a zamířil k výtahu. Když se dveře výtahu otevřely, hleděl přímo do tváře nějakému muži kolem padesátky. Chlápek měl dlouhé šedé vlasy s pěšinkou uprostřed sepnuté do ohonu. Vous měl nakrátko střižený, zkřivený úsměv byl působivý díky nápadné korunce v horním patře. Mužova image bývalého hippiesáka se snoubila s oblekem z vysoké cenové kategorie. Franken pocítil tlak předsudků, muž se mu okamžitě znelíbil.

„To vy jste se mnou chtěl mluvit?“

Frank Frolich se představil.

„A čehopak se to týká? Mám náročný program a málo času nazbyt.“

„Jde o vaši bývalou ženu, Reidun Vestliovou.“

„A kdo jste?“

„Jsem policista, momentálně mimo službu.“

Několik vteřin se na sebe dívali. „V pořádku,“ řekl Langas konečně. „Najdu volnou zasedací místnost.“

Šli za sebou po chodbě. Míjeli dveře pracoven, místnost s blikající kopírkou. Prošli kolem prosklené kukaně, v níž si nějaký muž a žena spolu povídali a přitom si oba pohrávali se svým papírovým kelímkem.

Langas ho zavedl do menší zasedací místnosti, ve které se posadili každý na jednu stranu stolu, na němž stála zapomenutá zvadlá pokojová rostlina.

Frolich šel rovnou k věci. „Leží v nemocnici,“ řekl.

„To vím.“

„Někdo ji přepadl v jejím vlastním domě.“

„I to vím.“

„Mám důvodné podezření, že její přepadení souvisí s jedním případem, na kterém pracuji.“

„I když jste teď mimo službu?“

Frolich neodpověděl. Vzájemně se prohlíželi. Langas naklonil hlavu. Výraz bez ironie, pouze hodnotící.

Frank Frolich se rozhodl a spustil: „Přepadení budou vyšetřovat jiní. Ale mám důvod si myslet, že –“

„Vlastně k tomu nemám co říct,“ přerušil ho Langas. „Policista, který mi ohledně Reidun volal, naznačoval, že se jednalo o vloupání. Mohu vám říct to, co jsem pověděl i jemu: Reidun a já jsme rozvedení spoustu let. O jejích každodenních zvyklostech toho vím asi tak málo jako o zvyklostech manželky mého souseda, který je předsedou největší norské odborové konfederace.“

„Ale ona vás určila jako nejbližšího příbuzného.“

„Spojení ‚blízký příbuzný‘ je v této souvislosti technický pojem. Navíc jsem o tuto roli nežádal. Je to Reidunina volba, což respektuji, ale nechápu důvod.“

„Takže vy a Reidun spolu občas mluvíte?“

„‚Občas zní častěji než v našem případě. Ale poslyšte: Reidun a já –“

„Nezmínila někdy jméno Elisabeth Faremová?“ přerušil ho Frank Frolich.

„Co si tak vzpomínám, ne. Ale poslyšte, nepřeji si zaplétat se do vašich soukromých záležitostí, zvláště ne přes svou bývalou manželku.“

„Viděl jste tuto ženu?“

Frank Frolich po stole posunul fotografii Elisabeth Faremové.

Langas se úkosem na obrázek podíval, mlčky.

„Vaše mlčení si vykládám tak, že už jste tu ženu někdy viděl.“

Langas přikývl.

„Kde a kdy?“

„O Velikonocích. Byla s Reidun na chatě.“

„Kde se ta chata nachází?“

„Ve Valdres, v obci Vestre Slidre.“

Frank Frolich mlčel a doufal v nějaké podrobnější objasnění. Langas se naklonil dopředu a zeptal se: „Je tohle vaše slečna? Odešla od vás k Reidun? Žárlíte? Kde mám jistotu, že jste to nebyl vy, kdo se k Reidun vloupal a zmlátil ji?“

„Já jsem to nebyl. Ale ano, občas jsem asi na vaši bývalou manželku žárlil. Udržovala s Elisabeth vztah ve stejné době jako já. Proto jsem však nepřišel. Důvod je ten, že mi na téhle ženě záleží. Mám podezření, že má vážné potíže, a proto se skrývá. Domnívám se, že tytéž problémy souvisí s tím, že vaše bývalá manželka leží v Ullevalské nemocnici.“

Langas otočil zápěstí a úkosem se podíval na hodinky ve stylu macho – něco mezi klasickými potápěčskými hodinkami a promem k poslednímu filmu s Jamesem Bondem.

Frank Frolich ukázal na fotografii. „Smyslem toho, že jsem s vámi chtěl mluvit, je najít tuto ženu, Elisabeth Faremovou, a dostat ji z těch problémů. Snažil jsem se promluvit si s vaší bývalou manželkou. O totéž se snažili i ostatní strážníci. Odmítá odpovídat na otázky. To znamená, že i vaše bývalá manželka do toho může být značně zapletena. Žádám vás pouze o –“

„Musím jít,“ řekl Langas. „Do čeho je Reidun zatažená, není moje starost. Jsem šťastně ženatý, Frolichu. A budu k vám upřímný. Jednou z příčin, že jsme se svého času rozvedli, byly Reiduniny sklony. Vzali jsme se příliš brzy. Odcizili jsme se, jak po intelektuální stránce, tak i… no… jinak. Dospělo to k tomu, že už nás skoro nic nespojuje, ani spolu nemáme děti. A tenkrát, když jsme si vypořádávali společné jmění, jsme od sebe byli na míle daleko. Jedna z věcí, která mezi námi tehdy vyvolala zlou krev, byla chata, o níž jsem mluvil. Patřila mé rodině po dvě generace. Postavil ji můj dědeček. Jenže když jsme se rozváděli, shrábla ji pro sebe promyšleným podrazem. Ocitl jsem se tenkrát na dně a nedokázal jsem se bránit. Ze sentimentálních důvodů jsem si pak koupil chatu, která leží nedaleko té, o niž mě připravila. Právě tady jsem s ní nejčastěji v kontaktu. Stává se, že se potkáváme o velikonočních prázdninách na lyžovačce.“ Poklepal ukazováčkem na snímek Elisabeth Faremové. „Tuto ženu jsem na jedné takové viděl. Odpočívaly na lyžařské stopě ve svahu a já s oběma konverzoval – ze zdvořilostních důvodů – možná tři minutky, možná pět. Ne však tak dlouho, abych se jí ptal na jméno. Předpokládal jsem, že má nějaké problémy – protože byla mladá, asi o polovinu mladší než Reidun. To je všechno, co vím, vše, co mohu povědět. Pokud mě teď omluvíte?“ Zvedl se, povolil řetízek na těch přepychových hodinkách a znovu ho zapnul, jako učitel na základní škole, který chrastí se svazkem klíčů.

„Děkuji,“ řekl Frank Frolich a konečně pochopil, proč si Langas pohrával s hodinkami: chtěl se vyhnout tomu, aby mu musel podat ruku.

14

Seděla zády na židli u okna. Působila v bílém županu útle a osaměle. Vlasy měla pěkně učesané. V okně viděl Gunnarstranda svůj odraz – a kontury jejího obličeje.

Zůstal mlčky stát.

„Vím, kdo jste,“ řekla. Hlas byl tichý a soustředěný.

Setkal se s jejím pohledem v tom průhledném zrcadle. „Mohu vás na něco pozvat?“ zeptal se a dodal: „Pokud zvládnete sejít se mnou do kavárny?“

Vtom se konečně otočila. „Myslíte si, že s tímhle obličejem se můžu ukázat v kavárně?“

Neodpověděl.

„Co chcete?“ Slova musela cedit přes koutky úst. Kůži kolem očí měla zarudlou a promodralou.

„Chtěl bych si poslechnout, co se seběhlo, vypadalo to dost hrozivě – ve vašem bytě,“ dodal rychle. „Pamatujete si něco z toho, co se přihodilo?“

„Pamatuji si sanitku. Letmo.“

„Máte nějakou představu o tom, kolik času uběhlo mezi sanitkou a –“

„Ne.“

Gunnarstranda se jí bezděčně chystal pomoct, když se zvedla. Chtěl ji podepřít, ale odmítla to a dopotácela se k jednomu z nízkých konferenčních stolků stojících u zdi. On se posadil na protější stranu stolu.

„Vypadá to hůř, než jaké to ve skutečnosti je,“ řekla.

„Viděla jste ho?“

Otázka ji na vteřinu rozhodila. Sklopila zrak.

Čekal.

„Kohopak?“ zeptala se nakonec.

„Nepřišel jsem, abych vás nutil odpovídat. Spíše vám povím, jak si vykládám vaši mlčenlivost a postoj. Buď jste útočníka viděla a bojíte se odvety za to, že mi ho popíšete, anebo si nepřejete, aby byl potrestán.“

Mlčela.

Ve dveřích se objevila zdravotní sestra v bílém. Vešla do pokoje a zeptala se, jestli je všechno v pořádku.

Gunnarstranda kývl k Reidun Vestliové. „Musíte se spíš zeptat jí.“

Reidun se na sestru nepřítomně podívala. „Ale ano, všechno je v pořádku. Mohla bych dostat něco k pití?“

Mlčky seděli a pozorovali sestru, která přistoupila k lince v rohu, vytáhla láhev s nějakým osvěžujícím nápojem, dlouze oplachovala skleničku pod studenou vodou a pak se vrátila lehkými kroky zpátky. Podávala Reidun Vestliové sklenici s brčkem. Oba pozorovali sestru, která přešla po místnosti a odešla z ní.

„Jak se dostal dovnitř?“

„Dveřmi, co jste myslel?“

„Zazvonil?“

Mlčela.

„Nebo si na vás počkal, až se vrátíte z nákupu?“

Pořád mlčela. „Chcete tuto okolnost nahlásit?“

Pomalu zakroutila hlavou.

„Proč ne?“

Žádná reakce.

Gunnarstranda se naklonil dopředu: „Kdo vás zbil?“ zeptal se naléhavě.

Reidun Vestliová neodpověděla.

„Můžete toho dotyčného popsat?“

Odložila sklenici na stůl a jejím dnem dělala na povrchu stolu kruhy. Ticho přetrvávalo. Obrovské hodiny na zdi vydávaly cvakavý zvuk, když minutová ručička poskočila.

„Domnívám se,“ řekl Gunnarstranda konečně, „že ten, kdo vám to udělal, je velice zoufalý člověk. Pokud si nepřejete říct, o koho se jedná, ani ho popsat, chci, abyste mi pověděla, o co mu šlo – kromě toho přivodit vám zranění. Jsem přesvědčený, že je nanejvýš důležité toho muže dopadnout, jak pro nás, tak i pro vás, a zejména pak pro Elisabeth Faremovou.“

Jméno Frolichovy přítelkyně sepnulo spínač v hloubi vědomí Reidun Vestliové. Pomalu zvedla hlavu, její pohled se soustředil kamsi do dáli. „Chci, abyste odešel.“

Gunnarstranda vytáhl fotku Vidara Balla. „Zmlátil vás tento muž?“

Reidun Vestliová se mlčky dívala na snímek.

Gunnarstranda vytáhl další fotku: tentokrát Jima Rognstada, policejní snímek tváře a profilu.

Reidun Vestliová mlčela.

Gunnarstranda jí ukázal snímek Franka Frolicha.

Ve tváři Reidun Vestliové se neobjevil jediný záškub.

Policista vytáhl novinový snímek jejího bývalého manžela – investora Langase.

Ani teď nic.

„Chybí vám tu někdo?“ zeptal se policista tiše.

Reidun Vestliová vzhlédla.

Gunnarstranda se opřel do židle a zeptal se: „Je někdo, jehož snímek jste neviděla?“

Reidun zvolala chraptivým hlasem: „Ošetřovatelko, sestro, haló! Už dost!“

Gunnarstranda se zvedl. „Ještě jedna maličkost, než odejdu,“ řekl a zastrčil snímky do vnitřní kapsy. „Vy a váš manžel jste oba měli zájem o jednu chatu ve Valdres, ale kdo z vás je nakonec jejím vlastníkem?“

Dveře se otevřely. Dovnitř vešla ošetřovatelka. „Už půjdu,“ řekl Gunnarstranda chlácholivě.

„Počkejte!“ Reidun se na něho neklidně podívala.

Ošetřovatelka odešla a zavřela za sebou dveře.

Reidun ztěžka dýchala. „Proč to chcete vědět?“

Gunnarstranda se zamyslel. Po chvíli řekl: „Vlastně hned z několika důvodů, ale začněme s pojistným. Zajímalo by mě, komu z vás bude vyplacené, pokud by se něco stalo – něco nepředvídaného.“

„Co se mi to snažíte povědět?“ zašeptala.

„Vy odtud dneska odejdete na revers, že?“ zeptal se Gunnarstranda. „Můžu vás odvézt domů, budeme si tak o tom moci promluvit.“

Pomalu přikývla.

„Můžete tu ošetřovatelku znovu přivolat,“ pobídl ji Gunnarstranda.

15

Když Gunnarstranda vstoupil do pracovny, nestačil ani kývnout na Yttergjerdeho a sundat si kabát a telefon se znovu rozezvonil. Uchopil sluchátko a vyštěkl jako obvykle: „Buďte té dobroty a vyjádřete se stručně.“

„Tady Frolich.“

„Dobré dopoledne. No ne, ty už jsi na nohách?“

„Včera jsem mluvil s Langasem, bývalým manželem Reidun Vestliové.“

„Ty se nevzdáš?“

„Zmiňoval nějakou chatu ve Valdres a že tam Elisabeth byla s Reidun Vestliovou.“

„A co má být?“

„Měl jsem za to, že bych měl vyložit karty na stůl, jak jsi mě sám požádal. Mám v úmyslu se tam vydat a ověřit, jestli ta chata nemůže být místem, kde se Elisabeth skrývá. Stálo by to za to, chci říct –“

„O té chatě vím,“ přerušil ho Gunnarstranda a v okamžiku zalitoval. V telefonním sluchátku zavládlo ticho a právě on ho musel prolomit. Řekl: „Nacházela se ve Vestre Slidre.“

„Jak nacházela?“

„Před několika dny chata shořela.“

„Požár?“

„Zjistil jsem to náhodou.“

„Jakou náhodou?“

Gunnarstranda se opřel do židle. Z kapsy vylovil cigaretu a vsunul si ji do úst. Netušil, jak se má vyjádřit.

„Haló,“ vyštěkl Frolich netrpělivě, „jsi tam?“

„Franku Frolichu, máš poblíž nějakou židli?“

„Ven s tím, tak už mi to řekni!“

„Možná by sis měl sednout. Včera jsem dostal úřední dopis adresovaný ústavu soudního lékařství a nereagoval bych, kdyby nebylo toho zápisu o vlastnictví v katastru nemovitostí. Vyhořelá chata patřila Reidun Vestliové. Hejtman obce Nord-Aurdal informoval o nálezu dlouhých kostí v popelu vyhořelých trosek.“

Opět ticho.

„Dlouhé kosti, Frolichu. Víš, co to znamená?“

„To nemusí být ona.“

„Samozřejmě že ne.“

Zase ticho.

„Ale chata Reidun Vestliové shořela před pár dny. Je zvláštní, že se v ní někdo nacházel, když vzplála. Pokud ji Reidun Vestliová nepůjčila například Elisabeth Faremové, mohlo se jednat o nějakého zloděje, který se do ní vloupal a usnul tam s cigaretou v hubě, což vyústilo v požár. Jenže to není to, co si myslíme, že? Oba si přece připouštíme možnost, že chatu půjčila, ne?“

Frolichův hlas, značně stísněně: „A jak se k tomu případu postavíš?“

„Klasický postup. Budu hledat DNA materiály, abych určil identitu pozůstatků.“

„Jak?“

„Například jsme se dostali do bytu Elisabeth Faremové a jejího bratra.“

„Našli jste něco?“

„Hřeben. Ležel na její posteli. Požádal jsem o DNA profil, který porovnám s kostmi z chaty.“

Tentokrát chvíli trvalo, než se Frolich zeptal: „Kdy očekáváš odpověď?“

„Kdykoliv.“

Když Gunnarstranda pověsil sluchátko, zůstal tiše sedět a zasmušile se díval na telefon. Yttergjerde se k němu otočil. „Jak to přijal?“

Gunnarstranda se ztěžka opřel a řekl: „Jak si asi myslíš, že to přijal?“

16

Tu noc Frank Frolich nespal. Propotil peřinu, jako v horečce. Když se pokusil vstát, téměř se skácel k zemi. V hlavě mu hučelo. Pomyslel si: Musím tam jet, najít tu chatu. Netušil, kde stála, nevěděl tedy, kde by měl hledat. Jenže taky nedokázal klidně ležet.

Musel zjistit, kde se ta chata nacházela. Mohl se na to zeptat pouze jediného člověka.

Proto se oblékl a vyšel ven. Bylo ledově chladné počasí, on to však necítil. Led na předním skle byl tvrdý jako asfalt. Našel škrabku. Ale nešlo to. Udeřil do ledu, poklepával, aniž by to k něčemu bylo. Byl zadýchaný a unavený z ničeho. Nasedl do auta, nastartoval a naplno pustil rozmrazovač. Apaticky seděl za volantem, dokud led neroztál. Potom sjel z obrubníku. Projel městem do čtvrti Vakero a zabočil doprava, nahoru na Vakeroveien.

Zaparkoval u jednoho z mnoha plaňkových plotů. Západní část Osla bohatých byla potemnělá, až na jednotlivé kandelábry, které mezi řadovými domy vytvářely žlutošedé kužely. Vystoupil z auta a mířil k obydlí Reidun Vestliové. Byla noc. Na to ale kašlal. Několik vteřin si prohlížel svoje ruce. Chvěly se. Je správné si s ní teď promluvit, nebo je to hloupost? Netušil. I tak pokračoval, minul několik aut s ojíněnými skly. Krátce nato udeřil klepadlem na dveře. A nic. Zaposlouchal se, ale uvnitř neslyšel žádné zvuky. Sestoupil ze dvou schodů a pomalu zašel za dům. Na půdě květinových záhonů ležely krystalky nočního mrazu. Poodešel. Zastavil se několik metrů opodál a pozoroval byt v řadovém domě. Stál na konci. Vrátil se zpátky na zamrzlý trávník. Zanechával za sebou v jinovatce zřetelné stopy. Šel k terase. Byla špatně udržovaná – jakási naimpregnovaná palubková podlaha. Zábradlí bylo zhotoveno z mořeného prkna, které začalo uhnívat. V rohu bylo zastrčeno několik uvadlých pokojových rostlin. Uprostřed terasy stál zelený džbán naplněný do poloviny pískem a starými nedopalky cigaret. Dlouhé kosti v popelu. Přistoupil k oknu a škvírou nakoukl dovnitř. Díval se přímo na dvě bledé nohy trčící do vzduchu. Jeden palec měla nalakovaný. Zaklepal na dveře. Žádná reakce. Nohy se ani nehnuly. Zkusil dveře verandy. Nebyly zamčené.

Ležela na zádech s ústy ve strnulém šklebu a s očima obrácenýma v sloup, jako kdyby se pokoušela navázat oční kontakt s někým, kdo bydlí za zdí. Byla mrtvá. Na to nepotřeboval potvrzení žádného lékaře ani koronera. Najednou se však cítil unaveně. Kdo nad tebou bude truchlit? prolétlo mu hlavou a udělalo se mu špatně. Dlouhé kosti v popelu vyhořelých trosek. Prášky na spaní byly rozsypané kolem převrhnuté sklenice na nočním stolku. Jednotlivé pilulky popadaly na zem, několik jich bylo možné zahlédnout ve skvrnce zvratků na polštáři. Příčina smrti: otrava nebo udušení následkem zvracení, vyvolaného jako reakce těla na otravu. Sázky 1:2. Tipoval to na udušení. Ale za nevolnost, kterou pociťoval, nemohla ona ani pach mrtvého těla, pach ztuchlých zvratků či mrtvého vzduchu a starých cigaret. Nevolnost byla reakce jeho těla na tohle univerzum smrti, na zmrzačení a absenci smutku, absenci normálnosti. Kam se poděl Elisabethin smutek, když ztratila bratra? Opřel se o zeď. Kdo nad tebou bude truchlit? pomyslel si znovu a pozoroval ty ubohé nohy, které vyčuhovaly zpod přikrývky. Tvůj bývalý manžel, který tě teď bude nejspíš ještě víc nenávidět, když chata, o kterou jste se dohadovali, shořela.

Chtělo se mu zvracet. Dlouhé kosti. Svezl se zády po zdi až do podřepu. Zhluboka se nadechl. Kde bylo sebevrahovo rozloučení? Žádná obálka, žádný papír s roztřeseným písmem, ani náznak rozloučení v bezprostřední blízkosti. Podíval se na počítač. Byl vypnutý. Gunnarstranda by ho zaručeně zabavil. Zachvátil ho další nával nevolnosti. Ovšem tentokrát to byla reakce na sebe samotného. Svou vlastní ubohost. Dlouhé kosti. Stál tady vedle mrtvé a obával se o život druhé. A co když tam uhořela Elisabeth? Mohlo by to vysvětlovat, proč se Reidun Vestliová zabila? Polkl nával nevolnosti, zvedl se, znovu vyšel na terasu, zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Opřel se o to shnilé zábradlí, sedl si na kraj terasy a zavolal Gunnarstrandovi.

ČÁST TŘETÍ

– KLÍČ –

1

Frank Frolich se posadil na své obrovské dvojlůžkové posteli. Zůstal sedět a díval se na polštář a peřinu vedle. Nikdo tam po Elisabeth neležel – od té noci, kdy zmizela a Arnfinn Haga byl zavražděn v Loenga. Povlečení nebylo vyměněné, zmačkaniny na prostěradle byly od jejího těla. Zbyl po ní jediný černý vlas. Vinul se po polštáři jako stezka zakreslená na mapě pustých hor. Na nočním stolku vedle postele stála prázdná láhev od vína s nedohořelou svíčkou v hrdle. Provizorní lampička, kterou si vyrobila jeden večer, když vypadl proud. Pak to mihotající se světlo vrhalo na stěnu dramatické stíny jejich těl.

Tato vzpomínka na ni by mohla být stejně tak dobře něco, co četl v nějaké knize nebo někdy dávno viděl ve filmu. Zásuvka v nočním stolku na její straně nebyla pořádně zasunutá. Vstal a nahý obešel postel. Náušnice ani prstýnky nezůstaly zapomenuty na desce nočního stolku. Vzal za úchytku zásuvky a chystal se ji zasunout. Oči mu padly na nějaký předmět v ní. Vysunul zásuvku. Tou věcí byl sešit, kniha. Básně. Její kniha. Ta, v které si stále četla. Na krátkou chviličku viděl sám sebe přicházet do ložnice z koupelny: nahá Elisabeth na posteli s hlavou podepřenou o ruku se na něho letmo podívala a zavřela knihu.

Její kniha. Představy už nebyly vybledlé. Bylo to, jako by v ruce držel fragment Elisabeth. Musel se posadit z čistého vzrušení.

Třesoucíma se rukama knihu otevřel. Tady ležela záložka. Z toho pohledu ho zamrazilo v zádech. Byla to vyšívaná záložka do knihy – pečlivě vypracovaná – bílé hedvábí s černými obrázky vyšitými maličkými stehy. To, co mu způsobilo šok, byl obrázek, který vytvářely. Byl to tentýž motiv jako u Elisabethina tetování. Posunul knižní záložku stranou a četl:

Nezapomenu na nikoho

i bolest hladí

po zlomené větvičce

nezapomenu na nikoho,

pokud tě políbím

Klesl na postel. Slova mu připomněla to jejich rozhodující setkání: ten večer, kdy ho sledovala domů. Tlačenici v metru, potom zvuk kroků na asfaltu, obrázek její siluety proti pouličnímu světlu. Znovu ucítil teplý lehký dotek dechu na tváři.

Zalistoval zpátky. Slova byla poslední strofou delší básně, kterou napsala Gunvor Hofmová.

Četl první strofu básně:

Svou tvář jsem ztratil

v těchto divokých rytmech

Pouze mé bílé tělo tančí

Takhle viděla sebe samu? Tělo bez tváře? Četl znovu: nezapomenu na nikoho, pokud tě políbím. Představa Elisabeth se při čtení rozplynula. Nechala tady tu knihu schválně? Nebo ji pouze zapomněla? Obrázek Elisabethina specifického tetování – odlišného od všech jiných –, intimní podpis jejího těla, nalistovaný nad touto větou, kterou pronesla, aby započala jejich vztah – Nezapomenu na nikoho, pokud tě políbím.

V hlavě mu zněl Gunnarstrandův hlas: Dlouhé kosti. Slova rázem překryl hluk praskajících plamenů v hlavě. Výjev: gigantický oheň, dům v plamenech, stovky stupňů, tříštící se skla okenních tabulí. Nic jiného neviděl než kontury těla zahaleného v plamenech. Výjev se přiblížil. Obrysy těla se staly matérií: maso, které zpuchýřnatělo, rozpustilo se, rozprsklo se v tuku, shořelo ve žlutých plamenech na uhel. Myšlenky se zastavily, byl paralyzovaný tou představou, dokud znovu neucítil mezi prsty knihu.

Jestliže to byly Elisabethiny ostatky ve zbytcích popela z chaty Reidun Vestliové, jestliže je Elisabeth mrtvá, jak se s tím vyrovná?

Znovu si tu báseň přečetl. Další obrazy v povědomí: on sám při milostném aktu, dávno, představa víc vybledla, žádné barvy. Elisabeth, která odložila knihu a mluvila o tom, že není možné číst stejnou knihu dvakrát.

Pak mu to došlo: týkalo se to nějakého dávného přítele. Věta odkazovala na určitou osobu.

Vstal a zíral do prázdna z okna: to, že s ním Elisabeth tenkrát navázala vztah, muselo znamenat zradu pro někoho jiného. Jenže koho podvedla: Reidun Vestliovou? Že by to bylo tak prosté? Bylo to tak, že Elisabeth žádala o odpuštění prostřednictvím této věty? Ne. Takhle to být nemohlo. Tohle se týkalo zapomnění. Bylo to něco z minulosti. Kdo však byl ten, na koho se nemělo zapomenout?

A kdo na to mohl dát odpověď? Její bratr je mrtvý. Reidun Vestliová – mrtvá. Prohlížel si tu vyšívanou knižní záložku v ruce. Výšivka. Motiv vytetovaný na Elisabethině boku. Existovala možnost, že někdo to tetování dřív viděl.

Potom, co stál dlouze ve sprše a něco málo posnídal, zapnul počítač a přihlásil se na síť – Žluté stránky – a hledal tetování. Firem v seznamu bylo mnoho: Purple Pain v Heimdalu, Odinovo znamení v Lillestromu, Au! Tatoo a Piercing v Bergenu, Hole in one v Bodo. Rozhodl se, že zvolí východní část Norska. Vytiskl si seznam, přelétl ho očima. Skoro jako kdyby zase pracoval jako polda. Chodil ode dveří ke dveřím.

Možná by to měl udělat? Ohlásit se znovu v práci, aby mohl následně pátrat oficiálně? Tu myšlenku odehnal, vyšel ven a zamířil dolů k autu.

*

Obcházel tetovací salony se stěnami plnými kýče – motorek, lebek, mečů a plamenů, růží, škorpiónů. Ve většině salonů ležely na břiše mladé dívky a nechávaly si na kříž tetovat nějakou ozdobu. Někde ležely na zádech a nechávaly si na třísla a stehna vytetovat růže nebo kaligrafické znaky. Jednomu muži tetovali kolem ramene trnový věnec, druhému Leifa Eirikssona na lýtko. Rutina se opakovala: Frank Frolich ukázal nejprve snímek Elisabeth Faremové, potom knižní záložku s tím zvláštním motivem. Podobal se škrábanici, podivným čarám s kudrlinkami. Nikde nic podobného neviděl. Mnoho tatérů si své výtvory fotograficky dokumentovalo. Většina z nich vypadala jako členové motorkářského klubu. Nikde však neuspěl.

Mezi jednotlivými obchůzkami seděl doma a pátral na internetu. Vyhledával si slova z básně, snažil se o různé slovní kombinace, ale bez výsledku. Když si procházel vytištěný seznam potřetí, upřel oči na tetovací salon jménem Personal art tatoo studio. Zvláštní na něm bylo pouze to, že se nacházel v Askimu.

Byl to výstřel naslepo. Ale mrtvolu Johnnyho Farema našli přece tam – v Askimu. Mohl by to zkusit i tam, stejně jako jinde.

*

Nachystal se, sebral klíčky od auta a sjel výtahem dolů. Vyšel na ulici a nadechl se těžkého a vlhkého vzduchu. Počasí se opět mírně zlepšilo. Nad městem se usadily mraky. Nepršelo, ale vzduch se skládal z mlžného oparu, šedé matérie vlhkosti, maličkých vodních kapek, které se vznášely v mlze a pomalu, pomalu klesaly k zemi.

Když se posadil do auta, vyrazil špatně a ocitl se ve směru do centra namísto ke Ski. Proto sjel k Simensbraten, pak nahoru po Varveien, přes přechodový oblouk a doprava dolů po Ekebergveien. Přibrzdil před vjezdem do bytového komplexu, ve kterém bydlela Elisabeth. Jedna myšlenka ho málem přiměla, aby zastavil. Ty nejsi mrtvá. Odmítám tomu uvěřit. Ten pocit byl ubohý, ale silný. Byl si jistý, že ona je tam uvnitř, v bytě. Zajel na parkoviště, zastavil, vystoupil, seběhl schody do bytu Elisabeth a Johnnyho Faremových. Dveře nebyly zaplombované. Zůstal stát a lapal po dechu. Zazvonil. Žádný zvuk. Znovu zazvonil, poslouchal, zaklepal. V bytě bylo mrtvo.

Ale ze sousedního bytu se ozýval zvuk. Otočil se k vedlejším dveřím. Zvuk za sousedovými dveřmi utichl. Šel ke dveřím a zazvonil. Za nimi to slabě zašramotilo. Kukátkem prošel stín. Ještě uběhlo několik vteřin, než zachrastil řetěz a dveře se otevřely.

„Dobrý den,“ pozdravil Frank Frolich.

Stařík na něho zíral. Chvěly se mu rty, tvář zkřivenou do šklebu, udivené mžourání.

„Potkali jsme se před několika dny, ptal jsem se vás na Elisabeth Faremovou, říkal jste, že si sbalila batoh a odcestovala. Potom jste mým kolegům od policie o tom našem hovoru pověděl, pamatujete si mě?“

Muž přikývl.

„Zajímala by mě jedna věc,“ začal Frank Frolich, „protože vy tady bydlíte déle než sourozenci Faremovi, že?“

Muž znovu přikývl.

„Víte, jak dlouho tady bydleli spolu, nebo se oba nastěhovali zároveň?“

„Proč…“ Muž musel zakašlat, aby ho nezradil hlas, „proč jste se mě na to přišel vyptávat?“

Franken se krátce zamyslel. Nakonec řekl: „Z osobních důvodů.“

Muž se na něho dlouho šklebil. Nakonec to však vypadalo, že odpověď přijal. Franken každopádně nevyčetl z jeho pohledu žádnou skepsi, když dostal odpověď: „Ona se sem nastěhovala první. Její bratr až za několik let.“

„Nepamatujete si, v kterém roce se sem přistěhovala?“

Muž zakroutil hlavou.

„Zkuste to.“

„To už bude asi takových deset let, určitě.“

„A bydlela od začátku sama?“

Muž zakroutil hlavou. „Byli tu mužští, zvlášť jeden, než se sem přistěhoval její bratr.“

„Mužští?“

„Jistěže, je přece pěkná dívka a byli tu muži, víte, ale byl jeden takový, se kterým to táhla docela dlouho. Nemyslím si, že tu měl trvalé bydliště, zdržoval se tady pouze určitou dobu. Pamatuji si to, protože jsem byl lehce skeptický. Víte, byl to jeden z těch našich nových krajanů. Zmizel, bohudíky, nejprve jsme si mysleli, že ho nahradil Johnny, jenže Johnny byl přece její bratr.“

„Jeden z našich nových krajanů?“

„Ano, ne zrovna černoch, spíš nějaký Turek nebo Slovan. Taková ta trochu kulatá lebka a protáhlý nos. Ale nevzpomínám si, jak se jmenoval, bylo to nějak na I… nebo to bylo A… Ika? Aka? Ne.“ Zakroutil hlavou. „Čas běží, člověk stárne.“

Informace byla nepodstatná. Frank Frolich byl už zase policista. A teď měl před sebou práci. Elisabeth Faremová, bývalý milenec, dlouhé kosti. Žádné rezonování v hlavě, žádná horečka, ani rušivé představy, ani praskání plamenů. Štípl se do ruky a ucítil bolest.

Bylo stále časné dopoledne, když pokračoval po Mosseveien k zátoce Fiskvollbukta a Mastemyr. Cesta do Askimu trvala tři čtvrtě hodiny. Jel vstříc dopravní špičce a zimnímu pozdnímu svítání. Přejel Fossumský most a projel kolem výstavby nové dálnice. Jakmile odbočil na kruhovém objezdu na Europaveien k nádraží a dál do centra Askimu, zamířil rovnou do tetovacího studia. Jeho prostory sousedily s přilehlým kadeřnictvím Lilleng ve žlutém osamělém domě vedle železniční závory, která rozdělovala to malé město na dvě části. Na protější straně vlakových kolejí se nacházelo občerstvení, které se podobalo červeně natřené vojenské ubikaci, stojící čelně do místní pěší zóny.

Tetovací studio ještě neotevřelo. Frank Frolich se rozhodl, že se projde po městě. Procházel pěší zónou a zabočil doprava podél větrné cesty, která v dáli končila křižovatkou se semafory. Krajině dominovaly obrovské čtyřhranné budovy. Toto místo se podobalo jakémukoliv jinému centru – rovinatá země přerušovaná kasárenskou architekturou a cedulemi s nabídkou jídla. Ale o kus dál bylo možno zahlédnout větší ambice: akvapark a továrnu ze starých časů – továrnu Viking, která byla typicky předělaná na nákupní středisko.

Když Frank Frolich o deset minut později kráčel cestou zpátky přes koleje, ozval se v zatáčce u železniční stanice známý hřmot harleye.

Tatér byl lehce zakulacený žoviální chlapík s dlouhými vlnitými vlasy. Franken mu ukázal snímek Elisabeth Faremové, bez výsledku. Potom mu předložil knižní záložku s Elisabethiným tetováním. To ten chlapík poznal.

2

Franken zaujal vodorovnou polohu na pohovce a opět civěl do stropu – na černou skvrnu vedle lampy. Mohla to být moucha. Ale ani se nepohnula. Bylo to něco jiného. Přinejmenším milionkrát odtud koukal do stropu, viděl tu šmouhu a přemítal: možná je to moucha. Ani teď se však neobtěžoval vstát, aby zjistil, co to vlastně je.

Ležel na zádech a sám pro sebe si přemýšlel: Víš, že se nechala tetovat před čtyřmi až pěti lety v Askimu. Nevíš, co to tetování symbolizuje nebo proč si ho nechala udělat. Muž, který jí do kůže vpichoval barvivo, dostal předlohu a netušil, co představovala. Proto byl i on docela mimo, vlastně. Muž si ten obrazec pamatoval, její tvář však ne.

Franken si uvědomil, že tápe v rohu puzzle, ve kterém do sebe žádný dílek nezapadá. Musel do jiného rohu. Jenže do kterého?

A co ty elementy, které všechno odstartovaly: tu jedinou noc. Vražda v Loenga. Zatýkání na základě tipu.

Otázka: Kdo s tím tipem přišel?

Odpověď: Merethe Sandmová.

Otázka: Proč?

Odpověď: Ani potuchy. Záhada. Třeba se tak stalo proto, že Merethe Sandmová nejprve chodila s Elisabethiným bratrem a potom byl jejím partnerem Vidar Ballo. Možná tedy ve skupině existoval nějaký neznámý faktor, nějaká vnitřní hnací síla, která stála v pozadí těchto dvou událostí: Merethe Sandmová, která jde od jednoho muže k druhému a kontaktuje policii, když ti tři spáchají vraždu. Ale když už dává policii tip: proč uvádí pouze tři jména, a ne všechna čtyři?

Pouze jediný člověk na to mohl odpovědět: Merethe Sandmová.

A Merethe Sandmová pracovala jako servírka.

Frank Frolich ležel na pohovce, pozoroval tu černou skvrnu vedle lampy na stropě a rozhodl se, že vyrazí do města.

Našel si košili a kravatu. Když z obleku sfoukl prach, uvědomil si, že ho měl dát už dávno vyčistit. Nechal ho viset ve skříni a našel si místo něho tmavé lněné kalhoty a odpovídající sako. Postavil se před zrcadlo a zjistil, že by mu sedlo, kdyby si do vlasů vetřel trochu gelu.

Zamířil k jedinému taxíku, který stál na zastávce Ryen. Chlápek seděl s novinami VG v klíně a trhl sebou, když Franken otevřel dveře.

Požádal muže, aby zajel do centra. Vystoupil před budovou Bliss, která se dala rozpoznat podle blikajícího růžového neonového světla na zdi. Na noční život bylo ve všední den příliš brzy. Vyhazovač ještě nezaujal své místo. Kromě něho samotného byl v lokále pouze jediný host. Host se pokoušel konverzovat s obsluhující ženou. Byla přehnaně opálená ze solária a vlasy měla spletené do afrocopánků. Na sobě měla zelenou minisukni, červené síťované punčochy a jinak nic. Táhlo jí na třicítku a pod prsy měla sympaticky zaoblené břicho.

Frolich usedl ke stolu v rohu. Plakát oznamoval, že show začíná ve 21 hodin. Text doprovázel typický obrázek striptérky na tyči v obtížné poloze.

Žena v síťovaných punčochách přišla ke stolu a zeptala se, co si dá. Její bradavky měly stejnou barvu jako čokoládový krém. Frank Frolich nevěděl, kam s očima.

Podnapilý muž u baru se díval úkosem, očividně se mu nelíbilo, že má konkurenta ohledně ženiny pozornosti.

Franken se rozhodl, že se zaměří na její oči, v pokožce ze solária zářily jako stopovka. Požádal o půllitr a zeptal se, jestli by mohl hovořit s Merethe.

„Merethe a jak dál?“

„Sandmová.“

„Skončila tady.“

Franken se rozhodl dostat z ní co nejvíc. „Skončila?“

„Ano. Vlastně je to praštěný. Přišla si tu na pěkné peníze.“

„Kde teď pracuje?“

„V Řecku, myslím, v nějakém klubu v Athénách nebo tam někde. Získala dobrou práci. Trochu jsem jí to záviděla, pracovat v Řecku, že? Tam dole mají i teď větší teplo, než bývá u nás v létě.“

„Ježkovy voči!“ Franken ucítil, že už se vžil do role. „Mnohé bych pochopil, kdyby se mi zmínila, že se chystá do Řecka za prací… Je to dlouho, co odcestovala?“

„Zhruba týden, počkejte, dojdu pro to pivo.“

Přešla místnost jako baletka a prsa jí tančila, když se otočila pro sklenici, aby načepovala pivo. Muž u baru měl velké problémy udržet se na stoličce.

Připomíná mě samotného, napadlo Frankena rozmrzele.

„Znáte Merethe dobře?“ vyzvídala žena, když přinesla pivo.

„Ne, jsem kamarád Vidara, Vidara Balla.“

„Chudák Merethe, je mi toho děvčete tak líto.“

„A taky se znám se sestrou Johnnyho,“ dodal Franken. „Elisabeth Faremovou.“

Muž u baru cosi pokřikoval.

Žena otočila hlavu a houkla na něho. Frankovi pak pošeptala: „Je tak únavný.“

„Jistě, chodil jsem s Elisabeth krátce, bylo to potom, co se tahala s tím… sakra, jak se jen jmenoval… ten Íránec nebo Maročan nebo odkud byl…“

„Ilijaz?“

„Ano, Ilijaz se jmenoval.“

„Myslím, že je Chorvat.“

„Určitě.“

Muž u baru znovu zařval.

„Ale ano!“ Žena se vrátila k baru a načepovala mu půllitr, který převzal třesoucíma se rukama.

Brzy se vrátila. „Je příjemné vidět tu občas nějaké nové hosty,“ řekla. „Zajímá vás show?“

„No, ne, vlastně jsem potřeboval mluvit s Merethe.“

„Vystupuju v jedenáct. Sejde se tady pak trochu víc lidí. Bude se tu konat rozlučka se svobodou a tak. Prostě frmol. Ale můžete i tak přijít a říct, jak se vám to líbilo.“

Franken se přistihl, že si prohlíží tvrdé linie kolem její brady, první známky zhýralého obličeje, se záblesky oceli hluboko v pronikavých očích.

„Nevíte, kam se Ilijaz poděl?“ zeptal se a v mžiku pochopil, že šlápl vedle. Vyslala k němu jiný, zvláštní pohled. Všechny ty jizvy a zarostlé stezky, které v její tváři vysledoval, vystouply, jako když se na podzim vykresluje krajina pod mizícím ranním mlžným oparem. Mohl za to, že se stáhla. Ticho mezi nimi bylo tíživé a zvláštní. Vrátila se zpátky k pultu a zůstala tam.

Na jakou nášlapnou minu jsem stoupl? podivil se a dopil pivo.

Už se ke stolu víckrát nevrátila.

Když došel k pokladně, nechal na pultu stokorunovou bankovku a řekl, že zbytek si může nechat. Dívala se jinam.

*

Když seděl v metru, zavolal Yttergjerdemu a zeptal se ho, jestli nezná nějakého zločince jménem Ilijaz. Navrhl několik alternativních možností hláskování. Yttergjerde slíbil, že to prověří.

Yttergjerde nezavolal nazpátek.

Frank si to zjistil sám.

Když byly tři hodiny v noci. Probudil se s trhnutím. Zdálo se mu o Ilijazovi.

3

Druhý den ráno pospíchal na policejní ředitelství. Na chodbě potkal Lenu Stigersandovou. Zakroutila hlavou, shovívavě, ale také ho objala. „No ne, kdo to přišel… ráda tě zase vidím.“

„Klídek,“ vykoktal Frank Frolich a cítil, jak mu po celém těle vyrazil pot. „Jenom si vyzvednu pár věcí, než mi začne další týden dovolené.“

Odemknul si pracovnu a zavřel za sebou dveře. Naštěstí. Gunnarstranda neseděl na svém místě. Nikdo tady nebyl. Nebyl připravený se s někým potkat. Bohatě už mu stačilo, že prohodil dvě slova s Lenou Stigersandovou. Zatřásl hlavou jako vyčerpaný boxer a šel ke stolu s počítačem. Přihlásil se a vyhledal svůj protokol ohledně vloupání do domu Ingeho Narvesena na Ulvoya 4. listopadu 1998. Potom se zabýval protokolem z policejního okrsku Barum ohledně střelby na Snaroyveien několik dnů nato.

V momentě, kdy měl papíry vytištěné a sepnul si je k sobě, objevil se ve dveřích Gunnarstranda. Ten starší policista nehnul ani brvou, jen sundal kabát a pověsil ho.

„Konec dovolené?“ zeptal se krátce.

Frank Frolich zakroutil hlavou.

„Nebylo by bývalo praktičtější najít mrtvolu Reidun Vestliové jako policista, a ne jako turista? Trochu jsem o tom přemýšlel,“ pokračoval Gunnarstranda nepřítomně, „mluvil jsem s ní o té vyhořelé chatě, kterou vlastnila, a jen co odejdu, sní fůru tabletek a usne. Šílený.“

„Ztráta chaty asi nebyla to hlavní, proč to tak vygradovalo.“

„Máš na mysli ty ostatky?“

Frank Frolich přikývl. Cítil, jak mu po čele stéká pot. Bylo nepříjemné mluvit o Elisabeth jako o ostatcích.

„Musela si toho děvčete vážit,“ řekl Gunnarstranda.

Znovu přikývl.

„Co to tam máš?“ zeptal se Gunnarstranda a kývl k papírům, které měl Frank Frolich zasunuté pod paží.

„Jeden šest let starý případ. Vražda na Snaroya.“

Gunnarstranda se zamyslel. „Folkenborg,“ zamumlal. „To on pracoval na benzínce?“

„Vlastnil ji a provozoval.“

„Byl rukojmím, je to tak?“

„Ne. Mělo to být zcela běžné zatýkání. Folkenborga zastřelil chlap, kterého jsme měli zatknout. Byl jsem tam s hochy ze Sandviky, abychom toho týpka zadrželi. Pracoval na čerpací stanici v Blommenholmu. Zabýval jsem se případem vloupání do vily na Ulvoya. Když jsme tam dorazili, stál za pultem, ale z kapsy vytasil revolver.“ Frolich nakoukl do protokolu. „Colt Python, krátká hlaveň. S tím mával a proběhl mycí linkou do haly s montážní rampou, pod kterou se Folkenborg chystal vyměnit olej u auta. Nikdo z nás se na to nedíval jako na náročný zásah. Ani jeden jsme neměli zbraň. Nezbývalo nám než jen přihlížet, jak ten chlap běží s bouchačkou v ruce. Tak jsme se všichni stáhli. Ke smůle všech se Folkenborg pustil do akce. Asi si myslel, že toho chlapíka zná a má to pod kontrolou. Ozval se výstřel. Folkenborg dostal zásah do hrudi. Načež ten chlap zpanikařil, odhodil revolver a rozběhl se – rovnou nám do náručí.“

Gunnarstranda se pohroužil do myšlenek.

„Muž, který střílel, se jmenoval Ilijaz Zupac.“

„Přistěhovalec?“

„Druhá generace. Matka a otec z Balkánu. Oba zemřeli. Zupac je norským státním příslušníkem.“

„Proč se v tom teď šťouráš?“

Frank Frolich zastrčil papíry do tašky a řekl: „Tenkrát měl být Zupac zatčen, protože stál za vloupáním a krádeží na Ulvoya. Jednomu boháči jménem Inge Narvesen byl ze skříně v ložnici odcizen trezor, ve kterém leželo půl milionu korun. Ilijaze Zupace viděl jeden ze sousedů. Zlodějů bylo víc, ale Zupac byl poznán podle vzhledu.“

„No dobře,“ řekl Gunnarstranda netrpělivě. „Ale proč s tím případem blbneš teď?“

„Byl odsouzen za brutální loupež a úmyslné zabití. Ačkoliv neloupil sám, nikdo další nebyl obviněn. Zupac mlčel jako zarytý. Zajímají mě svědci a vyšetřování jako takové.“

„Proč?“ vyštěkl Gunnarstranda podrážděně.

Frank Frolich zaváhal.

Gunnarstrandovi se nad očima jasně rýsovaly hlubší známky podráždění.

„Ilijaz Zupac byl v době obvinění a odsouzení partnerem Elisabeth Faremové,“ dodal Frolich rychle.

Dívali se na sebe. Gunnarstranda rukou šmátral po cigaretách.

Frank Frolich se ušklíbl: „Myslím, že se mi v tobě podařilo vzbudit zvědavost,“ zamumlal.

„Přemýšlím nad něčím, čím jsem se dlouho zaobíral,“ vyslovil Gunnarstranda pomalu.

„Copak?“

„Vztah mezi tebou a tou dívkou byl vykonstruovaný.“

Stáli v tichosti. Frank Frolich mlčení přerušil: „Pokud máš pravdu, tak nechápu, jakou to má logiku.“

„Ale i přesto, že nerozumíš, jakou to má logiku, jdeš po té linii – Ilijaz Zupac?“

„Samozřejmě.“

„Proč?“

„Vražda hlídače. Myslím, že tahle stopa eliminuje malý problém.“

„Jaký problém?“

„Čtvrtý lupič. Ilijaz neodnesl Narvesenův trezor sám. Ilijaz byl přítelem Elisabeth – sestry Johnnyho Farema. Vsadil bych stovku na to, že jeden z těch dalších, co se na tom podíleli, byl Johnny Faremo. Pokud je to tak, Faremo jednou nebo vícekrát pracoval s někým jiným než s Ballem a Rognstadem. Pak už to není žádná záhada, že v tu noc, kdy byl hlídač zavražděn, byli na přístavní hrázi čtyři. Máme tady nějakého čtvrtého muže, který se podílel na vraždě Hagy, jenže netušíme, kdo to je.“

„Pokud nastoupíš zpět do práce, je možné, že na tebe bude čekat jeden případ,“ řekl Gunnarstranda zamyšleně.

„Nemyslím si to. Budu pořád postaven mimo službu, dokud stopa povede přes Elisabeth Faremovou.“

„Musíš si dát od toho případu odjezd, dokud čerpáš náhradní volno.“

„Od té doby, co jsem si vzal volno, nedělám nic jiného.“

Znovu stáli mlčky. Měli vzájemně jeden druhého dobře přečteného a ani jednomu se nechtělo vracet se k něčemu, co bylo zřejmé. Frank Frolich porušil všechna pravidla a pokračoval v tom dál bez ohledu na to, jaké úsilí musel ten druhý vynaložit, aby ho zastavil.

„Auto se našlo,“ řekl Gunnarstranda náhle.

„Jaké auto?“

„Saab Johnnyho Farema, to, o kterém si myslíme, že bylo viděno v blízkosti Glommy v den, kdy byl propuštěn z vazby.“

„Kde bylo?“

„Auto bylo odstaveno na opuštěné cestě pro tahání dřeva v blízkosti Sollihogda – sto kilometrů od Askimu. Jeden sedlák, který po té cestě jezdí každý den traktorem, se nakonec tak naštval, že zavolal.“

„Už bylo ohledáno?“

„Kriminálka na tom ještě pracuje. Ale ty by ses měl vystříhat všech hloupostí,“ upozornil ho Gunnarstranda, „a průběžně mě informovat.“

Frolich pomalu přikývl. Smotal papíry a vyšel ven.

*

Gunnarstranda počkal, až se za Frolichem zavřou dveře, načež sebou mrskl a popadl telefon.

Zavolal vyšetřovateli finanční kriminality, kterého znal nejlépe: „Chytrolínovi“ Sorliemu. Než však Sorlie stačil telefon zvednout, přepadl Gunnarstrandu jeden z jeho nezřízených záchvatů kašle.

„To jsi ty?“ zeptal se ho Sorlie. „Jsi v pořádku, Gunnarstrando?“

Gunnarstranda přikývl a zalapal po dechu. „To jsou jen ty prohnilé plíce.“

„Možná bys měl přestat kouřit.“

„Možná by ovce měly přestat bečet,“ navrhl Gunnarstranda zadýchaně a znovu narovnal záda. „Chci se tě na něco zeptat.“

„Sem s tím.“

„Inge Narvesen, říká ti to jméno něco?“

„Podnikatel.“

„Nic víc?“

„Vím, že se zajímá o umění.“

„Jaké umění?“

„Obrazy, umění je taky něco, do čeho vrazil spoustu peněz. Jeho sbírka je zřejmě něco a la Stenersenova, když byl na vrcholu, pouze s tím rozdílem, že Narvesen se méně zaměřuje na modernu.“

„Ale z čeho žije?“

„Je obchodník. Nakupuje a prodává na burze.“

„Nakupuje a prodává?“

„A má zatraceně hodně peněz,“ zdůraznil Sorlie. „Dost investuje taky do majetku. Naposledy jsem slyšel, že skoupil rozsáhlé oblasti, které daly do prodeje Norské lesy. Myslím si, že tam plánuje na mnoha vodních tocích postavit minielektrárny, teď to je přece tak oblíbené, co jsou ceny za elektřinu vysoké a úřady více či méně kašlou na otázky životního prostředí.“

„Ale nic nezákonného?“

„O tom pochybuju. Je čestný muž. Nikdy jsem neslyšel, že by šel do něčeho nevýhodného. I na burze má dobrou pověst.“

„Žádné slabiny, nikdy neosahával malé chlapce, neodhaloval se před skautkami…“

„Inge Narvesen kape božskou. Věř mi.“

„V tom případě je to nezvyklý člověk.“

„Pokud jsou tu nějaké nesrovnalosti, má to spíš něco společného s penězi. Ale nic jsem neslyšel.“

„Jo jo,“ řekl Gunnarstranda nespokojeně. „Tak zatím.“

*

Když Frank Frolich zašel do vchodových dveří, kráčel přímo ke své poštovní schránce. Ta byla tak plná, že se zámkem dalo sotva otočit. Když otevřel dvířka, vysypal se stoh faktur. Na kamennou podlahu vyklouzl dopis. Na obálce bylo pěkným kudrlinkovým písmem napsáno jeho jméno a adresa. Žádný odesílatel.

Ve výtahu dokázal přemoct zvědavost, ale přendával si dopis netrpělivě v rukách. Mohl by být od Elisabeth? Zavřel oči, nedokázal myslet jasně. Dlouhé kosti. Plameny.

Zpotil se, otevřel dveře, když výtah zastavil. Strčil dopis do pusy, aby si uvolnil ruku k odemknutí vstupních dveří. Jakmile byl vevnitř, roztrhal obálku a četl:

To nejtěžší na dopisech bývá oslovení, říkávala Elisabeth. Vždycky důkladně a dlouho zvažovala, než vymyslela, jak to udělá, jestli napíše Ahoj nebo Milý nebo možná oslovení vynechá. Domnívala se, že první slova dopisu vlastně vypovídají tolik co dopis samotný, protože tohle slovo vyjadřuje citový vztah, jak pisatel dopisu komunikuje s jeho příjemcem. Pro mě bylo vždycky uklidňující číst její dopisy, vždycky začínaly oslovením Milá Reidun. Takto mě uměla dostatečně uklidnit, takže jsem dokázala přijmout poselství – přestože obsah sdělení mohl být velmi obtížně stravitelný. Právě formou dopisu mi o vás poprvé pověděla. Ale nebudu teď sentimentální a ujišťuji Vás, že všechny dopisy od Elisabeth určené mně jsem spálila. Jak vidíte, rozhodla jsem se tentokrát oslovení vypustit. Je to tak správné. Ještě jsem nezačala polykat prášky. Nejprve chci tento dopis odeslat. Nevím, kdo mě najde, a ani mě to nezajímá. Píši však tento dopis Vám, protože jsem pochopila, že Vás ženou ty samé pocity, s nimiž jsem se potýkala i já. Proto mám maličkou naději, že mě dostatečně pochopíte, abyste splnil jedno poslední přání. Nevím, jestli Elisabeth dokáže čelit těmto příšerným lidem. Doufám, že ano, ale nedělám si žádné iluze. Ani jsem si je nedělala, když přišli. Elisabeth mě před nimi varovala a já se sebejistotou sobě vlastní jsem na to kašlala a myslela si, že se jim dokážu postavit. Ale vždycky jsem cítila strach z bolesti. Proto jsem to nedokázala. Třebaže jsem věděla, že prozradit její úkryt by byl začátek toho, co teď dělám, stejně jsem to nedokázala. Byla jsem to tedy já, kdo jim pověděl, kde se ukrývá. Jsem to já, kdo je zodpovědný za to, co ji potkalo. Takto byl můj osud zpečetěn. Doufám, že se drží, ale nedělám si iluze a ani nemám odvahu čekat na odpověď. Pokud tato noční můra skončí pro Elisabeth dobře, vyřiďte jí ode mě: Drahá milovaná, odpusť mi, snažila jsem se, opravdu jsem se snažila.

Reidun

Frank Frolich se sesunul na židli. Bylo obtížné utřídit si pocity. Než začal dopis číst, myslel si, že je od Elisabeth. Ale slyšet v hlavě hlas Reidun Vestliové byl šok. Odpusť mi, tito příšerní lidé, jedno poslední přání, pomyslel si a posadil se. Přečetl si dopis ještě jednou.

*

Trhl sebou, když zazvonil telefon. Strhl sluchátko.

„Mluvil jsem krátce se Sorliem z Útvaru pro odhalování korupce a finanční kriminality o tom boháči, kterého Zupac oloupil, o tom Narvesenovi,“ řekl Gunnarstranda.

Teď volá nějak často. „Ach ano? Přišel Sorlie s něčím?“

„Jako obvykle nic, kromě toho, že je Narvesen zazobaný. Obchoduje na burze, je vlastníkem četných uměleckých děl a rozsáhlých lesů v Hedmarku.“

„To jsem věděl.“

Gunnarstranda zakašlal. „Ale právě teď mi Sorlie volal znovu, asi měl toho jména plnou hlavu potom, co zavěsil, protože na jednom seznamu z bank, které Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality dostává v souvislosti s výběrem větších obnosů, se objevilo jméno Ingeho Narvesena. A sice v Nordea.“

„Větší výběr?“

„Pět milionů.“

„Proč takové hlášení dostává Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality?“

„Čistá rutina, zákonodárství je takové. Banky jsou povinny hlásit větší transakce, výběr hotovosti a tak, aby bylo zachyceno případné praní špinavých peněz.“

„Vysvětlil Narvesen, na co těch pět milionů potřebuje?“

„Myslím, že se na ten případ ještě nestačil nikdo podívat. Co mě však vede k různým domněnkám, je, že se ten výběr uskutečnil v jeden zvláštní den.“

„V jaký?“

„Tentýž den, kdy Johnnyho Farema propustili z vazby a jeho sestra vzala roha.“

Franken civěl z okna na auto, kterému chybělo jen pár milimetrů ke střetu s jiným autem – na kruhovém objezdu několik metrů pod ním. „Co myslíš?“ zeptal se. „Ty by ses se mnou o tom nebavil, kdybys neměl nějakou teorii.“

„Nemusí to mít vůbec žádnou souvislost. Ale víš, jak to se mnou a takzvanými náhodami je.“

„Gunnarstrandův teorém náhodnosti,“ utrousil Franken s lehkým úsměvem. „Neexistují žádné náhody. Slovo ‚náhoda‘ je konstrukce, která nahrazuje a zastírá logické vysvětlení události.“

„Ty teda válíš, Frolichu, až umřu, můžeš mi napsat nekrolog. Ale pokud je moje teorie správná, Narvesen si z nějakého důvodu vybral peníze a v takovém případě mě napadá vydírání.“

„Proč zrovna to?“

„Narvesen byl kdysi dávno vystaven vydírání.“

„Cože?“

„Trochu jsem v archivu zapátral po jeho jménu. Ta událost je z roku 1991. Okružní plavba. Narvesen byl hlavním akcionářem jedné rejdařské společnosti, která se plaví s americkými turisty v Karibiku. Bylo to krátce po požáru na Scandinavian Star. Všichni mluvili o bezpečnosti a smrtelných nástrahách v podobě člunů pro pasažéry. Narvesena se někdo pokoušel vydírat o deset milionů. Pokud by nezaplatil, unikly by informace o nedostatečné bezpečnosti na výletních lodích. Vyděračem byl bývalý norský kapitán jedné z lodí. Muž dostal padáka kvůli opilosti a pravděpodobně se mstil.“

„Co bylo dál?“

„Dopadli ho. Dostal tři roky.“

Ta dvě auta dole na kruhovém objezdu vytvořila v dopravním proudu zácpu. Někdo zatroubil. Pak se auta znovu rozjela. Něčí ruka zahrozila z okénka, obě auta se ztratila v koloně.

Franken dedukoval: „Protože ten chlap byl dopaden, musel jít tenkrát Narvesen na policii pro pomoc. Teď to neudělal.“

„To je jasné. Ale proč si jinak někdo jde vybrat z banky pět milionů?“

„Co já vím. Ale jestli je Narvesen na burze takový kabrňák, jak říkáš, byl by jistě mnohem sofistikovanější, kdyby se jednalo o praní špinavých peněz. V takovém případě by použil klientský účet nějakého důvěryhodného advokáta nebo tak něco. Čistý výběr hotovosti svědčí buď o poctivých úmyslech, nebo o velkém spěchu.“

„Spěch je slovo, které se mi líbí,“ okomentoval to Gunnarstranda, „zvláště při pomyšlení na to, který den si ty peníze vybral.“

„Co na to Sorlie?“

„Sorlie se domnívá, že Narvesen je čistý a bezúhonný jako nemluvně. A taky tomu věří. Ovšem já nikoho takového neznám. Myslím, že všechno je přece možné. Třeba Narvesen pózoval v tangách s jablkem v puse a někdo ten výstup vyfotil?“

„Něco takového už dneska nikoho nešokuje.“

„Možná má rád chlapečky a nachytal ho manželčin soukromý detektiv?“

„Tenkrát byl svobodný,“ řekl Franken. „A pochybuju, že má zájem o něco jiného než o ženy. Ale tak či onak, ať už se oženil nebo ne – třináct z tuctu nezadaných vtěrek, které usilují o to, aby byly na záběrech v novinách Dagens Naringsliv, tráví volný čas kurvením se a popíjením šampaňského o přestávkách. Ne, sex je příliš staromódní, spíš bych to tipoval na nějaké čachry v rámci byznysu.“

„Problém je,“ řekl Gunnarstranda, „že Narvesen platí za poctivce – vzor mnohých, jak bylo řečeno, dokonce i na burze.“

„Na osloské burze nemůže být řeč o nějaké poctivosti, to by měl prvořadě Sorlie vědět.“

„Ano, jenže my se bavíme o takovém spektru poctivosti, které vymezuje zákon. Inge Narvesen se nepřetržitě pohybuje v rámci vyhrazených mantinelů. Tudíž zbývá málo možností, co se týče vysvětlení výběru těch peněz.“

„Co únos?“ navrhl Frolich.

„Nemá děti ani vzácné dostihové koně nebo oceněné lovecké psy. Nicméně vsadím se, že Sorlie vyrukuje s formálním dotazem, takže uvidíme, s jakou odpovědí Narvesen přijde.“

*

Potom, co Frank Frolich zavěsil, zíral před sebe. Myslel na Narvesena, postupy, Sorlieho a formální dotazy. Tik tak, pomyslel si podrážděně, čas běží. A všechno se pomalu vleče. Nic se neděje. Podíval se na hodiny na zdi. Blížila se jedna hodina. Čili čas na oběd pro ty, kteří byli v práci. Jedna z věcí, která mu utkvěla v paměti z humbuku kolem vloupání u Narvesena v roce 1998, byl téměř surrealistický rozhovor během oběda u jeho stálého stolu v Theatercaféen.

Oběd. Theatercaféen. Čas.

Byl by to výstřel do prázdna. Ale mohl udělat něco jiného?

Franken jel metrem na stanici Národní divadlo. Odtamtud kráčel rychle po Stortingsgata a se skloněnou hlavou prošel kolem výkladních oken Theatercaféen, za nimiž obědvali hosté – zaujati sami sebou a ostatními. Když míjel roh Klingenberggaten, nakoukl dovnitř a zhodnotil, že Inge Narvesen sedí na svém stálém místě – sám, stejně jako dřív. Popíjel kávu – bude tedy za chvíli odcházet.

Franken se znovu podíval na hodinky. Blížilo se tři čtvrtě na dvě. Obešel blok a stoupl si do hloučku lidí čekajících na tramvaj před Národním divadlem, čelem k hotelu Continental a výkladním oknům Theatercaféen. Ve vzduchu byl sníh. Maličké suché sněhové vločky poletující ve větru a usedající jako částečky prachu na ramena a rukávy lidí. Přes výkladní okna na protější straně ulice zahlédl Narvesenovu hnědou patku. S úderem druhé hodiny se muž zvedl a vtipkoval se servírkou, která sklízela stůl. Dobří kámoši, štědrý zpropitný. Frank Frolich vyčkal, dokud Narvesen nezajde do chodby a šatny. Potom se odtrhl od stěny a přecházel Stortingsgata. Když na sebe Narvesen natahoval zimní bundu a vycházel vstupními dveřmi, došlápl Frolich jednou nohou na chodník.

Podivil se: „No né! Dobrý den! Dlouho jsme se neviděli!“ Uchopil Narvesenovu ruku, kterou mu automaticky podával.

„My se známe?“ Z celé jeho bytosti vyzařovala zmatenost. V zimní bundě, nachýlený dopředu a s rukavicemi složenými v levé ruce ten muž připomínal starou fotografii Johna F. Kennedyho. V uchu mu přistálo zrníčko sněhu.

„Jsem policista, potkali jsme se před několika lety po vloupačce, kdy vám někdo doma odcizil trezor.“

Zmatenost v Narvesenově tváři vystřídalo podráždění. „Peníze, které se už nikdy nenašly?“

„Půl milionu je úplné nic,“ utrousil Frolich s úsměvem, „v porovnání s celými pěti miliony v hotovosti.“

Narvesenovi se zúžily zorničky. Mlčel.

„Nordea před necelým týdnem zaregistrovala výběr na vaše jméno ve výši pěti milionů korun v malých bankovkách.“

„A týká se vás to snad nějak?“

„Mě nejspíš ne, ale Útvaru pro odhalování korupce a finanční kriminality rozhodně.“

Inge Narvesen na něho zamyšleně hleděl. Rukavice, které držel smotané v jedné ruce, si přendal do druhé. Pak si jimi začal oprašovat jednotlivá zrnka sněhu na ramenou.

„Tak vy jste policista,“ řekl, „jaké je vaše jméno?“

„Frolich.“

„Ale ovšem, už si vzpomínám. Tenkrát jste vypadal jinak.“

„Měl jsem vous.“

„Přesně tak, už se rozpomínám. No, pak je vám asi známo, že jsem bohatý člověk.“

Frolich přikývl a hlavou mu blesklo: Potká se znovu s policajtem, který vyšetřoval ztrátu půl milionu, a zareaguje na to: „Ale ovšem, už se rozpomínám.“

Inge Narvesen se dal do kroku. Kráčeli vedle sebe po chodníku. Narvesen řekl: „Když nadhodím nějakou částku – dejme tomu jeden milion osm set tisíc. Říká vám to něco?“

„Přiměřeně mastný byt na některém ze sídlišť – například tam, kde sám bydlím.“

„Když řeknu osm miliard korun, co vás napadne?“

„Tak to už je horší, aby si to člověk reálně představil.“

Narvesen alias Kennedy vrhl na Frolicha pohled a křivě se pousmál. Zabočili do ulice Roalda Amundsena směrem na Klingenbergovu a ulici Haakona VII. „Totéž se týká mě samotného,“ řekl Narvesen. „Přesně před čtrnácti hodinami stoupla hodnota jednoho z mých malých portfolií se stopadesáti miliony korun. Zítra touto dobou bude to samé portfolio mít o tři sta milionů korun vyšší hodnotu. Sám na tom nemám podíl, jde o celkový souhrn faktorů, současné nízké úroky, mé vlastní dlouhodobé investice, rozšiřování portfolia a zvláště to, jaká je na trhu obecná ekonomika. A není to poprvé, co se něco takového děje. Zažil jsem už spoustu podobných zdánlivě zaručených cest k úspěchu – na akciovém trhu je to jako na horské dráze. Ale vždycky jsem se dostal z následných krizí oběma nohama a s dobrým základem pro další podnikání. A v této souvislosti vám poodhalím jedno malé tajemství.“ Narvesen se zastavil. Došli na roh ulic Klingenbergovy a Haakona VII.

„Tak prozraďte,“ naléhal Franken netrpělivě.

„Dobrou medicínou proti věčnému optimismu na burze je občasná návštěva banky. V ní si vyberu určitý obnos peněz. Všechny ty bankovky nacpu do igelitky z Rimi a uložím ji do skříně v pracovně. Naposledy jsem to udělal před necelým týdnem. Ano, vybral jsem si pět milionů v hotovosti. Leží v mé pracovně. V tašce. Pokaždé, když učiním nějakou transakci neskutečných rozměrů, přistoupím ke skříni a kouknu se do igelitky a nahlas si sám pro sebe povím: „Inge Narvesene,“ řeknu: „O tomhle to je, toto jsou skutečné peníze. Za obsah téhle tašky si můžeš pořídit slušné bydlení, nějaké nadprůměrné auto a skromnou chatku, zbytek peněz můžeš vložit do banky a žít z úroků.“

„Vy máte pět melounů ve skříni v pracovně?“

Narvesen přikývl. „A teď se musím vrátit zpátky do kanceláře, vydělávat víc peněz. Rád jsem tě viděl, Frolichu. Hezký den.“

Franken se za ním díval. Dvouminutový hovor o penězích vystřídalo tykání. Pět melounů v nějaké komoře v pracovně? Nenech se vysmát.

Počítal v hlavě: pět milionů korun, to je padesát tisíc stokorunových bankovek. Pokud se taková částka vejde do igelitky – nebo jestli to má po tisícikorunách – pět tisíc bankovek. Kolik tašek potřeboval? Dobře: Inge Narvesen chce mít reálnou představu o penězích – proč se neomezit na rozpětí sto tisíc babek. Nebo dvě stě tisíc? Za takovým jednáním přece musí být mnohem víc logiky. Nejprve uskutečnit nějaký závratný obchod a následně se starat, kolika bankovkami se dá pokrýt jenom sto tisíc. Ale – pět milionů?

Vzpomněl si na dobu před šesti lety. Na atmosféru v Narvesenově domě. Hrobovou vážnost. Úzkost v pohledu jeho matky – byla tam jako jeho zástupce. Ovšem, takhle to bylo: Narvesen byl na dovolené, na některém z těch rozpálených letovisk: na Bahamách, Pitcairnových ostrovech nebo tam někde, a právě jeho matka přišla po vloupání. Synův dům se stal dějištěm vloupání. Byla noc nebo časně ráno, Narvesenova matka seděla jako osamělý malý pták v rohu pohovky a vymýšlela děsivé scény, zatímco Narvesen z jižního Pacifiku rozdával po telefonu instrukce.

Frank Frolich si vzpomněl na Ilijaze Zupace. Dosud si odseděl přes pět let trestu za jiný a mnohem závažnější zločin. Napadlo ho: možná nadešel čas promluvit si s Ilijazem Zupacem?

4

Bylo ledově chladné ráno. Úzký pás mraků podobající se červené lávě věstil blížící se přechod přes horský hřeben. Frank Frolich nabral kurz směrem na sever po E6, k dopravní špičce a ke slunci, které stoupalo na východě. Když se auto přehnalo přes hřeben, potom co se před ním Karihaugen a Nedre Romerike otevřely jako obrovská prošívaná deka s políčky v zimním spánku, našel v přihrádce auta sluneční brýle. Tři jízdní pruhy, sto dvacet kilometrů v hodině a jedno auto za druhým v opačném směru. Bylo na tom něco amerického. Do přehrávače vsunul cédéčko s Dylanem – Slow train coming – a navolil ústřední melodii – byla dlouhá a řízným zvukem kytary pasovala ke scenérii. Kromě toho bylo na opakujícím se refrénu o jedoucím vlaku něco osudového a posilujícího. Měl pocit, že by sám mohl být tím vlakem. Jel pomalu, ale jel kupředu. Když Dylan skončil, přehrával si tu melodii znovu, dokud nezastavil před vysokými zdmi věznice Ullersmo.

Když prošel branou věznice, přivítal ho mladý muž s hustými, světlými, vlnitými vlasy, který se dotázal: „To vy se máte sejít s Ilijazem?“

Frank Frolich přikývl.

„Freddy Ramnes, lékař.“

Stisk mužovy ruky byl pevný, upřeně se díval Frolichovi do očí. Zeptal se: „Znáte Ilijaze Zupace z dřívějška?“

Frank Frolich povytáhl obočí, na okamžik se zamyslel, načež se rozhodl, že poví, jak se věci mají: „To já jsem Zupace na podzim 1998 dopadl, tentýž den jsem ho zběžně vyslýchal. Pak jsem svědčil u soudu. To jsou jediné momenty, kdy jsem toho muže viděl.“

Ramnes zaváhal. „Přicházíte sem služebně?“

„Momentálně čerpám neplacenou dovolenou.“

„Můžu se zeptat, proč přicházíte?“

„Je to z osobních důvodů.“

Mlčky se na sebe dívali.

Frank Frolich čekal na tu nepříjemnou otázku: Jaké osobní důvody? Ale otázka nepadla.

Nakonec se zeptal: „Je v tom nějaký problém, nepřeje si se mnou mluvit?“

Lékař si dal s odpovědí načas. „Ne, o to nejde,“ řekl nakonec, strčil ruce do kapes, jako kdyby slova, která hledal, měla být v nich. „Jde spíš o tu situaci. Ilijaz je nemocný člověk. Muž, který potřebuje, který ve skutečnosti potřebuje psychiatrickou léčbu, což je něco, co mu nejsme schopni poskytnout.“ Umlkl, jako by stále hledal slova.

„Ano?“ vyslovil Frank Frolich tázavě.

„Mluvíme o osobě, která naléhavě potřebuje péči. Říkal jsem si, že bych vás na to měl připravit.“

„Tak,“ řekl Ramnes konečně. „Půjdeme?“

Jejich kroky vytvářely mezi betonovými zdmi ozvěnu. Tohle je zvláštní. Lékař bude přítomen u návštěvy. Ale taky je mladý, nejspíš idealista.

Vstoupili do jedné z mnohem vlídnějších místností pro návštěvy, v níž se odsouzení mohou setkávat se svými partnery a kde ve skříních leží kondomy. Jinak místnost nebyla nijak útulná. Nacházela se v ní levná pohovka na spaní, stůl a křeslo. Stěny holé. Před topením, mezi stěnou a křeslem, seděl na zemi člověk. Frank Frolich ho nepoznával. Dříve zlatavá pokožka byla šedá. Vlasy jeden zcupovaný mastný chuchvalec, který připomínal obrovské vlaštovčí hnízdo, zakulacená záda v žalostně děravém tričku. Osoba seděla na bobku jako meditující hinduista u břehu Gangy a skrývala hlavu v dlaních.

Frank Frolich a Freddy Ramnes si vyměnili pohledy.

„Ilijazi,“ oslovil ho Freddy Ramnes.

Žádná reakce.

„Ilijazi!“

Osoba se pohnula, ruka, špinavá, s tenkými prsty a nezvykle dlouhými nehty, začala splétat chomáč vlasů.

„Ilijazi, dáš si colu?“

Situace byla idiotská. Franken se podíval na doktora, který měl stále vážný a empatický výraz ve tváři.

„Ilijazi, máš návštěvu.“

Pohled jako vyděšená kočka, než se hlava schovala, znovu.

„Ilijazi, nechceš se přijít pozdravit s Frankem?“

Hlava osoby se nepohnula.

Frank Frolich si odkašlal. „Ilijazi, pamatujete si mě?“

Bez reakce.

„To já jsem vás tenkrát před šesti lety zatkl, na benzínce. Jsem policista, který s vámi pak mluvil.“

Žádná odezva.

„Chodil jste s jednou norskou dívkou jménem Elisabeth,“ řekl Frank Frolich. „Chtěl bych s vámi mluvit o –“ Umlkl, když se osoba na zemi pohnula. Přikrčené tělo se otočilo úplně, do rohu.

Frank Frolich s lékařem si vyměnili pohledy. Frank Frolich vyslovil: „Elisabeth Faremová. Johnny Faremo, Vidar Ballo, Jim Rognstad –“ umlkl. Nebylo možné vysledovat nějakou reakci. Odkašlal si a pokračoval: „Mám fotku Elisabeth Faremové, chcete se na ni podívat?“

Nic.

Frank Frolich a lékař na sebe znovu pohlédli. Lékař stál s rukama v kapsách, v očekávání.

„Asi to není dobrý nápad,“ zhodnotil Frank Frolich.

Freddy Ramnes zakroutil hlavou. Z kapsy svého širokého pláště vytáhl plastovou láhev s colou a postavil ji na stůl. „Ahoj, Ilijazi,“ rozloučil se a šel ke dveřím.

Vraceli se v tichosti toutéž chodbou nazpátek. „Kdybych umřel a v té době bych tady ještě pracoval,“ řekl Freddy Ramnes rozhořčeným hlasem, „tak budu mít na náhrobku napsáno, že mě zabila norská vězeňská politika. Ti, kteří tady mají politickou odpovědnost, mě postavili před radostné dilema: buď musím toho nebožáka přivázat pásy, nebo ho každý večer nadopovat, aby si neublížil.“

„Byl teď nadopovaný?“

„Jistěže.“

„Znamená to, že má problém pamatovat si jména?“

„Ne. To znamená, že je klidný a určitě také poněkud netečný k tomu, co jsme vy a já říkali. Prý je to srovnatelné s lobotomií, tvrdí ti, kdo tomu rozumí.“

„Co ho trápí?“

Freddy Ramnes šel několik metrů v tichosti, působilo to, jako kdyby popustil uzdu vzteku a teď se uklidnil a posbíral kolem sebe důstojnost, kterou emoce před krátkou chvílí roztříštily na kusy. „Kdybych byl specialista na psychiatrii, mohl bych vám to možná povědět. Jediné, co můžu udělat, je pokusit se ho poslat do nějaké instituce a dostat zamítnutí. On už přece v jedné instituci je, že?“ Ramnes vystřihl ostrou grimasu.

Frank Frolich netušil, co by měl říct.

„No, já nevím,“ pokračoval Ramnes už mírněji. „Stejně to jsou jenom nálepky, psychotické poruchy osobnosti, bipolární poruchy osobnosti, schizofrenie a co si jen vzpomenete. Cynikové by to mohli označit za vězeňskou psychózu.“

„Jak jsem už zmiňoval, přišel jsem s Ilijazem do kontaktu minimálně před těmi šesti lety a byl to zcela jiný člověk.“

Ramnes se nadechl. „Jediné, co vím, je, že nemoc a symptomy se rozvinuly tady, během odpykávání trestu. A vypuklo to, když jsem tady začal pracovat. Silný strach, odtažitost, paranoia. A bude to jenom horší.“

„Navštěvuje ho někdo?“

Ramnes se zastavil a skepticky se na něho podíval.

„Působíte jako příjemný člověk, Frolichu. Ale teď se pohybujeme ve sféře, v níž jsem podřízen své povinnosti mlčet. Musíte se obrátit na někoho jiného.“

5

Tohle byl první den během osmnácti let, kdy detektiv šéfinspektor Gunnarstranda zůstal po práci doma. Předchozí večer si všimnul, jak Kalfatrus plaval nakřivo. Potom se posadil s láhví whisky a pozoroval, jak závojnatka v míse plave jako zvětšenina, kterou vytvářelo skleněné dno – křivě. Usnul na židli, a když se probudil, nechtělo se mu jít do postele. Zůstal sedět a díval se na zlatou rybku, kterou ozařoval svit z pouliční lampy za oknem. Vycítil, že je něco špatně. Ovšem netušil co. Ale co už. Vždyť je to jenom ryba. V krátkém a bláznivém okamžiku viděl sám sebe, jak jde s rybkou v igelitovém sáčku, viděl se, jak sedí s tou červenou závojnatkou v sáčku u veterináře:

A copak chybí maličkému?

No, víte, plave trochu nakřivo.

Situace působila poněkud nepříjemně. Zároveň se nedokázal zbavit neklidu. Byl si jistý, že ho ta maličká závojnatka přežije. Bylo znepokojující, že to podle všeho bude naopak. Přitom se pokoušel zjistit, z čeho to znepokojení vlastně pramení. Byla to starost o rybičku nebo starost o sebe samého? Bylo jeho znepokojení projevem strachu ze samoty – z života bez Kalfatruse –, nebo byl tento neklid ryze nesobecký, v tom smyslu, že se vlastně strachoval o celkový stav rybičky? Zamyslel se: cítí rybička bolest?

Předchozí večer zkoušel všechno možné: vyměnil vodu, umyl mísu, propláchl v ní písek, zajistil odpovídající prostředky a jídlo. Přesto však plavala stále víc křivě a to typické otevírání pusy se opakovalo s nižší frekvencí.

Pokud mi teď umře, je dost možné, že to bude stářím, napadlo ho. Bylo by to pravděpodobné? Pokoušel se rozpomenout. Kdy jsem si rybičku koupil? Nepamatoval si.

A taky netušil, kolika let se takové rybičky mohou dožít. Jediné, co si pamatoval, bylo, že stála sedmnáct korun. V následujícím okamžiku se viděl, jak stojí u telefonu, vytáčí číslo a pokládá otázku: Rád bych věděl, když cena závojnatky byla zhruba sedmnáct korun, jak dlouho může takové stvoření žít?

Zapálil si cigaretu a zamyšleně vyfoukl kouř ke skleněné míse. Poprvé po dlouhé době cítil uvadající zájem o práci. A za to všechno mohl pohled na červenožlutou rybičku, která plavala trochu nakřivo. Čert tě vem, pomyslel si, vem tě ďas, jestli teď umřeš, dřív než já.

6

Frank Frolich na sebe zíral do zrcadla u postele. Promítal si sled událostí:

Zjistil, že někdo je uvnitř v bytě. Elisabeth si odemkla, než jsem přišel. Osprchovala se. Klečela v obývacím pokoji. Poslouchala hudbu, seděla před hifi věží, oblečená pouze do spodního prádla.

Vstal a šel do obývacího pokoje. Zíral na hifi věž. Na televizní obrazovku, v níž se odrážela jeho vlastní postava a věci, kterými zařídil obývací pokoj.

Postavil se do dveří a znovu se zadíval na hudební přehrávač. Seděla zády, když jsem přišel, a řekla, že si odemkla klíčem z mísy, do níž je ukládám. Představil si její záda, když důstojně kráčela k židli s oblečením. Vybavoval se mu lehký dotek jejích rtů na svých, představil si ty pohupující se boky na cestě po místnosti. Řinčivý zvuk, když klíč upustila do mísy v kuchyni. Šel ke dveřím kuchyně. Zastavil se a civěl na mísu s klíči, drobnými mincemi, různými vruty do dřeva a šrouby, připínáčky a jinými drobnostmi. Žádný domovní klíč.

Ona ten klíč tedy nevrátila.

Ale proč ne? Přece slyšel zařinčení klíče o mísu. Pokud ho tam nevrátila, co do ní místo něj upustila? Třesoucíma se rukama mísu uchopil. Byla vyřezaná z březové kůry, takzvaná borka s pěknými kresbami, mísa zakoupená na řemeslném trhu, na nějž před mnoha lety zavítal během rybářského výletu do Osensjoen v Trysilu. Vysypal její obsah na kuchyňský stůl: mince, nějaké šroubky, zavírací špendlík, vadná pojistka o síle deseti ampérů, placka s heslem proti atomovým zbraním, další proti členství v EU, jedna z mincí se vykutálela a spadla na zem – euro. Stará skleněná kulička se zapuštěnou zelenou barvou se kutálela za ní. Chytil ji. Ale ano, je tady nějaký klíč. Uchopil ho. Ten není můj! Nebyl to žádný domovní klíč. A nikdy předtím takový neviděl. Byl to dlouhý, úzký a podivně vypilovaný klíč do nějakého zvláštního typu zámku. Co se to děje? Proč tam nechala zcela cizí klíč? A proč nevrátila ten domovní? Proč mu lhala do očí? Kam tenhle klíč může pasovat?

Jakýsi klíč. Jenže co skrývá? Kde se nachází zámek?

Frank Frolich šel strnulými kroky nazpátek do obývacího pokoje a klesl na židli. Ona ten domovní klíč nevrátila. V mžiku si představil kosti nohou, které žhnuly v popelu. Klíč shořel. Ne, drž se faktů! Domovní klíč je irelevantní. Podstatný je ten klíč, který nechala v míse.

Ještě jednou si představil obrysy jejího těla, když se od něj po místnosti vzdalovala. Cinknutí do mísy. Všechno to byl klam, manévr na odvedení pozornosti. Buď jí šlo o to, že si chtěla domovní klíč ponechat – nebo potřebovala uschovat ten nový cizí klíč do jeho mísy. Třetí možnost: chtěla obojí – uschovat svůj klíč a ponechat si jeho domovní na později, aby si pak tento vyzvedla.

V tom spočívala odpověď. Byl si jistý. Vědomě si klíč u něj schovala, aby si ho potom vyzvedla.

Nestačila však ten plán realizovat. Byla zavražděna a shořela v chatě, v níž se skrývala.

Na mysli mu vytanula formulace z dopisu na rozloučenou, který Reidun Vestliová napsala: Strach z bolesti. Nedokázala jsem se jí postavit.

Byl to tedy tenhle klíč, po kterém ti příšerní lidé šli? V takovém případě: Kdo ten klíč hledal? Proč?

Trhl sebou, když náhle zazvonil telefon. Byl to Gunnarstranda, který bez jakéhokoliv úvodu spustil: „DNA se shoduje.“

„Které?“

„V těch vyhořelých troskách – v chatě Reidun Vestliové. Uhořela tam Elisabeth Faremová. Upřímnou soustrast, Frolichu. Budeš mít brzy další návštěvu z kriminálky.“

„Počkej,“ zarazil ho Frank Frolich.

„Jen klid,“ chlácholil ho Gunnarstranda. „Prodluž si náhradní volno nebo si vezmi týden neplaceného volna, přečkáš tak bouři.“

„Musím s tebou mluvit.“

„O čem?“

„O klíči, který jsem našel.“

„A je to hodně důležité?“

„Ano.“

„Můžeš se stavit dneska večer – po jedenácté.“

*

Bylo to možná proto, aby zabil čas. Nebo to snad bylo něco v něm samotném, co tu iniciativu spustilo. Ale zašel ještě jednou do bývalé práce Merethe Sandmové. Blížila se jedenáctá hodina večer. Místo se začínalo zaplňovat. Sestava lidí byla pestrobarevná, mnoho hostů patřilo ke skupince slavící rozlučku se svobodou. Jeden muž – pravděpodobně nastávající ženich – byl oblečený do kostýmu králíka. Byl tak do němoty zpitý, že seděl na třech židlích. Dva sedící mladí floutci ve smokingu se pochechtávali a snažili se mu namočit ruku do mísy s vodou. Starší host s knírem a dolní čelistí jako šimpanz je úkosem pozoroval a současně si pohrával se štamprlí.

Na pódiu zrovna stála prsatá žena s čokoládově snědou pokožkou a prsy pohazovala podle hudby – She’s a lady od Toma Jonese –, která duněla z reproduktorů. Frank Frolich šel k baru a u uhrovitého mladíka oblečeného do smokingu si koupil pivo. Převzal půllitr a zase se mu potvrdilo, co si vždycky myslel: že smoking je směšný oděv. Bod do seznamu pochval: Nikdy jsem si neoblékl smoking. Bod, který se ze seznamu pochval vyškrtne: Nikdy jsem nebyl na striptýzu. Žena s rotujícími prsy skončila. Doprovázely ji pohledy, když odběhla z pódia a světlo pohaslo. Frank Frolich prokličkoval až ke stolu zcela před pódiem.

Rozhlédl se kolem. Přestože se tu konala rozlučka se svobodou, lidé byli vážní. Vítej v zemi mužů, pomyslel si a vzhlédl ke stropu, na němž si všiml blikající diskokoule, jakou ještě nikdy neviděl, kromě jednoho filmu ze sedmdesátých let s Johnem Travoltou, kde mu něco podobného rotovalo nad hlavou. Rozhlédl se po obličejích v sále. Ovšemže, byl v aréně stínu, v čase, kdy krysy vylézají, v pochodujícím svatebním špalíru švábů: pleť všech byla v tomhle světle obdařena stejnou žlutomodrou barvou. Tohle bylo místo, kde pramálo záleželo na tom, jestli jsi nemocný, zdravý, árijec, Ind, Číňan nebo jen indisponovaný. Tohle bylo místo bez prostoru na kompromisy a hodnocení, kde osamělé duše sklidí pocit provinění, hořkost a sebepohrdání buď zítra – nebo jiný den, rozhodně však potom, protože tady si mohou všichni několik vteřin namlouvat, že za peníze můžou všechno. Panovalo tady heslo prázdnoty: „Doneste mi další sklenici!“

A v orchestřišti sedím já, blesklo mu hlavou, zvedl korbel a napil se, zatímco bylo ohlášeno další číslo. Se sklenicí u úst se střetl pohledem se ženou, která měla úvodní číslo. Tvář jí zakrývala maska, která byla odlitkem nějakého obličeje. Přesto ji však poznal podle postavy ve tvaru přesýpacích hodin a podle vlasů spletených do afrocopánků. Tančila na When a man loves a woman od Percyho Sledge. Ta dáma znala své publikum. Dokonce i vřískající hoši na rozlučce se svobodou zmlkli. Měla dlouhé těsné rukavice až k ramenům, ale nejsilnější efekt vznikal v kontrastu mezi chladnou, neživou porcelánovou maskou a živoucí kůží, z které postupně odhalovala víc a víc. Brzy se pustila tyče a sklouzla dolů z pódia. S očima upřenýma přes otvory v masce na něho nechala spadnout horní díl. Několik chlapů vzadu v podniku nevydrželo ten tlak a zařvalo jako v říji. Mladík v šedém obleku a s impozantní ofinou jí poslal stokorunovou bankovku složenou do vlaštovky. Bankovka ji trefila do břicha. Nenechala se rozptýlit a vrátila se klouzavým pohybem zpátky na pódium. Oči zpod masky zíraly stále na něho. Udržovala oční kontakt i při stahování rukavic. Nespouštěla z něho pohled, dokud se neotočila úplně. Odběhla z pódia, zatímco hudba se ztrácela ve hvízdání a potlesku. Pouze ženich v kostýmu králíka si nechal ujít finále. Klečel na všech čtyřech pod stolem a zvracel.

Franka Frolicha fascinovalo, že si nesundala masku.

Šel k baru.

Než vyprázdnil další půllitr, stála vedle něho, oblečená, bez masky na tváři, a takto se proměnila ve zcela jinou ženu než tu, která před krátkou chvílí opustila pódium bez jediné nitky na těle. Zeptal se jí, co si dá k pití.

„Jenom vodu,“ křikla přes hluk.

„Musím uznat,“ řekl a uvědomil si, že neví nic o komplimentech v situacích, jako je tahle. „Jste šikovná.“

Řekla: „Několik večerů jsem vás hledala.“

„Nenapadlo mě, že pozvání stále platilo.“

„A já jsem nevěděla, kdo jste.“

„Ale teď už to víte?“

Přikývla.

„Znáte Elisabeth?“

Přikývla. „Musím teď jít,“ omluvila se. „Vezměte mě za ruku.“

Uchopil její ruku. „Tady je moje telefonní číslo,“ řekla a pustila ho. „Nesmím být viděna ve vaší společnosti.“

Zastrčil si lísteček do kapsy a zeptal se: „Koho se bojíte?“ Napila se vody a nemohla mluvit. Když sklenici odložila, sklouzla ze stoličky.

„Když se vás budou vyptávat, co jsem vám říkal,“ zakřičel Frank Frolich, „můžete vyřídit, že pro ně mám vzkaz. Mám ten klíč.“

Odcházela pryč.

Znovu ji chytil.

Pohled, který k němu vyslala, byl raněný. „Musím už odejít, opravdu.“

„Mám ten klíč,“ zopakoval Frank Frolich.

Lehce ho stiskla kolem zápěstí a zmizela, silně nalíčená, opálená ze solária, holka z dělnické třídy, která se svlékala za peníze na zatraceně špinavém místě. Co to dělám?

Trhl sebou při setkání s ozvěnou dřívějších myšlenek. Třesoucíma se rukama odložil sklenici. Odešel od baru, po schodech nahoru a ven. Tam zůstal stát a dýchal chladný čerstvý vzduch. Naskočil do prvního taxíku. Bylo po jedenácté hodině.

*

Bylo zvláštní loudavě stoupat zrovna po těchto schodech, cítit ten pach, míjet jednotlivá patra a dveře s kukátky v domě, k němuž cítil tolik příslušnosti, aniž by byl někdy uvnitř. Zastavil se a pozoroval oprýskané dveře, jmenovku z mosazi, hliníkovou schránku na noviny. Zvedl prst k bílému zvonku a stiskl. Zvonění znělo jako telefon ze šedesátých let. Ozvěna zvonku zůstala viset na tichém schodišti, dokud neuslyšel, jak si šéf uvnitř odkašlal, než otevřel dveře.

Gunnarstranda na něho chladně zíral, aniž by sebeméně hnul brvou.

„Teď jsem na řadě já,“ vysoukal ze sebe Frank Frolich rozpačitě.

Gunnarstranda mu přidržel dveře otevřené. „Dáš si whisky?“

„Ano, děkuju.“

„Jakou značku upřednostňuješ?“

„Jakou máš?“

„Všechny.“

Frank Frolich povytáhl obočí.

„Rozhodně ty, které znáš.“

„Islay,“ vyhrkl Frank Frolich a pozoroval Gunnarstrandu, jak jde k opotřebovanému starému lodnímu kufru, na němž bylo pořád možné přečíst vybledlý štítek M/S Stavangerfjord. Odklopil víko, pod kterým vedle sebe stály hnědé láhve.

„Bowmore?“

„Dobře.“ Frank Frolich se rozhlédl. Téměř každičký centimetr čtvereční zdi obývacího pokoje pokrývaly knihy. Odborná literatura, encyklopedie, balistika, botanika. Četl tituly. Alpine Flowers in the North, Flowers of the Alps, Flowers in Iceland, Flowers of the Faroese Islands. Jediné, co souvislou řadu knih přerušovalo, byla skleněná mísa, v níž maličká červená závojnatka vypouštěla vodu. Přistoupil k ní a sledoval rybičku přes sklo.

„Prosím,“ řekl Gunnarstranda a podával mu sklenici.

Frank Frolich ji převzal.

„Takové stojí nějakých třicet pět korun,“ odtušil Gunnarstranda.

„Co?“

„Taková rybička. Levné, že?“

„Vypadá trochu unaveně.“

Gunnarstranda neodpověděl.

„Nemáš tady moc beletrie,“ konstatoval Frank Frolich při pohledu na knihovnu.

„Beletrie?“

„Ano, romány, básně…“

„Umění?“ Gunnarstranda s úsměvem zakroutil hlavou. „Nemám rád umění.“ Pozvedl svou sklenici. „Na zdraví.“

Usrkávali.

Frank Frolich polkl whisky s chutí. „To, co říkáš, je v rozporu s tvou schopností citovat literáty.“

Gunnarstranda pokrčil rameny, odložil skleničku a zeptal se: „Máš ten klíč?“

Frank Frolich sáhl do kapsy a podal mu ho.

Posadili se do dvou hlubokých židlí, které musely být přinejmenším z doby před prvním referendem o Evropské unii v roce 1972.

Gunnarstranda si klíč prohlížel. „Nějaká bezpečnostní schránka,“ odhadoval.

„Proč myslíš?“

„Protože klíč je docela podobný tomu mému od bezpečnostní schránky.“ Gunnarstranda mu podal klíč nazpátek. Frolich s ním otáčel v ruce. „Žádný název banky ani číslo schránky.“

„Často to tak bývá.“

„Takže máme několik tisíc bank, ze kterých si můžeme vybrat, a několik stovek tisíc bezpečnostních schránek,“ vybuchl Frolich rezignovaně.

Gunnarstranda přikývl. „Nebude to jednoduché.“

„Ale tyhle banky – proč si neoznačují své klíče?“

Gunnarstranda znovu pokrčil rameny. „Pravděpodobně proto, že bezpečnostní schránky jsou docela vážná záležitost. Když jsem si svého času takovou zřizoval, obdržel jsem dva klíče s upozorněním, že banka nemá kopie. Pokud bych chtěl někomu jinému udělit plnou moc k tomu, aby mohl schránku otevřít, muselo by se to zaregistrovat do bankovního rejstříku plných mocí.“

„Ale co mám do prdele dělat s klíčem, když se nedá zjistit, od které je banky nebo schránky?“

Gunnarstranda se křivě usmál a zeptal se: „Odkud ten klíč máš?“

„Nechala ho u mě ležet.“

„Kdo?“

„Elisabeth.“

„Určitě?“

„Na sto procent.“

„To dává vysoké šance, že klíč je vystavený buď na Elisabeth Faremovou, nebo na někoho z jejího okruhu – například Johnnyho Farema. Možná na oba. Jediná překážka, na kterou narazíš, je, že neexistuje žádný centrální registr pronajímatelů bezpečnostních schránek – za což bys byl v jiné situaci zajisté rád.“

Frank Frolich usrkl ze skleničky, zatímco ten druhý přemýšlel.

„Říkal jsi, že jsi objevil v Askimu tetovací salon, ve kterém nějaký chlápek ozdobil boky Elisabeth Faremové?“

Frank Frolich přikývl.

„Zjistil sis to sám?“

„Samozřejmě.“

„Jak tě napadlo hledat tam – v Askimu?“

„Protože Johnny Farema našli mrtvého v Askimu.“

„Bude tě zajímat, že Ilijaz Zupac tam bydlel?“

„Kde?“

„V Askimu.“ Když si Gunnarstranda přečetl v jeho tváři zmatení, dodal: „Dal jsem si tu práci a trochu jsem si Ilijaze Zupace prověřil. Údajně navštěvoval střední školu v Askimu se zaměřením mechanik elektrotechnik. Jeho otec pracoval v sedmdesátých letech v gumárně v Askimu. Byla tu snad celá kolonie jugoslávských přistěhovalců.“

„Jugoslávských?“

„Tohle bylo před Titovou smrtí a válkami na Balkáně. Ti Jugoslávci jsou dnes Chorvati, Bosňané, Srbové, Černohorci. Odkud Zupacovi rodiče pocházeli, tuší jenom on. Oba jsou mrtví. Ale on je norským státním příslušníkem a v letech 1989–1991 absolvoval na té střední škole první a druhý ročník. Má výuční list na autoklempíře, nebylo na tom nic divného, že pracoval na benzínce, když jsi ho sebral.“

Gunnarstranda kývl ke klíči. „Já mám bezpečnostní schránku v DnB NOR v Grefsen. Tenhle klíč je, jak už jsem říkal, velice podobný.“

„Chceš tím říct, že pojedeme do Grefsen a vyzkoušíme všechny bezpečnostní schránky?“

Gunnarstranda zakroutil hlavou a řekl: „Farema zavraždili v Askimu, jeho sestra se nechala tetovat taky v Askimu, její přítel tam žil. A náhodou vím, že se tam nachází pobočka DnB NOR – v Askimu.“

Oba mlčeli. Frolich stále potěžkával klíč v ruce. „Za pokus to stojí,“ prohodil.

„Je ale třeba provést to oficiálně.“

„Jak to?“

„Musím to vzít přes případ, který prošetřuji. Budu nucen zavolat Jima Rognstada a Vidara Balla k novému výslechu ohledně vraždy hlídače Arnfinna Hagy a skutečnosti, že Elisabeth Faremová je mrtvá. Mám silná podezření, že ti dva budou u takového výslechu chybět. Pokud se tak stane, budu mít volné ruce,“ Gunnarstranda přes tričko zabořil prst do hrudi, „abych mohl konfrontovat zaměstnance pobočky DnB NOR v Askimu…“ naklonil se dopředu, vzal Franku Frolichovi klíč z ruky a dodal: „… pomocí tohoto klíče.“ Zastrčil ho do kapsy. „Odteď na tom případu děláme jako jeden tým,“ zakončil. „Počítám s tím, že se zítra dostavíš do práce.“

Frank Frolich přemýšlel. Nelíbil se mu vývoj, který Gunnarstranda naznačil. Řekl: „Co když klíč téhle bance nepatří?“

„Tak budeš mít něco, na čem budeš následující dny pracovat.“

Frank Frolich se zvedl. Natáhl ruku.

Gunnarstranda se na něho podíval. „Copak?“

„Klíč, pokud to má být oficiálně, tak to bude oficiálně. Zítra ho odevzdám.“

*

Když odešel od Gunnarstrandy, rozhodl se, že půjde ze čtvrti Bjolsen pěšky do centra. Kráčel po chodníku kolem zástavby dřevěných domků na Maridalsveien, zabočil dolů doleva ke starému mlýnu na řece Aker, most nad vodopádem byl teď ve tmě osvětlen. Loudal se po mostě, kolem domu Honse-Lovisy a dál ke Grünerlokka. Musel přemýšlet. Iritovalo ho, že mu Gunnarstranda sebral klíč z ruky. Ale co ten pocit znamenal? Šlo o nějakou zakořeněnou alergii vůči tomu, aby mu někdo něco diktoval? Odevzdat klíč a zavázat se tak, že se zítra dostaví do práce, čerstvě oholený a s plným žaludkem, naladěn na to, že bude do puntíku dodržovat všechna pravidla? Snad tohle zapříčinilo, že ho to hryzalo: jeho inhabilita, jeho skutečná účast na tomto případu by ztěžovala práci s dalším vývojem. Možná tedy nebyl připraven na to, aby se dostavil do práce. Klíč ho tížil v kapse kalhot. To ona ho přinesla do jeho bytu. Klíč byl jeho. A na tlak ze strany Gunnarstrandy, aby se dostavil do práce, přizpůsobil se velkému orchestru a nechal se dirigovat, nebyl připravený. Teď ne. Ještě ne.

Podzim se rozhodl, že tento večer ukáže svou vlhkou stránku. Pouliční lampy v Birkelunden měly v mlžném oparu oranžovou auru. Nějaký muž ve větrovce a pyžamových kalhotách venčil psa. Kolem pomalu projelo tmavé auto. Frank Frolich přidal do kroku ke stanici metra Gronland.

Nastoupil do posledního spoje. Byla zhruba jedna hodina po půlnoci. Stále si nebyl jistý, jestli se ráno dostaví do práce. Jedna věc bylo probudit se a vstát za pár hodin. Něco jiného však bylo dokázat to, ustát pohledy, ticho a to nevyřčené – ne jenom ten jeden den, ale odteď každý další den. Pracovat na tom, aby se znovu zapracoval, podaří se mu to – někdy?

Vystoupil v Ryen a šel pomalu po Havreveien. Trochu se vyčasilo. Slabě pršelo. Zastavil se – držel ve vzduchu rozevřenou dlaň, aby cítil padající dešťové kapky. Necítil však nic.

Slyšel motorku, ale neviděl ji. Cítil pouze to, že letí vzduchem. Pak ten chladný, vlhký, drsný asfalt v okamžiku, kdy se ho dotkl rukama. Ránu do hlavy taky necítil. Ale slyšel ji a byl ochromený. V momentě, kdy popadl dech, uviděl zadní světlo motorky. Mohutnou postavu v koženém obleku a helmě, která motorku odstavila. Srazila ho. Vzduch ve tváři při letu. Muž na něho najel. Snažil se postavit na nohy, ale nepodařilo se mu to včas. Upadl nanovo, když ho muž nakopl. Chlap s motorkářskou helmou držel něco v ruce. V hlavě mu zněl hlas: Postav se na nohy! Utíkej! Jenže nohy neposlouchaly. Držel ruce nad hlavou, když ho motorkář bil. Zatemnilo se mu před očima a cítil, jak mu po těle šmátrají ruce. Ležel se zavřenýma očima a bylo ticho. Zamrkal, ale nic neviděl. Jednou rukou si přejel po tváři. Mokro. Krev. Musíš sehnat pomoc! Vyhrabal se na všechny čtyři, ale zatočila se mu hlava a upadl. Znovu si rukou přejel po obličeji, zahlédl ulici, kola zaparkovaných aut. Motorku, která nastartovala. Červené zadní světlo a výfuk. Obrysy rytíře, který se neohlédl zpátky. Frankovi se podařilo lézt po čtyřech. Pomalu se odplazil na chodník a zvuk motorky mezitím utichl. Oblečení měl promáčené. Opřel se zády o zaparkované auto. Dotkl se prsty pokožky hlavy, cítil ránu a stáhl prsty k sobě. Dotkl se kapes. Peněženka byla na svém místě. Co ten chlap ukradl? Znal odpověď a ani se neobtěžoval zalovit v kapse. Raději vytáhl mobil. Tady mezi paneláky asi nikdo nic neviděl. Musel si zavolat pomoc sám.

*

Ještě nebylo ani pět hodin ráno. Gunnarstranda se nenajedl, nedal si kávu. Byl naštvaný a rozladěný. Ani se nepodíval na ubohého kolegu, který seděl v autě vedle něho, oblepený náplastmi v souladu se všemi uměleckými pravidly osloské pohotovosti, ale pořád skleslý, poznamenaný přepadením, zapáchající pivem a zvratky.

„Nezahlédl jsi poznávací značku?“ zeptal se.

„Ne.“

„Nenapadá tě, kdo to byl?“

„Ne.“

„Říkáš, že byl jenom jeden, jsi si zcela jistý, že jich nebylo víc?“

„Nejsem si jistý, ale myslím si, že byl pouze jeden.“

„A dostal klíč, to od tebe bylo opravdu kurevsky chytré, mít ho u sebe.“

Frolich neodpověděl.

„Nejvíc mě na tom znepokojuje, že věděli, kdy mají udeřit.“

„Jak to myslíš?“

Gunnarstranda otevřel dveře auta a pobídl ho: „Pojď.“ Zčásti mohutného Franka Frolicha podpíral a pomáhal mu ze dveří škodovky a ke vchodu. Bylo ráno. Kolem projel s rachotem kamelot na kole. Jeden muž, který se vyhrnul ze dveří, vyvalil oči na zuboženého Franka Frolicha.

Dopotáceli se do výtahu. Dveře se zavřely a výtah se rozjel.

Frank Frolich zopakoval: „Jak to myslíš?“

Gunnarstrandovi se v očích objevil naštvaný výraz. „Myslíš si, že jsem úplně pitomý, Frolichu? Tihle týpci udeřili dneska v noci, sebrali klíč, ale tvoje peníze, telefon a hodinky nechali ležet. Jak mohli vědět, že máš klíč u sebe? Až do dnešní noci nevyvinuli žádnou aktivitu. Já o tom klíči s nikým nemluvil. Jestli stojíš o to, abych ti byl v tomhle případě nakloněný, chci vědět, jak je napadlo si tě podat zrovna dnes v noci.“

„Byl jenom jeden. Navrhuju, aby ses ho zeptal.“

„Do prdele, ty seš ubohej.“

Frank Frolich mlčel. Výtah zastavil. Gunnarstranda otevřel dveře. Vyšli ven. Frank Frolich hledal v kapsách svazek klíčů, našel ho a odemkl dveře.

„Takže tyhle klíče sis mohl nechat?“

Frank Frolich na něho vrhl bolestný pohled. „Nemám ti co nabídnout, bohužel.“ Klesl do pohovky.

Gunnarstranda stál u dveří. Oči mu planuly hněvem. „Přišel jsi za mnou s klíčem pro pomoc. Při odchodu mi předložíš debilní vysvětlení, proč si ho chceš nechat u sebe. Pak se málem postaráš o to, aby tě zabili, načež mi zavoláš a vzbudíš mě místo toho, aby sis přivolal záchranku. No, pomoci se ti dostalo. Ale pokud jsi v nitru takový chlap, za kterého tě považuji, a stojíš o mou pomoc, musím ksakru vědět, cos dělal!“

„Já nemůžu.“

„A proč nemůžeš?“

Frolich opět mlčel. Srovnal si polštářek pod krkem.

„Odpověz! Proč nemůžeš?“

Frolich zavřel oči a ztěžka si povzdychl. „Než jsem se za tebou včera večer stavil, zašel jsem do podniku, ve kterém pracovala Merethe Sandmová. Mluvil jsem tam s ženou, která tam pracuje.“

„S ženou.“ Gunnarstranda zkřivil obličej, jako by jedl citróny. „Žena,“ zopakoval s odporem. „Ty a ženský. Co je to s tebou?“

„Počkej – to ona mě navedla na stopu Ilijaze Zupace. Před několika dny jsem se tam vypravil z čisté předtuchy a dostal jsem jeho jméno naservírované na stříbrném podnosu. No a včera večer jsem se tam vrátil. Jenže jí nakázali, aby se ode mě držela dál. Zariskoval jsem. Myslel jsem si, že bych je mohl dostat, a požádal jsem ji, aby je pozdravovala – netuším koho – a vyřídila, že mám klíč. Což jistě udělala, každopádně uběhlo jenom pár hodin a zezadu na mě najela motorka.“

„Jak se ta žena jmenuje?“

„Netuším.“

„Frolichu!“

„To je pravda, nemám zdání. Má červené vlasy, nebo černé, které jsou nabarvené na červeno, účes, který je docela nákladný – víš, takové ty afrocopánky. Je jí kolem osmadvaceti let, plus mínus. Ale důležitější je snad to, že banky budou každou chvíli otvírat.“

„To vím taky,“ odsekl Gunnarstranda naštvaně. „Myslíš si, že jsem hloupý?“

Frank Frolich vydechl.

Gunnarstranda se otočil ve dveřích a řekl: „Trochu jsem přemýšlel o případech, na kterých jsme společně pracovali, Frolichu, a vždycky nám to přece šlo dobře. Tak nějak jsem měl za to, že se vzájemně doplňujeme. Jenže teď – nejenom že zamlčuješ skutečnosti a pobíháš kolem jako idiot. Přibyla nám spousta mrtvých – v tomhle případu. Arnfinn Haga, Johnny Faremo, Elisabeth Faremová. Přidej si k tomu tu vědeckou pracovnici z Blindern, která se zabila sama, a máme čtyři. Jsi policajt. Nikdy bych si nepomyslel, že budu svědkem toho, jak jsi jednou nohou v hrobě a vyšetřovatelům vyprávíš báchorky.“

„Ani mě by to nenapadlo,“ odtušil Frolich. „Ale vím, kdo to byl,“ zamumlal.

Gunnarstranda zakroutil hlavou. „I když jsme předtím zadrželi muže na motorce, není jisté, že tě srazil on.“

„Kolik si vsadíš?“ zahučel Frank Frolich. „Já sázím sto babek na Jima Rognstada.“

„Je možné,“ začal Gunnarstranda, „že někomu půjčil motorku. Pokud ano, přišel jsi o stovku.“ Gunnarstranda se vzdálil a zavřel za sebou dveře.

7

Detektiv šéfinspektor Gunnarstranda se rozhodl, že pojede vlakem. Pohled na tabuli mu prozradil, že cesta bude trvat nanejvýš hodinu. Chtěl to stihnout zhruba zároveň s otevřením banky. Yttergjerde a Stigersandová už byli do oblasti vysláni.

Cesta vlakem byla dlouhá a nudná. Vzpomínal si, že už ji dřív podnikl – muselo to být někdy v šedesátých letech během pohárového zápasu mezi kluby Valerengy a Sarpsborgu. V mladické sebejistotě a víře v technologii jel s kamarádem vlakem a do Sarpsborgu dorazili, až když byl zápas v plném proudu. Za těch čtyřicet let úplně zapomněl, že tahle trať vede po trase s velkým množstvím ramp na mléko v kraji Indre Ostfold. Ale teď v říjnu před východem slunce nebyl čas ani možnost užívat si pohled na sklizená pole, travnaté dvory nebo černou zoranou půdu. Gunnarstranda řídil jednotky prostřednictvím telefonu a procházel si diář.

Když byl na cestě něco málo přes půl hodiny, zazvonil mu znovu telefon. Volala Lena Stigersandová, která krátce a stručně ohlásila: „Trefa.“

„Mluv,“ vyzval ji Gunnarstranda.

„Sedím tady s ředitelem banky. Mají jednu bezpečnostní schránku vydanou na Johnnyho Farema a Vidara Balla, je z roku 1998.“

„Co nějaké plné moci?“

„Jedna na Jima Rognstada a druhá na jistého Ilijaze Zupace.“

„A bankovní trezor se schránkami?“

„Ve sklepě.“

„Je tam dole nějaká kamera?“

„Není.“

„Dobře. Budeme doufat, že se hoši dnes objeví. Pokud ne, obstarám soudní nařízení a schránku otevřeme. Ale stejně se i tak budu držet v ústraní – jak Ballo, tak Rognstad mě znají.“

Lena Stigersandová si váhavě odkašlala.

„Ano?“

„Jestli přijdou, mám je zatknout?“

„Jistěže.“

„A obvinění?“

„Pádný důvod k podezření z násilí na veřejném činiteli.“

*

Vlaková stanice ležela přímo naproti budově banky. Byla to docela moderní zděná budova, v níž rovněž sídlila lékárna a zdravotnické středisko. Postavil se do fronty před bankomatem a zpozoroval Yttergjerdeho, který seděl v autě před obchodem v blízkosti nádraží. Přišel na řadu u bankomatu a vybral si pět set korun. Potom se šel poohlédnout po nějakém místě, kde by se nasnídal a dal si kávu. Pokračoval podél železniční tratě pod obrovskými stromy. Spadané listí leželo na lepkavém asfaltu jako zmrzlé rozety. Přešel trať a našel si kavárnu v objektu firmy provozující galerii a nabízející rámování. Jedl ciabattu a popíjel černou kávu a přitom zíral ven na pěší zónu, po níž pospíchali navlečení lidé. Nějaký muž s vousem přijížděl na kole, aniž by se rukama držel řídítek, červené prsty nanicovatě strčené do kapes a pohled strnule upřený před sebe.

Dopil kávu a málem se rozčílil nad norskými politiky, kteří zakázali kouření v restauracích a kavárnách, když vtom skleněné dveře rozrazil Yttergjerde. Vtrhnul dovnitř a objednal si výběrovou kávu z menu, které viselo na zdi za mladou dívkou v pokladně.

„Viděl jsem teď jednoho, který má horší přehazovačku přes pleš než ty, Gunnarstrando,“ poškádlil ho Yttergjerde.

„Gratuluji,“ odpověděl Gunnarstranda, upravil si jednotlivé řídké pramínky nad čelem a přitom se prohlížel v odrazu okna.

„Peder Christian Asbjornsen,“ řekl Yttergjerde.

„Ten už je po smrti víc než sto let.“

Yttergjerde mávl padesátikorunovou bankovkou. „Žije tady.“

Gunnarstranda vrhl pohled na portrét muže na bankovce a naštvaně zařval: „Nemáš náhodou hlídat banku?“

V tom okamžiku zapraskala Gunnarstrandova krátkovlnná vysílačka. Byla to Stigersandová ze zásahového vozu.

Zahlásila: „Mám jednu dobrou zprávu a jednu špatnou. Kterou chceš jako první?“

„Tu špatnou.“

„Objevil se jenom jeden.“

„Kde je teď?“

„Užívá si to tady u mě na zadním sedadle – to je ta dobrá zpráva.“

Yttergjerde se ušklíbl.

Žena za pultem nalila Yttergjerdemu kávu do papírového kelímku. Vyšli ven. Gunnarstranda si zapálil cigaretu a na mrazu dychtivě potahoval. Yttergjerde se ohlédl a zastavil se. „Co tam tak stojíš, přemýšlíš nad něčím?“

„Myslím na jeden román, který jsem kdysi četl,“ odpověděl Gunnarstranda. „Svět musí být ještě mladý od Nordahla Griega.“

„Proč zrovna ten?“

„Jednou větou napsal o tom, jak je rizikové kouřit v Moskvě v zimním chladu.“

„A co má být?“

„Spisovatel tvrdil, že nebezpečné je dostat do plic chlad, nikoliv kouř.“

„Takže svět už dávno není tak mladý,“ poznamenal Yttergjerde a zakřenil se nad vlastním vtipem.

„Dá se to tak říct.“

Pomalu kráčeli k železniční trati. Modré záblesky od policejních vozů se odrážely na zdech budovy na protější straně. „Není nic, co by tě překvapovalo, Gunnarstrando? To, že se jeden z těch chlápků objevil, je vlastně něco jako výhra v loterii.“

„Je toho až moc, co mě udivuje.“

Přijížděl vlak. Na železničním přejezdu znělo hlasité zvonění a závory začaly se skřípotem klesat. Gunnarstranda se zastavil. Yttergjerde, který chtěl ještě přejít, se také zastavil a vrátil se, aby i on počkal, až vlak projede.

„Například co?“ zeptal se Yttergjerde.

„No. Kupříkladu to, jaký mají lidé přehled o televizních programech. Povídají si o tom a tom seriálu, a nejenom lidé v práci, baví se o tom dokonce i ti, kteří poskytují rozhovory do novin, lidé v televizi mluví o televizi.“

„Na tom snad není nic podivného, ne?“

„Vždycky jsem měl za to, že se člověk sám k něčemu takovému nesníží.“

Yttergjerde se slabě usmál. „Pokud bys byl nucen ke střídmosti, bylo by to omezení whisky a tabáku?“

„Nevím, vydržet úplně bez tabáku by pro mě představovalo problém, ale mizerná televize je větší zlo. Zjednodušuje estetické cítění lidí v krátkodobém horizontu, z dlouhodobého hlediska se lidé postupně stávají dekadentnějšími.“

Vlak se hnal od západu do kopce pozoruhodně tiše. Projel s rachotem kolem, zastavil se před žlutou nádražní budovou a závora se znovu zvedla za doprovodu vrzavého zvuku.

Před bankou stála dvě policejní auta. Byla povolána z policejního okrsku Follo. Třetí auto bylo civilní. To, které blikalo modře – diskrétní majáček na střeše a jeden uvnitř na chladicí mřížce. Na zadním sedadle seděly dva vyjímající se stíny. Dveře na straně řidiče se otevřely a Lena Stigersandová vystoupila.

„Tak kterej?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Jim Rognstad.“

Gunnarstranda se naklonil a nakoukl dovnitř. Rognstad na zadním sedadle vypadal netečně.

„Přijel na motorce?“

„Ano.“

„Naložte ji, důkazní materiál.“

„Jak myslíš.“

„Kdy jste ho dopadli?“

„Nechali jsme ho sejít do bankovního trezoru se schránkami, vyzvednout si to, pro co tam šel, a když se vracel nahoru, zatkli jsme ho.“

„Co jste zabavili?“

„Diplomatku nacpanou penězi.“ Lena Stigersandová vytáhla aktovku. „Spousta, spousta peněz.“

Gunnarstranda znovu nahlédl přes sklo do auta. „A bezpečnostní schránka?“

„Ta je prázdná.“

„Řekl něco?“

„Neptali jsme se ho.“

Pár vteřin stáli mlčky. Lena Stigersandová ticho prolomila. „Tak co uděláme?“

„Zabásneme ho. Co se týče peněz, rozhodne státní zástupce.“

Yttergjerde otevřel dveře auta. „Svezeš se s námi nazpátek?“

Gunnarstranda zakroutil hlavou. „Ne,“ odmítl jeho nabídku. „Pojedu vlakem, potřebuju přemýšlet.“

*

Díval se za odjíždějící kolonou aut. Nakonec se otočil a prošel kolem nádraží a autobusové zastávky směrem k většímu parkovišti. Zastavil se, zvedl ruku a mávl.

Jedno z aut nastartovalo. Šedostříbrný sedan vycouval z řady a přijížděl k němu. Zastavil.

Gunnarstranda otevřel dveře a beze slova do něj nasedl.

„Jak jsi věděl, že jsem tady?“ podivil se Frolich.

„Myslím, že sám nepochopíš, jak je to směšné,“ odpověděl Gunnarstranda. „Ale když už jsi tady, můžeš mě hodit do města.“

„Co bylo v té bezpečnostní schránce?“

„Peníze.“

„Takže teď bude mít Inge Narvesen radost?“

„Předpokládám. Bezpečnostní schránka byla zřízena krátce nato, co mu byl odcizen trezor. A ke klíči od bezpečnostní schránky existuje plná moc pouze pro Ilijaze Zupace.“

„Narvesen by asi mohl na peníze uplatnit nárok. Ale zřejmě to bude komplikované. Obnovit případ z roku 1998 a obvinit nového muže.“

„Dva.“

„Dva?“

„Ačkoliv se Ballo držel stranou, není nevinný.“

Frolich se rozjel. Vyjeli na E18 ve směru na Oslo.

Gunnarstranda dodal: „Ale myslím si, že Rognstad se z toho tentokrát dostane.“

Jeli mlčky, až už to Frolich nevydržel a zeptal se: „Proč by se z toho měl dostat?“

„Z čeho by měl být obviněn? Neviděl jsi, že tě srazil on, nebo snad ano?“

„Měl přece klíč od bezpečnostní schránky. Prokazatelně ho ukradl mně.“

„V takovém případě na něho musíš podat trestní oznámení za přepadení.“

„Udělám to.“

„Pro mě za mě. Ale pokud tak učiníš, budeš úplně mimo případ, veškeré stopy, kterými ses zabýval, budou v případu proti Jimovi Rognstadovi naprosto bezcenné.“

Frolich v tichosti řídil.

„Kromě toho může Rognstad tvrdit, že si klíč půjčil od Balla a že netuší, odkud ho Ballo měl. Něco takového si nemůžeme ověřit, protože Ballo není k zastižení.“

„Ty jsi vážně optimista.“

„Chyba, Frolichu, jsem realista. To, že si Rognstad vyzvedl peníze z bezpečnostní schránky, nic nemění. Johnny Faremo i Vidar Ballo k ní měli šest let volný přístup. Úplně stačí, aby Rognstad řekl, že byl velmi překvapený, když v bezpečnostní schránce viděl ležet peníze, a že netuší, odkud pocházejí. Mohl je tam dát třeba Johnny Faremo, který je mrtvý, a proto nemůže na nic odpovědět. Chápeš? Jediné, co se dnes stalo, je, že se s největší pravděpodobností našly Narvesenovy peníze. Moc toho nemáme, abychom Rognstada z něčeho obvinili.“

Nějakou chvíli jeli opět mlčky, dokud Frolich nenamítl: „Nemůžeš nějak použít tu vyhořelou chatu – vraždu – Elisabeth?“

Gunnarstranda pokrčil rameny. „Uvidíme, úřad policejního velitele ve Fagernes dostal fotografie Balla, Farema, Rognstada, dokonce i Merethe Sandmové, tak si raději počkáme, co zjistí.“ Gunnarstranda se podíval na kolegu a dodal: „Je tu jedna věc, kterou jsme neprobrali, Frolichu.“

„Co máš na mysli?“

„Nemohla tvoje slečna chatu podpálit sama?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Elisabeth že by se sama zapálila? To je holý nesmysl.“

„Dovol mi zeptat se jinak, nemohla se sama zabít?“

„Proč by se měla zabíjet?“

„Takové věci se stávají.“

„Ale nikdo se dobrovolně nerozhodne uhořet.“

„Sebevrazi jsou podivíni, Frolichu, ne všichni mají takové štěstí jako Ofélie – a nemají přístup k romantickému rybníku u mlýna za svitu měsíce, když se objeví nesnáze.“

„Poslouchej, co ti říkám: Elisabeth si život nevzala. Nesnaž se mě přesvědčit, že se sama zapálila.“

„Mohla si přece vzít prášky na spaní a usnout při svíčce.“

„Proč to říkáš?“

„Požár v chatě začal s největší pravděpodobností od svíčky, živého světla v nějaké láhvi.“

Frolich mlčel.

„Na tom se shodli jak policejní velitel, tak i požární sbor,“ dodal Gunnarstranda. „A je dost pravděpodobné, že trpěla depresemi kvůli smrti bratra. Neměla jinou rodinu. Jen si to sám představ: žena je na útěku před brutálními chuligány, pak zemře její jediný bratr, její ochránce a opora. Mnohým stačí k sentimentalitě málo.“

Frolich se zamyslel a zauvažoval: „Spíš si myslím, že tu svíčku někdo převrátil, někdo, kdo Elisabeth nejprve vyřadil ze hry jinak – například Rognstad. Požár nastal proto, že někdo chtěl maskovat vraždu.“

„I to je samozřejmě určitá možnost, ale také je to naprosto hypotetické.“

„Hypotetické?“

„Kriminálka se zabývá osobou, která zemřela při požáru chaty. Jak se zdá, jeho příčinou byla převrácená svíčka. Sled událostí je tedy následující: čte si v posteli, usne u svíčky a zemře na otravu oxidem uhelnatým, ještě než požár vypukne naplno.“

„Věříš tomu, co říkáš?“

„Nemyslím si nic. Jenom říkám, s jakými teoriemi kriminálka pracuje.“

Frank Frolich se zhluboka nadechl. Dojeli do Spydebergu. Hodil směrovku doprava a zastavil na čerpací stanici. „Něco ti ukážu,“ rozhoupal se konečně a vytáhl z vnitřní kapsy dopis na rozloučenou od Reidun Vestliové.

Gunnarstranda si dopis přečetl, pak si sundal brýle a kousl do nich. „Proč jsi mi ho neukázal dřív?“ zeptal se mírně.

„Přišlo mi to před několika dny. Jde o to –“

„Přišlo? Do schránky?“

„Leželo mi to ve schránce několik dnů, ale dlouho jsem ji neotvíral. Jde o to, že je to napsáno mezi řádky. Tito příšerní lidé a tak dále a tak dále. Reidun Vestliová si nenašla žádný romantický rybník s mlýnem, nýbrž skleničku s léky, protože –“

„Já taky umím číst,“ přerušil ho Gunnarstranda. „Tohle přece připomíná jednu rozhlasovou hru.“ Nasadil si brýle a četl nahlas: „Nevím, jestli Elisabeth dokáže čelit těmto příšerným lidem. Doufám, že ano, ale nedělám si žádné iluze. Ani jsem si je nedělala, když přišli. Elisabeth mě před nimi varovala – tito příšerní lidé…“ Sundal brýle. „Nikdy jsem nečetl větší pitomost!“

Frolich se nezmohl na odpověď.

Gunnarstranda řekl: „Pokud někdo tu ženu zmlátil tak důkladně, že násilníkům vyzradila, kde se Elisabeth Faremová nachází, a ještě o tom napíše v dopise, který pošle poštou policistovi, proč proboha nepoví, kdo to má na svědomí, aby mohl být dotyčný potrestán?“

„Nemám tušení,“ řekl Frolich poddajně. „Ale předpokládám, že příčinou je loajalita vůči Elisabeth.“

„Loajalita? Elisabeth Faremová byla už přece mrtvá, když tohle Vestliová psala.“

„Nemám důvod, abych pochyboval o pravosti dopisu. Úvodní věty, to s tím oslovením. Jako bych ji slyšel mluvit. Reidun Vestliová se zabila sama a nikdo mě nepřesvědčí, dokonce ani ty, abych si myslel něco jiného. Je pravda, že v dopisu není moc cenných informací, ale opravdu jsem přesvědčený, že je pravý. Teď máš Rognstada, jsem si jistý, že má podíl na smrti Reidun Vestliové.“

„Ona už proti němu nemůže svědčit. Ale – pokud máš pravdu v tom, že je dopis pravý – proč ho poslala tobě?“

„Napadlo mě, že za tím možná stálo něco tak banálního jako potřeba svěřit někomu příčinu –“

„Jakou příčinu?“

„Toho, že si vzala život.“

„Podle tebe teda někdo – možná Vidar Ballo nebo Jim Rognstad – šel po Elisabeth Faremové, z Reidun Vestliové vymlátili informaci a díky tomu našli chatu, zabili Elisabeth Faremovou a zapálili chatu? A tahle skutečnost Reidun Vestliovou natolik otřásla, že spolykala spoustu pilulek a usnula?“

„Ano. Myslím si, že Vidar Ballo a Jim Rognstad zmlátili Reidun Vestliovou, aby zjistili, kde je Elisabeth. Zdá se, že se jim to podařilo. Jsem přesvědčený, že maskovali vraždu Elisabeth požárem.“

„Proč ale zabili Elisabeth Faremovou?“

„Šli po klíči od bezpečnostní schránky, ale ona ho schovala u mě doma.“

„Takže zlikvidovali Johnnyho Farema, zmlátili Reidun Vestliovou a zabili Elisabeth Faremovou, aby se zmocnili té diplomatky s penězi?“

„Rozhodně.“

„Ti dva? Rognstad a Ballo?“

„Ano.“

„V tom případě mě zajímají už jenom dvě věci, Frolichu,“ pronesl Gunnarstranda uhlazeně. Otevřel dveře auta a nohou se dotkl země. Vystoupil, zapnul si kabát a zapálil si cigaretu, pak se sklonil a řekl: „Zaprvé: jestli jsou ti dva tak zatraceně provázaní, jak tvrdíš, proč ti klíč ukradl jenom jeden a proč si zisk přišel vyzvednout taky jenom jeden?“

Frolich zakroutil hlavou. „Už dřív jsme přece mluvili o nějakém neznámém čtvrtém muži.“

„Ať už známý nebo ne, Frolichu, musíš se probrat. Pokud jsi dost zdravý na to, aby sis mohl hrát na soukromého poldu v Askimu, tak jsi taky dostatečně zdravý, abys seděl u psacího stolu v práci.“ Kouřil se zamyšleným pohledem upřeným k nebi.

Frolich nakonec to ticho nevydržel a zeptal se: „Jak s tím dopisem naložíme?“

„My?“ Gunnarstranda odevzdaně zakroutil hlavou. „Udělám to, co jsi s ním měl udělat už dávno ty. Předám kopii dopisu na rozloučenou kriminálce a uvidíme, jestli to bude stačit, aby přehodnotili domněnky ohledně toho, jak požár chaty vznikl. Pokud je přehodnotí, je možné, že se někdo Jima Rognstada zeptá, kde se pohyboval, když chata hořela. Ale moc mě nepřekvapí, jestli vysype nějaké alibi.“

„Co bylo to druhé?“ zajímal se Frolich.

„Druhé?“

„Říkal jsi, že tě zajímají dvě věci.“

„Ano. To byl sled událostí podle tebe. Pokud Rognstad a Ballo zmlátili Reidun Vestliovou, aby zjistili, kde se Elisabeth ukrývá – proč ji zbili, až když chata už hořela?“

Hodnou chvíli oba mlčeli.

Až Frolich prolomil ticho. „Jsi si jistý?“ zeptal se.

„V každém případě jsme Vestliovou našli, když už chata shořela.“

„Takže si nejsi jistý?“

„Jsem taky jenom člověk, Frolichu. Teoreticky vzato mohl Rognstad třeba stihnout zmlátit Vestliovou, vydat se do Valdres, zabít Elisabeth Faremovou a zmizet od hořící chaty ještě předtím, než jsme našli Vestliovou, ale aby to stihl, musel by se sakra zadýchat. A pak tady máme ty formulace. Příšerní lidé, ta anonymizace mě nutí myslet na Hamleta: to on přece říkal, že je něco shnilého ve státě dánském.“

8

Detektiv šéfinspektor Gunnarstranda seděl tiše na otáčecí židli a nepřítomně zíral do zdi pracovny. Pořád ho trápila smrt rybičky. Vybavovalo se mu, jak ležela na dně akvárka, na kamenech a písku – mrtvá. Tento pohled rozbil jeho představu o smrti rybiček. Vždycky si myslel, že když umřou, vznáší se na vodní hladině, a ne že klesnou ke dnu. Ale Kalfatrus byl mrtvý – dostatečně jasně. Žádné pohyby pusou a žádná reakce, když ho vzal do naběračky na rybičky. Poněkud morbidní: jeho zlatá rybička spočívající na naběračce na rybky téměř jako propečený kus k servírování. Ale to, co ho teď trápilo, bylo rozloučení. Hodil rybičku do odpadků – což teď ve zpětné lítosti a pochybnostech považoval za pramálo důstojné rozloučení s dlouholetým společníkem. Tato myšlenka ho soužila. Jenže na druhou stranu: pohřbít rybičku by bylo směšné. Alternativou by bylo hodit ji do záchodu. Střet těchto dvou alternativ sám nabídl řešení a cestou do práce vyhodil rybičku do popelnice. Při pomyšlení na pochybný etický rozměr takového jednání se však přestal na práci soustředit, byl naprosto mimo, a když mu zazvonil telefon, bylo to, jako by ho probudil řinčící budík. Trhl sebou a skočil po sluchátku. „Buďte té dobroty a vyjádřete se stručně.“

Na druhém konci bylo ticho.

„Haló,“ vyštěkl Gunnarstranda netrpělivě.

„Tady Narvesen, Inge Narvesen.“

„Ano?“

„Rád bych vám vyjádřil svůj vděk za –“

Gunnarstranda ho přerušil: „Zavolejte do VG a udělejte to. Já jen dělám svou práci.“

„Na druhou stranu…“

„Není tu žádná druhá strana. Sbohem.“

„Ale počkejte přece, člověče!“

„Narvesene. Jsem velice zaneprázdněný.“

„Já jsem k čertu taky vytížený člověk. Myslíte si, že volám, abych mrhal čas?“

„No tak přejděte k věci.“

„Jsem vděčný, že jsem získal peníze zpátky – přestože jsem za šest let přišel o příjem z úroků ve výši pěti set tisíc korun.“ To poslední vyřkl lehce se smíchem.

„Myslel jsem, že jsme už domluvili o penězích,“ přerušil ho ostře Gunnarstranda.

„Jen se chci ujistit, že je ten případ smetený ze stolu.“

Sezame, sezame, otevři se. Gunnarstrandu až teď hovor začal zajímat. Prsty tápal po cigaretách. Věděl, že si nezapálí cigaretu, kterou našel. Ale bylo to zvláštní. Nervózně si s ní mezi prsty pohrával, přemýšlel a čekal na další věty toho druhého: chlápek dostal nazpět půl milionu a vynakládal drahocenný čas na to, aby udusal půdu ve znovu vyhloubené díře. Inge Narvesen právě sepnul v Gunnarstrandově hlavě výstražný majáček, který svítil jediným jasným poselstvím: Pořiď si lopatu a začni kopat!

Ale Narvesen to musel okamžitě vycítit. Jeho hlas řekl: „No, připravuji vás o čas. Dostal jsem zpátky svoje peníze a odpovědné osoby sedí ve vazbě.“

„Tak proč voláte?“

„Jak jsem už říkal, abych –“

„To jsem slyšel. Chcete ten případ ukončit. Proč?“

Narvesenova mlčenlivost trvala přesně o dvě vteřiny déle. Pak řekl: „Špatně jste to pochopil, jak jsem již zdůraznil na začátku: volám, abych vám vyjádřil svou upřímnou vděčnost –“

„I to jsem slyšel. Takže vám tedy nevadí, že případ ještě nebyl uzavřen?“

Opět ticho dlouhé dvě vteřiny. „A nebyl?“

„Případ nebyl ještě ani znovu otevřen. Peníze se našly při vyšetřování zcela jiného, nového případu. Případu vraždy. A toto vyšetřování probíhá naplno.“

„Aha.“

Gunnarstranda mlčel.

Inge Narvesen mlčel.

Gunnarstranda začínal být spokojený. „Rád jsem s vámi hovořil,“ rozloučil se s lehkostí a zavěsil.

Na několik vteřin se zamyslel.

Dveře se otevřely a vstoupila Lena Stigersandová.

„Chci tě poprosit o jednu laskavost,“ požádal ji Gunnarstranda. „Zkontroluj seznamy cestujících všech leteckých společností, jestli na některém nefiguruje jméno Merethe Sandmové. Podle jednoho svědka z práce měla před několika dny odletět do Athén, prověř dva týdny nazpátek. Nemusí se to omezovat na Athény.“

Stigersandová se ztěžka zvedla. „Co ty?“ zajímala se.

„Já si promluvím s Chytrolínem Sorliem a povím mu, že Inge Narvesen se stůj co stůj snaží ochránit svůj domeček z karet před větrem a nepříznivými pohyby v terénu,“ pronesl Gunnarstranda s úšklebkem.

*

Ozvalo se slabé zaklepání na dveře. Dovnitř nakoukl Yttergjerde. „Neruším?“

„Ne víc než obvykle,“ řekl Gunnarstranda mírně.

„Znáš advokátku jménem Birgitte Bergumová?“

„Kdybych ji znal, musel bych jí říkat Bibbi, ale nikdy nebudu nikoho oslovovat jako Bibbi, zvlášť ne nějakou blondýnu kolem padesátky, která rozdává rozhovory do časopisů o svých zkušenostech ohledně odsávání tuku.“

Lena Stigersandová zvedla zrak: „Nevěděla jsem, že čteš časopisy, Gunnarstrando.“

„Stejně jako je nemožné najít na zemi neposkvrněné místo, je zrovna tak nemožné pochopit, s čím jsou schopni přijít norští kulturní redaktoři, aby to sdělili němé většině lidu.“

„Cítím z tebe předsudky vůči novinářům, nebo vůči blondýnám s odsátým tukem?“

„Vůči všeobecné hlouposti. Co si myslíš o člověku, který vehementně prohlašuje, že život je příliš krátký na to, abychom se neobklopovali krásnými věcmi?“

Yttergjerde a Lena Stigersandová si vyměnili pohledy: „Proč se rozčiluješ?“

„K věci!“

„Birgitte Bergumová obhajuje Rognstada,“ řekl Yttergjerde.

„Promluv si s ní ty. Já nemám chuť.“

„To už jsem udělal. Říká, že Rognstad chce vyjednávat o snížení trestu odnětí svobody. Rognstad má něco, co by nám chtěl povědět. Ta ženská, Bibbi, je jenom zprostředkovatel.“

Gunnarstranda se chystal obléknout si bundu.

Lena Stigersandová sebrala odvahu a zeptala se Gunnarstrandy přímo: „Co je špatného na tom, obklopovat se pěknými věcmi?“

„Skutečně tě zajímá, na čem záleží druhým lidem?“

„Ano.“

„Třeba na čem záleží Birgitte Bergumové?“

„To ne.“

„Kdo tě teda zajímá?“

„Například ty,“ řekla Lena Stigersandová.

„Já?“

„Ano.“

Gunnarstranda na ni dlouho zíral. „Osobně,“ vysoukal strnule, „trávím veškerý svůj čas tím, že se udržuji v kondici a ve formě – a to tak, že se vyhýbám cvičení, střídmosti, kurzům na odnaučení kouření, novým dietám a vydatnému nočnímu spánku.“

Yttergjerde zahlásil: „Na něco jsem přišel.“

Oba se k němu otočili.

„Pokud Rognstad něco ví… Ne, zapomeňte na to.“

„Co jsi myslel?“ naléhal Gunnarstranda.

„Zapomeň na to, může v tom být cokoliv. Chci říct, Rognstad je na kolenou a teď se chce zbavit odpovědnosti. Může vyrukovat s čímkoliv.“

„Ale stejně jsi na něco myslel.“

„Přemýšlel jsem nad tím, že jediné, co se zatím stalo od chvíle, kdy srazil Franka, je, že byl polapen – a že byl sám. Chci tím říct, Ballo se v bance neobjevil, možná Ballo…“

„Ano?“

Yttergjerde pokrčil rameny. „Netuším. Stejně přece nevíme, co se nám Rognstad bude snažit namluvit.“

Gunnarstranda se zamyslel. „Něco na tom je,“ uznal. „Ballo zmizel. Merethe Sandmová je pryč.“ Podíval se na Lenu Stigersandovou. „V těch seznamech cestujících leteckých společností se zaměř i na Balla.“ Potom se strnulým krokem vrátil k psacímu stolu. Posadil se, uchopil telefon a zavolal.

Ti dva na sebe zírali. Lena Stigersandová pokrčila rameny, když Gunnarstranda požádal, jestli by mohl hovořit s ředitelem banky.

Opět si vyměnili pohledy, když slyšeli jeho otázku: „Mohl byste od svých zaměstnanců zjistit, jestli není ohledně té bezpečnostní schránky veden zápis o návštěvě za poslední tři měsíce? Ano, zavolejte mi nazpět.“

9

Frank Frolich seděl v autě a pročítal si protokol o vloupání u Narvesena v roce 1998. Velká záhada, pomyslel si, odložil papíry a nastartoval auto, aby udržel teplo. Vloupání. Pět set tisíc babek v malém trezoru. Zlodějům se ho nepodařilo otevřít v domě, tak ho vzali s sebou. Ukradli trezor z vily na Ulvoya. To, co ho už tenkrát upoutalo: jak čistě byla práce provedena. Nic jiného neodcizili, žádné stříbro, šperky, ani jediný škrábanec na hifi věži značky Bang & Olufsen, nebyly dotčeny žádné přepychové drobnosti, obešlo se to bez vandalismu, posprejování, hovínek na sklenicích od marmelády nebo jiných originálních navštívenek od zlodějů. Pouze trezor s půl milionem norských korun beze stopy zmizel. Natolik závažné a dostatečně podivné, že si vyšetřovatelé – včetně něho – vytvořili alternativní hypotézy, jako například že vloupání si mohl vymyslet sám Narvesen třeba kvůli případné pojistce. Protože se však v trezoru nevyskytovaly žádné specifické předměty, nebyl jeho obsah pojištěn. Přechovával v něm výhradně hotovost a tu noc byl prokazatelně viděn Ilijaz Zupac, jak vychází z Narvesenova domu – jako jeden ze skupinky několika lidí. A kde byl tu noc Narvesen? Daleko. Podle protokolu byl v půlce dovolené na prázdninovém ostrově Mauriciu.

Vybavovalo se mu, co si o tom tehdy v roce 1998 myslel: vloupání bylo určitě opravdové. Jedna bdělá sousedka náhodou zareagovala na podivný pohyb na Narvesenově zahradě a v jeho domě, o němž věděla, že je prázdný. Zavolala policii, která ale přijela příliš pozdě. Později u identifikace podle fotografií označila Zupace jako muže, v němž poznala toho, který usedl do auta a odjel. Frank byl tenkrát přesvědčen, že vloupání byla práce někoho zevnitř. Někdo o těch penězích věděl, někdo musel vědět, kde se nachází trezor, a tentýž člověk věděl, že Narvesen je na Mauriciu, a vzduch je tedy čistý. Ale zatčený Zupac neřekl o krádeži nebo o komplicích ani slovo.

Frank Frolich se rozhodl, sešlápl spojku, zařadil a vyrazil. Bylo pošmourné prosincové odpoledne. Mraky nad Ekeberským kopcem se podobaly hromadě vyhozených hadrů od oleje. Vzal to přes Mosseveien směrem na Ulvoya, aniž by věděl, jestli je Narvesen doma a o čem s ním případně bude hovořit.

Když auto přejelo po Ulvoybrua, minulo postaršího chlápka ve vlněném kabátu a s bekovkou, který na mostě rybařil. Frank Frolich usoudil, že tohle je něco – hodit vlasec do vody a jen tak stát v chladu a ničím se nezaobírat.

Zabočil do Makeveien, zabrzdil a zaparkoval za Porsche Carrera. Prohlížel si to obyčejné auto a pomyslel si: Pokud to auto patří Narvesenovi, je větší vtipálek, než jsem si dovedl představit. Dům za plotem byla vila postavená v poválečném období a následně zrenovovaná. Otevřel si branku z tepaného železa, došel k Narvesenovým dveřím a zazvonil. Zevnitř se ozýval štěkot. Nějaký ženský hlas něco zakřičel. Nato byl slyšet zvuk psích drápů na parketách. Dveře se otevřely. Žena kolem třicítky, s dlouhými havraními vlasy, východoasijskými rysy a úsměvem hodným statisty z Hollywoodu. Charakteristická jizva se táhla tři centimetry od špičky brady k lícní kosti. Byla to jizva, která nehyzdila a která vybízela k tomu, aby se člověk na její tvář podíval ještě jednou, činila ji vzrušující a maličko tajemnou. Pes, kterého okřikla, byl hubený drobný anglický setr. Lísal se a vyžadoval veškerou pozornost.

„Ano?“ řekla žena a pak na psa: „No no no, tak jsme se přivítali, už se uklidni, no tak, šup domů!“ Chytila psa za obojek a spíš ho přemístila než postrčila za ty široké dveře, které za sebou zavřela. „Ano?“ zopakovala přátelsky. „O co jde?“

Franka Frolicha napadlo, že jí porsche sluší. Vyložil jí, jak se věci mají: „Jsem policista, svého času jsem vyšetřoval vloupání do tohoto domu, zhruba před takovými šesti lety.“

„Inge teď není doma.“

„To je škoda.“

Pes uvnitř štěkal. Tlapkami škrábal na dveře.

Znovu se usmála. Jizvička v ústním koutku zanikla ve vrásce od úsměvu. „Chce si jen hrát. Copak jste si to udělal?“

Frank Frolich si přejel po krevní podlitině na tváři a odpověděl: „Pracovní nehoda. Kdy se vrátí domů?“

„Kolem osmé.“

Dívali se na sebe. Naznačila, že končí hovor, chystala se zajít dovnitř.

„Jste jeho družka nebo…“

„Družka,“ přikývla. Potom před sebe natáhla útlou ruku: „Emilie.“

„Frank Frolich.“

Pomlčel o své pochůzce. Byla nalehko oblečená a naboso v sandálech. Musela jí být zima, když tam tak stála.

Jako kdyby četla jeho myšlenky, lehce se zatřásla zimou. „Škoda že tady není, když jste vážil cestu.“ Sklopila oči. „Mám mu předat nějaký vzkaz, telefonní číslo…“

„Nene,“ na to Frank a šel rovnou k věci. „Peníze, které tenkrát zmizely, se znovu našly a to on už přece ví. Měl jsem jenom nějaké otázky, víte o tom případu něco?“

Zakroutila hlavou. „Inge a já spolu chodíme dva roky. Musíte si spíš promluvit s ním.“

„Byl na Mauriciu, když se to přihodilo,“ řekl Frolich. „Na dovolené. Nevíte, jestli cestoval sám nebo s někým?“

Výraz v její tváři teď byl spíš napjatý než přátelský: „O tom vůbec nic nevím. Nezlobte se.“

„Dobře, můžu se stavit jindy,“ navrhl Frank Frolich a odcházel. U zahradní branky se otočil. Ani se nehnula. Dívala se za ním a stála tam tak celou dobu. Pes uvnitř byl zapomenut. Určitě zapomněla i na to, že jí byla zima, pomyslel si.

10

Gunnarstranda se jako vždy dostavil na domluvenou večeři příliš pozdě. Dohodli se, že se sejdou v restauraci Sushi na Tržní ulici. Tove měla ráda sushi, nikdy nechtěla nic jiného než to. A restaurace byla anonymně zastrčená v prvním patře na nejetničtější ulici Osla. Proto upřednostňovala jíst tady. Jídlo bylo takové, jaké ho člověk dostane v Japonsku. Ovšem na rozdíl od sushi restaurací na Aker Brygge a ve Frogner byli hosty skuteční lidé – vlastně bylo docela těžké narazit tu na nějaké makléře s komplexy z Dow Jonesova indexu nebo hipstersky vyhlížející mládež snící o roli v reklamě.

Podíval se na hodinky. Tohle byla taková jejich menší soutěž. Deset minut zpoždění. Vystoupal po dřevěných schodech ke dveřím v prvním patře a nakoukl dovnitř. Neseděla tam. Kývl na vrchního, japonsky vypadajícího chlápka v černém. „Mám tu mít zarezervovaný stůl u okna na devatenáctou hodinu,“ řekl a odložil si kabát. Tohle byla její hra. Netušil, jestli ho zamluvila nebo pod jakým jménem ho zarezervovala. Věděl pouze jednu věc: když si vyrazili na nějaké etnické jídlo, nikdy stůl nezamluvila na jeho jméno.

Vrchní nahlédl do knihy. „Pan Rollsen, stůl pro čtyři?“

Gunnarstranda zakroutil hlavou.

„Line? Stůl pro dva? Kal a Line?“

Gunnarstranda přikývl. „Carl von Linné. Už slečna dorazila?“

„Ještě ne.“ Muž s sebou vzal dva jídelní lístky a šel napřed.

Než se posadil a objednal si, objevila se ve dveřích Tove. Krátce nato stála u stolu a přinášela s sebou čerstvý dech zimního chladu.

„Promiň, ale hledala jsem místo, kde bych zaparkovala.“

„I tentokrát jsi vyhrála.“

Ušklíbla se a posadila se.

„Už jsem si objednal,“ řekl.

Dívali se na sebe. S úsměvem ho pozorovala – takhle v něm samotném pokaždé dokázala vyvolat sebeironické sklony.

„Znamená ta rezervace, že příště budeš Helen Kellerová?“ zeptal se.

„Vypadám snad jako Helen Kellerová?“

„Vypadám já jako Carl von Linné?“

„Občas tak mluvíš, kromě toho jsem si myslela, že budeš polichocen.“

Číšník přinesl podnosy se sushi.

„Podobal by ses mu trochu víc, kdyby sis něco udělal s vlasy. Mohl by sis koupit paruku místo toho, aby ses takhle česal,“ řekla. „Pánské rokokové paruky jsou na mužích sexy.“

„Možná bych se tak víc podobal Linnému,“ připustil. „Ale víc sexy nebudu.“

Znovu se zakřenila.

„Teď mi můžeš prozradit, kým chceš být příště.“

„Ne, to ty o tom rozhodneš.“ Znovu se hravě usmála, protože věděla, že nemá takové hry rád.

„Meryl Streepová,“ navrhl.

„Děkuji, ale není jisté, jestli ti to vrchní bude věřit. Mimochodem,“ řekla, „proč nejíš? Nemáš chuť na jídlo?“

Podíval se na to malé sushi, na červený kousek lososa zabalený do rýžového válečku, který právě držel v ruce. Podobnost byla děsivá. „Kalfatrus včera umřel,“ řekl a podíval se na ni.

Průšvih, pomyslel si.

Tove nebyla k zastavení, smála se, až se zajíkala.

11

Frank Frolich si na internetu našel Narvesenovo telefonní číslo domů. Když uběhla osmá, počkal ještě půl hodiny a zatelefonoval mu.

„Emilie, prosím.“

„To jsem zase já, Frolich, policie.“

Telefonní sluchátko překryla ruka. Mumlající hlasy v pozadí. Emilie se znovu ohlásila. „Inge je trochu zaneprázdněný, může vám zavolat nazpátek?“

„Budou to jen dvě vteřinky.“

Ruka přes telefon. Další mumlání. Potom naštvaný mužský hlas: „Co chcete?“

„No, jenom jsem se chtěl zeptat na pár věcí ohledně toho vloupání před šesti lety.“

„Proč?“

„Pouze pár maličkostí, které jsou trochu nejasné.“

„Jste mimo službu, co považujete za nejasné, to mě absolutně nezajímá.“

„Jde mi jenom o vysvětlení věcí, které by mohly vrhnout světlo na –“

„O to vůbec nejde. Tady jde v první řadě o to, že mi slídíte kolem domu a obtěžujete člověka, kterého mám rád.“

„Obtěžuji?“

„Vyptáváte se na věci, o kterých Emilie nemůže nic vědět, kromě toho máte podivné narážky.“

„Dělám jen to, že na krádež pohlížím z toho hlediska, že se peníze našly.“

„Chyba,“ řekl Narvesen krátce. „A myslím, že teď tento hovor ukončíme.“

„Kdybyste mě nechal domluvit. Ukradené peníze se našly prostřednictvím osoby, která v případu nefigurovala, když jsme vloupání vyšetřovali. To znamená, že vloupání se teď může objasnit –“

„Jste soukromá osoba, která není oprávněná někoho trestně stíhat, a tento případ není předmětem nového vyšetřování.“

„Odkud to máte?“

„Od vašeho nadřízeného. A abychom do toho řízli, Frolichu. Tento hovor se týká výlučně toho, že si poznamenáte následující: držte se dál od mého domu.“

„Vloupání bylo tenkrát příliš čistá práce,“ nenechal se odbýt Frolich. „Nic jiného vám neukradli ani vám nic v domě nezničili.“

V telefonu se rozhostilo ticho.

„Někdo o penězích věděl, taky mu bylo známo, kde se nacházejí a že je dům prázdný. To znamená, že někdo informoval Ilijaze a jeho gang, který udeřil, když jste byl pryč.“

„Kde žijete, Franku Frolichu?“

„Kde žiju?“

Mlčel. Narvesen zavěsil.

Frank Frolich civěl do zdi. To nebyl nejlepší způsob, jak zakončit telefonní hovor. Rozhodně však nemělo smysl volat znovu.

*

Když si ten večer měl jít lehnout, zadíval se na polštář vedle toho svého. Elisabethin dlouhý černý vlas se na bílém polštáři stáčel jako černá čára. Sbírka básní, pomyslel si, záložka do knihy, vlas. Otevřel knihu na stejném místě: Nezapomenu na nikoho. Uchopil vlas, zvedl ho a opatrně vložil do knihy jako pěknou vzpomínku. Napadlo ho: dlouhé kosti ve spáleništi. Snažil se představit si její tvář. Ale obrázek byl vybledlý. Jsem sentimentální hlupák, pomyslel si a zašel do koupelny.

Zatímco si čistil zuby, zazvonil někdo u dveří.

Setkal se s vlastním pohledem v zrcadle, načež zavřel vodu a odložil zubní kartáček. Koukl se na hodiny. Bylo po půlnoci.

Zazvonění se ozvalo nanovo.

Zašel do předsíně, podíval se kukátkem ve dveřích. Nikde nikdo. Otevřel dveře. Nikdo tam nebyl. Šel ke dveřím vedoucím ke schodišti. Otevřel i je. Ani tam nikdo nebyl.

Zaposlouchal se, nic neslyšel.

Vrátil se nazpátek do bytu. Pravděpodobně nějací spratci, kteří zazvoní a utečou. Až na jedno. Je po půlnoci. Zůstal stát a pozoroval tlačítko, kterým se otevíraly vchodové dveře, ale váhal. Raději uchopil interní telefon a ohlásil se: „Haló?“

Nic nebylo slyšet. Pouze křupání.

Zavěsil interní telefon, přistoupil k oknu obývacího pokoje a vykoukl ven. Pokud by někdo stál dole u zvonků, nebylo možné dotyčného odtud vidět. Všechno tam dole vypadalo normálně, zaparkovaná auta, řídký provoz na Ring 3 v dálce. Ale v řadě zaparkovaných aut jednomu červeně svítila zadní světla. Motor běžel na volnoběh.

Nemuselo to nic znamenat, ale i tak si zašel do ložnice pro dalekohled ve skříni. Zhasl světlo v obývacím pokoji a vrátil se k oknu. Auto byl Jeep Cherokee. Ale poznávací číslo nebylo odtud viditelné. A okna byla jako matné nepropustné plochy.

Mávl nad tím rukou. Dokončil v koupelně hygienu a šel si lehnout. Díval se do stropu, dokud neucítil, že na něho padá únava. Zhasnul světlo a převalil se na bok.

Vtom zazvonil telefon.

Otevřel oči, zíral do tmy a poslouchal vyzvánění telefonu, které nebralo konce. Nakonec natáhl ruku a zvedl sluchátko. „Haló.“

Ticho.

„Haló,“ zopakoval ještě jednou.

Do uší to praskalo, dokud dotyčný na druhém konci nezavěsil.

12

Špatně spal, a když mu zazvonil budík, byl unavený. Probudil se s jedinou myšlenkou v hlavě: vytěsnit hořící chatu. Jet tam a vidět to na vlastní oči. Vstal brzy, před sedmou hodinou ranní, a před osmou byl v Steinshogda. Jel povolenou rychlostí směrem na Honefoss a začal na to šlapat, až když projel kolem Leira a Begnadalen. Chris Rea zpíval píseň s názvem The road to hell. Ironie, blesklo mu hlavou a zesílil hlasitost. Údolnatá krajina východní části Norska byla v zimním stínu. Slunce ozařovalo vrcholky. V Begnadalen se po obou stranách silnice tyčily kmeny borovic jako stožáry na vlajky. Pokoušel se představit si Elisabethinu tvář, tělo, ale myslel pouze na dlouhé kosti. Někdo chatu zapálil a nechal ji uhořet. Někdo v noci pozoroval, jak dřevěnou konstrukci pohlcuje oheň, někdo zvedl v obraně před stěnou horka ruku, slyšel explozi okenních tabulí v crescendu kvílících plamenů a praskajících jisker z nesčetných vláken doutnajících v prknech, jež pojídá oheň. Někdo takhle stál a dýchal s otevřenou pusou, aby necítil závan spáleného masa, který se valil ven v žlutočerném kouři z hořící střešní lepenky, knih, vlněných materiálů, parafínových lamp, jež explodují a vytvářejí sprchy koncentrovaného ohně v dalších plamenech, které zachvacují peřiny, kuchyňské vybavení, zásoby dřeva v kůlně, plameny, které roztaví sedátko biologického záchodu, než vzplane spolu s dalšími cetkami v chatě a s jedinou převrácenou svíčkou. Kůže, která se speče na uhel, maso, které se rozpustí, vzplane, vlasy, které chytnou od malého neslyšného zablafání.

Zpotil se. Ruce kolem volantu zbělely, musel zastavit, potřeboval ven. Zabrzdil na zastávce autobusu. Vystoupil a lapal po vzduchu, zadýchaný, jako kdyby několik kilometrů pochodoval s břemenem na zádech. Co se děje, co se to se mnou ksakru děje?

Musel tam, na spáleniště. Chtěl ho vidět na vlastní oči. Opíral se o střechu auta jako nějaký trestanec v americkém filmu. Zvracel by, ale měl prázdný žaludek. Kolem po silnici projelo auto, dvě oči udiveně zíraly na muže u auta, to ho donutilo narovnat se a zhluboka se nadechnout.

Když byl konečně ve stavu, kdy dýchal normálně, nasedl do auta a jel dál. Tentokrát svou melancholii dusil latinskoamerickým rockem. Maná – unplugged. Přiměřené množství kytarových riffů, přiměřená dávka emocí, a protože neuměl španělsky, bylo zcela nemožné pochopit, o čem vlastně zpívali. Krátce před dvanáctou hodinou dojel na náměstí ve Fagernes. Byl hladový, ale měl stažený žaludek. V krámě si koupil nějaké ovoce a pospíchal dál. Prosincová tma se blížila. Světlo nebylo déle než do půl čtvrté, maximálně. Jel dál na sever – tentokrát v doprovodu Johnnyho Cashe, The man comes around, a syrových kytarových riffů – bylo to, jako kdyby jedl vitamíny, každá sloka ho posilovala, odbočil na Vestre Slidre a pokračoval nahoru po Panoramaveien k Vaset. Sníh na nejvyšších vrcholcích hor začal nabírat modrou zimní barvu. Po stranách silnice rostly holé rozsochaté břízy. Dorazil do Vaset. K hranici lesa to byl ještě kus nahoru. Jel až do chatového městečka, projel pomalu mezi malými domečky k vyhořelým troskám.

Pětimetrový komín se tyčil jako obelisk vytesaný z kůlu nad černou haldou strusky.

Tady ses ukrývala, sem tě dohnali. Tady jsi volala o pomoc.

Místo požáru uzavíraly červenobílé policejní pásky. Byla tam ještě cítit směsice sladkého mrtvolného kouře. Rozhlédl se kolem. Žádný výhled. Chata ležela v jakémsi dolíku. K dalším chatám to nebylo víc než dvacet až třicet metrů. Přístup teď zatarasoval hustý březový porost vypínající se k nebi jako plný a ožehnutý jehelníček. Kopl do popela. Nohou zasáhl začouzenou plechovku s barvou. Odkutálela se a zastavila se. Kolem plechovky se povalovalo několik sežehnutých svinutých pružinek. Tady, přesně tady stála postel.

Cítil, jak se mu dělá špatně, a couvl.

Díval se na tu černou hromadu sazí a najednou mu přišlo, že už toho má dost. Násilí. Požár. Smrt.

Otočil se, vrátil se k autu a nastartoval. Měl svoji chatu. Tam mohl jet.

*

Byl klidnější, když řídil těch několik mil nazpátek do Fagernes. Tady zastavil, aby natankoval. Když stál s čerpací pistolí v ruce, zavolal někdo jeho jméno. Franken se otočil a nejprve toho muže nepoznal. Ale pak mu blesklo: ohnivě rudé tváře, červené vlasy a autorita, byl to „Brusinka“ nebo Per-Ole Ramstad, což bylo jeho skutečné jméno.

„PereOle,“ zvolal Franken. Muž se zrovna chystal vejít do čerpací stanice a naznačoval mu mávnutím, aby šel za ním. Franken naznačil, že jenom dotankuje.

Společně navštěvovali policejní akademii, on a PerOle alias Brusinka podle svých červených vlasů a červené tváře. Per-Ole sloužil na policejním velitelství v obci Nord-Aurdal. Zdravý duch ve zdravém těle. Policejní obdoba Pošťáka Pata – toho, který znal ve svém působišti všechny a chtěl pro ně blaho. Franken odkapal poslední kapky z čerpací pistole, zašrouboval víčko nádrže, posbíral síly na nepříjemné otázky a šel zaplatit.

„Slyšel jsem, že máš pěkné problémy,“ spustil Per-Ole po úvodních žvástech.

„A co jako?“ zeptal se Frank Frolich a zastrčil vrácené peníze do peněženky.

„Slyšel jsem, že jsi chodil se ženou, která zahynula při požáru chaty ve Vaset.“

„A dál?“

Per-Ole se zašklebil. „Slyšel jsem o neplacené dovolené, vraždě hlídače, nevhodně načasovaném zproštění obžaloby a všechny ty kecy kolem. Ale nehledě na to, je u tebe jinak všechno v pořádku?“

Pohled Pera-Oleho, barva znepokojení a upřímná starost. Frank Frolich vydechl. „Vypadá to tak opravdu?“

„Vypadá to skoro, jako kdyby sis potřeboval odpočinout od dovolené, Frankene.“

„Přesně. A navíc jsem se téměř dva týdny pokoušel relaxovat.“

„A teď? Byl jsi tam?“ Per-Ole pohodil hlavou. „Na spáleništi?“

Franken přikývl.

Vyměnili si pohledy.

„Chceš vědět jedno tajemství?“ zeptal se Per-Ole. „Právě jsem se dozvěděl něco, co by rozhodně mělo zajímat tvého šéfa – osoba jménem Merethe Sandmová, slyšel jsi o ní?“

Franken opět přikývl.

„Myslel jsem si to, dostali jsme totiž z Osla dotaz. Ta paní Sandmová byla tady ve Fagernes viděna v týž den, kdy chata hořela.“

„Určitě?“

„Rozhodně,“ vyslovil Per-Ole pomalu. „Byla v jednom restauračním zařízení. Víc než tohle říct vlastně nemůžu.“

„Byla sama?“

Per-Ole zakroutil hlavou. „Večeřela v hotelu společně s osobou mužského pohlaví.“

„Byla hostem hotelu?“

„Ne.“

„Mužova identita?“

„Zatím nezjištěna, ale tvůj šéf, nevzpomínám si na jeho jméno, ten popudlivý s účesem a la přehazovačka, naposílal faxem hromadu fotek.“

Jejich pohledy se opět setkaly.

„Mohl bys tady přece jen pár dnů zůstat,“ navrhl mu Per-Ole, „mohli bychom vyrazit do hor, zarybařit si ve Vallers, ne? Nachytat si tučné siveny, vyudit je, sníst a jídlo prokládat panáky, na světě neexistuje lepší způsob, jak dobít baterky.“

„Je to lákavé, PereOle, ale…“

„Jaké ale?“

„Měl bych se zajet podívat na svoji chatu. Mám tam teď namířeno, do Hemsedalu.“ Frank Frolich z pohledu Pera-Oleho vyčetl, že ho prokoukl. Ale Per-Ole byl pohodový chlápek. Nic neřekl. „Jindy,“ dodal Frank Frolich, nebyl teď ve formě, aby se dokázal družit. „Fakt silný kafe – chci říct, vidět ty vyhořelé trosky.“

*

Byla už tma, když po horské silnici vyjel k rodinné chatě. Kužely světla se dotýkaly smrkových hradeb po obou stranách, díky nim to vypadalo, jako kdyby byl vesmír úzká cesta lemovaná smrkovými hradbami. Ale byla to krajina s rozptýlenými domky a hospodářstvími, s volně žijícími živočichy a ptactvem. Věděl to, protože tady byl nesčetněkrát. Možná je můj problém v tom, že se na ten případ dívám stejně jako řidič pohlížející na skutečnost, která se omezuje na objekty, na něž dopadají světlomety a osvětlují je. Asi bych měl změnit pohled, najít jiné stanovisko?

V chatě bylo jako obvykle chladněji než venku. Otevřel všechna okna a dveře, aby udělal dostatečný průvan a vyměnil chladný vzduch. Mezitím sešel ke studni pro vodu. No, studna. Bylo to zřídlo, které bylo předěláno na pramen. On a otec vyhrabali drny a hlínu, vyhloubili díru, aby se mohla nasbírat povrchová voda, která by se přecedila přes násep s čistícím pískem. Tady usadili betonovou skruž, kterou koupili od jednoho sedláka dole ve vsi. Tak získali studnu o hloubce metr a půl, studnu, která nikdy nevyschla. A která navíc zůstávala bez ledu déle než okolní krajina. Nahoře na skruži sám opracoval dokulata břidlicovou desku, přimontoval závity a odlil malé držátko. Pak jen stačilo odsunout břidlici a ponořit kbelík do tmavé vody. Křišťálově čistá voda plná minerálů a chuti.

Jako vždycky nejprve uhasil svou žízeň, než odkráčel s kbelíkem zpátky do chaty.

Zavřel dveře a okna a zatopil ve starých kamnech. Nějakou chvíli trvalo, než se obrovská místnost s vysokým stropem vytopila. Proto ještě vyšel ven na zápraží a odemkl saunu. Její kamna na dřevo by ji dokázaly vyhřát během hodiny. Došel si pro několik pěkných březových polen, seřezal kůru a použil ji na podpal. Když plameny vzplály, přiložil a díval se, jak se nanovo rozhořela, pak uzavřel dvířka kamen. Teď už zbývalo jen čekat. Od zápraží vyhlížel k vodě, kterou ještě nepokryl led. Došel si ke kůlně pro rybářský prut, několik třpytek a zálesácký nůž. Potom sešel k vodě, aby si vyplnil čas. Měsíc svítil na nebi jako bílá lampa z rýžového papíru. Břízy shodily všechny listy. Měsíc se odrážel na černé vodní hladině, ze které se odpařoval mrazivý opar. Na chytání ryb byla voda pravděpodobně příliš studená. Dokonce i listy leknínu se začaly připravovat na zimu. Několikrát nahodil, naviják zakvílel a třpytka rozčeřila vodní hladinu, jako kdyby na hladinu vyskočil pstruh. Ale nic nezabralo. Nevadilo to. Pokračoval v nahazování dál. Voda byla chladná, ryby se držely v hloubce. Nechal třpytku klesnout, dokud vlasec neležel v uvolněných kudrlinkách, až pak navíjel: pomalu. Tohle byla oblíbená třpytka, ta s červeným střapcem a červenými skvrnami. Navinul, zvedl prut, nahodil, nechal třpytku klesnout, navinul – a něco chytil. Silný tlak v prutu – nebylo možné se mýlit. Pstruh. Plaval pryč s návnadou a on ho nechal plavat. Vlasec řezal vodní hladinu cik cak, dokud neuvolnil naviják a nenavinul. Ten byl. Možná půl kilo. Dokonalá velikost. Dokonalý na upečení na pánvi.

Ryba plavala hlouběji. Franken ji chvíli nechal plavat, pak navinoval, dokud to znovu neškublo. Půl minuty nato ji vytáhl na souš, mrskala se jako šílená, skočila do jalovcového keře. Položil na ni obě ruce. Přidržoval ji pevně. Ryba spolkla celou třpytku. Rychle jí zlomil páteř a potěžkal to pěkné stvoření v rukách. Potom vzhlédl k měsíci a uvědomil si, že byl úplně mimo – tak dlouho to trvalo –, nemyslel na nic jiného než jen na radost být tady, ve tmě u jezera.

Zamířil k chatě a napadlo ho, že sauna už možná bude dostatečně vyhřátá. Ale teploměr na stěně sauny ukazoval pouze šedesát stupňů. Přiložil suché březové větve a pár smrkových. Seschlý smrk hořel jako dřívko zápalky, rychle a intenzivně, plameny, které chtěly rychle vytvořit teplo. Potom šel dolů ke studni pro vodu, kterou nato chrstl na kameny v sauně. Když se podíval k nebi, bylo zatažené. Stál na zápraží a vyžahl půl láhve Upper Ten Whisky. Když teplota v sauně ukazovala osmdesát stupňů, spustily se první dešťové kapky.

Svlékl se a nahý se položil na lavici. Pot crčel. Myslel na Elisabeth. Její ruce, které šmátraly po jeho těle jako neklidná veverka. Chrstl vodu na kameny. Zaprskalo to, pára se lepila na kůži jako vřelá bolest. Ale přinutil se, aby ležel klidně. Přes sklo v saunovém ohřívači zíral do plamenů a napadlo ho, že plameny hořely na dlouhých žhnoucích kostech. Zakrátko už víc tepla nesnesl. Posadil se. Teplota se vyšplhala k devadesáti pěti stupňům, když prudce otevřel dveře a nahý se v dešti posadil na smrkový pařez. Tohle byla polovina potěšení ze saunování, nechat se opláchnout deštěm, kterému chyběl jeden nebo dva stupně, aby se snášel v podobně sněhu, ale i tak se cítil stejně rozehřátě jako vevnitř. Déšť a pot se smíchaly v jedinou matérii. Déšť ho promáčel, ale když si olízl paži, chutnala slaně. Kapky stékaly po těle, našly si cestu k břichu, stehnům, pustily se a spočinuly na listech brusinky. Ale pak: závan větru po těle, nová forma blaha, něco, co maličko snížilo teplotu, tak akorát na to, aby se zvedl a odpotácel k vodě, k tomu ledově chladnému jezírku, do kterého vklouznul a několik vteřin plaval mezi listy leknínů, mávající bílé monstrum. Třásla jím zima, když potom utíkal rozbolavělýma nohama zpátky do sauny a sálajícího horka, položil se na lavici a plánoval si jídlo: upéct si pstruha s několika nasbíranými žampiony, s trochou smetany, osolit, opepřit. Potom si donést ze skladu v prostoru pod podlahou pivo nebo nějaké bílé víno. Ležel na lavici a zase myslel na Elisabeth, uvědomil si, že ji měl vzít sem, tohle jí ukázat, protože tohle byl on, tohle byl fragment stavu, po němž čas od času zatoužil a v pravidelných intervalech ho vyhledával, aby dosáhl uspokojení.

Znovu ho zaplavil mokrý pot. Už měl skoro dost, když vtom zaslechl na zápraží nějaký zvuk. Zvedl hlavu a poslouchal. Jako kdyby něco na zápraží spadlo, ale neměl tam přece nic postaveného. Ovšemže. Rybářský prut. Rozpitou láhev s Upper Ten. Zvedl se a chtěl otevřít dvířka sauny. Nešlo to. Opřel se do nich. Dveře byly jako zamčené. Pak znovu uslyšel nějaký zvuk. Kroky. Sedl si na lavici. Nahý, v hraničním vedru, šíleně mokrý potem. Tady uvnitř: devadesát osm stupňů. Tam venku: čerstvý vzduch, chlad, klíčky od auta, oblečení, peníze. Nějaký cizí člověk, který zamknul dveře. Co se to děje? Zvedl se a ramenem se tvrdě opřel do dveří. Nedalo se s nimi hnout. Byly zablokované. Někdo mě tady vevnitř nejspíš zamknul. Ale jak? Znovu do nich strčil. Byly však skutečně zamčené. Podíval se na stěnu k malému okénku patnáct krát třicet centimetrů. Nemožné. Už víc nevydržím! Opřel se do dveří celou váhou těla. Ani se nehnuly. Pak to ucítil: pach kouře.

Vykoukl z malého okénka. Bylo to očividné. Stěnu olizovaly plameny. Chtějí mě tady uvnitř upálit. Zamrkal, aby se zbavil potu z očí. Žlutá dveřní deska se mu chvěla v zorném poli. Kopl. Nic. Z puklin v podlaze stoupal žlutošedý kouř. Prkna podlahy byla teplejší než před dvěma minutami. Pálila do chodidel. Dlouhé kosti. Představil si novinový titulek: Při požáru chaty nalezena mrtvola muže. Rozběhl se a navalil se na dveře. Zabolelo ho celé rameno, ale rám dveří zakřupal. Tohle jsem já, pomyslel si. Tohle je kurva moje chata. Tahle do prdele neshoří! Znovu se opřel do dveří. Kouř štípal do nosu i do očí. Nic neviděl, zavrávoral a upadl na rozžhavená kamna. Vykřikl bolestí, když maso na rameni zaprskalo. Ale popálenina ho také probrala. Opět se rozběhl. A teď povolila výplň dveří. Praskla s hlubším, dutějším zvukem. Zhluboka vdechl do plic vzduch prosakující dovnitř, napnul zbytek sil, vložil celých svých pětadevadesát kilo do jediné rány a zaťatou pěstí udeřil do výplně. Krvácel z kloubů na prstech a v podpaží. Jednu ruku měl však volnou a šmátral po klice na venkovní straně.

Byla to lopata na sníh. Rukojeť byla zaklíněna pod klikou dveří. Čepel lopaty byla vměstnána do prostoru mezi dvěma stoly na zápraží a dveře byly pomocí kliky zataraseny.

Ale ten, kdo to udělal, nevěděl, jak jsou dveře chatrné a jak je Frankova sestra lakomá, neměl tušení, že je koupila ve slevě, dveře s výplní dýhy, a ne s deskami. Když už v nich byla díra, zbytek byl snadný. Pátral po násadě, nahmatal ji, vyrval ji a rozrazil dveře. Vypotácel se na zápraží a lapal po vzduchu. Odběhl a vymnul si z očí kouř. Čekal na ránu. Žádná však nepřišla. Rozhlédl se. Oheň pod saunou byl rozdělán pomocí staré střešní lepenky a poloshnilých špalků z hromady vedle kůlny. Franken si utíkal pro oblečení a použil ho na uhašení plamenů. Byl na oheň sám, nahý, na horách, jednoho prosincového dne. Ale oheň zlikvidoval, pomohl mu déšť. Jak mohly ty shnilé desky tak silně hořet? Zároveň ucítil zápach parafínu. Chlad se mu zažíral do chodidel, zatímco vynakládal energii při hašení. Kabát, ten obrovský kabát uhasil plameny. Nevnímal čas. Nohy mu znecitlivěly. Ale když nakonec zalapal po vzduchu, zakrvácený, černý od sazí a nahý jako hemsedalská obdoba Kašpara Hausera, a zhodnotil, že ten zasraný požár neudělal jiné škody, než že opálil vnější zdi sauny, umazal od sazí okno a zničil prkna podlahy, radoval se jako dítě na Štědrý večer. Třásl se zimou, oblékl si mokré oblečení a pomyslel si, že byl kdoví jak dlouho snadným terčem pro ty, kteří mu chtěli ublížit.

Rozhlédl se pozorně kolem. Ale neviděl nic jiného než jen obrysy černých stromů ve tmě. Bylo to tak zatraceně neprofesionálně provedené: vymyslet vraždu v plamenech, zatarasit dveře sauny, rozdělat hranici z prken a parafínu, zapálit a zmizet, ještě než je dílo dokonáno. Věděl to: ten dotyčný nezmizel. Někde stojí a dívá se na mě, právě teď.

Promrzlý a roztřesený se ve tmě otáčel kolem své osy a řval: „Vylez! Ukaž se, ty zasranej zmrde!“

Ticho. Černé smrky, zvuk deště.

„Ty zbabělá svině, vylez!“

Nic.

Frank Frolich se třásl zimou. Nacpal mokré oteklé nohy do pohorek, které se zdály být až příliš těsné. Prsty se mu chvěly, poslouchal. Pak uslyšel zvuk: hluk auta. A za hradbou smrků zahlédl světlomety.

Rozběhl se ke svému autu. Klopýtl o kořen, natáhl se jak dlouhý, tak široký, ale znovu vyskočil na nohy. Vzal za dveře auta. Kurva. Klíčky! Nenechal je v zapalování? Netušil, ale běžel po štěrkové cestě. Byla to špatná cesta, dotyčný musel jet pomalu. Hluk auta však zmizel. Odraz auta za stromy byl pryč. Klesl na štěrk, lapal po vzduchu s pachutí krve v ústech. Pak v kapse kalhot ucítil mobil. Komu by měl zavolat? Netušil, jaký je tohle policejní okrsek. Ale zalovil v kapse po telefonu. Držel ho oběma třesoucíma se rukama. Displej svítil: žádný signál. Spustil ruku bezmocně na zem.

Dlouho tak ležel, třásl se a toužil po teplém suchém oblečení – možná hodinu, možná hodinu a půl. Netušil. Vzpamatoval se, teprve když se posadil a zašmátral po rozpité láhvi whisky v kapse kabátu. V něm našel taky klíčky od auta.

13

Ranní slunce balancovalo na horském hřebenu. Vytvářelo ostré světlé poledníky po úbočí hor k údolí, kterým jel domů.

Bylo to neskutečné, kocovina, začínající rýma, nevyspání a palčivá bolest. Zanedlouho stál v koloně aut ve směru na Sandviku a zíral na čerstvě oholené tváře mužů, jejich horní poloviny těl v přísně střižených oblecích, se sebejistými a klidnými pohledy, které otevřeně čelily ránu, tajemné krásky za kouřovými skly aut, tmavé hloučky lidí čekajících u silnice na autobusy, studenty a školáky, kteří se loudali vstříc další nudě, dalším dlouhým chvílím s nesnesitelnou povinností a nesmyslností bytí. A na vrcholu toho všeho on sám, ani probuzený, ani ospalý, ani nemocný, ani zdravý, ani zmoudřelý, pouze unavený, zmatený, otrávený a úzkostlivý.

Když se kolona konečně uvolnila a jel nahoru po Ryenbergveien, zazvonil mu telefon. Zajel na autobusovou zastávku. Volal Gunnarstranda. „Přijdeš dneska do práce?“

„Nemám to v plánu, ne.“

„Měl bys přijít.“

„Musím nejdřív vyřídit pár formalit.“

„Tak se s tebou uvidíme zítra.“

Franken sklopil zrak na své ubohé já a řekl: „Myslím na ten případ.“

„Ty chceš, abych o nejnovějším vývoji pomlčel?“

„Je lákavé začít znovu, ale Lystad od kriminálky do toho asi strká nos?“

„Dal jsem mu nůž na krk. Jestli se domnívá, že je možné tě z něčeho vinit, musel by do včerejšího večera požádat speciální vyšetřovací orgány o zahájení odděleného vyšetřování, ale to neudělal.“

Frank Frolich se nadechl. „Dobře. Pokusím se zítra.“

„Pak chci, abys věděl ještě o jedné věci,“ řekl Gunnarstranda.

„Kontaktoval jsem banku DnB NOR v Askimu. Čistá předtucha. Ukazuje se, že mají nějaký postup, který aplikují pokaždé, když přijde někdo, kdo chce do bankovního trezoru a má plnou moc. V takových případech se plná moc kontroluje v bankovním registru plných mocí.“

„No dobře, a co dál?“

„Lidí, kteří přijdou s plnou mocí, nebývá příliš mnoho. Ale banka má spoustu zaměstnanců a někteří jsou v práci teď a druzí jindy. Ředitel mluvil s jednou paní, která pracuje na směny. Tvrdí, že zhruba před týdnem tu bezpečnostní schránku otevřela nějaká osoba s plnou mocí.“

„Kdo?“

„Ilijaz Zupac.“

„To je nemožné.“

„Nic není nemožné.“

„Zupac sedí v Ullernsmu, je odkázaný na péči, na to, aby dostal propustku, je úplně mimo. On tam být nemohl.“

„Přesto tam však byl,“ řekl Gunnarstranda nezvučně. „Takže chápeš, že tě mezi sebe potřebujeme, když musíme řešit nemožné problémy. Zajímalo by mě, jestli ten chlap něco do bezpečnostní schránky přinesl, nebo z ní něco odnesl. Trochu o tom popřemýšlej, uvidíme se zítra.“

*

Upustil od toho, aby jel rovnou domů. Po projetí osloským tunelem zamířil přes město na Mosseveien. Odbočil směrem na Ulvoya a jel dál na Makeveien. Zastavil před Narvesenovým obydlím. Dnes u plotu neparkovalo žádné porsche – ale na příjezdové cestě před garážovými vraty parkoval Jeep Cherokee.

Frank Frolich zůstal sedět a prohlížel si ho. Bylo prosincové dopoledne. Opodál se ze zatáčky vynořila žena v zimním kabátu a s obrovskou hnědou šálou omotanou kolem krku a tlačila kočárek. Dítě sedělo v modrém zimním oblečení a cumlalo dudlík. Minuli auto. Frank Frolich viděl ženu v zrcátku, jak se stále zmenšuje, a přitom myslel na ten večer před dvěma dny, kdy se díval dalekohledem na zaparkované auto před svým vchodem.

Narvesenův jeep měl stejnou barvu. A navíc byl špinavý a zablácený po několika kilometrech na silnicích posypaných solí – úplně jako jeho auto.

Uchopil mobilní telefon a navolil Narvesenovo soukromé číslo. Zavolal. Několikrát to zazvonilo. Konečně se ohlásil chraplavý mužský hlas: „Haló?“

Frank Frolich hovor zrušil. Pomyslel si: superinvestor není v práci. Měl snad těžkou noc?

Nastartoval auto. Krátce nato zahlédl stín v jednom z oken v prvním patře. Pak zařadil a odjel.

14

Milovali se. Mihotající se světlo svíčky vrhalo na stěnu mohutné a rozmazané stíny. Klečela v posteli na všech čtyřech, levou polovinou tváře na polštáři. Záplava černých vlasů. Přetočil ji na záda, pokračoval, pokračoval. Elisabethino tělo se chvělo, když na ni přišel orgasmus, ale on předstíral, jako kdyby si toho nevšiml. Chtěl ji rozsekat na kousky, roztrhat ji na cáry dolní polovinou těla, tvrdě, nemilosrdně, příraz za přírazem. Když přišla podruhé, ucítil, jak se mu odkudsi z žaludku klube zárodek výkřiku. Okamžitě to vycítila, otevřela oči, jako kdyby se probudila do holé reality, přitiskla svá ústa na jeho, hledala zvuk a uchopila kořen jeho pohlaví a pevně ho sevřela. Zvuk se nedal zastavit, zárodek výkřiku se stal chvějící se křečí, která zakořenila v prstech nohou, prokousávala se tělem nahoru a převzala kontrolu nad všemi svaly v lýtkách, stehnech, zádech, břichu – a to vše způsobilo sevření její rukou, čímž uvolnila výkřik, který se dral dýchací trubicí nahoru ven z úst, kde čekala její ústa a rty a hladově vtáhla řev do sebe. Přestože ležela vespod, absorbovala všechnu jeho divokost, všechnu jeho zuřivost, až dokud neležel mezi jejíma nohama zcela klidně. Potom přišla potřetí; otupělý záškub v podbřišku, provedený v lhostejném triumfu, jako když jezdkyně úplně nakonec otočí zkroceného divokého koně ke slunci, aby si dokázala, že je práce dokončena.

Frank Frolich otevřel oči.

Svíčka nehořela. Na zdi nebyly stíny. Byl to sen. Přesto cítil její vůni; parfém, pot, pohlaví. Rozsvítil světlo. Byl sám. Za pár hodin měl jít do práce. A to jediné, co mu z Elisabeth zůstalo, byl černý vlas v knize na nočním stolku. Zhasl světlo a položil hlavu zpátky na polštář. Zíral do tmy s doširoka otevřenýma očima a přemýšlel: Proč jsem byl tak rozdivočelý?

*

Na chodbě zavládl zdrženlivý jásot, když si v osm hodin ráno odemkl dveře. Emil Yttergjerde mu vysekl hlubokou úklonu a Lena Stigersandová utrousila: „Vypadáš hrozně – promiň, nechtěla jsem.“

Frank Frolich si lehce promnul tvář. „Několik dní to byl boj.“

„No,“ řekla Lena Stigersandová. „Zrovna dneska je dovoleno porušit první přikázání feminismu. Frankene – vítej zpátky – můžu ti nabídnout kávu?“

V tom samém okamžiku strčil do dveří hlavu Gunnarstranda. Odkašlal si a řekl: „Frolichu, musím s tebou prohodit pár slov.“

Když osaměli, sdělil mu Gunnarstranda: „Měl jsem schůzku s vrchním policejním ředitelem a jistými policejními advokáty a shodli jsme se na tom, že bychom měli jít po linii mezi Jimem Rognstadem a tou vraždou v Loenga. Tím pádem je ten zavražděný hlídač náš jediný případ: úmrtí Elisabeth Faremové přísluší kriminálce. Úmrtí Johnny Farema taktéž. A ta s námi nechce nic mít – prozatím. Vrchní policejní ředitel bude žádat o sjednocené vyšetřování – takže uvidíme. Do té doby se budeme zabývat výlučně vraždou Arnfinna Hagy, rozumíš?“

Franken přikývl.

„Pro nás, zvláště pro tebe, jsou Vestliová, její chata a stopy kostí ve vyhořelých troskách okrajová záležitost – a je to zajímavé výhradně v takovém případě, když narazíme na důkaz, který ukáže, že Reidun Vestliovou zmlátil Rognstad nebo Ballo – anebo že jeden z nich nebo oba společně zapálili chatu. Případ Elisabeth Faremová – pokud bude stále případem – spadá nadále pod kriminálku.“

„Merethe Sandmová byla viděna ve Fagernes v den požáru chaty,“ vyhrkl Frank Frolich.

„Elisabeth Faremová a Johnny Faremo jsou případy, které patří pod kriminálku,“ zopakoval Gunnarstranda pomalu, pevným hlasem.

Frolich neodpověděl.

Dívali se na sebe.

Až Gunnarstranda ticho prolomil: „Vloupání k Ingemu Narvesenovi se objasnilo. Není to naše záležitost a nikdy to ani naše záležitost nebyla.“

„Večeřela v hotelu společně s nějakým mužem.“

„Vím o tom,“ vyštěkl Gunnarstranda naštvaně. „Ale není to náš případ. Chceš, abych tě teď propustil, dvě minuty po tvém návratu?“

Opět se na sebe vzájemně dívali.

„Protože jsi udržoval vztah s Elisabeth Faremovou, byl jsi nezpůsobilý, abys vyšetřoval vraždu v Loenga – dokud žila. Někteří tvrdí, že jsi pořád nezpůsobilý. Mnozí, včetně mě, zastávají názor, že jsi do toho komplexního případu až moc citově angažovaný. Výsledek je takový, že se ti neuděluje důvěra pro jednotlivé kroky ve vyšetřování. Odteď jsi můj poslíček – nic víc, nic míň.“

Frank Frolich mlčel.

„Pokud se ale máme začít hrabat v tom, co spojuje Rognstada s vraždou Arnfinna Hagy, nemůžeme chodit s klapkami na očích,“ řekl Gunnarstranda. „Musíme pracovat, vyslýchat svědky, a v tom případě se zaměříme na ty, kteří připadají v úvahu.“

„Na té večeři mohl být s Merethe Sandmovou Rognstad.“

Gunnarstranda si ztěžka povzdychl. „Něco mi říká, že byla chyba tě požádat, abys dnes přišel.“

Frank Frolich přiznal: „Byl jsem tam včera, na spáleništi, chtěl jsem to místo vidět. Ve Fagernes jsem potkal Brusinku Ramstada –“

„Vím o tom, posílal mi maily a faxy a všechno možné. Otevři už oči,“ řekl Gunnarstranda a zařval: „Ano, vím, že Merethe Sandmová večeřela s nějakým neznámým mužem ve Fagernes, ale ten zatracenej případ není náš!“

„Jel jsem z Fagernes na svoji chatu v Hemsedalu. Někdo se ji pokusil zapálit, když jsem byl vevnitř.“

Gunnarstranda se posadil.

Frank Frolich vyndal z kapsy mobilní telefon a vyhledal snímky, které pořídil. Zvedl se. „Tady,“ řekl. „Jsou pro tebe tahle ožehnutá prkna dostatečným důkazem?“

Gunnarstranda vydechl a zakašlal. „Povídej,“ vyzval ho ztěžka.

*

O deset minut později přišla Lena Stigersandová se slíbenou kávou. Okamžitě vycítila atmosféru a přikradla se po špičkách dovnitř: „Neruším?“

Ani jeden neodpověděl.

„No dobře,“ odtušila Lena Stigersandová a vyklouzla zase pryč.

Gunnarstranda počkal, dokud za sebou nezavřela dveře, načež ho pobídl: „Pokračuj.“

„Z Fagernes jedu do Hemsedalu, kde se mě někdo pokusí uvnitř upálit.“

„Někdo tě sledoval.“

„To je přece zřejmé.“

„Až z Osla?“

„Buď z Osla, nebo z Fagernes.“

„Mohl ti někdo viset v patách – všechny ty kilometry – aniž by sis toho všimnul?“

„Všechno je možné. Myslel jsem na něco úplně jiného. Soustředil jsem se pouze na to spáleniště, na ni, vůbec jsem se nedíval do zrcátka.“

„Ale proč se tě někdo pokusil upálit?“

„Netuším. Nechápu motiv.“

„Vyšetřuju vraždy už přes třicet let, motiv vraždy bývá zřídkakdy v kategorii s označením racionální.“

„Ale ať tak či onak, musel k tomu být nějaký motiv. Buď to měla být nějaká pomsta, nebo mě někdo chtěl zastavit.“

„Zastavit tě v čem?“

„No, těžko říct. Msta je každopádně vyloučena.“

„Mohl to být Ballo nebo Merethe Sandmová?“

„K čemu by jim bylo, kdyby mě zabili? Vraždu Arnfinna Hagy přece stejně vyšetřuješ ty.“

„Viděl jsi toho dotyčného, který tě přepadl na motorce. Třeba tě chtěl někdo nadobro umlčet?“

„Jenže tu motorku řídil Rognstad. A ten sedí v base za něco jiného. To je zcela jisté. Kromě toho: pokud by mě měli vyřídit při tom přepadení na motorce, mohli to udělat hned. Zaráží mě na tom zcela neprofesionální pojetí: shnilá polena, kousky izolace a vlhká střešní lepenka postříkaná parafínem –“

„No ano, ale kdo jiný připadá v úvahu?“

„Vím o člověku, kterého moje aktivity znepokojují.“

„Kdo?“

„Inge Narvesen.“

Dívali se na sebe a mlčeli. Gunnarstranda s nevěřícným úšklebkem na rtech.

„Pak by to amatérské pojetí odpovídalo,“ poznamenal Frolich.

„Stejně jsem měl v úmyslu, že s Narvesenem prohodím pár slov,“ řekl Gunnarstranda zamyšleně. „A ty u toho vlastně můžeš být taky.“

15

Frank Frolich se posadil za volant. Počkal, dokud Gunnarstranda nenasedne dovnitř, a nastartoval. „Napadá mě, že ta situace mi něco připomíná,“ prohodil a zařadil.

„Koukej před sebe,“ utrousil Gunnarstranda suše. „To jediné pozitivní na minulosti je, že už je za námi. Doufám, že si uvědomíš, že se to týká i ženských.“

Projeli kolem autobusových garáží, na Ibsenringen, a když vyjeli z tunelu, zabočili k Zámeckému parku a Fredrikově ulici.

„Když jsem dneska jel do práce,“ začal zase Frolich, „musela souprava metra zastavit v tunelu. V kolejišti stál nějaký muž.“

Gunnarstranda se na něho podíval. „To už je passé,“ řekl, „zapomněl jsi, že si nemusíme povídat.“

Frolich se pousmál. „Ten chlápek v kolejišti byl Ind, postarší muž, oblečený pouze do bílého bavlněného oblečení, a dneska ráno byla zatracená zima, určitě hodně pod nulou.“

„Takže mrzl?“

„Ani se nehnul. Chlápek byl pěkně starý, bílý vous i vlasy. Jenom blábolil, neuměl slovo norsky. Ale v mém vagónu seděl člověk, který znal jazyk a překládal. Ukázalo se, že ten chlápek je na cestě domů – do Kalkaty. Vůbec se mu v Norsku nelíbí, celou dobu mrzne a nemá žádné přátele.“

„Ano, v tom není sám.“

„Jenže tenhle stařík se rozhodl, že půjde domů, půjde do Kalkaty. Neznal směr, ale věděl, že je možné dostat se do Indie vlakem. A tak ho napadlo, že když se vydá podél kolejí, nakonec do Kalkaty dojde. Nevěděl však, že koleje, podle kterých šel, nebyly vlakové, ale patřily metru. Mohl by tedy kráčet podél těch kolejí po zbytek života a nedostal by se dál než do Stovner.“ Frolich se zašklebil.

„Vestli,“ řekl Gunnarstranda.

„Co?“

„Konečná stanice Grorudbanen se jmenuje Vestli, ne Stovner.“

Frank Frolich zabočil na Munkedamsveien. „Je vážně fajn být zpátky,“ zamumlal a otočil se, aby zaparkoval za Vestbanen.

Vystoupili a kráčeli k hotelu Vika Atrium.

Gunnarstranda se legitimoval na recepci. Krátce nato je přijala tmavovlasá žena kolem dvacítky. Měla brýle se silnými černými značkovými obroučkami. Díky nim to působilo, jako kdyby byla ona doplněk k brýlím, a ne naopak. Rázovala si to před nimi do oddělení, které bylo zajisté Narvesenovo. Kontrast byl patrný. Hladké prosklené stěny se stylovým ocelovým dekorem náhle získaly protiváhu v hojných ozdobných zlatých rámech s tmavými malbami. Frank Frolich se na několik vteřin zastavil a rozhlížel se. Bylo to, jako by vstoupil do muzea.

Mladá žena otevřela jedny dveře. Uvedla je do malé zasedací místnosti, uklonila se a zmizela.

„Myslím, že Narvesen přitvrdí,“ usoudil Frank Frolich.

„Chceš tím říct, že musíme počkat?“

„Není to snad klasický postup, jak si udržet nad ostatními moc? Sám jsem ho párkrát použil, dokonce mám za to, že jsem se ho naučil od tebe.“

„Uvidíme, jak dlouho se nám bude chtít,“ řekl Gunnarstranda. „My, kteří si s těmihle věcmi hrajeme dlouho, známe přece nějaké efektivní protitriky.“

Na stole stál prázdný papírový kelímek s vysušeným čajovým sáčkem. Gunnarstranda ho zvedl. „První ofenzíva,“ zamumlal. „Detektiv šéfinspektor hledá kávu.“

Poté Gunnarstranda vyklouzl ze zasedací místnosti a pokračoval směle do kanceláře – aniž by zaklepal. Frank Frolich viděl, jak sebou žena uvnitř trhla. Zakroutil hlavou, vyšel do chodby a prohlížel si obrazy, které tam visely. Bylo to staré umění, kterému dominovaly madony a létající děti se šípy a luky – motivy mu připomněly barvotiskové obrázky z dětství.

Najednou ucítil, že Gunnarstranda stojí vedle něho. V ruce držel kouřící papírový kelímek.

„Vidíš to samé co já?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Co?“

„Támhle sedí Inge Narvesen a tváří se, jako bychom neexistovali.“

Frank Frolich následoval jeho pohled. Přesně. Za jedněmi prosklenými dveřmi seděl Narvesen a naoko si jich nevšiml. „Ty sis přinesl kávu?“

„Dneska v noci se mi zdálo o ďáblovi,“ řekl Gunnarstranda a zvedl kelímek. „Byl to malý sladký ďábel s krátkými kudrnatými vlasy a nejistým pohledem a cumlal si palec. Pamatuji si, že jsem si myslel, že to nemůže být žádný pořádný ďábel. Působil málo důvěryhodně.“

„Já nebudu říkat, o čem se zdálo mně,“ na to Frank Frolich.

V témže okamžiku si jich Narvesen všiml. Nejprve sebou trhl, potom na několik vteřin zaváhal, načež vstal a zamířil k proskleným dveřím.

„Už jste zase tady?“ zabručel Inge Narvesen odměřeně. Zíral na Franka Frolicha.

„Mám pár otázek,“ spustil Gunnarstranda a odložil

kelímek s kávou.

„Jsem zaneprázdněný.“

„Nebude to trvat dlouho.“

„I tak jsem zaneprázdněný.“

„V takovém případě bude alternativou, že obstarám soudní rozhodnutí a nařídím vám výslech na policejním ředitelství. To znamená, že teď odtud odejdeme s prázdnou a vy se dostavíte ke mně k výslechu, kdy se to bude hodit mně, a budete tam tak dlouho, jak uznám za vhodné. Volba je na vás.“

Narvesen se naštvaně a netrpělivě podíval na hodinky. „Co vás zajímá?“

„Ty peníze, které jste dostal zpátky po dopadení Jima Rognstada, je to všechno, co jste po tom vloupání v roce 1998 postrádal?“

„Ano. Částka souhlasí.“

„Nenacházely se v tom trezoru, který byl toho roku odcizen z vaší ložnice, žádné jiné předměty?“

„Vůbec ne.“

„Jste ochotný takové prohlášení podepsat?“

„To už jsem udělal a udělám to rád znovu. Případ je objasněn a já jsem nesmírně spokojený.“

„Znáte z dřívějška jméno Jima Rognstada?“

„Nikdy jsem o tom dotyčném neslyšel.“

„Důvodem toho, že byla před několika dny proti Rognstadovi přijata opatření, je jeden tip, který jeho jméno spojuje s vloupáním do nákladního kontejneru v osloském přístavu a s vraždou hlídače.“

„Skutečně?“

„V souvislosti s tím je třeba zjistit, jestli se mohou dát s Rognstadem do spojitosti i jiní podezřelí.“

Narvesen netrpělivě přikývl.

„Vidar Ballo, znáte to jméno?“

„Ne.“

„Merethe Sandmová?“

„Ne.“

„Johnny Faremo?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Naprosto. Je to už všechno?“

„Ještě otázku.“

„Sem s ní.“

„To, že vám tenkrát z domu odnesli pouze trezor a nic jiného – to působí velice cíleně. Udělal jste si na to nějaký názor?“

„Ne.“

„Když k vloupání došlo, byl jste v zahraničí, na dovolené. To znamená, že pachatelé pravděpodobně věděli, že je váš dům prázdný. Napadlo vás, že je někdo o této skutečnosti z nepochopitelných důvodů informoval?“

„Ne, vymýšlení takových svérázných hypotéz přenechávám policii.“

„Ale pokud to tak bylo, muselo by to znamenat, že jste měl neloajálního služebného, nemělo by to člověka, jako jste vy, znepokojovat?“

„Znepokojovalo by mě to, pokud bych měl důvod takové hypotéze uvěřit. Ten ale nemám. Od roku 1998 se mi nikdo do domu ani do kanceláře nevloupal. A propos – jak detektivové říkávají – nemám žádného nedůvěryhodného služebného. Jste spokojený, omluvíte mě?“

Aniž by čekal, prošel kolem nich chodbou.

Frank Frolich ho znovu zadržel.

Narvesen se zastavil. S nelibostí zíral na Frolichovu ruku.

„Nebyl jste nedávno v Hemsedalu?“ zeptal se Frank Frolich.

„Pustíte mě?“

Frank Frolich ho pustil. „Ano nebo ne?“

Narvesen neodpověděl. Šel ke dveřím o kus dál na chodbě.

„Možná se mám zeptat Emilie?“ zařval Frolich.

Neodpověděl. Dveře se zabouchly. Narvesen byl venku.

Vyměnili si pohledy. „Pamatuješ si, jak jsem se zmiňoval o tom vydírání?“ zeptal se Gunnarstranda.

„To o tom prochlastaném kapitánovi, který chtěl vynášet do tisku a tak dále, pokud Narvesen nevysolí prachy?“

Gunnarstranda přikývl. „Pokoušel jsem se toho kapitána najít. Dostal asi tři roky a dva z nich si odkroutil v Bastoy.“

„A co?“

„Je mrtvý,“ pokračoval Gunnarstranda. „Vydechl v jedné barové rvačce v týž den, kdy ho pustili. Byl zavražděn. Neznámý pachatel ho pobodal nožem.“

„Narvesen není úplně čistý,“ řekl Frolich.

„Nikdo nemůže tvrdit, že za tím stál Narvesen, stejně tak nemůžeš tvrdit, že tvou chatu zapálil on.“

„Ovšemže to byl on.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím.“

Gunnarstranda na něho nevěřícně zíral. „Pokud jsi si tolik jistý tím, že to byl Narvesen, měl by sis zjistit proč – než ho z něčeho obviníš.“

Když byli zase venku v chladném dopoledni, Frank Frolich se zastavil.

„Co je?“

„Ten chlap překročil meze, když mě uvnitř uvěznil a zapálil to.“

Nějakou chvíli jen postávali a pozorovali projíždějící auta.

„Buď v klidu,“ řekl Gunnarstranda a dal se do kroku. „Narvesen se neudrží, věř mi.“

„Ale vypadá to tak?“

„Potud spoléhám na svůj instinkt. A ještě je tu přece Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality a Chytrolín Sorlie.“

16

Frank Frolich už jednou Birgitte Bergumovou potkal: bylo to před pár lety v Soudní síni 4, kdy obhajovala prochlastaného tesaře, který byl důstojníkem Národní gardy. Muž se nehorázně zpil na chatě, kde přechovával služební zbraň: automatickou pušku AG3. Z ní začal později v noci střílet. Naneštěstí si v bezprostřední blízkosti postavili stan dva turisté. Byli na smrt vyděšení a potom, co vylezli na strom, volali z mobilu policii. Ale na místním úřadě policejního velitele nebyl mimo úřední hodiny nikdo. Proto museli zatelefonovat na linku ústředny, která vyslala auto z jiného okrsku. Ale tito nedorazili. Policisté volali turistům zpátky, aby se zeptali na cestu. Muž s puškou, který už byl úplně mimo, slyšel, že telefon turistů začal zvonit. Tím pádem si obžalovaný myslel, že je to nepřítel, který komunikuje, aby ho přelstil. Proto se plazil v maskáčích po zemi a přitom je obkroužil – díky policistům, kteří turistům v pravidelných intervalech volali. Když policie konečně dorazila na místo činu, byl muž naprosto šílený a dopadli ho po přestřelce, která skončila zraněným policistou. Dokonce i Frank Frolich měl v případu svědčit – o zatýkání obecně. Birgitte Bergumová byla od prvního okamžiku jako pijavice. Tohle ho napadlo, když seděl ve výslechové místnosti a pozoroval ji skrze obousměrné zrcadlo: žena kolem padesátky s objemnými vlasy, velkým nosem a poprsím jako operní pěvkyně. Měla v obličeji vrásku netrpělivosti a sebejistoty. Seděla vedle Jima Rognstada, který se klátil na židli jako tlustý buddha, tichý a uvolněný, v černém tričku, se složenýma rukama a načesanými vlasy, které mu spadaly po ramena.

Byli dva, kteří teď anonymně pozorovali Rognstada a advokátku: Frolich seděl vedle Fristada, na kterém se situace očividně podepsala. Právník si sám pro sebe mumlal: „Ach brrr, tohle nemám rád, opravdu ne, tyhle situace nesnáším, Frolichu –“

Umlkl, jakmile Gunnarstranda vstoupil do místnosti, kterou sledovali. Rognstad se chystal vstát, jako žák, když do třídy vstoupí ředitel. Bergumová mu nařídila, aby zůstal sedět. Potom vrhla ostrý pohled na obousměrné zrcadlo.

„Ona si nás všimla,“ řekl Fristad a nervózně si upravil brýle. „Bibbi je ostrá.“

„Kdo tam sedí?“ bylo také to první, na co se Bergumová zeptala a pohodila hlavou k zrcadlu.

Gunnarstranda neodpověděl. Ale Fristad a Frolich si vyměnili pohledy. „Ztlum zvuk,“ zamumlal Fristad. Frolich stáhl hlasitost, takže další replika Bergumové byla sotva slyšet: „Tohle mi nestačí, Gunnarstrando. Všechny výslechy se uskutečňují zcela otevřeně.“

Frolich zvuk maličko zesílil.

„Tohle není žádný výslech,“ oponoval Gunnarstranda. „Tuhle schůzku jste si přáli a iniciovali vy.“

„Chci vědět, kdo sedí za tím zrcadlem.“

„Tak fajn. Rognstad může jít zpátky do cely a mluvit se svými sny. Buď mi má co sdělit, nebo ne.“

Birgitte Bergumová pozorovala Gunnarstrandu tvrdým pohledem.

Otočil se na Rognstada a zeptal se ho: „A co myslíte vy?“

„Okamžik,“ vložila se do toho Bergumová a naklonila se ke klientovi. Ti dva si spolu šeptali.

Frank Frolich a Fristad si opět vyměnili pohledy.

„Tipuju, že se stáhnou,“ zasyčel Fristad. „Bibbi je řádně tvrdá.“

Gunnarstranda zatím ve výslechové místnosti zívnul a podíval se na hodinky. „Tak co bude?“

„Ve schránce byl obraz,“ řekl Rognstad krátce.

„V jaké schránce?“ zeptal se Gunnarstranda lhostejně.

„V bezpečnostní.“

„To teda nebyl, v té schránce ležely pouze peníze.“

„Právě. Ale měl tam být obraz.“

Frolich si s Fristadem vyměnili pohledy. Fristad si upravil brýle, krapet rozčíleně.

„Jaký obraz?“ zajímal se Gunnarstranda.

„Starý, dost hodnotný.“

„Dobře,“ řekl Gunnarstranda unaveně. „Vezmeme si to od začátku. Schránka, o které mluvíme, je poměrně malá. Jaký obraz do ní byl uložen a jak se tam dostal?“

Rognstad se naklonil ke své advokátce a znovu šeptal. Birgitte Bergumová se ujala slova a řekla: „To, co tomu předcházelo, není zajímavé. Ale je zřejmé, že v bezpečnostní schránce bylo spolu s penězi uloženo hledané umělecké dílo.“

„Zapomínáte, že já určuji, co je zajímavé. Smyslem této informace je, aby byla klasifikována jako polehčující okolnost, že?“

„Můj klient nemá zájem hovořit o předchozích událostech v této souvislosti.“

Frank Frolich se zašklebil na Fristada a zašeptal: „Obraz zaručeně pocházel z Narvesenova trezoru. Jim Rognstad byl u vloupačky, ale má strach, aby si nevykoledoval tvrdší obžalobu.“

Gunnarstranda se zvedl a šel k obousměrnému zrcadlu. Zastavil se před ním, přečísl se a zároveň zřetelně naznačil: Držte tam huby!

„O jakém druhu obrazu je řeč?“ pronesl zády k advokátce a Rognstadovi.

„Italská renesance,“ odpověděla Bergumová úsečně. „Hledaný obraz: Madonna s dítětem, namalovaná Giovannim Bellinim. Obraz je malý, ale hodnotu má milionovou. Můj klient vám říká, že byl uložen v bezpečnostní schránce a někdo ho odtamtud odnesl.“

Gunnarstranda se otočil. „Vezmeme si to od začátku. Říkáte, že někdo – tedy nějaká jiná osoba než váš klient – se pohyboval v bankovním trezoru s bezpečnostními schránkami, jednu si odemkl a vytáhl obraz, ale peníze, půl milionu, tam nechal ležet?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Nevíme kdo.“

„Ale ten dotyčný musel použít nějaký klíč. Váš klient ho měl.“

„Existují dva klíče.“

„Jak se váš klient dostal k tomu svému?“

Fristad si s Frolichem vyměnili pohledy.

Birgitte Bergumová a Rognstad si spolu šeptali.

Bergumová se nechala slyšet: „To s tímhle případem nesouvisí.“

„Mám důvod si myslet, že jste si klíč přivlastnil nezákonným způsobem.“

Birgitte Bergumová řekla: „Vaše tvrzení nebudeme nijak komentovat. Ale považujeme za správné připomenout, že můj klient má ke schránce plný přístup zákonným způsobem.“

Gunnarstranda se teď obrátil přímo na Rognstada: „K bezpečnostní schránce existují dvě sady klíčů. A přístup k ní mají čtyři lidé: jste to vy, dále Johnny Faremo, Ilijaz Zupac a Vidar Ballo. Johnny Faremo je mrtvý. Zupac sedí v Ullersmu. Tvrdíte, že tam byl někdo jiný než vy a ukradl to umělecké dílo ze schránky. Tedy vlastně říkáte, že tam byl Vidar Ballo a vyzvedl tam nějaký obraz. Pokud to udělal, proč tam nechal ležet půl milionu babek?“

„To je irelevantní,“ vložila se do toho Bergumová.

„Irelevantní?“ Gunnarstranda se začal šklebit. „Je irelevantní, že notorický kriminálník se dostane legitimně k bezpečnostní schránce a vezme z ní obraz a přitom tam nechá ležet půl milionu korun?“

„Samozřejmě.“

„Co je na tom samozřejmého?“

„Dotyčný se mohl přece vrátit zpátky a vyzvednout si peníze později? Věci se mají takhle, Gunnarstrando: v bezpečnostní schránce bylo umělecké dílo. A to zmizelo.“

„A muž na měsíci jí každý den tvrdý sýr,“ řekl Gunnarstranda uštěpačně, otočil se a šel zpátky ke stolu.

Bergumová se opovržlivě usmála. Popadl ji nový zájem o zrcadlo, a když mluvila, byla natočená ke skleněné tabuli: „Řeč je o jednom z nejhledanějších uměleckých děl na světě, Gunnarstrando. Vraťte se do pracovny a vyhledejte si v protokolu, který nese název ‚Nevyřešené případy‘, ukradená umělecká díla. V něm zaručeně najdete zmínku o obrazu Giovanni Belliniho, velkého italského renesančního mistra. Obraz byl ukraden z katedrály Santa Maria dell’Orto v Benátkách v roce 1993. Popřemýšlejte o tom, co by mohlo objasnění takového případu znamenat pro vás a tento policejní okrsek, pak společně s policejním právníkem prodiskutujeme, co se dá definovat jako polehčující okolnosti,“ řekla, zvedla se a šla až k zrcadlu. Tady zůstala stát, upravila si podprsenku a chladně pokračovala: „Že, Fristade?“

*

O dvě hodiny později byli Gunnarstranda s Fristadem sami. Posledně jmenovaný se naštvaně škrábal na čele. „Bellini, kdo je ksakru Bellini? Co se mě týče, mohl stejně tak dobře mluvit o horském výšlapu v Rondane.“

„Belliniové byli zřejmě nějaká umělecká dynastie,“ usoudil Gunnarstranda.

„Jak to víš?“

Gunnarstranda se otočil, ukázal lexikon, který našel v poličce s knihami, a řekl: „Je to tady napsané, že to byl otec a dva synové. Renesanční malíři působící na konci patnáctého století. Kromě toho měli stejně slavného švagra, Andreu Mantegnu.“ Otočil list a četl dál: „Bratři Belliniové: Gentile a Giovanni.“

Odkašlal si a četl: „Giovanni Bellini měl hodně co říct Giorgionemu a Tizianovi, kteří oba byli jeho žáky – a ke konci svého života se od nich mohl i sám Bellini učit… hm… hm… v jeho produkci oltářních obrazů převažují dva typy motivů. Na jednom sedí nádherná mladá madona s dítětem před pozadím, které se často otevírá do náladové krajiny. Obrazy Giovanni Belliniho visí ve všech velkých galeriích po celém světě. Několik obrazů se nachází v rozličných katedrálách v Benátkách…“ Gunnarstranda se koukl přes obroučky brýlí. „Podívejme se, to už jsem přece viděl.“ Ukázal obrázek, portrét bledého muže s kloboukem. S brýlemi na nose si Gunnarstranda nastavil čtecí vzdálenost. „To jsem si myslel – Národní galerie v Londýně. V každém případě se v knize o krádeži nic nepíše, ale na druhou stranu byl ten lexikon vydaný dávno před rokem 1993.“ Podíval se na datum vydání, než knihu zastrčil zpátky do police. „V roce 1978 vlastně. Možná by ses měl za nás přimluvit, abychom dostali aktualizované encyklopedie.“

„V dnešní době nikdo lexikony neaktualizuje. Používají internet, ale ty asi nevíš, co to je –“

V tom okamžiku dovnitř nakoukla Lena Stigersandová. „Prověřila jsem několik momentů z Rognstadovy historky,“ řekla. „Souhlasí, že obraz Giovanni Belliniho, který znázorňuje madonu s Ježíškem, byl v roce 1993 ukraden z kostela Santa Maria dell’Orto v Benátkách. Pěkně hloupá situace. Kostel se restauroval. Někdo vlezl pod plachtu, strčil obraz do tašky a odešel.“

„Obraz tedy bude mít malé rozměry,“ zhodnotil Gunnarstranda.

Stigersandová přikývla. „Nikdy se nenašel a musí být docela hodnotný. Takové obrazy se téměř nikdy neprodají. Podobný obraz madony s Ježíškem, podepsaný Bellinim, se v roce 1996 prodal za 826 500 liber v aukci v Londýně.“

„Kolik je to norských korun?“ zeptal se Fristad.

„Zhruba deset milionů.“

„Díky,“ řekl Gunnarstranda.

Stigersandová šla a zavřela za sebou dveře.

„My, co jdeme s dobou, přenecháváme moderní věci, jako je internet, mladým,“ řekl Gunnarstranda a dodal: „Pokud měl takový obraz v roce 1996 hodnotu deset milionů, dnes to bude určitě víc, cena umění roste závratněji než ceny bytů v Oslu.“

„Ale ty tomu věříš?“ přerušil ho Fristad. „Je možné, že ten obraz celé roky ležel v bezpečnostní schránce v Askimu? Vždyť je to směšné.“

„Jestli je to kec, tak je to každopádně troška z loupežnické historky,“ odsekl Gunnarstranda. „Proto musí existovat nějaký důkaz, který tuhle historku podpoří. Rognstad by s tím nikdy nevyrukoval, kdyby neměl důkaz, vyžaduje přece snížení trestu. Určitě má v rukávu nějaké eso. A co by tím esem mohlo být, pokud ne to, odkud ten obraz pochází? Tipuju, že obraz ležel v Narvesenově trezoru společně s penězi. Otázka, kde se ten obraz vzal, než se ocitnul v bezpečnostní schránce, je jediné eso, které Jim Rognstad má. Ale vyčkává s rozehrávkou.“

„Jak se v takovém případě Narvesen dostal k obrazu?“

„Netuším. Ani mě to nezajímá. Na čem záleží, je sled jednání těch chlapů, které se snažíme usvědčit: na podzim 1998 se vloupají k Narvesenovi a ukradnou trezor. V něm se nachází umělecké dílo a peníze. Pouze Ilijaz Zupac je viděn sousedkou, která ho identifikuje v policejním fotoarchivu. Kdyby to neudělala, nebylo by zcizení trezoru pravděpodobně nikdy nahlášeno – protože v něm ležela slavná kradená věc. To, že trezor obsahoval něco tak hodnotného, může také vysvětlovat, proč byl jedinou věcí, která byla ukradena. Zupac je dopaden. Během zatýkání vystřelí, jeden muž zemře a Ilijaz je obviněn z vraždy a odsouzen.

Trezor se nikdy nenajde. S největší pravděpodobností ho otevře jeho spolupachatel a obsah uloží do bezpečnostní schránky. Pokud se člověk podívá na oprávnění k bezpečnostní schránce, je zřejmé, že Ilijazovými spolupachateli byl Faremův gang: Jim Rognstad, Vidar Ballo a sám Johnny Faremo. Tihle tři hoši se zakrátko nato vloupali do kontejneru v Loenga v Oslu –“

„Na té loupeži se podíleli čtyři, ne?“ přerušil ho Fristad.

„Máme svědka, který to tvrdí, ale držme se toho, co víme. Ti tři jsou zadrženi díky tipu Merethe Sandmové. No, všichni tři jsou propuštěni z vazby na základě svědectví Elisabeth Faremové. Její výpověď vyvrací Frank Frolich, který je ochotný přísahat, že až do jedné hodiny ráno ležela v jeho dvojlůžku. Ale protože spal, když odešla k sobě domů, mohla teoreticky mluvit pravdu. Mohla se dívat, jak Frolich usnul, načež šla domů a uspořádala pokerovou hru společně s bratrem a jeho dvěma kumpány.“

„Frolichovo svědectví by se nemělo do tohohle případu promítat za žádných okolností,“ řekl Fristad těžce.

„Otázkou je, jestli tomu unikneme,“ namítl Gunnarstranda. „Birgitte Bergumová bude za Rognstada tvrdě bojovat. Má veškerý potřebný dynamit, aby odpálila ohňostroj: podmínečně propuštěný polda, který si sám vykoleduje nezpůsobilost tím, že šuká sestru kriminálníka, a příběh o tajemném a světově proslulém uměleckém díle, který může zaručeně prodat tisku – pokud bychom měli něco vyjmenovat.“

Fristad si v tichosti čistil brýle. Dýchal na skla otevřenou pusou a hbitě je třel. „Pokračuj, Gunnarstrando.“

„Ihned po stání u okresního soudu jede Elisabeth Faremová domů a sbalí si. Zkontaktuje se se svou milenkou Reidun Vestliovou.“

„Chudák Frank Frolich,“ povzdychl si Fristad, „jaký žalostný příběh.“

„Dovolíš, abych pokračoval?“ požádal Gunnarstranda zdvořile.

„Ovšemže.“ Fristad si nasadil brýle na nos.

„Elisabeth Faremová se skrývá v chatě, jejímž vlastníkem je Reidun Vestliová. Něco se v tomhle klanu naprosto hroutí. Johnny Faremo je nalezen utopený v Glommě. Teorie je pak taková: Faremo pochopil, že byli zatčeni proto, že někdo z jejich kruhu donášel. Potom, co mu jeho sestra obstarala alibi, se pustil do hledání donašeče. Možná ukáže na Merethe Sandmovou. Ta se okamžitě spojí s Ballem, který zavraždí Farema, Merethe Sandmová je teď pevně spjatá s Ballem. Tuhle potíž mohla Elisabeth Faremová předpokládat, a proto se vypařila. Jako určitou pojistku – a aby se ochránila před muži – si s sebou vzala klíče od bezpečnostní schránky. Ti dva zbývající chlápci, Rognstad a Ballo, je začnou horečně hledat.“

„To mě nutí přemýšlet o jedné věci,“ řekl Fristad. „Ty dva nenapadlo, že by stálo za to zeptat se Frolicha, kde je Elisabeth Faremová?“

„Frolich ji taky hledal. Ptal se jejího souseda i Johnnyho Farema. Navíc je policista. Ne, ti dva jdou k snazšímu cíli, vymlátí odpověď z Reidun Vestliové. Minimálně jeden z nich cestuje společně s Merethe Sandmovou k chatě. Ve Fagernes se zastaví na jídlo – viděli ji tam ve společnosti nějakého muže. Pokračují na chatu –“

„Tady je zádrhel s časovým průběhem,“ přerušil ho Fristad. „Četl jsem v jednom z tvých protokolů, že požár chaty byl oznámen předtím, než Reidun Vestliová skončila v nemocnici.“

„Není jasné, jak dlouho byla zraněná. Bohužel mlčela jak ryba. Nechtěla o tom přepadení říct ani hovno. Proto nevíme, kdy ji přepadli. Na druhou stranu nevidím, jak jinak by Ballo nebo Rognstad došli k té chatě než přes Reidun Vestliovou.“

„A celou dobu je jejich cílem najít klíč k bezpečnostní schránce s obrazem a penězi?“ přerušil ho znovu Fristad.

„Ano. Vědí, že Elisabeth Faremová má ke klíči přístup. Ale podnikla jeden krok – dala klíč do úschovy. Nechala ho ve Frolichově doupěti.“

„Kde je ten druhý klíč?“

„To zatím nevíme. Proto nemá Elisabeth Faremová žádný klíč, když Sandmová a její společník dorazí k chatě. Nastane konflikt, který skončí smrtí v plamenech – Elisabeth Faremová uvnitř uhoří.“

„Kde mohl ten druhý klíč být?“

„Víme jen tolik, že ho použil někdo, kdo se vydával za Ilijaze Zupace – stalo se to týž den, kdy ti tři byli u okresního soudu shledáni nevinnými z vraždy Arnfinna Hagy. Dotyčný, který si říkal Ilijaz Zupac, odemknul bezpečnostní schránku, vzal s sebou pravděpodobně obraz a zmizel.“

„Nemohl to být Ballo, kterého podezírá Rognstad?“

„Jistěže. Problém je pouze to, že Ballo sám měl ke schránce přístup. Proč by se vydával za Zupace?“

Přemýšleli. „Proč ten dotyčný vzal z bezpečnostní schránky jenom obraz, a ne peníze?“

Gunnarstranda rozhodil rukama. „Buď je vysvětlení banální: chtěl si vyzvednout peníze později, nebo tam peníze nechal, abychom si kladli zrovna tuhle otázku, pro případ, že by se objevila ta historka o obrazu. Působí nepravděpodobně, že zloděj s volným přístupem k půl milionu nechá peníze ležet. Protože – pokud se obraz nikdy neobjeví, bude ten, který tvrdí, že takový obraz se v bezpečnostní schránce nacházel, muset buď dokázat, že tam byl, nebo to zdůvodnit. Taktika nechat tam peníze je vlastně mimořádně chytrá – za předpokladu, že Jim Rognstad mluví pravdu.“

„A my se spíš přikláníme k tomu, že mluví pravdu, jeví se to tak. Kdo tedy obraz vzal?“

„Netuším. Ale budu předpokládat, že je to ten samý čtvrtý lupič, muž, který byl viděn v Loenga společně s těmi dalšími třemi, když byl Arnfinn Haga zavražděn.“

„Nemohl to být on sám? Ilijaz Zupac osobně?“

„Nebyl na svobodě od té doby, co ho před zhruba pěti lety odsoudili.“

„Dobře,“ povzdychl si Fristad ztěžka. „Nějaký neznámý člověk na místě činu. Mohl to být ten, který zavraždil Johnnyho Farema?“

„Mohl. Proč si to myslíš?“

„Já si to nemyslím,“ řekl Fristad. „Ale to s těmi klíči je přece zajímavé. Řekněme, že ti dva – Elisabeth a Johnny Faremovi – měli každý jeden klíč. Elisabeth ukryje ten svůj ve Frolichově bytě. Neznámý čtvrtý muž se porve s Johnnym Faremem, vezme mu klíč, Johnny se utopí. Tenhle čtvrtý muž jede do banky v Askimu. Vydává se za Zupace a vyzvedne obraz. Ale to ostatní neví. Vědí jen, že je Johnny mrtvý. Nenajdou jeho klíč. Proto si pomyslí, no kurva, teď jde o to, získat ten poslední klíč – vědí, že ho má Elisabeth, a vědí, že má blízko k té ženě na univerzitě. Zmlátí ji, aby zjistili, kde se Elisabeth ukrývá a tak dále?“

„Všechno je možné,“ připustil Gunnarstranda. „Víme, že existovaly dva klíče. Jeden z nich ležel celou dobu doma u Frolicha. Ten druhý použil ‚takzvaný‘ Ilijaz Zupac. Víme, že Ballo byl s Merethe Sandmovou hned po smrti Johnnyho Farema. Sám jsem s nimi mluvil. Tentýž Ballo je stále nezvěstný – a nemáme žádné spolehlivé vysvětlení, kde teď je. Přikláním se k tomu, že Faremo byl zavražděn kvůli tomu humbuku, který spustil, když je Sandmová udala.“

„Pak to přece zjevně vypadá na spojenectví Balla a Merethe Sandmové. Mohli se spolu spřáhnout, šlohnout obraz a prásknout do bot, nemyslíš?“

„Ale proč by se Ballo vydával za Zupace, když mohl sejít k bezpečnostní schránce sám za sebe?“

„Aby skryl svou identitu. Obraz je přece celosvětově hledaný. Logika zločince: obstarat si obraz inkognito. A navíc nechat peníze ležet, aby se tak pojistil pro případ, že by ostatní mluvili o ukradeném obrazu, pro případ, že by se do toho vložila prokuratura.“

„Možná máš pravdu. Ale pořád tady máme toho svědka, který tvrdí, že v době vraždy Arnfinna Hagy byly na místě činu čtyři osoby.“

„Je to tedy nějaký muž, jehož identitu neznáme. Kdo myslíš, že to je – tenhle čtvrtý lupič?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl Gunnarstranda stručně.

„Nemohl to být – teď mi to promiň, ale fantazie není při naší práci úplně k zahození – nemohl to být prostě Frank Frolich?“

V místnosti se rozhostilo ticho. Slunce pronikalo mezerami v žaluziích a Gunnarstranda se rozhodl, že nadešel čas, aby si zapálil cigaretu. Zapálil si ji, aniž by Fristad protestoval.

17

Gunnarstranda a Fristad se nacházeli v pracovně prvně zmiňovaného. Přizvali si Franka Frolicha, aniž by tušil proč. Gunnarstranda a policejní advokát seděli na židlích.

Všiml si dvou věcí: Gunnarstranda kouřil. A Fristad neprotestoval. Podíval se z jednoho na druhého.

„Rádi bychom s tebou probrali vývoj případu,“ sdělil Fristad stručně.

„Ano?“

„Přijde ti to zvláštní?“

„Zvláštní ne – jenom jiné.“

„No –“ Fristad se podíval dolů, ale neměl se k tomu, aby odpověď komentoval. Místo toho se zeptal: „Co je podle tebe nejdůležitější, abychom teď udělali – v tomhle stádiu vyšetřování?“

„Myslím si, že nejrozumnější ze všeho bude promluvit si ještě jednou s Narvesenem,“ navrhl Frolich.

„Už si dej s tím Narvesenem pokoj,“ přerušil ho Fristad – naštvaně.

„Ptal ses mě, co bych udělal,“ odsekl Frolich, „a já se domnívám, že bychom se měli Narvesena zeptat, jestli zná obraz, o kterém mluví Rognstad.“

„Podle tebe Rognstad teda mluvil pravdu – Ilijaz a jeho gang odnesli obraz, když v roce 1998 ukradli ten trezor?“

„To Rognstad neřekl. Jen to, že obraz byl uložen v bezpečnostní schránce. O vloupání k Narvesenovi v roce 1998 se nezmiňoval ani slůvkem. Ale myslím, že o vloupání pomlčel, aby se vyhnul obviněním. Na druhou stranu: pokud Rognstad mluví pravdu o obrazu, je vysoká pravděpodobnost, že pochází z Narvesenova trezoru. Myslím si, že obraz i peníze ležely v trezoru, když byl v roce 1998 odcizen. Jsem přesvědčený, že Johnny Faremo se na krádeži trezoru podílel. Pro tenhle gang to tedy nebylo jenom půl milionu, ale mnohem víc milionů, které se v tom trezoru nacházely. A jeho obsah uložili do bezpečnostní schránky.“

„Ale proč to udělali?“ zeptal se Fristad.

„Chtěli počkat, až se Ilijaz dostane na svobodu, než si rozdělí kořist. Taková ta běžná mušketýrská rétorika v zločineckém prostředí: jeden za všechny, všichni za jednoho a takový ty kecy.“

„Nedávno si obraz někdo vyzvedl… nějaká neznámá osoba. Jenže proč? Obraz je přece neprodejný.“

„Ani zdaleka ne. Pro tenhle druh umění existuje trh. A máme přece jasného kupce. Muže, který si z účtu vybral pět milionů v hotovosti před necelými dvěma týdny.“

„Narvesena? Měl si obraz odkoupit zpět? A od koho?“

„Od Vidara Balla a Merethe Sandmové.“

Dlouhou chvíli oba mlčeli.

Až Frolich prolomil ticho: „Vezměme si to od začátku: ti tři jsou u okresního soudu propuštěni po vraždě v Loenga. Pak je zavražděn Johnny Faremo. Najednou je jeho přítelkyně Merethe celá žhavá do Balla a navíc ji viděli ve Fagernes v týž den, kdy sestra Johnnyho Farema uhořela v chatě.“

„Ty se asi pořád moc upínáš na tu Elisabeth Faremovou, ale ta tvoje domněnka, že Narvesena donutili koupit obraz nazpátek, se mi líbí,“ řekl Fristad. „Na druhou stranu: pět milionů je nízká cifra, podobný obraz se přece před deseti lety prodal za deset melounů.“

„Ano, ale částka je výsledkem vyjednávání,“ namítl Frolich. „Tenhle lupičský gang měl něco na Narvesena po krádeži trezoru v roce 1998: otevřeli jeho trezor a zjistili, že Narvesen vlastnil ukradený obraz – celosvětově hledaný –, umění, které platí za součást italské národní svátosti. Narvesen měl zároveň něco na ně: ukradli mu velké hodnoty – krádeže ve velkém měřítku se trestají. Oběma stranám se tedy vyplatilo mlčet. Obraz má dneska možná hodnotu patnácti nebo dvaceti milionů, nikdo to s jistotou neví. Ale může se prodat pouze zcela specifickým sběratelům. Gang, který tvořili Faremo, Ballo a Rognstad, tihle týpci neznali kromě Narvesena žádné další sběratele.“

„Počkat, počkat, počkat.“ Fristad máchal nesouhlasně rukou. „Co to vlastně povídáš? Chceš tím naznačit, že Inge Narvesen může mít ten obraz?“

„Ano, myslím si to,“ připustil Frolich. „Domnívám se, že příčinou toho, že mě sledoval do Hemsedalu a pokusil se zapálit –“

„Zadrž. Žádná nepodložená obvinění.“

„Dobře. Pokusím se tu úvahu přeformulovat. To, že Narvesen má teď obraz, vysvětluje, proč je na mě tak naštvaný: chce odpoutat pozornost od krádeže z roku 1998 a od sebe samotného. Protože má obraz, protože ho možná přechovává doma, co my víme, vůbec se mu nehodí, že ho vyhledávám, chodím k němu domů, šťourám a vyptávám se.“

Fristad se podíval na Gunnarstrandu, který si pomalu a zhluboka potahoval z cigarety. „Co si o tom myslíš ty, Gunnarstrando?“

„Vím, že Narvesen mi volal, aby se ujistil, že se nezabýváme vyšetřováním souvisejícím s loupeží trezoru. To je logické – pokud má obraz. Ale i kdyby ho Narvesen měl,“ řekl Gunnarstranda, „nemůžeme to dokázat.“

„Ale kdo Narvesenovi obraz prodal nazpátek?“ zeptal se Fristad.

„Ballo,“ vyhrkl Frank Frolich. „Všechno nasvědčuje tomu, že on a Merethe Sandmová poštvali ostatní proti sobě. Víme, že ti dva tvořili pár – den nato, co byl Johnny Faremo mrtvý. Dokonce i Jim Rognstad, který toho chlápka zná nejlíp, podezírá Balla. To jsme přece oba slyšeli.“

Fristad se podíval na Franka Frolicha. „Díky, Frolichu,“ řekl.

*

Když odešel, zůstali ti dva sedět a dívali se na sebe.

„Co myslíš?“ zajímal se Fristad.

„Nikdy si nic nemyslím.“

„Ani žádná intuice?“

„Ani to ne.“

„Pokud ovšem pomineme domněnku, že je do toho zapletený, a vezmeme vážně, co říká: jestli má Narvesen obraz, můžeme přijmout opatření, abychom ho našli, například prohledat Narvesenův dům?“

„My ne, ale Sorlie by mohl. Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality může vyrukovat s obviněním, že těch pět milionů, které si vybral v hotovosti, je součástí praní špinavých peněz. Pak u něho doma i v kanceláři můžou udělat razii.“

„Ale najdou obraz?“

„Pochybuju. Mohl ho ksakru uložit do nějaké bezpečnostní schránky.“ Gunnarstranda se zašklebil.

„A zajistí si právníka, který všechny naše argumenty přebije tím, že jsme Jimovi Rognstadovi skočili na divokou loupežnickou historku, kterou si asi bleskově vyčaroval, protože chce dostat mírnější trest.“

„Ale pokud zasáhne Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality a Sorlie, nemusí druhá stránka případu vůbec vyplavat na povrch. Někdo od nás může být v jejich týmu.“

„Kdo?“ zeptal se Fristad rychle. „Frank Frolich nepřipadá v úvahu.“

„Myslel jsem Emila Yttergjerdeho,“ zakončil Gunnarstranda. „Přimluvím se za něho u Sorlieho.“

*

Fristad odešel. Gunnarstranda sotva stačil usednout za psací stůl a dovnitř vešla Lena Stigersandová s obrovským svazkem papírů. „Kápla jsem na to,“ řekla a dosedla tak ztěžka, až židle odjela o metr dozadu.

„Povídej.“

Lena Stigersandová mávala papíry. „Merethe Sandmová. Odletěla z Osla do Athén 30. listopadu. Cestovala Lufthansou přes Mnichov.“

Gunnarstranda se zvedl. „A co Ballo?“ zeptal se.

Lena Stigersandová zakroutila hlavou. „On registrovaný není.“

„Cestovala tedy sama?“

„To není jisté. Mohl cestovat pod jiným jménem.“

„Kdy chata shořela?“

Lena Stigersandová nakoukla do papírů. „28. listopadu – noc na 29. listopad. Byla neděle, tedy v noci na pondělí.“

„V neděli Merethe Sandmová večeří ve Fagernes s neidentifikovatelnou osobou mužského pohlaví. Tentýž večer vzplane chata a Elisabeth Faremová v ní uhoří. To je přece perfektně načasované. Je to na konci listopadu, na místě nejsou prakticky žádní chataři. A ti, kteří se v té oblasti pohybovali, zaručeně odjeli v neděli večer domů do Osla. V noci udeří. Končí to vraždou Elisabeth Faremové, kterou se snaží zakamuflovat požárem. V pondělí jsou zpátky v Oslu. V úterý sedí Merethe Sandmová – a podle všeho i Ballo – v letadle do Athén.“

Gunnarstranda se zamyslel, načež pokračoval. „Jsi v kontaktu s řeckou policií?“

„Obvyklý postup. Kancelář kriminální policie Interpol. Myslím, že snímek a popis Merethe Sandmové teď budou zaslány faxem do Athén. Nebylo to tak, že dostala práci v nějakém striptýzovém klubu?“

Gunnarstranda pokrčil rameny. „V nějakém baru. Každopádně to je oficiální vysvětlení, proč odjela – podle Frolicha. Máš pořád ten seznam cestujících?“ zeptal se.

„Ano.“

„Možná Balla dohledáme pod nějakou přezdívkou. Podívej se po jménu Ilijaz Zupac.“

„Provedu.“

18

Franken hledal lísteček, který skrývala v ruce. Nakonec ho našel zmačkaný v zadní kapse kalhot v koši na špinavé prádlo v koupelně. Její telefonní číslo bylo napsáno velkými písmeny. Osmička byly dva na sobě úhledně nakreslené kruhy. Co o člověku vypovídá rukopis? Zavolal na to telefonní číslo.

„Ahoj, dovolali jste se Vibeke a jsem teď trochu zaneprázdněná, zanechte svoje telefonní číslo, za okamžik vám zavolám.“

Teď každopádně vím, jak se jmenuješ. Počkal trpělivě na pípnutí. „Zdravím, Vibeke, to jsem já, Frank, doufám, že máte čas –“

Dál se nedostal. Zvedla sluchátko. „Dobrý den, Franku, to je fajn, že voláte.“

„Dostal jsem chuť si s vámi popovídat,“ řekl.

„Jste v pohodě?“

„Proč bych neměl být?“ zarazil se.

Dlužila mu odpověď a on se nenamáhal, aby prolomil ticho.

„Jste tam?“

„Sejdeme se?“ zeptal se.

„Zrovna teď jsem poněkud zaneprázdněná. Ale jinak kdykoliv. Obvykle vstávám kolem dvanácté.“

Podíval se na hodinky. Bylo odpoledne. „V jednu hodinu, například zítra,“ navrhl. „Co oběd?“

„Můžete si dát oběd, já posnídám. Kde?“

Frank Frolich pátral v hlavě po názvech kaváren a vybral tu první, která ho napadla. „V Grandu?“

„Super. Nebyla jsem tam od té doby, co jsme si tam s babičkou daly řezy Napoleon, před patnácti lety, minimálně.“

*

Lena Stigersandová přinesla tlustý svazek papírů a zeptala se: „Kam to můžu položit?“

Gunnarstranda vzhlédl, nepřítomně.

„Kam?“ zopakovala.

Kývl ke stolu v rohu. Dokolébala se tam.

Vtom zazvonil telefon. Gunnarstranda ho zvedl. Volal Yttergjerde.

„Už je to tady, Gunnarstrando!“

„Ano?“

„Žádný obraz se nenašel.“

„To se snad dalo čekat.“

„Jasně. Jdu teď rovnou ze zátahu v makléřské společnosti Inar A/S. Těch pět milionů v hotovosti. Tvrdil, že je má v zásuvce, že?“

„Chceš říct, že ty peníze v ní nebyly?“

„Přesně tak.“

„No,“ řekl Gunnarstranda a mrkl na hodinky. „Bude mít co vysvětlovat.“

Zavěsil a houpal se na židli.

Lena Stigersandová, která stála zády a rovnala papíry, se ohlédla přes rameno. „Vypadáš spokojeně. Obvinění na spadnutí?“

Gunnarstranda si promnul prsty, až mu zapraskalo v kloubech. „Vypečený investor namočený ve vraždě a okořeněný praním špinavých peněz!“ Zašklebil se. „Do prkýnka, občas tuhle práci zbožňuju, to bude otřesný, až ze mě bude důchodce!“

*

Gunnarstranda pracoval dlouho do večera. Ostatní odešli jeden po druhém domů. Sám byl domluvený na večeři doma u Tove. Požádala ho, aby přišel v osm hodin a on neměl mezitím nic na práci, tak zabíjel čas. Když konečně natáhl krk, aby se podíval, kolik je hodin, všiml si, že přes opěradlo židle u dveří visí bunda Franka Frolicha. Vstal a nakoukl do dveří.

„Frolichu?“

Ten se otočil od kopírky a řekl: „Chystám se to už zapíchnout. Je pozdě.“

Gunnarstranda na sebe natáhl kabát a pronesl: „Myslel jsem, že jsi už dávno odešel.“

Pozoroval mladšího muže, který si došel pro bundu a upravoval si na krku šálu. Rekapituloval: „Jak dlouho už spolu pracujeme, Frolichu?“

Pokrčil rameny. „Deset let? Dvanáct? Třináct? Ne, nepamatuju si, proč?“

Teď krčil rameny Gunnarstranda.

Frolich se loučil: „Tak já mizím.“

„Já už taky poběžím.“

Znovu se na sebe dívali. „Děje se něco?“ podivil se Frank Frolich.

„Myslíš, že jsme měli něco udělat jinak?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Pročpak?“

„Je něco, o čem si myslíš, že jsme neudělali – v souvislosti s tím případem?“

„Možná být víc ve střehu, co se týče Narvesena.“

„Několik dnů jsme ho sledovali,“ řekl Gunnarstranda. „Narvesen nebyl na záchodě, aniž by se to nezaznamenalo. Podle protokolu Narvesen po večerech nic nedělá. Zdržuje se doma. Občas sejde dolů do sklepa. To je všechno.“

„Kutí něco ze dřeva?“

„Netuším.“

„Co Emilie?“

„Emilie?“

„Jeho družka, ta pěkná dívka vietnamského vzhledu.“

„Ta s tím porsche? Ona je instruktorka spinningu a bývá zřídkakdy doma.“

„Co je to instruktorka spinningu?“

„Čtyřikrát týdně večer vyráží do fitka, posadí se na stacionární kolo před spoustou dalších na takových kolech a pak šlapou při hudbě a ta holka ječí a pokřikuje do mikrofonu.“

„Aha.“

Vycházeli z budovy. Oba mlčeli. Zastavili se venku a znovu se na sebe podívali.

Gunnarstranda si odkašlal. „Jo jo,“ odtušil. „Pěkný víkend.“

Frolich mu pokynul. „I tobě.“

*

Tove uvařila skopové se zelím. Byl to favorit. Pokrm chutnal jako z jeho mladých let; vůně dětství. Nedělní večeře, když byl malý chlapec, kdy všichni na statku cítili, co se bude podávat. Jeho a bratrovy hádky o nejlepší kousky masa, když mísa kolovala podruhé. Ale neřekl to. Už to pověděl dřív. Několikrát. To, že Tove servírovala tento pokrm, byla její pocta přesně tomu jeho pocitu.

Pojedli, zapili jídlo italským červeným vínem, které vybrala, ostré a silné typu barolo, a chystali se teď podělit o zbytek vína. Z hifi věže zpíval hlas Louise Armstronga Makin’ Whoopee. Gunnarstranda pozoroval Tove, která seděla mlčky a zamyšleně v křesle.

Vyzvídal: „Na co myslíš?“

Odpověděla mu: „Na jednoho svého pacienta. Vidara. Je šílený, no, asi ne přímo šílený, ale má u nás místo v nemocnici, chudák kluk, není mu ještě ani třicet. Je tak vyhublý a má křivý obličej, celou dobu zírá do prázdna s otevřenou pusou a přitom se jednou rukou drží za ušní lalůček. Jeho matka nám pověděla, že poslouchá hlas Boha.“

„Drsný,“ odtušil Gunnarstranda a napil se.

„Když zavřeš oči, je všechno úplně černé?“ zeptala se.

Zavřel oči: „Ne, problikává tam žlutá, vidím hvězdy.“

„Ne všichni vidí hvězdy, ale myslím, že mnozí vidí jakoby žlutou v černé. Pokud se však budeš soustředit, dívat se dopředu se zavřenýma očima, tak se mihotání, které vidíš, shromáždí do středu, do svítícího bodu někde uprostřed mezi tvýma očima, a když se podíváš ještě líp, bude tento bod součástí obrovského černého oka. To je tvoje třetí oko, které se na tebe dívá.“

Gunnarstranda zavřel oči a zvedl skleničku. Znovu polkl. „Oko? Kdo se to na mě dívá, uvnitř v mé hlavě?“

„To je Bůh.“

„Kdo říká, že je to Bůh?“

„Vidar.“

„Ten bláznivý kluk?“

„Hm.“

„Myslím si, že to vystihl. Dáš si ještě víno?“

„Dobře, pokud mi povíš, na co myslíš?“

„Buď smělá, krásná panno, ale ne příliš.“

„Není to něco z nějaké pohádky?“

„Určitě.“

„No tak, neuhýbej,“ napomenula ho Tove, zvedla se a šla k polici, ze které vzala další láhev a otevřela ji.

„Před čím?“

„Přede mnou. Před tím, na co myslíš.“

„Myslím teď na to, že vyšetřuji dvě osoby podezřelé z vraždy.“

Tove nalila do obou skleniček a namítla: „To snad děláš každý den, ne?“

Gunnarstranda zvedl ukazováček k věži. Ella Fitzgeraldová zpívala první slova Autumn in New York.

Oba poslouchali.

„Teď jsi mně skočila do řeči,“ zakončil po chvíli.

„Já – a Ella.“

„Ti dva jsou vyšetřováni kvůli vraždě hlídače Arnfinna Hagy a kvůli vraždě kamuflované požárem.“

„Ach, panebože, co je to za lidi?“

„Jedna devětadvacetiletá modelka předvádějící spodní prádlo a zločinec v invalidním důchodu, který ve vězení proseděl pět osmin svého života.“

„Ale proč na ně myslíš?“

„Na to se právě ptám sám sebe.“

Znovu mlčeli. Ella mezitím přenechala mikrofon Louisi Armstrongovi.

Tove se posadila vedle něho na pohovku. Položila hlavu na jeho rameno. Takto seděli v pološeru. Světlomety aut v zatáčce kdesi venku promítaly na stěny žluté obdélníky. A z reproduktorů hrál Louis Armstrong na trubku.

19

Připomínalo to scénu z průměrného filmu. Byl večer. Hubená žena s černými vlasy prošla svižným krokem na vysokých podpatcích brankou z kovaného železa a zamířila k nízkému autu. Její silueta se rýsovala ve světle pouliční lampy opodál. Nasedla dovnitř. Když se dveře auta zavřely, zaznělo to, jako kdyby někdo pořídil snímek vyspělým foťákem. Motor zaburácel jako syté, poklidné divoké zvíře, když auto vyrazilo. Franken se díval za červenými zadními světly. Měl dost času. Byl trpělivý. Prošel zahradní brankou a sešel z vyštěrkované cesty na trávník. Pes vevnitř se rozštěkal. I tak pokračoval. Posadil se na bobek pod starší jabloň a čekal. V okně se ukázal stín. Dotyčný vykoukl do tmy. Pes blafal dál. Osoba zůstala stát za sklem. Nakonec se stín od okna vzdálil. Pes po chvíli utichl. Frank Frolich myslel na psa. Hubený neklidný lovecký pes.

Co vlastně chci? Proč tady sedím?

Zamrkal suchýma očima do tmy. Zahnal sebekritiku, pochybnosti a výhrady.

Bylo chladno. Vzduch ostrý. Nebe černé, bez hvězd i měsíce. Chladný vzduch věštil srážky, sníh. Frank Frolich seděl jako na číhané při lovu losa: neklidně, s pohledem strnule upřeným před sebe. Po hodině se ve sklepě rozsvítilo světlo. Frank Frolich se koukl na hodinky a rozhodl se. Sedm minut. Světlo ve sklepním okénku zůstávalo rozsvícené. Ještě se rozsvítilo v dalším okénku. Uběhly čtyři minuty. Nikde se už nerozsvítilo. Pět minut. Vteřinová ručička se šinula dokola. Dech se zrychlil. Šest minut. Zvedl se. Musel se ovládat, aby nevyskočil, nerozběhl se ke dveřím a nezačal dýchat zrychleně. Sedm minut. Vzal to přes trávník, vyběhl po schodech a třikrát zazvonil. Psisko se rozštěkalo. Znovu seběhl ze schodů. Za roh domu, pokračoval nahoru na verandu – neslyšně.

Opět se podíval na hodinky. Klídek. Dýchej. Psisko se dostalo k oknu verandy. Ta červenobílá vrčící tlama slintala a blafala za průhlednou záclonou. Slyšel vevnitř kroky na schodech do sklepa. Slyšel hlas hubující psovi, který štěkal jako pominutý. Čekal, že se otevřou vchodové dveře. Když světlo ze vchodu dopadlo na trávník na protější straně, vykopl okenní tabuli. Vykopával střepy z okna a slyšel, jak ten muž nadává. Za nohu ho chňapl pes. Franken mu uštědřil kop, takže pes zavadil o židli a kutálel se s kňučením po podlaze. Byl vevnitř. Muž k němu přicházel z chodby. Tváří naběhl přímo na Frankovu zaťatou pěst. Neřekl ani slovo. Udeřil ho. Dostal muže pod sebe, přetočil ho na břicho, koleny mu semknul ruce a sáhl po stahovacím pásku za opaskem. Psisko šlo zase po něm. Pištivě a šíleně štěkalo a zakouslo se mu do boku. Franken ho bouchl pěstí, takže se znovu kutálelo po zemi. Stáhl muži ruce páskami. Vstal. Teď byl na řadě pes. Přiskákal. Franken ho chytil při výskoku a stiskl mu silně čumák, až pes polopřidušeně kvikl a podlomily se mu zadní nohy, když se dotkly podlahy. Pak ho pustil. Pes se odplížil pod konferenční stolek s ocasem staženým mezi nohama. Zmonitoroval si situaci: muž na kolenou na zemi s rukama svázanýma za zády. Muž nadával, ale on to neslyšel. Všiml si, že v krbu hoří. Na stropě visel obrovský křišťálový lustr. Jinak se místnost vyznačovala masivním nábytkem a obrazy na stěnách.

Proč tohle dělám?

Šel rychlými kroky ke vstupním dveřím, které nechal muž otevřené. Našel schodiště do prvního patra. Vystoupal po něm. Za ním se neslo Narvesenovo vřískání. Potil se. Vešel do úzké chodby. Otevřel dveře. Koupelna. Další dveře. Ložnice. Další dveře. Pracovna. Zásuvky psacího stolu, papíry. Pach ze zásuvek. Zvrácený smích zezdola. Nezmizel. Ale ani ho nenásledoval. Takže tady nic nenajdu.

Běžel nazpátek, dolů po schodech. Narvesen utnul smích: seděl na zemi. Pohled vzdorovitý, napůl vítězoslavný, pohled, který se díval úkosem, kolem sebe. Sledoval Narvesenův pohled. Dveře. Otočil se. Vykročil k nim. Narvesen znovu zavřískal, hlasitěji a ošklivěji.

Dveře vedly do sklepa. Sešel dolů. Byl to surový sklep. Byl cítit vlhkostí. Stěny a podlaha byly z šedého betonu. Drnčel tam mrazák. Šel dál, kolem mrazáku, do dalších dveří. Vinný sklípek. U zdi postaveny malé výklenky, v nichž leželo několik stovek tmavých láhví. Pokračoval do dalších dveří. Tohle byla kotelna. Obrovská ocelová nádrž pokrývala téměř jednu stěnu. Na protější zdi byl moderní kotel. Potrubí, které vedlo do všech možných směrů. Potil se, otřel si čelo. Zaslechl slabou hru na housle a šel po zvuku. Kotel začal hučet. Ozvalo se třesknutí, když hořák zapálil plamen. Šel dál, do nízkých dveří po straně. Vstoupil do zařízeného pokoje. Byl malý a dominovala mu italská designová židle lehátkového typu. Z hudebního minisystému hrálo něco, co připomínalo Mozarta. Barová skříň. Poloplná láhev Camus VSOP, jediná sklenička. A před židlí trezor. Dveře do trezoru byly otevřené. Uvnitř trezoru obraz. Frank Frolich se sehnul.

„Nedotýkat se.“

Frank Frolich se narovnal. Narvesenův hlas byl jasný a ostrý. Měl pocit, jako kdyby se probudil ze snu. Otočil se.

Inge Narvesen, s rukama pevně svázanýma za zády, stál na prahu dveří. Ve tváři měl modřiny.

Frank Frolich uchopil obraz.

„Položte to.“

„Proč?“

Zírali na sebe.

„Jste nula,“ zasyčel Narvesen. „Po tomhle jste nic.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Frolich, „že jste mstivý. Ale je příliš pozdě. Podělal jste to, když jste zapálil mou chatu. Teď jsem na řadě já.“

Narvesen se opřel o zeď. Tvář sklouzla do stínu, oči se změnily v úzké vlhké proužky.

Frank Frolich se podíval na obraz. Byl větší, než si myslel. Široký rám. „Pojďme nahoru,“ ukázal ke schodišti. „Až po vás.“

„Nejdřív ten obraz položte zpátky.“

„Já tady rozhoduji.“

„Nepochopil jste to? Jste nic. Nemáte žádnou práci. Zítra dostanete padáka. Postarám se vám o vyhazov. Vy a policista? To je snad nějaký vtip –“

Frank Frolich zamrkal.

Narvesen s agresivně předsunutou hlavou k němu kolíbavě přistoupil.

Frank Frolich znovu zamrkal. Viděl, jak mu jeho vlastní ruka vystřelila. „Nahoru!“ Narvesen zavrávoral ke zdi. Frank Frolich vzal láhev koňaku a zvedl ji. Narvesen přestal být agresivní. „Pozor na ten obraz!“

„Ano, nahoru!“

Narvesen vrávoral po schodech s rukama za zády, paží zavadil o zeď a měl co dělat, aby udržel rovnováhu.

„Běžte!“

Zastavili se každý na jedné straně krbu. Frank Frolich měl problém dýchat normálně. Zamrkal, aby se zbavil mlhy ve svém zorném poli. V rukách: kus dřeva. Nezvykle široký zlatý rám kolem malého motivu: žena se šátkem, která drží malé tlusté dítě s kudrnatými vlásky. Takhle tedy vypadá. Soustředil se na dýchání, nádech, výdech, hluboký nádech, výdech. Narvesenův pohled: ostražitý, úzkostný. Není si mnou jistý, mou stabilitou. Frank Frolich slyšel svůj hlas, dutě, odněkud zdaleka: „Nechápu, jak se tohle vešlo do bezpečnostní schránky.“

„Rám byl demontovaný. Ale opatrně, právě jsem ho přidělal.“

„Je to opravdu pěkně namalované, ale má to hodnotu pěti milionů?“

„Pět milionů za takový obraz je nic, existují sběratelé, kteří by dali desetinásobek, aby něco takového vlastnili.“

„Jak to?“

Narvesen zaváhal. Jeho pohled, nejprve směrovaný na obraz, pak na zničené dveře, pak zase na obraz, nakonec na jeho obličej.

Nadechni se, vydechni, nadechni se.

Narvesen začal: „Veškeré umění –“

Znovu pevně sevřel ústa, když Franken zvedl obraz ke světlu.

„Pokračujte.“

„Veškeré umění bude možné v daném okamžiku obstarat lacino. V momentě, kdy umění sdělí světu svou hodnotu, cena stoupá… ale cítím, že jsem nervózní, když vidím, jak to držíte. Položte to!“

„Vysvětlete, jak to myslíte.“

Teď dýchal soustředěně Narvesen. Oči strnule upíral na Frolicha. Ruce spoutané za zády. „Pro mě jako sběratele představuje umění a požitek z něj nejenom dvě stránky téže věci, ale je i součástí života, neoddělitelný kus mě samotného. Můj požitek z umění probíhá spíš intelektuálně než emocionálně. Nesmíte zapomínat, že umění je obrazným jazykem, který nás nutí pochopit svět okolo nás a definuje nás jako lidi –“

„A tak dále a tak dále,“ přerušil ho Franken. „Ale proč zrovna tenhle obraz, Bellini, madona a dítě?“

Narvesenova postava se stala zřetelnější. Franken ho měl v centru pozornosti. Narvesen měl zpocené čelo, odkašlal si, aby ho hlas nezradil. „S malířstvím se v roce 1420 něco stalo, jeden architekt – Alberti – vydal učebnici perspektivy. Belliniové byli mezi prvními velikány – Giovanni Bellini byl ten, kdo nejlíp dokázal přenést prožitky lidí světových rozměrů do malby, do umění. Nebyl pouze jedním z prvních, ale tehdy taky jeden z těch nejnadanějších. Interpretoval svět zcela novým obrazným jazykem. Byl tedy jedním z těch, kteří stanovili premisy a základ pro estetiku, kterou pěstujeme dnes. Proto tento obraz patří k tomu nejlepšímu, co jako sběratel mohu vlastnit. V tom malém obrazu je významně zastoupena jedna studie: život a to božské, Syn člověka a Matka boží. Nikdy mě neomrzí se na něj dívat. Tohle je moje Mona Lisa, Frolichu.“

„Není to vaše.“

„Je v mém vlastnictví.“

Franken zvedl obraz. „Byl ve vašem vlastnictví.“

Narvesen mlčel. Pohled, teď úzkostný.

„Jak jste se k tomu obrazu dostal?“

„To se nikdy nedozvíte.“

„Kdo vám ho prodal?“

„Neptejte se. Nikdy se to nedozvíte.“

„Co budete dělat s obrazem, který nemůžete ukázat? Když musíte sedět tam dole, honit si ho a zírat na obraz zcela sám? Vyčkáváte, až vaše paní odejde, a pak se plížíte dolů za svým tajemstvím?“

„Vy to nechápete? Nikdy jste nebyl ničím posedlý?“

„Ovšemže byl,“ přitakal Frank Frolich. Dlouhé kosti. Pach kouře. Bolest. Zvedl láhev koňaku a napil se z ní. Pak z kapsy vytáhl kapesní nožík, odřízl stahovací pásky kolem Narvesenova zápěstí a nůž zavřel.

Narvesen si promnul zápěstí a řekl: „Jenom povězte, co chcete. Mám dost peněz.“

„Jistě.“

„Prostě si řekněte cenu.“

„To s tou posedlostí chápu,“ řekl Frank Frolich. Uchopil Narvesena za patku a zvrátil mu hlavu.

Narvesen sténavě padl na kolena.

„Ale neakceptuji, že jste se mě pokusil upálit.“

Uvolnil sevření.

Narvesen se zhroutil.

Frank Frolich vzal láhev koňaku. Pocákal obraz alkoholem a hodil malbu do krbu. Obraz vzplál. Mocně. Uběhly dvě vteřiny. Narvesen si všiml ohně. Ještě vteřina. Došlo mu, co se stalo. Vtom vykřikl a vrhl se po obraze. Frank Frolich mu nastavil nohu tak, že Narvesen hodil šipku. Muž se svalil a lezl po čtyřech s prsty v plamenech. Franken ho odkopl. Obraz vesele hořel. Na malbě se udělaly puchýřky a praskliny, dětská tvář zmizela v plamenech. Dřevo praskalo. Červenooranžové vznětlivé ohnivé jazyky prošly ženskou postavu, olízly jí tvář. Narvesen zakvílel, znovu se plazil ke krbu. Obraz hořel. Motiv byl pohlcen. Pouze řezby na rámu ho odlišovaly od kusu dřeva. Pes, který ležel pod stolem, byl podrážděný. Nanovo se rozštěkal. Vyskočil a zakousl se Narvesenovi do nohavice. Muž se přesto protáhl ke krbu. Franken se ušklíbl, nechal ho plazit se, nechal ho v ohni prohrabávat zbytky. Foukal do zuhelnatělin jako dítě, které se pokouší sfouknout svíčky na narozeninovém dortu. Franken ho několik vteřin pozoroval. To samé dělal pes. Udiveně třásl hlavou.

„Teď jsme si kvit,“ odtušil Frank Frolich. „Buďte rád, že jsem nezapálil vás.“

*

Když za sebou Gunnarstranda zavřel dveře bytu Tove a seběhl po schodech ven, blížila se jedna hodina ranní. Sněžilo. Na chodníku ležel pěkný bílý koberec o tloušťce několika centimetrů. Vykročil k Sandakerveien, aby si našel taxík. Na silnici vládl zmatek. Autům se protáčela a podkluzovala kola. O kus dál na ulici vrhal sněžný pluh oranžová světla po zdech. Měl mobilní telefon v tichém režimu, ale cítil, že se ve vnitřní kapse rozvibroval.

Volal Lystad od kriminálky. Měl hlášení. Byla nalezena mrtvola. Jméno: Vidar Ballo. Příčina smrti: předávkování. Místo činu: Ballův byt, Holmlia.

Gunnarstranda měl pocit, že mu došla slova. Nevěděl, co na to říct. Stál v nočním chladu na chodníku v Sandakerveien, paralyzován.

Lystad pokračoval: „Domovník vykopl dveře, protože někteří sousedé si stěžovali na zápach. A to vysvětluje, proč Ballo mnoho dnů neotevíral.“

Gunnarstranda uviděl, jak kolem pomalu projíždí taxík značky Mercedes se zapnutým světelným označením.

„Jsi nějaký zamlklý,“ podivil se Lystad, „nevzbudil jsem tě?“

„Kdepak, jsem venku, na cestě domů. Ví se, jak dlouho je mrtvý?“

„Patologové ze soudního lékařství k tomu budou schopní něco říct za pár dnů. Byla to úplná náhoda, že jsem se to dozvěděl. Telefonoval jsem jeho matce do Kvenangenu. Informoval ji o tom včera kněz. Úmrtí je klasifikováno jako čisté předávkování – vypadá to tak.“

„Asi jsem byl poslední, kdo ho viděl živého,“ pronesl Gunnarstranda zachmuřeně.

„Zahájíš vyšetřování?“

„Přísně vzato o tom rozhodují jiní než já.“

„Tak či onak, řadu hypotéz musíme projít nanovo,“ zhodnotil Lystad. „Jak my, tak i vy, předpokládám.“

„V tom máš pravdu.“

Přijížděl další taxík.

„Možná na tom budeme pracovat společně?“ zeptal se Lystad.

Gunnarstranda napřáhl paži. Auto zastavilo. Řidič natáhl ruku přes opěradlo a otevřel zadní dveře.

„Třeba zítra,“ navrhl Lystad.

„Kde jsi teď?“ zeptal se ho Gunnarstranda a nastoupil do auta.

„V pracovně.“

„Jsem tam za deset minut,“ řekl Gunnarstranda krátce. Přerušil telefonní hovor a pokynul řidiči. „Administrativní budova kriminální policie – v Bryn.“

20

Frank Frolich zůstal ležet dlouho do dopoledne. Vstal až v jedenáct hodin, posnídal trochu müsli a nachystal se do Grandu.

Během noci hodně nasněžilo. Auta na Havreveien byla pěkně zahalená. Na střechách aut a na kapotách se vršily závěje. Podobaly se krémovým dortům. Majitelé aut se vymotali přes hromady odhrnutého sněhu a zanechali v nich hluboké díry.

Ve stanici metra se traktor s řinčícími řetězy chystal shrabovat sníh. Franken nastoupil do první soupravy, která přijela, vystoupil na stanici Stortinget a pozvolna kráčel po ulici Karla Johana, na které topné kabely v zemi udržovaly chodník bez sněhu a přeměnily srážky na vozovce v hnědou lepkavou kaši.

Když zabočil těžkými dveřmi do Grand Café, sedala si k volnému stolu u okna. Měla vysoké kozačky, upnuté džíny a vlněný svetr. Afrocopánky působily nemístně oproti tomu typicky norskému oblečení. Vypadalo to, jako kdyby na hlavě měla příliš velký klobouk.

Sotva ji poznal. Možná proto, že je oblečená, napadlo ho a zamířil ke stolu. Vzhlédla.

„Hledala jsem vás,“ řekla.

„Kde?“

„Však víte.“

Posadil se. Střetl se s jejím pohledem. Byl vyzývavý. Ale s ním to nic neudělalo. Nedokázal se jí dostat pod kůži, spojoval si ji s kdejakou neinspirativní celebritou. Silně nalíčená tvář. Pohled nastudovaný před zrcadlem, úsměv, nacvičený pohyb rtů, svalů ve tváři – dnes na ní nemá žádnou masku. Kouzlo z jiného večera se vytratilo.

Vycenila zuby do dalšího rychlého úsměvu. „Objednala jsem řez Napoleon a colu.“

Podíval se na ni. Ale ona si nedělala legraci.

Přišla servírka. Franken ji požádal o kávu.

„Udělal jste si něco v obličeji,“ pronesla se sklopeným pohledem.

„To ten klíč, o kterém jsem mluvil.“

„Požádal jste mě, abych to řekla.“ Stále se dívala dolů do desky stolu.

„Naprosto v pořádku, nemyslete na to.“

„Neptejte se mě na něho,“ vyhrkla rychle. „Já nic nevím, a i kdybych věděla, neřekla bych to.“

„Ptát se na koho?“ zeptal se.

„Na Jima,“ odpověděla.

Servírka přinesla kávu. Franken si ji míchal. Ona dostala řez a colu. Pokoušela se ho ukrojit lžičkou. Krém vytekl přes okraj talířku. Zahihňala se a zamumlala: „Tady to není tak jednoduché.“

„Můj šéf říká, že pokud má člověk vyčíst životní strategie lidí, má je sledovat, když jedí Napoleona.“

„Jsem ráda, že váš šéf tady teď není,“ odtušila a vytlačila přes talířek ještě víc krému.

„Jednou jsem pozoroval účetního jíst řez Napoleon,“ řekl. „Bylo to tak systematické. Ten chlápek odstranil lžičkou nejprve nejvyšší patro, odložil ho pěkně na talířek, pak snědl krém, nato spodek a vršek s cukrovou polevou si vyšetřil až úplně nakonec.“

Nabrala na lžičku spoustu krému a polevy, nacpala je do pusy a slastně zavřela oči. „Ten chlápek neví, o co přichází,“ zamumlala.

„Vibeke,“ řekl.

Podívala se na něho. „Ano, Franku.“

Vzájemně se prohlíželi.

Snědla další lžičku krému a polevy, polkla a spustila: „Vy taky nevíte, o co přicházíte.“

Podíval se jinam. Ne proto, že byla nezdvořilá, spíš proto, aby se nemusel dívat skrz ten její otřepaný výraz. „Vrátil jsem se zpátky do práce,“ vyslovil pomalu. „Jsem policajt.“

Neodpověděla.

„Jsem tady teď pracovně.“

„Špatná omluva pro to, že nejíte dort,“ řekla nakonec.

Ušklíbla se, ale úsměv ji přešel, když se setkala s jeho pohledem.

„Vibeke,“ zopakoval.

„Ano, Franku.“ Znovu se křivě a vyzývavě usmála.

„Potřebuji vědět něco o Elisabeth.“

„Myslím, že o ní asi víte víc než já.“

„Ale vy jste ji znala, když chodila s Ilijazem.“

„Žárlíte?“

„Ne, Elisabeth a já, to už je pryč.“ Přemýšlel nad těmi slovy a rozhlížel se. Většina přítomných byli hoteloví hosté na cestách. Zbytek byly neduživě vypadající ženy s modrobílými vlasy a jemnými vráskami ve tvářích. Nízké zimní slunce pronikalo dovnitř přes vysoké okenní tabule. Lidé pospíchali kolem po ulici Karla Johana. Hlídkový vůz se psy zacouval před budovu parlamentu. Postarší chlápek seděl v podřepu a vyhrával na elektrickou kytaru blues pod jednou ze soch u budovy parlamentu, tóny se k nim nepatrně nesly. Když se zase otočil k ní, měla už dojezeno.

Řekla: „Ilijaz je Elisabethina největší láska. Položila by za něho život, bez ohledu na to, jak je nemocný.“

Zamyslel se nad tím, co řekla. Na malou vteřinu si představil hořící chatu. Odkašlal si, šel k věci, zeptal se: „Nebyla Elisabeth bisexuální?“

„Proč vás to zajímá?“

„Myslím si to.“

„Bisexuální?“ zopakovala. „To zní dost kategoricky.“

„A?“

„Trochu arogantní, ne?“

„Myslím si, že Elisabeth udržovala vztah s jednou ženou.“

„Tomu bych věřila,“ připustila a zamyslela se. „Myslím, že Elisabeth –“ Zkřivila obličej a pokračovala: „Nikdy jste si s podobnou myšlenkou nepohrával? Prozkoumat přátelství i po tělesné stránce, pokud máte nějakého dobrého přítele?“

„Ne.“

Zašklebila se.

„Věřím vám. Co se týče Elisabeth – dovedu si představit, že chodila do postele s ženami. To ale nic nemění na té totálně horoucí posedlosti, která byla mezi ní a Ilijazem.“

„Povídejte,“ pobídl ji.

„Moc toho nevím,“ pokračovala.

„Bylo to bouřlivé?“

„Jestli se hádali? Stávalo se. Víte, jak to mají ti, jejichž vztah je natolik intenzivní, že negativní pocity jsou vedeny s téměř stejnou energií jako ty pozitivní.“

V letmém záblesku si představil Elisabethinu holou nohu. Nehty nalakované tmavě červenou. Svoji ruku, která svírá její kotník s tenkým řetízkem ze zlata.

„A něco z toho souviselo s tím, že Ilijaz nebyl úplně hodný.“

„Co myslíte tím, že nebyl úplně hodný.“

„Byl taky s jinými ženami, často.“

„Takže z jeho strany nešlo o pevný a trvalý svazek?“

„Ale šlo. Myslím si, že byl stejně závislý jako ona. Jenže tenkrát byl taky dost macho, tak trochu dětinský, celou dobu si musel dokazovat svoje mužství balením, neustále. Ji to nakonec dožralo a našla si jiného chlapa.“

Jiného chlapa. Franken myslel na Gunnarstrandova slova o čtvrtém lupiči. „Koho?“

„Jednoho férového chlapa.“

„Pamatujete si, jak se jmenoval?“

„Ne.“

„Nevzpomínáte si, co dělal?“

„Netuším.“

„Kdy to bylo?“

„To si nepamatuju.“

„Zkuste to. Muselo to být před pěti šesti lety nebo ještě dřív. Ilijaze zavřeli před šesti lety.“

„Opravdu? Čas letí. Nikdy se mi nedaří odlišit od sebe tyhle věci. Je snazší si oddělit roky, kdy jsem chodila do školy, ale –“

„Kde jste tehdy dělala vy?“

„V baru, vždycky jsem pracovala po barech.“

„V jakém baru?“

„Před šesti lety? V baru na Bogstadveien, teď už je zrušený.“

„A tenkrát jste se s Elisabeth znala?“

„Pracovala v obchodě. Ferner Jacobsen.“ Pohodila hlavou ke Stortingsgaten. „V suterénu. Elisabeth je ten typ, kterému sluší všechno, co si obleče. Každý, kdo prodává oblečení, si je vědomý, že je k nezaplacení mít ji v obchodě. Mám za to, že chlapa potkala tam, byl zákazník. Takový týpek se spoustou peněz.“

„Nějaký kriminálník?“

„Buď to, nebo – nakupují tam jenom boháči. A tenhle chlápek ji pořád zval na večeři a nechtěl se vzdát, takže tak – a jednou, když se Ilijaz příliš zapletl s jinou ženou, kývla na večeři a tak si spolu začali. A muselo to být zhruba v té době, kdy byl Ilijaz zadržený.“

„Trval ten vztah dlouho?“

„To nevím.“

„Setkala jste se s tím mužem?“

„Nikdy. Myslím si, že se s ním nesetkal nikdo.“

„Proč ne?“

„Vždyť to víte. Elisabeth je taková. Má ráda tajemství, asi vás taky zatím nevzala k sobě domů.“

Narovnal se na židli. Mluvila o Elisabeth v přítomnosti. „Elisabeth je mrtvá,“ řekl. „Jim to nepověděl?“

Seděla se sklopenýma očima. Zakroutila hlavou.

Rozhostilo se ticho. Proč se nezeptá na Elisabeth, jak zemřela, co se přihodilo? Přemýšlel, formuloval si v duchu odpověď a zeptal se: „Chodíte s Jimem?“

„S Jimem? Ne.“ Vypadalo to, jako kdyby seděla se zavřenýma očima, natolik byla zaujatá deskou stolu.

„Ale pověděla jste Jimovi, co jsem vám řekl o klíči. Věděla jste, kdo jsem, když jsem přišel a viděl vás tančit.“

„Bavím se s Jimem, ano, občas. Ale jsem nezadaná.“

„Bude možná obviněn z vraždy.“

„Jim?“ Pohledem stále ulpívala na desce stolu.

„Někdo zapálil chatu. Elisabeth byla uvnitř.“

„Kdy?“

„V noci na 29. listopadu. Na pondělí.“

„Tak to nebyl Jim.“ Konečně zvedla oči od desky stolu, zamyšleně, nepřítomně, a přiznala: „Tu noc byl Jim u mě.“

Dlouhou chvíli mlčeli. Byly teď víc slyšet zvuky zaplněné kavárny: cinkání z talířků, příborů, bzukot tlumených hlasů.

„Jste si jistá?“ zeptal se a musel si odkašlat, aby ho hlas nezradil.

Slabě se usmála: „Samozřejmě že jsem.“

„Myslím tím časem?“

Přikývla.

Prolomila mlčení. Potom, co se znovu křivě pousmála, trochu ostýchavě: „Nezlobte se, ale nelhala bych vám.“

*

Scházeli dolů směrem k osloskému hlavnímu nádraží. Zastavil se na křižovatce u Kostelní ulice a ukázal k Domkirken. „Teď půjdu tudy.“

Zůstala stát a několik vteřin se na něho jenom dívala. „Určitě?“

Přikývl.

Stoupla si na špičky a rty se dotkla jeho tváře, pak se prudce otočila a šla – dál dolů po ulici Karla Johana. Díval se za tou elegantní postavou, dokud nezmizela v davu lidí. Potom se otočil a vykročil – na protější stranu Kirkeristen.

*

Seběhl dolů na metro a jel domů – netrpělivě. Šel rovnou ke svému autu. Z kufru vozu odhrnul sníh a vytáhl koště s lopatkou. Odházel nahrnutou hromadu sněhu u auta. Nasedl, nastartoval a vyjel na dálniční obchvat Ring 3. Jel až na konec, po Drammensveien ven z města, sjel u Sandviky ke Steinshogda. Měl hryzavý pocit v žaludku a zíral přímo před sebe, na asfalt, sníh mezi kmeny stromů, na nastupující zimu. Projel údolím Begnadalen nahoru k Fagernes. Teď se však nevynořily žádné vidiny plamenů, ani představy o dlouhých kostech. Pouze ho nevýslovně hlodalo v břiše. Chystal se znovu zapřemýšlet. Co slova, která si vyměnili, znamenala. A porozhlédnout se ještě jednou po každém malém detailu.

Brusinka Per-Ole na něho čekal, jak slíbil, když se přiřítil před policejní stanici.

„Ty seš podrážděnej, Frankene, vypadáš, jako bys přišel rovnou ze zasranýho týdne na důstojnický škole.“

„Musím vědět, kdo tady ve Fagernes před několika týdny viděl Sandmovou,“ řekl Frank Frolich.

„To věřím,“ přikývl Brusinka. „Vidím to na tobě. Ale nevím, jestli ti můžu pomoct…“

„V pořádku,“ vysoukal ze sebe Franken rychle. „Nemám času nazbyt. Podívej,“ řekl a podal Peru-Olemu výstřižek z novin. „Jeď za tím svědkem a zeptej se ho, jestli Merethe Sandmová nevečeřela s tímhle mužem.“

Brusinka převzal fotku a prohlížel si ji. „Správnej blbeček,“ zhodnotil stručně. „Jak se jmenuje?“

„Inge Narvesen.“

„Co dělá?“

„Nakupuje a prodává na burze v Oslu. Miliardář.“

„To je mi celkem fuk,“ na to Brusinka a podal mu výstřižek. „Odpověď je ano.“

„Nekecej,“ řekl Franken. „Chci, abys ukázal –“

„Není potřeba,“ zarazil ho Brusinka. „Tím svědkem jsem já. To já jsem viděl Merethe Sandmovou večeřet v hotelu tady s tímhle chlápkem.“

„Ale proč jsi o tom mlčel?“

Brusinka se posmutněle usmál. „S tebou to nemá nic společného. Jde o mou manželku a ženu, se kterou jsem v tom hotelu večeřel, když jsem je viděl.“

Frank Frolich se zhluboka nadechl. „Děkuju, PereOle,“ řekl tiše. „Příště si půjdeme zarybařit do Vallers, prozatím díky.“

Rozloučil se s Brusinkou a cestoval domů. Klidněji. Pustil si muziku: Johnny Cash zpíval cover verzi skladby One od U2. Akustická kytara a hlas bez iluzí. Bylo to v souladu s tím, co se odehrávalo v něm samotném.

21

Frank Frolich seděl ještě jednou za obousměrným zrcadlem. Tentokrát mu společnost dělal Gunnarstranda. Ve výslechové místnosti vedl výslech Lystad z kriminální policie. Tváří v tvář policejnímu inspektorovi seděl Inge Narvesen se svým advokátem. Posledně jmenovaný byl muž kolem padesátky, který byl mnohem více obeznámen s obchodním právem než s trestním. Měl boubelatý obličej ve tvaru měsíce pod hromadou ledabylých kudrlin. Advokát ani Narvesen nevypadali, že by byli z této situace nějak zvlášť nadšení.

„Popíráte to?“ zeptal se Lystad.

„Že jsem jedl v tom hotelu? Vůbec ne.“

„Sám?“

„Ne.“

„Společně s kým?“

„Netuším, jak se jmenuje.“

„Tak znovu.“

„To je pravda, nemám ani tušení. Říkala si Tanja, ale pochybuju, že je to její pravé jméno.“

„Máte naprostou pravdu. Čímpak byla tahle ‚Tanja‘ pro vás?“

„Děvka. Ona nabízela, já jsem koupil.“

„Koupil co?“

„Co si člověk kupuje od děvek?“

„Odpovězte na otázku.“

„Koupil jsem si od ní sex.“

„Jel jste do Fagernes proto, abyste si koupil sex od ženy, která pracuje jako servírka v Oslu?“

„Pojem servírka moc nevystihuje činnost této ženy.“

„Dobrá, pojďme se bavit o něčem jiném. V roce 1998 jste navázal vztah s jednou mladou ženou, je to tak?“

„Je to možné. Co myslíte tou mladou?“

„S Elisabeth Faremovou. Pracovala jako prodavačka v obchodě s oblečením Ferner Jacobsen, kde jste byl zákazníkem. Navázali jste vztah.“

Inge Narvesen se podíval na svého advokáta. Ten přikývl. „Pojem vztah je příliš silné slovo,“ okomentoval to Narvesen.

„Chcete snad tvrdit, že jste se i v jejím případě omezil pouze na to, že jste si zaplatil sex?“

„Ne. Chodili jsme spolu. Ale nešlo o žádný dlouhodobý vztah.“

„To vím,“ řekl Lystad. „Skončilo to, když byl její skutečný přítel zatčen za vloupání do vašeho domu.“

Narvesen mlčel. Koukl se rychle na advokáta, který pomalu zakroutil hlavou.

Gunnarstranda si s Frolichem vyměnili pohledy. Bez ohledu na to, co je tohle za divadlo, je to předem sehrané, napadlo Franka Frolicha.

Lystad se zvedl a šel k oknu na protější stěně. Zůstal stát a koukal na ulici. „Takže vy jste té ženě ve Fagernes zaplatil za sex,“ řekl otočen k oknu. „Kde k souloži došlo?“

„V hotelu.“

„Vy jste v něm pokoj neměl.“

„Ona ano.“

„Neměla.“

„Tak to musela použít nějakou přezdívku. Byli jsme v posteli v jejím pokoji.“

„Jaké číslo pokoje?“

„To si skutečně nepamatuju.“

„Které patro?“

Narvesen se ostýchavě usmál. „Nezlobte se.“

Lystad se na něj tvrdě zadíval. „Asi na tom není nic divného, že paměť nefunguje, protože ta žena se v hotelu nikdy nezaregistrovala, ani pod svou údajnou přezdívkou – Tanja. Ale prozatím se spokojíme se záznamem, že se vaše verze bezprostředně rozcházejí se skutečností –“ Lystad zvedl ruku, když ho ten druhý přerušil. Řekl: „Kde byl její přítel, když jste měli sex?“

„Netuším. Byli jsme sami.“

„Byla ve Fagernes s přítelem.“

„To je pro mě novinka, nevěděl jsem, že má nějakého přítele.“

„Měli jste spolu sex před nebo po jídle v restauraci?“

„Před.“

„Mám svědka, který tvrdí tohle: vešel jste do restaurace. Ona už tam seděla. Tahle žena se zaprvé nejmenuje Tanja. Je identifikována jako Merethe Sandmová z Osla. Posadil jste se ke stolu Sandmové.“

„Říkala si Tanja. Neznal jsem její skutečné jméno a ani jsem ho vědět nechtěl. Je pravda, že jsme se potkali v restauraci po… souloži. Sešli jsme dolů každý zvlášť. Ona šla první.“

„Tahle žena nebyla nikdy dřív spojená s něčím takovým.“

„Jednou to musí být poprvé.“

„Myslíte, že to bylo poprvé, co nabízela sex?“

„Netuším.“

„Jak jste uzavřeli dohodu?“

„Přes internet. Takový ten obvyklý plán.“

„Neznám tyto takzvané obvyklé plány, jak jste se domluvili?“

„Přes internetovou stránku zprostředkovávající kontakty mezi prostitutkami a zákazníky. Nemám v hlavě adresu, ale můžu ji dodat později.“

„Sešli jste se předtím, než jste vešel do jejího pokoje?“

„Ne.“

Frolich si s Gunnarstrandou znovu vyměnili pohledy. Narvesenův advokát také zareagoval. Zašeptal něco Narvesenovi do ucha.

„Šel jste do jejího pokoje sám, ale nepamatujete si, který pokoj to byl nebo na kterém patře se nacházel?“

„Omlouvám se, špatně jsem se vyjádřil.“

„Odpovězte na otázku.“

„Spletl jsem se. Setkala se se mnou na recepci a společně jsme se odebrali do jejího pokoje. Byla to nádherná žena, byl jsem vzrušený a nepamatuju si, které to bylo patro ani –“

„To stačí,“ zabrzdil ho Lystad a otočil se. „Očividně lžete,“ pokračoval. „Projevujete pohrdání vůči všemu, co představuji, a vůči prokuratuře jako instituci. Radím vám, abyste prokázal větší moudrost, až se potkáme u soudu. Nicméně k procesu se můžeme vrátit.

Co se týče vašeho setkání s Merethe Sandmovou, nevěřím, že jste vůbec na nějakém hotelovém pokoji byl. Myslím si, že jste jí zaplatil, to ano. Ale řekl bych, že vám prodala informaci, nikoliv sex. Domnívám se, že jste následně cestoval dál k jisté chatě ve Vestre Slidre. Tam jste narazil na Elisabeth Faremovou a zavraždil ji.“

V místnosti zůstalo viset ticho. Narvesen zbledl. Advokát se na něho neklidně podíval, odkašlal si a ujal se slova. „Máte pro tohle vaše tvrzení nějaký důkaz?“ zeptal se.

„Pracuji na tom,“ řekl Lystad. „Jste takový mstivý člověk, že, Narvesene?“

„Lystade,“ přerušil ho advokát. „Musím vás požádat, abyste byl konkrétnější a odpustil si ta nepřímá obvinění.“

„Ovšemže budu konkrétní. Narvesene, můžete nám povědět něco o vašem vztahu k Halvoru Bedemu?“

Narvesen na policistu pouze mlčky hleděl. Advokát se k němu naklonil. Šeptali si spolu. Advokát si vzal slovo a poučoval: „Nemůžete jen tak vyrukovat se zcela novými a neznámými informacemi bez čehokoliv dalšího a bez toho, abychom se mohli vložit do –“

„Tohle není soudní proces,“ přerušil ho Lystad. „Tohle je výslech. Ale zasloužíte si být informován. Narvesene, povíte svému advokátovi o Halvoru Bedem, nebo to mám udělat já?“

Narvesen neodpověděl. Seděl se zaťatými pěstmi položenými na desce stolu před sebou.

„Halvor Bede byl norský palubní důstojník, který se kdysi pokusil vašeho klienta vydírat,“ řekl Lystad advokátovi a pokračoval: „Byl odsouzen a odseděl si trest, ale týž den, co vyšel na svobodu, ho naneštěstí neznámý pachatel ubodal nožem.“

„Ale co to má se mnou společného?“ vyštěkl Narvesen. „Bede byl zabit při barové rvačce. Hádka o ženskou nebo bůhví co. Nikdy jsem nebyl poblíž toho baru a případ byl před několika lety odložen.“

„Ano, odložen – nikoliv promlčen. Jste ve své podstatě pomstychtivý, že?“

„Kam tím míříte?“

„K tomu se dostaneme. Rád zapalujete chaty, je to tak, Narvesene?“

„Nereagujte na takováhle nepřímá obvinění,“ vybuchl advokát nevrle, načež se znovu obrátil na Lystada: „Pokud nemáte nějaká svědectví nebo konkrétní důkazy, které by mého klienta spojovaly s touto údajnou vraždou nebo jinými údajnými zločiny, musím vás tady a teď požádat o přerušení výslechu.“

„Budeme pokračovat tak dlouho, jak budu považovat za nezbytné,“ ohradil se Lystad a koukl se na hodinky.

„Je můj klient obviněný?“

„Ne.“

„Je podezřelý?“

„Nanejvýš.“

„Pak musíte být otevřenější. Je třeba podložit obvinění důkazy.“

„Bude mi potěšením,“ na to Lystad a otevřel svou tašku. „Jde tady o razii, kterou podnikl Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality ve vašich obchodních prostorech, Narvesene. Zlomek zjištění se týká konkrétního výběru hotovosti, který jste v této souvislosti uskutečnil: pět milionů korun. Mohu vám sdělit, že bankovky, které jste v bance dostal, jsou registrované. Část se jich objevila ve Fagernes tentýž den, kdy jste tam byl s Merethe Sandmovou, jak jste připustil. Moje teze je následující: předal jste osobně těch pět milionů Merethe Sandmové.“

Narvesen ho mlčky pozoroval.

Lystad pokračoval: „Zajímalo by mě, co vám mohla za pět milionů nabídnout. Ani si nemyslím, že by váš advokát uvěřil tomu, že jste jí tolik zaplatil za jedno číslo na pokoji.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Advokát si odkašlal.

Lystad se na něho zpříma podíval. „Váš klient má v tento okamžik jedinou volbu: buď se může doznat, nebo vše popřít. To druhé není moudré. Ale budete to teď moct pár minut probírat. Dáme si přestávku.“

Vyšel ven.

Frank Frolich a Gunnarstranda zůstali sedět a několik vteřin se dívali do výslechové místnosti.

„Lystad je schopnej,“ zhodnotil Frank Frolich. „Ale teď je nejdůležitější mluvit s Merethe Sandmovou.“

Zvedli se a vyšli do chodby.

„Ona je, jak víš, v Řecku,“ řekl Gunnarstranda.

„Ale musíme ji sehnat.“

„Proč?“

„Protože ona je ta, která může vysvětlit, co se vlastně stalo, když se s Narvesenem sešla – a ještě jedna věc: co se týče toho čtvrtého lupiče, mohla to vlastně být ona – Merethe Sandmová.“

„Ano?“

„Trochu jsem si s tou myšlenkou pohrával,“ připustil Frank Frolich. „Má to logické vysvětlení. Merethe na to nebyla zvyklá a zpanikařila – nebo se celé operace účastnila proti své vůli. To vysvětluje, proč neutekla, když přišel hlídač. To, že její spoluúčast měla za následek vraždu, může vysvětlovat, proč dostala bobky a dala tip poldovi. Taky to objasňuje, proč uvedla pouze tři jména, a ne čtyři, což by opět vysvětlovalo, proč se Elisabeth Faremová cítila nucena poskytnout bratrovi a těm dvěma alibi. Taky by to osvětlovalo, proč se soudržnost gangu rozbila, a dokonce i to, proč Merethe Sandmová odešla od Johnnyho Farema do náruče Vidara Balla.“

„To je samozřejmě jedna možnost. Ale je tu jedna věc, která její případnou spoluúčast na loupeži absolutně nevysvětluje.“

„A jaká?“

„Vidar Ballo je mrtvý.“

Frank Frolich sebou trhl. „Jak dlouho je mrtvý?“

„Dlouho. Zatraceně dlouho. Našli ho, protože soused reagoval na pach mrtvoly. Možná šel domů a zemřel potom, co se mnou mluvil.“

„Takže byl mrtvý, když chata vzplála?“

„S největší pravděpodobností ano.“

„Na co teda zemřel?“

„Předávkování. Plný standard, heroin, správné nádobíčko, velká dávka a tak dále, ani píď pochybností ohledně úmrtí.“

Frolich opět mlčel – a stál pořád uvolněně.

Gunnarstranda si odkašlal a pohodil hlavou k Lystadovi, který na ně čekal u stolu: „Dáme si kávu, než skončí přestávka? Ty a já jsme zvaní, abychom se v dalším kole účastnili aktivněji – byli u toho.“

Frolich zakroutil hlavou. „Nemyslím si, že je dobré, abych se výslechu účastnil.“

Gunnarstranda povytáhl obočí.

„Jakmile se tam ukážu, bude na mě Narvesen a jeho advokát vytahovat spoustu sraček.“

Gunnarstrandovi se zablýskly oči. „Pověz, co jsi udělal!“ požadoval.

„Pravděpodobně mě bude vinit z vandalství.“

„Cos provedl?“

Frank Frolich pokrčil rameny. „Rozbil jsem skleněnou výplň dveří jeho verandy.“

„Hlupáku!“

„Klídek. To bylo takový poděkování – za mou chatu, kterou zapálil. Nemyslím si, že má koule na to, aby se zmohl na něco jiného než jen na kydání sraček. Ať už bude říkat cokoliv, jsou to jen planá tvrzení. Bude trochu štěkat a víc nic. Proto teď půjdu. Vyhnete se tak tomu, abyste se zaměřovali na tuhle stránku případu, a já budu aspoň moct v klidu přemýšlet.“

Gunnarstranda se posadil vedle Lystada, který tupě zíral za Frolichovou vzdalující se postavou.

Lystad se podivil: „Co se mu stalo?“

Gunnarstranda pokrčil rameny. „Už je takový dlouho. Ale to asi přejde.“

*

Frank Frolich jel bez cíle – dolů k městu. Když odbočil do Hausmannovy ulice, dostal náhlý impuls a pokračoval na Mariboeho ulici. Našel si volné místo naproti vchodu do Rockefelleru a vykročil k Tržní.

Znovu se přiblížil k Badirovu obchodu. Koupil si párek v jednom ze stánků na Osterhausově ulici – spíš z rutiny než z hladu. Pokračoval k Tržní a zůstal stát před schody, které vedly nahoru k budově, v níž sídlí fitness centrum Torggata Bad. Stál tam a myslel na Narvesena, který se má vyjádřit k výběru pěti milionů. Který se o těch penězích vyjadřoval právě teď. Možná že i on sám byl v tomto okamžiku kousek od toho, aby přišel o práci. Zvedl hlavu a cítil, jak se mu v ní formuluje myšlenka. Nevadí to.

Usmál se sám pro sebe, znovu kousl do párku, pozoroval mihotání tmavých postav, které byly na cestě dolů ke Storgata. Pozitivní: Kašlu na to. Negativní: Kašlu na to. Na čem opravdu záleží? Zjistit, kdo zavraždil Elisabeth a proč.

Je však pravděpodobné, že Narvesen bude o tom obrazu vůbec mluvit?

Pokud ano, musí také vysvětlit, jak se k němu dostal poprvé. Takže sotva něco poví – pakliže nemusí –, aby se dostal z něčeho jiného: z vraždy. A jestli má moje práce přijít vniveč pro pravdu, stojí to za to.

Podíval se k Badirovu obchodu a myslel na Elisabeth a Narvesena. Obchod byl stále zavřený – a v tom samém okamžiku musel uhnout jednomu naštvanému cyklistovi, který nechtěl akceptovat, že je tam on, chodec – na cyklostezce v Tržní ulici. Ukousl další sousto, ohlédl se za ženou na kole a nacpal si ho téměř až do krku. Už ji někdy viděl. Ne, ji ne – jinou. Představa se vrátila. Ten den, kdy měli udělat zátah na Badirův obchod: on, který scházel po schodech od fitness centra Torggata Bad, aby počkal na znamení. Vtom ji uviděl – ne tuhle ženu, ale ženu na kole nakloněnou přes řídítka, která jela po Tržní. Stál jednou nohou na cyklistické stezce, zaslechl řinčení zvonku a najednou musel couvnout o krok, mimo cyklostezku, pak ve vysílačce zapraskalo a on zaujal pozici – o kus dál na ulici, naproti Badirovu obchodu. Přišla odtamtud. Minula Badirův obchod, jela dál, měla tedy namířeno jinam. Pak projela kolem Franka Frolicha, který scházel po schodech. Ale mohla to být Elisabeth?

Frank Frolich, objektivně: Mohla to být ona. Soustředil se na zátah, vůbec si nevšímal tváří. Ona však mohla. Mohla ho vidět: tvář ze soudního procesu s Ilijazem Zupacem. V takovém případě musela kolo zastavit, aniž by si toho všiml, jistě se otočila a několik vteřin se po něm dívala, rozhodla se a pak jela zpátky, protáhla se s kolem okolo zátarasu, který se v tom okamžiku už zavíral. Potom asi kolo vedla dál a vstoupila do jeho zorného pole, před Badirův obchod. A vtom se všechno vrátilo: vrznutí ve stojánku na kola. Ona, která vstoupila dovnitř, a on, který přešel vozovku a běžel za ní.

Jenže co měl tento vhled v tom případě znamenat?

Věděl, co to znamená.

Gunnarstrandova slova mu stále zněla v uších: Frolichu! Přestaň být tak zatraceně naivní! S tou holkou něco není v pořádku. I když vezmu v potaz všechno, co mi předkládáš, stejně mi z toho vyplývá nějaká lumpárna.“

Ten starý lišák měl jako vždycky pravdu – a Frank Frolich teď měl najednou málo času.

*

Zavolal Gunnarstrandovi na mobil.

„Myslel jsem si, že jsi šel ven přemýšlet,“ řekl Gunnarstranda uhlazeně.

Frolich na to: „Proto volám. Přiznal se Narvesen?“

„Ještě ne, ale dostali jsme se do zajímavé fáze výslechu, abych pravdu řekl. Týká se Narvesenova soukromého bydliště, zničených verandových dveří a jistého policisty mimo službu.“

„Mluví o umění?“

„O umění? Ne. Proč jako?“

Franku Frolichovi se hlavou honily myšlenky.

„Proč?“ zopakoval Gunnarstranda netrpělivě.

„Ále… jenom mě to tak napadlo – ale k něčemu důležitějšímu: ředitel banky v Askimu vypověděl, že tam byl Ilijaz Zupac a něco z bezpečnostní schránky vyzvedl, že?“

„Víš, že je to pravda.“

„Přemýšlel jsem o tom, že Ilijaz je jméno, které je docela exotické,“ vyslovil Frank Frolich pomalu.

„Frolichu, na tom případu už nepracujeme. Do té doby, než dostaneme odpovědi z pátrání.“

„Stačí ti to tak?“

„Tady nejde o to, jestli mi to tak stačí.“

„Pokud má Lystad zatknout Ingeho Narvesena za vraždu Elisabeth, potřebuje nějaký motiv. Takový motiv musí nějak souviset s přepadením z roku 1998. A ten případ má co do činění s bezpečnostní schránkou. Pak asi nebude na škodu zavolat do banky, ne?“

„Až na jedno – o čem bych měl s těmi lidmi mluvit?“

„Zeptal by ses, jakého pohlaví byl ten dotyčný, který se vydával za Ilijaze Zupace.“

V telefonu bylo ticho.

„Gunnarstrando,“ řekl Frolich nabubřele. „Nevyjadřuješ se stručně.“

„Myslím, že na tom s tím pohlavím něco bude, Frolichu, co tě přivedlo na tuhle myšlenku?“

„Pár věcí. Mimo jiné to, co jsi řekl o tom, že je Ballo mrtvý. Pro tebe to nemůže být problém. Zavolej do banky a obstarej si policejní popis toho, kdo se vydával za Zupace.“

Gunnarstranda se zamyslel. „Mohl bych to prověřit,“ připustil nakonec. „Otázkou pak je: co za to?“

„Důkaz.“

„Jaký důkaz?“

„Takový, který vyloučí veškerá podezření vůči Narvesenovi. Takže potom ty rozbité verandové dveře nestojí vůbec za to, aby se tím někdo zabýval.“

„No tak, jaký důkaz?“

„Vlas,“ řekl Frank Frolich.

22

Teplo ho udeřilo ihned, jakmile vystoupil z letadla.

Policista, který ho čekal v příletové hale, se jmenoval Manuel Komnenos.

„Jsem pojmenován po císaři,“ vysvětlil se slabým úsměvem. Čekal před celnicí s bílou deskou z kartonu v ruce. Muž si jeho jméno vyhláskoval špatně. Stálo tam F-Ö-R-L-I-C-H.

Franken mu podal ruku, ale musel připustit, že nemá tušení, o kterém císaři je řeč.

„Dobře,“ řekl Manuel s úsměvem. Byl oblečený do zmačkaného šedého lněného obleku a bílého trika. Mezi předními zuby měl velkou mezeru. Pokračoval: „Pokaždé, když uslyšíte jméno Manuel, hned vás napadne: Který císař?“

Frankenovi se okamžitě zalíbil. Vyšli společně z příletové haly ven na parkoviště. Kolečka Frankenova kufru rachotila po asfaltu. Manuel se zastavil za nedbale zaparkovanou Toyotou Corolla a otevřel zavazadlový prostor. Frolich do něj uložil kufr a zmínil se, že má doma stejný typ auta. „Téměř, Avensis.“

Stáli za autem. Po ranveji se v crescendu hluku rozjíždělo letadlo. Manuel si zapálil cigaretu a čekal, až hluk ustane. Letadlo odstartovalo a zvedlo se ke světlu jako hladový žralok.

Manuel vyprávěl, že Merethe Sandmová si pronajala auto v půjčovně Herz prvního prosince. „Nějakou toyotu.“ Zavřel kufr auta. „V každém případě se vyzná v autech.“

Oba se zašklebili.

Frank Frolich pohlédl k severu. Nějaké letadlo se chystalo přistát. Daleko nahoře proti modři zahlédl druhé letadlo, i to klesalo k zemi.

„Jela na sever a vrátila auto na pobočce v Patrasu,“ pokračoval Manuel.

„Pronajala si další?“

„Ne.“

„Zmizela?“

Manuel přikývl. „Nezaregistrovala se v hotelu.“

„A co ta druhá?“

Manuel se znovu zašklebil a zhluboka se nadechl. „Objevila se.“

„Kde?“

„Na přístavní hrázi pro trajekty. Koupila si lístek do Bari.“

„Bari? To je přece v Itálii.“

Manuel zamával klíčky od auta. „Máte o něj pořád zájem?“

Frolich přikývl a převzal klíčky. „Berte to s klidem,“ chlácholil ho. „Vím, kam pojedu.“

*

Pláž lemovala modrozelenou zátoku jako žlutobílý měsíc v novoluní. Těžké vlny se poklidně vlnily až k pevnině, potom se roztahovaly a vylévaly dál, olízly písek, načež se stáhly nazpátek do valící se masy, která další vlnu roztříštila na kusy. V rytmu, nejprve olíznutí se zašuměním, jedna vlna se rozbíjí o druhou, znovu a znovu. Frank Frolich to představení pozoroval a usoudil, že pokud by se na to člověk dostatečně dlouho díval, mohl by začít věřit, že to nikdy neskončí.

Do vody se nikdo neodvážil. Ale kolem dokola v písku polehávala těla vystavená na lehátkách. Někteří se posadili a rozhlíželi se se slunečními brýlemi na očích nebo si po svých osmahnutých pažích roztírali opalovací krém. Někteří obtloustlí muži v šortkách a s kšilty na hlavě se procházeli podél vody, kde byl písek nasáknutý a ochlazovaný mořem. Blížila se k němu žena. Měla na sobě dlouhé, blankytně modré šaty bez rukávů, které vlály ve větru. Ve vlasech měla stuhu stejné barvy. Uvědomil si, že jí to nikdy neřekl – že jí modrá sluší.

Stál tiše a čekal, dokud si ho nevšimne. Oceňoval, že nezaváhala a pokračovala stejně poklidnou chůzí, zatímco jí vlny omývaly nohy a kotníky.

Když od něho byla jeden a půl metru, zastavila se. Hleděli si vzájemně do očí.

„Vlastně jsem se přišla vykoupat,“ začala. „Nechceš jít taky?“

Pohled zkoumavý, avšak klidný. Zakroutil hlavou. „Něco pro tebe mám,“ řekl a podal jí složený papír – dopis na rozloučenou Reidun Vestliové.

Převzala ho. Oči měla sklopené, když četla. Nakonec papír zmačkala a roztrhala na kousky a přitom zírala kamsi do dáli. Bílé kousky papíru se třepotaly ve větru a zmizely ve zpěněných vlnách.

„Je dojemné vidět, že to zapůsobilo,“ řekl Frolich.

„Nedokážu se soustředit.“

Sledoval její pohled ke dvěma mužům v uniformách, kteří měli oba zapřenou nohu o kamenný plot u cesty a současně je pozorovali.

„Jsou tady s tebou?“ zajímala se.

„Ano.“

Její pohled, zkoumavý. „Proč?“

Neodpověděl. Vítr uchopil její vlasy. Musela si je rukou odhrnout. „To já jsem ji našel,“ řekl nakonec. „Vzala si léky. Dopis mi poslala poštou. Prosí tě o odpuštění, ale za co?“

„Nemám nejmenší tušení. Reidun bylo občas těžké porozumět.“

„Chce to soustředit se, aby člověk miloval,“ řekl.

Letmo se na něho podívala. „Mrzí mě to,“ hlesla.

„Co?“

„To, jak na tom jsi. Nemusí to přece mezi námi být takové.“

Důkladněji si ji prohlédl, než odpověděl: „To, co mezi námi bylo, je už dávno zničené na prach.“

„To si nemyslím. Přijel jsi přece sem, za mnou.“

„Ta Elisabeth, kterou jsem znal, je mrtvá,“ pronesl tiše. „Uhořela, ale dostal jsem se z toho.“

„Takhle nemluv.“

„Omlouvám se,“ řekl. „Vím, že to byla mrtvola Merethe Sandmové, která v té chatě uhořela, a tahle skutečnost je jenom jednou z mnoha věcí, kterou nelze přejít, co se týče vztahu nás dvou.“

„V poslední době jsem si o tobě něco málo zjišťoval,“ pokračoval soustředěně. „Například vím, že ses seznámila s Ingem Narvesenem, když jsi před šesti lety pracovala v obchodě s oblečením Ferner Jacobsen. Vím, že jste se dali dohromady a že jste jeli na dovolenou na Mauricius. To bylo víc, než jsme toho spolu stihli my dva. Ale já přece taky nemám tolik peněz.“

„Nepleť do našeho vztahu Ingeho Narvesena. Inge a já – to byla hloupost. Nic.“

„Ilijaz taky asi nebyl nějak zvlášť nadšený?“

Mlčela. Ty modré oči byly nevyzpytatelné.

„Navštívil jsem Ilijaze v Ullersmu.“

„Dřív takový nebyl.“

„A jaký byl?“

„Silný a zábavný muž, který bral svět jako samozřejmost.“ Hledala slova. Čekal. Nastavila tvář větru a dodala: „Který mě považoval za samozřejmost.“ Na několik vteřin se zamyslela. „Ale Ilijaz potřeboval připomenout, že i já mohu být zraněná, že i já cítím.“

Vydali se podél pláže. Vlny jim omývaly nohy. Frank Frolich se zastavil a vyhrnul si kalhoty. Její nohy byly od slunce opálené. Nehty měla nalakované červenohnědou. Představil si to, na vteřinku: ji, jak sedí pod sluncem s pokrčenými koleny a soustředěně si lakuje nehty na nohou.

Vlající šaty se jí lepily na tělo. Nohy se s každým krokem, který udělala, rýsovaly pod látkou. Šla s hlavou vztyčenou a vítr si pohrával i s jejími černými vlasy.

Řekl: „Možná jsi chodila s Ingem Narvesenem proto, abys potrestala Ilijaze, ale nemyslím si, že by to Narvesen pochopil. Zvlášť ne potom, co jsi pověděla Ilijazovi o trezoru s obrazem.“

„Ilijaz je jednou ze zakutálených skleněných kuliček Boha,“ řekla. „Ztracený.“

„Byl tehdy naprosto příčetný a jistě za své činy zodpovídal. Právě on zastřelil jednoho muže – to dělat nemusel.“

„Je zničený. Když jsi se s Ilijazem setkal, tak víš, že je totálně zlomený. Jaké to je, pracovat pro systém, který dělá s lidmi něco takového?“

„Jenom jednoho je možné vinit za to, že Ilijaz Zupac bručí – jeho samotného. Vůbec nemusel ten trezor krást. Nemusel střílet.“

„Vězení má uloupit svobodu, a ne nechat lidi shnít zevnitř.“

„Chápu, že máš potřebu ventilovat pocit viny. Ale že se povyšuješ na nějakého černého anděla, který má pomstít tvého milence, to je zvrácené.“

„O čem to mluvíš?“

„Mluvím o tobě.“

„Obviňuješ mě z toho, že proměňuji pocity v činy?“

„Právě tvoje činy jsou problém, Elisabeth, protože u toho umírají lidé.“

„Nemohu zodpovídat za nikoho jiného než jenom za sebe.“

Zastavil se a zašklebil.

„Čemu se směješ?“

„Tvému pompéznímu kázání.“ Napodobil ji: „Nemohu zodpovídat za nikoho jiného než jen za sebe. To tys Ilijaze a bratra požádala, aby ukradli obraz a vy ho pak mohli Narvesenovi prodat zpátky. Ty, která jsi to všechno způsobila, nezodpovídáš za nikoho jiného než jen za sebe?“

Neodpověděla, vrhla na něho pouze krátký pohled koutkem oka. Procházeli se dál bok po boku mlčky. Až Frank Frolich ticho prolomil: „Chápu, že zpětné vykoupení se odložilo, když Ilijaze zavřeli. Ale z nějakého důvodu jsi spředla plán, že obraz prodáš Narvesenovi nazpátek bez spoluúčasti ostatních. Proč?“

Ani teď neodpověděla.

„Pochopil jsem, že ses spolčila s Merethe Sandmovou – proti hochům – v tu listopadovou noc, kdy s nimi byla jako řidič, kdy tvůj bratr a ona byli svědky vraždy.“

Zastavila se.

Řekl: „Probudil jsem se přece, když jsi tehdy volala s Merethe. A došlo mi, že byla na dně, když ti řekla o tom ubitém hlídači, ale jak jsi ji přiměla, aby dala tip policii?“

„Mýlíš se,“ řekla ostře. „Co si o mně vlastně myslíš?“ Její modré oči se blýskaly. „Merethe byla hloupá kráva. Že jsem ji požádala, aby udala mého bratra? Proč bych to dělala? Když mi Merethe volala, bylo to potom, co mluvila s policií. Volala mi, aby se vypovídala a abych ji utěšila. To svědčí jenom o tom, jak důkladně pitomá ta dáma byla. Žadonila a prosila, aby se s námi mohla účastnit takových akcí, chtěla nakopnutí. Když konečně dosáhla svého, čekala ji i tvrdá realita. A tak se ta hloupá ženská rozhodla zavolat poldům a povědět, co se stalo!“

„Možná chtěla, aby tomu umírajícímu muži někdo poskytl pomoc,“ namítl Frank Frolich mírně. „Ležel na zemi v kaluži krve.“

„Pokud jí šlo o to, nemusela nikoho jmenovat. Jenže ona poldovi vyžvanila, kdo u toho byl – vysypala jim jména všech kromě sebe. Byla jsem proto nucena se za svého bratra postavit. To snad chápeš, ne?“

Modré oči opět zjihly. Tři odstíny modré, pomyslel si. Nebe, šaty a její oči.

Najednou stáli blíž. „Když jsem od tebe tu noc odešla,“ zašeptala, „bylo to proto, že jsem musela pomoct Johnnymu. A pak jsem tě taky do toho nechtěla zatahovat, rozumíš tomu? Nemohla jsem přece vědět, že budeš dělat zrovna na tomhle případu.“

Frank Frolich zíral na její ruce. Dlouhé hubené prsty ho hladily po předloktí.

„Vidím to trochu jinak,“ zašeptal.

Její prsty ho přestaly hladit.

„Nechala jsi u mě klíč k bezpečnostní schránce.“

„Byl tam v bezpečí.“

„Navíc to muselo být zatraceně praktické. Když šli hoši bručet, obstarala sis klíč číslo dva. Když se dostali ven, byla jsi na cestě do Askimu s jedním klíčem v kapse a druhým bezpečně uschovaným u mě. Jela jsi do Askimu potom, co jsi svědčila u okresního soudu. V bance ses prokázala jako Ilijaz Zupac a z bezpečnostní schránky jsi vyzvedla obraz.“

Pohlédla k horizontu, mlčky.

„Pochopil Johnny, co jsi plánovala?“ zeptal se.

Neodpověděla.

„Takže to pochopil,“ konstatoval.

„Přemýšlel jsi někdy o tom, že když letadlo jede po ranveji, aby vzlétlo,“ řekla, „tak je to zcela absolutní, konečné? Nabírá rychlost, jede rychleji a rychleji. Ale ranvej je krátká, takže když nabere dostatečnou rychlost, není možné zastavit, přibrždění by vedlo ke katastrofě, je jenom jediné řešení, pokračovat, dostat letadlo do vzduchu.“

„Johnny se ukázal v bance, že?“

„O co ti vlastně jde?“ zeptala se najednou naštvaně. „Přišel jsi, abys mi pověděl, jak jsi šikovný?“

„Pro mě osobně je důležité udělat ve věcech jasno –“

„Proč?“

„Protože tohle se především týká tebe, mě, nás.“

Znovu si vyměnili pohledy. „Jsi si jistý?“ zeptala se jemně.

„Vím, že Johnny jel do Askimu, když jsi tam byla, i to, že ho viděli společně s nějakou další osobou na vozové cestě, která vede ke Glommě. Vím, že tvůj bratr do řeky buď uklouznul, nebo ho tam strčila ta osoba, se kterou byl v Askimu. Pomůžeš mi dokreslit obrázek?“

„Co tím myslíš, když říkáš, že tohle se týká nás?“ zopakovala.

„Johnny byl v Askimu,“ naléhal. „Ty taky.“

Otočila se. Modré oči ho pozorovaly nepřítomně, zasněně. „Nevěřím ti. Tobě v tomhle nejde o nás. Tobě jde jenom o sebe.“

„Byla to nešťastná náhoda, že se utopil?“

„Samozřejmě! Co sis myslel?“

„Kdo navrhl, že se půjdete projít podél řeky?“

„Já.“

„Proč?“

„Abych ho uklidnila.“

„Nevím, jestli ti věřím.“

„Věř si, čemu chceš. Nikomu se nepodaří vstoupit mezi mě a mého bratra.“

„Ale nezavolala jsi na tísňovou linku, když spadl – navíc řeka má silný proud a voda byla zatraceně studená. Johnny by byl prochladlý, ale stále mohl být zachráněn. Vrtulník záchranné služby by tam byl během pár minut.“

„Ty nevíš, o čem mluvíš. Zaměřuješ se jen na sebe samotného a svou vlastní sebelítost.“

„Možná nevím, co se tam na břehu řeky stalo. Ale vím, že ses vrátila k jeho autu sama, odjela jsi, zkontaktovala ses s Reidun Vestliovou a požádala ji, aby ti pomohla. Sešla ses s ní potom, co jsi ukryla Johnnyho auto, a mohla ses skrývat v její chatě. Vím, že jsi kontaktovala Narvesena, přiměla ho jet do Fagernes a sejít se s Merethe Sandmovou. Je mi známo, že jí zaplatil pět milionů v hotovosti, aby dostal obraz zpátky. Co mě ale zajímá: co bylo spouštěčem toho všeho? Byl jsem to já?“

Pohrdavě se usmála, když vyslovil to poslední slovo. Vítr si pohrával s jejími dlouhými vlasy a vlny jí omývaly nohy.

„Nedokážeš od sebe ani na vteřinu odpoutat pozornost, že je to tak?“ řekla. „Já to takhle nemám. Udělala jsem to, co jsem udělala, protože jsem nemohla myslet na sebe. A všechno je to stejně Merethina vina. Ona za to může. Udávala. Nemohla jsem to tak nechat a nepostavit se za Johnnyho –“

„Nemohla jsi myslet na sebe? Merethe Sandmová udělala to, oč jsi ji požádala. Předala obraz Narvesenovi, dostala peníze a jela pak na chatu Reidun Vestliové. Tam jsi od ní peníze převzala, pak jsi ji zabila a chatu zapálila. Vzala sis její identitu, použila její letenku do Athén. Abys to naplánovala, uskutečnila, musela jsi na ni být zatraceně naštvaná. A ten, kdo je na druhé tolik rozezlený, se nesoustředí na nic jiného než na sebe samotného.“

„Já jsem nikoho nezabila. A ty teď nevíš, o čem mluvíš.“

„Naopak. Vím, o čem mluvím. Celé jsem si to prošel. Začalo to tu noc, když jsem se musel jet podívat na toho zavražděného hlídače, chlapce, studenta na brigádě. Umláceného k smrti.“

„Ubil ho Jim Rognstad. Já s tím nemám nic společného.“

„Ale ty jsi poskytla Rognstadovi alibi na vraždu, to přece znamená, že v tom jedeš s ním.“

Neodpověděla, pohlížela na moře. Na obzoru se za sebou plavily dva obrovské tankery.

„Nemusela jsi těm hochům na tu noc poskytovat alibi,“ vyčetl jí Frank Frolich.

„Franku,“ řekla jemně. „Proč mi nevěříš?“

„Neříkám, co si myslím, říkám teď pouze to, co vím. Například to, že jsi mě poznala na Tržní před zátahem na Badirův obchod. Otočila ses, vstoupila jsi do mého zorného pole, šlo ti o mou pozornost.“

„Netušila jsem, co se bude dít. Jen jsem chtěla, abys mě viděl. A vrhl ses na mě ty.“ Podívala se stranou a slabě se usmála. „To si snad pamatuješ?“

„Nejlíp si pamatuju to, jak jsi v tu noc seděla vedle mé postele a čekala, až znovu usnu, abys mohla vyklouznout ven a rozpoutat celou tuhle noční můru.“

Stáli v tichosti. Vítr si pohrával s jejich oblečením. Vlny narážely o pevninu.

Trhl sebou, když znovu ucítil doteky jejích prstů na hřbetu ruky.

„Myslíš někdy na to, že země vypadá modře?“ zašeptala. „Zvenčí?“

„Proč to říkáš?“

„Protože u všeho, včetně toho, co se stalo mezi tebou a mnou, jde o to, odkud se na to člověk dívá, Franku. Chápu, že jsi zahořklý proto, že jsem ti tu noc nic neřekla. Ale dozvěděla jsem se, že někdo zatkne Johnnyho za to, že zabil člověka, kterého se ani nedotkl. Byl jsi policajt. Nezatahovala jsem tě do toho a udělala jsem to, co jsem považovala za správné.“

Podíval se na její ruce. Byly první, čeho si všiml: její ruce. Prsty v černých kožených rukavicích, které strkaly krabičky cigaret do batohu. Ty samé prsty, které ho teď hladily po ruce, stiskly ji. Teplo doteku proudilo po předloktí. Na vteřinu zavřel oči a ucítil ho, než strčil ruku do kapsy a řekl: „Udělala jsi, co jsi považovala za správné, když jsi jela zpátky do svého a Johnnyho bytu a uklidila ho? Když jsi do své postele nastražila Merethin kartáč na vlasy, aby ho policie našla a použila tak Merethin DNA profil k identifikaci zbytků kostí v chatě Reidun Vestliové? Když jsi přiměla Merethe vypustit zvěst o tom, že dostala práci v Řecku? Když jsi ji přiměla koupit letenku?“

Neodpověděla.

„Bylo správné ji zabít?“

„Pokud někdo zabil Merethe, musel to být Vidar Ballo. Já o Merethe ani o tom, co se s ní stalo, nevím.“

„Jim Rognstad možná zavraždil hlídače v Loenga. Tvůj bratr možná uklouznul do vody nešťastnou náhodou. Reidun Vestliová zemřela vlastní rukou. Ale Vidar Ballo nemohl Merethe zabít. Ležel mrtvý doma v posteli v důsledku předávkování, když chata hořela.“

Franken zalovil v kapse a podal jí papír. „Další kopie.“

Koukla se na kopii Reidunina dopisu na rozloučenou. I tento arch začala trhat na kousíčky.

„Četl jsem ten dopis pořád dokola, když jsem seděl v letadle sem,“ přiznal Franken, „a několikrát jsem se sám sebe ptal: proč Reidun prosí o odpuštění? Měla jsi jí odpustit to, že ke tvému úkrytu přivedla nějaké násilníky? Kdo by to byl? Když její chata hořela, byl Jim Rognstad u jedné ženy v Oslu, Vidar Ballo byl mrtvý. A – pokud ti dva chatu nezapálili – kdo tedy zmlátil Reidun Vestliovou? A proč ji někdo zmlátil až po požáru chaty? Ta odpověď zůstávala nezodpovězená právě proto, že ji nikdo nepřepadl. Přepadení předstírala. Chtěla, aby si policie myslela, že z ní někdo vymlátil informaci o tom, kde se nacházíš. Pokud by to bylo nutné, tvrdila by, že ji přepadli Rognstad a Ballo. Věřili by jí. Byla uznávaná vědecká pracovnice. Jestliže ale svoje přepadení simulovala, musela částečně vědět o tvém plánu. Musela vědět o požáru. Obětovala svoji chatu. Jenže když neexistovali žádní útočníci, objevuje se jedna velká a skutečná otázka: kvůli čemu prosí o odpuštění?“

„Právě jsi pověděl, že jde o nás dva, Franku. Proč jsi to řekl?“

„Pokud nechceš odpovědět, dovol mi, abych to udělal za tebe: Reidun prosí o odpuštění za to, že utíká. Nesnesla účast na tvém krvavém závodu. Neměla tvoji motivaci. Všechno, co měla, byla láska k tobě. Ale stačilo to pouze na prosbu o odpuštění. To ty jsi naplánovala to falešné přepadení. Ty jsi totiž potřebovala, aby si policie myslela, že ji někdo zmlátil, aby vyzradila, kde se ukrýváš, a někdo tě tak našel a připravil o život. Takhle bys měla viníka požáru a vraždy sebe samé. Jenže Reidun Vestliová nesnesla pomyšlení, že by měla být spolupachatelem vraždy. Proto se vymanila z tvého šílenství – a prosí tě o odpuštění.“

Zakroutila hlavou. „To je ta nejbláznivější historka, jakou jsem kdy slyšela.“

Usmál se suchými rty: „To ještě není všechno. Byla jsi neskutečně naštvaná na Merethe, tomu rozumím. A možná jsi jí dávala za vinu Johnnyho smrt. Ať už to byl postoj nebo fantazie. Skutečnost je taková, že jsi při vymýšlení pomsty opomenula pár maličkostí. Zapomněla jsi například, že když jsi ulehla do mé postele, měla sis vzít síťku na vlasy. Když jsi ode mě v tu poslední noc odjela, zůstal na polštáři ležet jeden jediný černý vlas. Tenhle DNA profil neodpovídal tomu z hřebenu Merethe Sandmové a nesouhlasil s kosterními pozůstatky na spáleništi. Pohořela jsi, Elisabeth – na vlasu. Protože mám šéfa, který je nepříjemný jako teriér. Když jsem se přiřítil s tvým vlasem a nedostali jsme v technické laboratoři shodu, musel nutně do bytu Merethe Sandmové, aby si odtud odnesl vzorky. Hádej, s čím se ty vzorky shodovaly?“

Stála pořád tiše a dívala se k hotelu. Vítr si neustále pohrával s jejími šaty.

„Merethe Sandmová seděla v letadle do Athén a přitom byla prokazatelně mrtvá,“ řekl. „Tatáž žena, která se vydávala za Merethe Sandmovou, vystoupila z letadla a pronajala si auto, se kterým jela do Patrasu, kde auto s klíčky vrátila v půjčovně Herz. A tady Merethe Sandmová mizí. Beze stopy. A pak: na trajektovém přístavišti v tom samém městě se objeví jiná žena: Elisabeth Faremová. Koupí si lístek na trajekt do Bari, na druhé straně Jadranu, v Itálii. Tady Elisabeth Faremová mizí. Dva dny nato se objeví žena jménem Merethe Sandmová několik mil severněji, v přístavním městě Ancona. Koupí si lístek do chorvatského Zadaru. Žena, která se ubytovala támhle v tom hotelu, je nicméně zcela neznámá. Oklika byla dlouhá. Ale tvůj problém je, že majitelka hotelu zaplatila účty norskými valutami registrovanými výrobními čísly u Útvaru pro odhalování korupce a finanční kriminality. Elisabeth, celý policejní tým ví, že právě Narvesenovými penězi sis zafinancovala svůj pobyt tady.“

„Přišel jsi mě hledat až sem jenom proto, abys mi říkal takové věci?“

Díval se na ni. Najednou působila situace nesmyslně. Myslel na sbírku básní, kterou našel. Na hovor v posteli, když mu prozradila jméno tohoto ostrova.

„Čekala jsem na tebe,“ pokračovala. „Ale chtěla jsem, aby tě hnala touha, ne negativní pocity.“ Položila ruku na jeho paži, stoupla si na špičky a pohladila ho rty po tváři, dotyk, který znal z dřívějška.

„Věděla jsem,“ zašeptala, „že mě najdeš a přijdeš sem.“

Odtrhl se. „Je příliš pozdě.“

„Ne,“ ohradila se. „Na nic není pozdě.“

„Proč jsi to všechno udělala?“ zašeptal a opovrhoval svou vlastní ubohostí. „Aspoň jedno řekni: pověz mi, jaký to mělo smysl?“

„Bez Johnnyho nemám nic.“

Přemýšlel nad tím, co pověděla. „Chceš tím říct, že by se nic nestalo, že všechno by bylo jako dřív, kdyby Johnny –“

„Teď mám jenom tebe,“ přerušila ho.

„To není pravda, Elisabeth. Utekla jsi ode mě.“

„Čekala jsem na tebe,“ zopakovala.

„Ale my dva nikdy nemůžeme být spolu.“

Uběhla celá věčnost. Pouze šumění vln ve vzduchu. Dva metry mezi nimi. Když si znovu vyměnili pohledy, četl jí v očích, že se něco stalo. Byla jinde.

„Je tu jedna věc, na kterou jsi zapomněl,“ zdůraznila.

„Připomeň mi ji.“

„Inge Narvesen bude mlčet. Nikdy veřejně nepřizná, že vlastní ukradený obraz. Nebudeš na mě nic mít. Bez obrazu tvoje historka nemá hlavu ani patu. Když není ten obraz, nemohl ho nikdo vyzvednout z bezpečnostní schránky, nikdo ho nemohl prodat Ingemu. Použila jsem celkem logicky Merethino jméno a letenku, abych se dostala pryč, ale musela jsem, obávala jsem se o svůj život. Někdo nejdřív zabil mého bratra a pak Merethe.“

„Obraz?“ zeptal se Frank Frolich udiveně. „O jakém obrazu to mluvíš?“

„Víš moc dobře, o jakém obrazu mluvím.“

„Pokud máš na mysli studii matky s dítětem, která v roce 1993 zmizela z italské katedrály, tak tenhle obraz se pořád ještě nenašel. Nikdo ho od roku 1993 neviděl. Pokud někdo tvrdí, že ho viděl v Norsku, mohou za to asi nějaké chorobné představy. Obraz totiž není k sehnání. Promiň, Elisabeth, ale to, co je v tomhle případu důležité, jsou ostatky ve spáleništi. Doma v Norsku disponuje policie důkazy, že ta žena přijala od Ingeho Narvesena pět milionů korun. K tomu se už Narvesen vyjádřil. Nejprve se kriminálce pokoušel namluvit, že mu Merethe poskytla sex. Ale sex za pět milionů je trochu moc. Takže mu nevěřili. Nakonec připustil, že Merethe Sandmová mu navykládala báchorku o krádeži cenného renesančního obrazu, který dostane za pět milionů. Byl tak hloupý, že jí uvěřil a vysolil prachy. Ale pak se ukázalo, že se ten obraz nikdy neobjevil. Zaplatil jí a nic nedostal. Byl podveden. A pěkné holky, které mámí peníze z prachatých hlupáků, jsou něco, co přiměje soudce u norského soudu zívat. Dokud se žádný obraz nenajde, je tahle část historky nezajímavá. Pro soudy bude podstatné to, jak sis promyšleně naplánovala svůj nový život tady dole. Využila jsi Reidun Vestliovou, abys podpořila nafingování své vlastní smrti. Využila jsi Merethe Sandmovou jako prostředníka, aby ses dostala k penězům. Je dokázáno, že jsi převzala peníze od Merethe a zabila ji – protože jsi jimi denně platila – potom, co sis vypůjčila identitu Merethe Sandmové a uprchla pod jejím jménem.“

Když umlkl, stála jako předtím, s pohledem odvráceným k moři.

Pohodil hlavou k hotelu. „Půjdeme?“

„Máš tak málo času?“ Opět jiný tón. Téměř veselý.

Znovu si vyměnili pohledy. Pokusil se vyčíst, co se odehrává v těch černých studánkách lemovaných modrým třpytem, ale vzdal to.

„Nechceš mi snad odepřít mé poslední přání,“ pokračovala s posměšným úsměvem na rtech.

„V takovém případě bys měla být skromná.“

„Říkala jsem přece, že se jdu vykoupat. Pokud chceš, můžeš jít se mnou.“

Zíral váhavě k vodě.

Začala si svlékat šaty. Za chvíli před ním stála v modrých bikinách. Vítr si pohrával s jejími černými vlasy. Ještě jednou se její rty dotkly jeho tváře. „Budeš té dobroty?“

Posadil se do písku, když kráčela k vodě. Pozoroval tu půvabnou postavu, která se brouzdala vodou, sluncem opálená lýtka, která čeřila pěnící hladinu, pohupující se boky. Voda musela být studená, nikdo jiný se do ní neodvážil, přesto šla dál, bez zaváhání. Když se položila na vodu, aby si zaplavala, zvedl se, aby ji viděl lépe. Sledoval hlavu s tmavými vlasy, kterou v dálce schovávaly vlny, než se zase objevila. Zmizela. Objevila se. Zmizela.

Přemýšlel nad jejími slovy.

Díval se po ní, ale neviděl ji.

Ucítil, jak se mu po těle šíří pocit ztuhlosti.

Když sebou konečně hodil a rozběhl se k hotelu, po písku už přicházeli dva policisté.

23

„A to ti přišlo v pořádku? Že se vykoupe?“

Frank Frolich neodpověděl.

„Pokračuj,“ pobídl ho Gunnarstranda nevýrazně.

„Svlékla se –“

„Soustřeď se na to podstatné.“

Frank Frolich se poškrábal na tváři. „Brouzdala se vodou, aniž by se ohlédla.“

„Ano?“

„Když jí voda dosahovala do pasu, položila se na vodu, aby si zaplavala.“

„Koupal se tam ještě někdo?“

„Nikdo.“

Gunnarstranda na něho přísně zíral.

„Nebylo nic, za co by se dalo schovat, žádná hora, kámen, loď, ani plážový míč, nic než písek a moře.“

„Mohl jsi to odmítnout.“

„Možná jsem mohl říct, že nemůže, ale co už? Neměl jsem žádné oprávnění, abych ji zatkl, to příslušelo chorvatské policii.“

„Ale ty jsi s ní neměl zůstávat sám.“

„Poslyš –“

„Ne,“ přerušil ho Gunnarstranda vztekle. „Ty teď budeš poslouchat: dostal jsi důvěru a měl jsi přivést obviněnou osobu zpátky do Norska. Ale ona zmizela. Je pryč! Tvoje někdejší přítelkyně se položí na vodu, aby si zaplavala, a zmizí.“

„Místní policie to vysvětlila proudy ve vodě. Utopila se tam.“

„A ty jen tak přijmeš, že prostě zmizela?“

„Máme peníze, její věci, pas, kreditku, veškerý osobní majetek. Věř mi – Elisabeth Faremová je mrtvá.“

„Ale ta žena už jednou mrtvá byla, Frolichu!“ Gunnarstranda se zvedl a šel ke dveřím. Než odešel, otočil se. Pohlédli si vzájemně do očí. „Případ se odkládá,“ oznámil Gunnarstranda krátce. „Jsi spokojený?“

Frank Frolich neodpověděl. Zíral nepřítomně na dveře, které se zavřely. V hlavě viděl jediný obraz: tu opálenou ženskou postavu v modrých bikinách, která se pozvolna noří dál a dál do vody, aniž by se otočila. Zvedl ruku, aby se znovu poškrábal na tváři. Škrábání nebralo konce. Pokračoval. Začalo to pálit. Položil ruku na stehno. Pálilo to dál. Nedařilo se mu to vytěsnit z hlavy. Palčivě ho pálilo přesně tam, kde se ho dotkla rty, než se otočila a dál se brouzdala vodou.