Kjell Ola Dahl:

SMRT ZA LETNÍ NOCI

PRVNÍ ČÁST

Dívka na mostě

Zákazník

Na tom zákazníkovi něco nebylo v pořádku. Cítila to okamžitě, i když na sebe nijak zvlášť neupozorňoval.

Všimla si sice, že někdo vešel, ale místo aby přišel rovnou k pultu, zůstal stát před regálem s katalogy nabízejícími dovolenou. Elise nejprve pokračovala v práci, aniž zvedla zrak. Usilovně hleděla na obrazovku počítače a současně se snažila po telefonu prodat rodinnou dovolenou v Kodani.

Žena na druhém konci se nedokázala rozhodnout. Mají si zamluvit zpáteční letenku, nebo jet lodí a riskovat, že jim auto rozmačkají na Stena Saga1, ale zase budou v Kodani pohyblivější?

Elise se krátce podívala na Katrine a zaregistrovala, že i ona má hodně práce. Sluchátko s mikrofonem stahovalo Katrininy blonďaté a neposlušné vlasy dozadu; jenom jeden světlý pramínek jí přepadával přes úzký hřbet nosu. Na čele se jí rýsovala typická vráska, která se objevila pokaždé, když se soustředila. Střídavě hleděla na klávesnici a na obrazovku a dlouhé tmavé řasy jí kmitaly nahoru dolů. Jako hebké vějířky, pomyslela si Elise a chvíli si prohlížela obličej, který se skláněl nad klávesnicí: Katrinin důvěrný

1 Loď provozující přepravu na mořích v Atlantiku a Baltu (pozn. překl.)

profil s výrazným nosem nad rudě nalíčenými rty; ten umíněný horní ret, který dělá na muže dojem, protože je na jedné straně mírně naběhlý.

Někdy měla Elise pocit, že by mohla být Katrininou matkou. Katrine jí připomínala nejstarší dceru, jenom byla impulzivnější a snáze a častěji se smála. Přesto měla Elise tu a tam pocit, jako by tu s ní seděla její dcera. Možná si toho Katrine všimla a mou zbytečnou starostlivost nesnáší, pomyslela si Elise.

Když se zákazník po chvíli blížil k pultu, Elise zavěsila, podívala se na muže a vnitřně se připravila na to, že ho obslouží. Jenže když ji ignoroval a místo toho se postavil před Katrine, sklonila se Elise zase ke své práci. Jenom okrajově vnímala, jak Katrine automaticky pronesla své „prosím” a ještě chvíli se dívala na obrazovku. Elise letmo prolétlo hlavou, že si s ní o tomhle chybném návyku bude muset promluvit. Napomenutí už v hlavě nabývalo konkrétní podoby: Nikdy neříkej „prosím”, když se zákazníkovi ještě nedíváš do očí. Zákazník si vždycky připadá důležitý.

Považuje se za středobod vesmíru. Když mu nevěnujeme veškerou pozornost, bude naštvaný. Je to naprosto lidská reakce.

Elise koutkem oka viděla, jak Katrine zvedá sluchátko.

Něco říkala. Elise později nedokázala říct, co to bylo.

Vybavovala si převážně už jen to, co se stalo potom.

Ten zákazník, relativně vysoký muž, měl něco, čemu Elise ráda říkala „buranský styl”. Černou koženou vestu si oblékl rovnou na opálené tělo. Jeansy měl ošoupané a děravé na kolenou. I když mu muselo být přes čtyřicet, prošedivělé vlasy si svázal do nevkusného culíku. V uchu se mu houpala obrovská zlatá náušnice. Tenhle muž byl zkrátka a dobře nekonformní. Elise byla v šoku.

Muž se natáhl přes pult, a když Katrine popadl, všimla si Elise velké jizvy na předloktí. Katrine v panice odsunula židli dozadu; ta se převážila a narazila do zdi. „Zavolej policii!” vykřikla Katrine, když se i se židlí svalila na zem.

Vypadá to tak legračně, pomyslela si Elise, jako v komedii ze šedesátých let. Katrine ležela jako jedna z těch neohrabaných blondýnek na zemi, pod sebou kancelářskou židli, a máchala ve vzduchu nohama. Rozcuchané vlasy měla v obličeji. Zatímco Elise napadala slůvka jako „směšné” a „legrační”, nebyla si pak jistá, co přesně si myslela, vyskočila a sebevědomě se buranovi podívala do obličeje. Později se divila, že toho vůbec byla schopná. Ještě nikdy nezažila přepadení a právě teď jí blesklo hlavou: Dobrotivé nebe, právě nás okrádají! To je ale brutální zločinec! Naprosto nás vyvede z míry!

Narušitel

míru

najednou

zaregistroval

Elisinu

přítomnost. Spěšně se na ni podíval a znovu se soustředil na Katrine ležící na zemi. Zdálo se, že se rozhodl. Vypadal, jako by chtěl přeskočit pult. Elise najednou přerušila ticho:

„Přejete si, mladý muži?” A ať to znělo sebepodivněji, neminulo se to účinkem. Výtržník se na ni znovu podíval a zaváhal. Nakonec, možná po několika vteřinách, které jim připadaly jako dlouhé minuty, změnil názor. Zuřivě se otočil k východu. Zařval na Katrine, která teď klečela na kolenou a držela se za hlavu: „Uděláš, co ti říkám, slyšíš?

Slyšíš mě?”

Pak za ním zapadly dveře.

Dveře. Vypadaly navlas stejně jako před několika vteřinami. Byly to tytéž dveře v téže místnosti, a přesto se teď na ně obě ženy dívaly jinýma očima, vnímaly je naprosto jinak.

„Co to bylo?” vyhrkla Elise. Byla úplně zmatená, jakoby ochrnutá a vůbec si nebyla jistá, co se to vlastně stalo. „Krucifix, co to bylo?”

Katrine se vyhrabala ze své legrační polohy a odhodila si vlasy dozadu. Položila si ruce na boky, pak si dlaněmi vyhladila sukni a odbelhala se k pultu. Ztratila sandál, proto s jednou nohou obutou a druhou bosou kulhala ke dveřím.

Zamkla a otočila se k Elise. Chvíli se opírala o dveře a snažila se popadnout dech. Oči měla doširoka otevřené, vlasy rozcuchané. Když upadla na zem, utrhl se jí z halenky knoflík; teď ji přidržovala rukou. Podobala se spíš dívence z mýdlové opery než náhradní dceři, kterou v ní Elise jinak viděla. I ona ještě pořád stála vyděšeně na místě. Nebylo

slyšet ani hlásku kromě Katrinina prudkého dechu a telefonu, který se najednou rozezvučel na pultu.

„Nezvedneš to?” zeptala se Katrine nakonec.

„Samozřejmě že ne. Myslím, že ses zbláznila.”

Elise si všimla, jak divně to zní. Vyměnily si pohled a Katrine se rozesmála. Elise se smála sama sobě a ještě jednou se zeptala: „Co to krucinál bylo za chlápka?”

Nálada se změnila a také Katrine se trochu uvolnila.

„Zatraceně, uhodila jsem se,” řekla a zazubila se. „Můj zadek!” Otočila se a vyhlédla z okna na silnici plnou aut.

Pak odemkla dveře, otevřela a pátravě se rozhlédla.

„Každopádně je pryč,” řekla a postavila svou židli na místo.

„Telefon přestal zvonit,” zkonstatovala a ušklíbla se.

Elise se zvědavě zeptala: „Znáš toho chlapa?”

Katrine se vyhnula jejímu pohledu. Zhluboka se nadechla a upravila si halenku, pak se posadila a nastavila si výšku otočné židle. Bylo jasné, že usilovně přemýšlí o odpovědi.

Elise trpělivě vyčkávala a neochvějně se jí dívala do očí.

Katrine nakonec řekla: „Myslím, že dostal strach, když jsem ti řekla, ať zavoláš policii. Taky si myslím, že už se nevrátí.” Zatvářila se pochybovačně; bylo jasné, že Elise jí na tuhle historku neskočí. „Elise,” pronesla pomalu. „Je to pravda. Myslela jsem, že přišel jako normální zákazník.”

Elise neodpovídala, jen se na kolegyni nedůvěřivě dívala. Připadala si jako skeptická učitelka.

„Nevím, co jiného bych měla říct.”

„Jak to myslíš?”

Katrine se k ní otočila a Elise měla pocit, že je jí v očích vidět opravdové zoufalství. Jenže něco takového se o Katrine nikdy nedalo říct. Elise pomalu vstala a ztěžka prošla místností. Teď zamkla ona. Opřela se o dveře, rozložitá a tlustá žena, ruce autoritářský zkřížené na prsou, a pronesla vážným hlasem: „Katrine.”

„Co?” Její modré oči se na ni nevinně zadívaly a zaleskly se. Pohled dítěte odhodlaného k boji.

„Můžu se tady v práci ještě cítit bezpečně?”

Katrine zlehka pokývla hlavou.

„Je mi sice přes padesát, ale klidně bych si dovedla představit, že bych tady pracovala až do šedesáti sedmi; práce v cestovní kanceláři se mi líbí a líbí se mi zvláštní tarify. Můžu jezdit výhodně na jih a nemám zájem o předčasný odchod do penze jenom proto, že si neumíš staré kamarády a odložené milence držet od těla.”

„Elise…”

„Nenávidím se za to, že to musím říct,” pokračovala Elise. „A ani nevím, jestli se vyjadřuju správně. Myslela jsem, že nás chce okrást, celá se třesu a je mi špatně.”

Katrine zakroutila hlavou. „Mrzí mě to,” řekla. „Ale neměla jsem tušení.

„Právě tenhle chlap,” přerušila ji Elise přísně, „je ten nejhorší asociál, jakého jsem kdy viděla.” Nedala té druhé,

která na obranu zvedla ruce, žádnou šanci. „My dvě jsme nikdy nemluvily o minulosti,” vysvětlovala a vzápětí toho litovala, když si všimla, jak tahle slova na Katrine působí.

„Ani teď se spolu nepotřebujeme bavit o minulosti. Chci vědět jen jedno: jestli se tady v práci můžu cítit bezpečně.

Protože jestli ne, budu to muset oznámit na policii. Katrine, souvisí ten chlápek nějak s tvou minulostí?”

Katrine se ještě pořád usmívala, světle modrý, lesklý, dětský pohled. Elise by si nejradši ukousla jazyk. Nikdy se jí neměla takhle ptát. Katrine se nervózně, vyumělkovaně zasmála a ujistila ji: „Ne, Elise, nemá nic společného s mou takzvanou minulostí.” A Elise věděla, že Katrine lže. Ihned si to začala vyčítat. Katrine lhala, navíc se ocitly na půdě, na kterou se vůbec neměly vydávat. Scházela jí slova. Katrine věděla, že Elise ví, že lže. Měla to napsáno v obličeji.

Místnost se zaplnila dusným tichem. Katrine se nesnažila svou lež vzít zpět. Elise nechtěla čekat, až do místnosti oknem vnikne zvuk aut a silnice a celá situace zevšední.

Proto rychle řekla: „Takže může příště klidně zaútočit na mě?”

„Samozřejmě že ne.”

Elise se zhluboka nadechla. „Takže to souvisí jen s tebou?”

Katrine odvrátila pohled. Elise čekala. „Ano. Ten muž souvisí s mou minulostí,” přiznala nakonec.

Elise si oddechla a zavřela oči. Tohle přiznání je určitým způsobem nejdůležitější událostí dnešního dne.

Ještě důležitější než samotný incident. Přiznání mezi nimi obnovilo rovnováhu. Ba co víc, jejich vztah už neohrožuje lež. „Díky Bohu,” zamumlala, znovu odemkla a pomalu se vracela na své místo. „Díky Bohu.”

Dveře se otevřely. Ženy sebou trhly. Zahleděly se na sebe a Elise cítila, že jí vyschlo v ústech.

Ale nevrátil se onen muž. Byla to žena, která měla zájem o let na jih.

Následovalo několik hektických hodin, a i když to byla obvyklá sobota s naprosto obvyklými sobotními činnostmi, s přetíženým počítačovým systémem a lidmi, kteří se nikdy nedokáží rozhodnout, cítila Elise pokaždé, když se otevřely dveře, nepříjemné mrazení v zádech. Když se ode dveří ozvalo důvěrné zazvonění, rychle se podívala na zákazníka, který vešel, a pak se rychle podívala na Katrine. Ať už měla Katrine práci nebo ne, pokaždé z dvoumetrové vzdálenosti svýma světle modrýma očima zachytila Elisin pohled.

Byly už skoro dvě, když v kanceláři znovu zavládl klid.

Elise se otočila ke Katrine, nadechla se a pak se zarazila.

„Vím, co chceš říct,” mínila Katrine a masírovala si spánky. „Chceš, abych zavolala policii.”

„Nepřipadá ti, že by to bylo na místě?” zeptala se Elise tiše. „Vždyť tě ohrožoval.”

Katrine přikývla. „Musím chvíli přemýšlet,” řekla.

„Musím uvažovat.”

„Katrine…,” začala Elise opatrně.

„Prosím,” zvolala ta druhá prudce. „Nech mě přemýšlet!”

„Co po tobě chtěl?”

Katrine mlčela.

„Měli jste spolu někdy něco?”

„Možná si to kdysi myslel, kdysi dávno.”

„Takže žárlí?”

„Věř mi, tohle nemá nic společného s láskou,” vzdychla Katrine. „Je pro mě už jen stínem ze starého snu, stejně jako spousta jiných lidí. Je to fakt legrační, ale když předtím vešel, uvědomila jsem si, že jsem vážně zapomněla, jak vypadá.”

„Jak se jmenuje?”

Katrine několik vteřin přemýšlela. „Raymond,” řekla nakonec. „Představ si, že i to jsem zapomněla.”

„Ale co chtěl?”

Katrine se postavila. „Slibuju, že ti to jednou povyprávím,“ řekla. „Ale teď ne. Musím přemýšlet, musím poprosit jednoho člověka, aby mi s touhle záležitostí pomohl. Pak ti to řeknu, slibuju. Čestné slovo.“

Elise pomalu přikývla. „Dobře,“ odpověděla. „Co děláš dneska večer?“

„Něco, na co nemám naprosto žádnou chuť.“

Elise se usmála a ihned si vybavila Katrinina nedávného přítele. „Chceš to skončit?“

Katrine zvedla koutky úst a zakroutila hlavou. „S Olem?

Jednou to se mnou skončí určitě on. Ale každopádně tam jde se mnou.“

„Kam?“

„Jsme pozvaní na párty.“

„Tak to musí být fakt skvělá párty, když ani nemáš chuť tam jít.“

„Dá se to tak říct,“ odvětila Katrine a ztěžka vzdychla.

„Absolutně na to nemám chuť, ale musím tam jít.“

Odpolední nálada

Ole se s obtížemi vyškrábal z horizontální polohy do sedu. Sedět na téhle pohovce je utrpení. Katrine ji přitáhla z blešího trhu. Byla to rozkládací pohovka ze sedmdesátých let s širokými, nepohodlnými opěrkami z borovicového dřeva. Člověk se do polštářů pokaždé tak zaboří, že se nedá sedět vzpřímeně, takže na ní člověk musí buď ležet, nebo sedět s nataženýma nohama. Štvalo ho, když pomyslel na to, že každá návštěva řeší tentýž problém. Mám si sem snad lehnout? Když se na pohovku posadila Katrine, pokaždé si přitáhla nohy k bradě a vyzývala tak, jako při všem, co dělala, k intimnostem. Cítil, jak v něm narůstá nespokojenost, když na to pomyslel. V televizi zazněl signál. Fotbal. Vikingové se zdánlivě dostali do vedení. Ale nejdřív vysílají zápas Molde proti Stabaeku. Zatraceně nudná hra. Frode Olsen si bude moct za chvíli zacvičit a trenér Molde připadá kamerám zajímavější než míč. V tom okamžiku přišla Katrine ze sprchy, samozřejmě nahá a s mokrou hlavou. Beze slova snížila hlasitost.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic.“

„A proč se teda nemůžu dívat na televizi?“

„Můžeš se na ni dívat, ale hrozně to řve. Můžeš si to snad ztišit, nebo ne? Chci si zavolat.“

Poté zmizela v chodbě a práskla za sebou dveřmi. Přes mléčné sklo se obrysy jejího těla proměnily v rozmazaný, bledý stín. Viděl, jak si sedá vedle telefonu. To je typická Katrine: sedne si nahá k telefonu a zařídí si, aby ji nebylo slyšet. Tyhle způsoby, tohle tajnůstkářství Ole nemohl vystát. Jenže teď nevěděl, co ho štve víc: její bezstarostná nahota, nebo třísknutí dveřmi, jako by neměl právo na to, vědět, co dělá. Najednou ucítil, jak dostává vztek. Vstal a prudce otevřel dveře. „To ty děláš rámus!“

Tázavě se na něj podívala, telefon pod bradou. Stál tam a očima sledoval telefonní šňůru, která se jí omotala kolem jednoho prsu. Skoro to vypadalo, jako by pózovala pro nějaký časopis pro muže.

„A proč nemáš nic na sobě?“ zařval.

„Můj drahý, právě jsem se sprchovala.“

„Snad si můžeš něco obléknout.“

„Ole, já tady bydlím a budu si dělat, co se mi zlíbí.“

Ruka se sluchátkem jí klesla do klína. Křivě se usmála.

„Obvykle se tak nezajímáš o to, jestli jsem oblečená nebo ne.“ Vstala, sundala ručník z háčku na zdi a demonstrativně si ho omotala kolem těla, takže jí napůl zakrýval prsa a sahal až do půli stehen.

Pak se znovu posadila k telefonu, popadla sluchátko a vzhlédla. „Jsi spokojený?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl a byl pořád rozčilený a vzteklý, protože ho její chladný tón nepřestával provokovat. Jako by si z něj dělala legraci.

Najednou se jí zablýsklo v očích. „Chtěla bych si zavolat. Mohl bys jít, prosím tě, pryč a nechal bys mě v klidu telefonovat?“

„Komu chceš volat?“

„Do toho ti nic není.“

Ole Eidesen cítil, jak se mu odkrvuje obličej. „Že se mě to netýká?“

Katrine vzdychla, přehodila si nohu přes nohu a pak si upravila ručník. „Ole,“ řekla. „Tohle si přece můžeme odpustit.“

„Chci vědět, komu voláš,“ řekl a polkl.

„A proč?“

„Proto!“

„Ole, já se tě přece nikdy neptám, komu voláš.“

„Ale já chci vědět, komu voláš.“ Zhluboka se nadechla, vydechla a zavřela oči. „Proč?“

„Mám na to právo.“

Oči se jí zúžily. Nenáviděl, když se jí zúžily oči, a nenáviděl její rozhodnost, která se skrývala v jejím modrém pohledu, tam úplně vzadu.

„Ole, nezačínej si. Musíš mě teď respektovat.“

Na vteřinu zavřel oči. Nechtěl to vnímat takhle, ale prostě se to stalo. Nedokázal to zastavit. Se zavřenýma očima pronesl: „To nejde, abys přede mnou zavírala dveře.“

„Cože?“

„Neměla bys přede mnou zamykat dveře.“

„Sama si budu určovat, kdy chci být o samotě,“ sykla Katrine tiše. „A to musí respektovat všichni. Ty taky.“

„Když s někým mluvíš, nejsi sama.“

Katrine se zhluboka nadechla. Zadívala se do zdi, jako by tiše počítala do deseti, pak vydechla a tiše a prosebně řekla: „Ole. Nech to být. Mám plné zuby žárlivých chlapů.“

„Chci vědět, komu voláš. Nemáš právo to přede mnou tajit.“

Katrine pronesla chladně, téměř šeptem: „Opravdu?“

Najednou Ole udělal krok vpřed. Než mu došlo, co dělá, popadl ji za vlasy a táhl nahoru.

„Au,“ vykřikla a zavrávorala. Ručník z ní sjel a měkká prsa se mu otřela o paži. „Buď tak laskav a pusť mě!“

vykřikla.

Stejně nečekaně, jako ji popadl za vlasy, ji zase pustil, uvnitř ledově chladný. „Promiň,“ vykoktal a chtěl ji obejmout. Ona si však utáhla ručník kolem těla a odsunula ho se slzami v očích od sebe.

„Jdi pryč,“ řekla.

„Prosím tě přece za prominutí.“

Prohrábla si vlasy. „Do prdele, ty ses úplně zbláznil.“

„Vždyť jsem se ti omluvil.“

„A já tě prosím, abys šel pryč!“ vykřikla. „Vypadni!

Chci si zavolat!“

Naprosto ztuhle Ole vycouval do obývacího pokoje.

„Nemáš právo přede mnou něco tajit,“ zamumlal. „Na to nemáš žádné právo, zatraceně.“

„Ven,“ řekla Katrine stručně a přirazila dveře.

Ole tam seděl a díval se skrz mléčné sklo na obrysy jejího těla. Viděl, jak se vzpamatovala, vstala a zády k němu stála dlouho před zrcadlem. Nakonec její stín začal přecházet sem a tam. Sledoval obrys pohledem a viděl, jak si sedla k telefonu a zvedla sluchátko. Všiml si, že se řeč jejího těla změnila: pohodila hlavou a pomalu a rozvážně si pročesávala vlasy. Její hlas byl tichý a něžný, mluvila s jiným člověkem, říkala slova, kterým nerozuměl. Ale slyšel její smích. Hluboko v břiše mu doutnala horká žárlivost.

Chtěl vědět, s kým telefonuje. Krucinál, takhle se přece nemůže chovat! Měla by, sakra, jednoznačně pocítit, co se stane, když se takhle chová.

Diváci v televizi ječeli. Ole Eidesen se díval na zpomalený záznam. Frode Olsen letěl vodorovně vzduchem a třemi prsty se dotkl balonu; ten pak proletěl těsně kolem brankáře. Hráč v modrém zaťal ruce v pěst a otevřeně dával najevo své zklamání. Nic z toho se Oleho netýkalo. Nebyl schopný myslet na nic jiného než na Katrine, která teď zavěsila a vytočila další číslo. Uvnitř ucítil naprostý chlad.

Podvedla ho. Seděla tři metry od něj a podvedla ho. Právě teď.

Párty

Annabeth a Bjorn prostřeli v obrovském rohovém pokoji stůl do tvaru písmene L. Na každém talíři ležela jmenovka, napsaná drobným písmem, a Katrine své jméno našla na kratší straně stolu. Většinu ostatních lidí neznala, až na sousedy, a z nich ze svého místa viděla jenom Sigrid a Annabeth. Přímo naproti ní seděl Annabethin manžel, Bjorn Gerhardsen. To by mohlo být nepříjemné, pomyslela si, když před sebou na okamžik stanuli. Tady to bude ještě těžké. Ale díky bohu hned vedle něj seděl Ole. Ole a ještě jeden tlustý chlápek, kterého znala od vidění. Neměla tušení, kdo by to mohl být, pravděpodobně nějakým způsobem patřil k vedení. Byl to očividně teplouš, měl tohle typické okázalé chování a ženské způsoby. Mezi Olem a teploušem seděla asi dvacetiletá žena, kterou Katrine také neznala.

Vypadalo to, že Ole je neznámou naprosto okouzlený; kradmo si ji prohlížel. Žena ho povzbuzovala, protože plaše klopila zrak. To taky není moc dobré, pomyslela si Katrine.

Během té kratičké minuty, kdy ještě všichni stáli, si mohla prohlédnout ženinu postavu. Nebyla nijak zvlášť vysoká, a přesto její nohy v nylonkách působily nekonečně. Tyhle nohy odsouvaly ostatní detaily jejího těla trochu do pozadí.

Například vlasy bez života, krátké a tlusté prsty s nehty okousanými až na nehtové lůžko. Ale z obličeje s mírně nepravidelnými rysy, se dvěma zranitelnýma očima a něžnou, nazlátlou pletí vyzařovala hluboká smyslnost. Díky faktu, že chemie mezi Olem a neznámou kráskou očividně fungovala, se Katrine zaměřila na vlastní pocity. Oleho netajený zájem o tu druhou by ve mně měl vyvolat žárlivost, pomyslela si v tichosti. Kupodivu však nežárlila. Dokonce ji snad štvala jeho nemotornost, to, že neumí balit. Skutečnost, že nežárlí, ji trochu vyděsila. Musela myslet na hodiny strávené u terapeuta a na to, co se tam naučila o vlastních pocitech a výstražných signálech. Takže tam seděla, zaražená, že nežárlí, a ptala se sama sebe, jak si to má vysvětlit. Zároveň se však těmto myšlenkám nedokázala zcela oddat. Ucítila píchnutí obavy ze všech těch nejasností, které ji tenhle večer ještě čekají. To, že se jí téměř nedotklo, že Ole balí jinou, její obavy jen zvětšovalo. A Bjorn Gerhardsen se tak stával větším, mocnějším a nebezpečnějším. Bylo stále obtížnější vyhýbat se jeho pohledu a ještě těžší ho přehlédnout. Proto jí připadalo, jako by konverzace u stolu plynula těžkopádně. Nekonečně těžkopádně. A nejhorší byl pocit, že za tu těžkopádnost může hlavně ona. Jako by na druhé působila jako nějaký tlumič, jako by dusila konverzaci a dělala ji nudnější. Ta myšlenka byla hloupá. Věděla to, ale přesto se jí nedokázala zbavit. Potila se a přála si být co nejdál odsud. Tichou těžkopádnost tu a tam přerušila Annabeth, která vstala a pozvedla sklenici. Tam v protějším rohu si všichni pilně přiťukávali. Katrine zvedla svou sklenici s minerálkou, a když jí chtěl Bjorn nalít červené víno, položila na ni ruku.

Hned po hlavním chodu dlouhonohá žena vytáhla cigaretu. Bjorn Gerhardsen si začal prohledávat kapsy saka.

Ole si vůbec ničeho nevšiml. Nakonec byl tlustý teplouš první a galantně jí nabídl oheň.

„Vyhrál jsem,“ řekl Bjornu Gerhardsenovi a zazubil se.

„Hurá!“

Všichni se zasmáli. Dětinský výbuch emocí uvolnil atmosféru. Dokonce i Katrine se smála. Osvobozující smích.

„Přestaň, Georgu,“ vypískla Annabeth se smíchem a zvedla sklenici. „Na zdraví, Georgu.“

„Goggen,“ zvolal homosexuál. „Všichni mi říkají Goggen.“ Pak se otočil k mladé dámě s dlouhýma nohama a řekl: „Viděla jste v sobotu v televizi tu novou komediální show? Vzpomínáte si na ten vtip s psychologem, který tam vykládali?“

Dlouhonožka se smála předem. Cigaretový kouř jí vnikl do krku. Rozkašlala se. Ole jí zíral na rýhu mezi prsy.

Nepatřím sem, pomyslela si Katrine.

Goggen pokračoval: „A pak říká pacient: ‚Já ne…‘ „

Goggen se posadil, nadmul tváře a stupidně pokrčil čelo.

Mužským, dřevorubeckým hlasem pokračoval: „Já ne, to vy myslíte na sex. Vždyť vy jste se ptal.“

Žena s dlouhýma nohama řvala smíchy. Ole taky.

Naproti tomu Katrine cítila, jak ji mrazí v zádech, protože pod stolem se o ni najednou otřela cizí noha. To nemohl být Ole. Neodvažovala se vzhlédnout. Jen ať to není Bjorn,

pomyslela si. Bjorn přece není tak nechutný. Jenže jiná možnost neexistovala. Musel to být Bjorn Gerhardsen.

Zachvěla se, polilo ji horko a začala se potit. Noha pokračovala vzhůru po lýtku a pak klouzala po lýtkovém svalu pomalu dolů, nahoru dolů, sem a tam. I když věděla, kdo to je, jen se držela židle. Nedokázala dělat nic jiného.

Tlusťoch, který chtěl, aby se mu říkalo Goggen, se zase pustil do řeči. „Fakt dobrý,“ řekl vážně. „Fakt dobrý. Je to osobnost, víš, má jiskru v očích a…“

Katrine ho neposlouchala. Zavřela oči a odtáhla nohu. A skutečně: když otevřela oči, byl tam on, Bjorn Gerhardsen, a provokativně se usmíval.

Na tváři ucítila palčivý pohled a otočila hlavu. Byla to Annabeth. A Annabethin pohled byl naprosto jasný. Z

nějakého důvodu se musela něco dozvědět. Najednou se jí sevřel žaludek. Annabeth to ví, pomyslela si. Ta blbá kráva.

Ví to. A Bjorn ví, že ona to ví. Řekl jí to! Nenápadně pohlédla na druhou stranu, k Annabethinu manželovi. Usmál se, zpozoroval její pohled a zamrkal na ni, aniž by se to snažil jakkoli skrývat. Všiml si toho někdo? Samozřejmě Annabeth. A Goggen. Tlustý homosexuál ucítil ve vzduchu napětí, jako když za soumraku větří jelen. Georg si ji se zájmem prohlížel. A Bjorn Gerhardsen se usmíval a usmíval. Nenáviděla ho. A přesto sklopila zrak a zároveň opovrhovala sama sebou za to, že tuhle bitvu prohrála.

Zírala na ubrus a cítila, jak jí po zádech stékají kapky potu.

„Je tady zakouřeno,“ vyhrkla najednou. „Potřebuju jít na vzduch.“ S těmi slovy vstala a klopýtala na verandu.

Nějaká ženská ruka jí otevřela dveře. Když se vypotácela na terasu, slyšela, jak se lidé od stolu zvedají. Pak se ozval Annabethin hlas, který zaševelil: „V salonu se podává káva.

Prosím, obslužte se. Všechno jsem tam připravila a nemám teď chuť servírovat. Takže samoobsluha.“ Při posledním slově jí selhal hlas.

Katrine nasála čerstvý vzduch. Byl našedlý červnový večer. Opřela se o zábradlí. Pohlédla na modrý, osvětlený bazén pod sebou. Odsud by se dalo skočit po hlavě, pomyslela si. Modrá hladina se třpytila uprostřed vydlážděné plochy a kolem rostlo několik ovocných stromů.

Skrz koruny prosvítalo městské osvětlení; vrhalo oranžovočervené světlo na chodník za plotem. Katrinin pohled putoval dál; postřehla, že výhledu na celé město brání několik obrovských korun stromů.

Věděla, že přišel, aby si s ní promluvil. Při vědomí, že stojí přímo za ní, se znovu začala potit.

„Tady jsi,“ řekl tiše úlisný hlas.

Zvuk jeho podpatků na terase vysypané břidlicí byl odporný. Neotočila se. Neodpověděla.

V bazénu se objevil jeho zrcadlový obraz. „Koňak?“

zeptal se a položil skleničku na široké zábradlí. Ve sklenici s hnědou tekutinou se odrážely žlutohnědé dveře verandy.

Měl velké prsty a kůži kolem snubního prstenu nateklou. A

náramkové hodinky s namodralým ciferníkem a širokým kovovým náramkem. Působily mohutně a hodily by se do filmu s Jamesem Bondem.

„Děkuju, nechci,“ řekla. „Viděl jsi Oleho?“

„Líbí se ti naše zahrada?“ zeptal se Bjorn Gerhardsen, jako kdyby její otázku přeslechl. Prohlížela si vlastní zrcadlový obraz na hladině a dívala se na obraz Bjorna Gerhardsena. Ordinérní muž vedle namalované blondýny.

Vážně to vypadá jako v nějaké bondovce. „Je velká,“

odpověděla zdvořile. „Určitě je v tom spousta dřiny.“

Zády se opřel o zábradlí a usrkl ze skleničky. „Nemůžeš nám tady tu a tam pomoct?“ zeptal se s úsměvem. „Máš přece tak šikovné ruce.“

Ztuhla. Smál se jako sebevědomý macho. Ale to nic.

Pohled, jakým se na ni díval, tohle netajené přibližování, to pro ni byla důvěrně známá hra. Tohle zvládnu, pomyslela si, soustředila se, podívala se mu klidně do očí a cítila, jak se jí zklidňují nervy.

„Máš dobrou paměť,“ řekla, ale hned toho litovala, protože by ji mohl špatně pochopit. Bylo to, jako by mu nahrála na smeč, po kterém samozřejmě lačně chňapl.

„Ty taky,“ řekl.

Zavládlo ochromující ticho. Z domu bylo slyšet smích a obvyklý hluk opilé společnosti.

„Jestli chceš, můžu ti zahradu ukázat,“ řekl s křivým úsměvem na rtech.

Netvářila se nijak. Pak ucítila, jak se jí ústa protahují do umělého úsměvu. Snažila se mu podívat zpříma do očí. „Jsi neuvěřitelný idiot,“ pronesla pomalu a zřetelně, aby rozuměl každému slovu. Jenže to nepomohlo. Pochopila to. Tohle byla jeho aréna. Jeho domov. Tady ji jen trpěl; dnes večer byla jen součástí dekorace, něčím exotickým, s čím se Bjorn s Annabeth mohli předvést: Chcete vidět dům? Podívejte se na tu africkou vázu, vyřezávané masky na zdi, italský stůl a na tu ubohou dívku závislou na drogách, kterou Annabeth přivedla na správnou cestu. Ptáte se, která že to je? No ta vzadu, ta blondýna, je opravdu hezká, nemyslíte?

V tom okamžiku ucítila, jak ji jeho ruka hladí na zadku.

„Nedotýkej se mě,“ zasyčela. Do očí jí vstoupily slzy a zamlžily jí zorné pole jako vlezlá mlha. Odkašlal si. Rukou jí zajel mezi stehna. „Budu křičet,“ řekla a záhy sebou za tahle idiotská slova opovrhovala. Kdyby byli jinde, třeba na ulici, na schodišti, všude jinde by ho kopla do rozkroku a ještě by mu plivla do obličeje. Ale tady se cítila cizí, cizí a ochromená.

Odtáhl ruku. „Počkej s tím křikem,“ řekl chladně.

Otočila se a skrz prosklené dveře spatřila, jak Annabeth vyhlíží svého muže.

„Hledá tě manželka,“ řekla.

„Ne,“ odvětil a usmál se. „Hledá nás.“ Zvedl sklenici a snažil se zachytit její pohled.

Katrine hleděla do vzduchu a slyšela vlastní hlas z dálky: „Nic, vůbec nic pro mě neznamenáš.“ A protože ji tahle hra omrzela, přestalo ji bavit, že tady stojí jako hloupý, vystrašený pták, vytrhla se mu, rychle došla ke dveřím a vešla do zakouřené místnosti.

Razila si cestu mezi slavnostně oblečenými lidmi, a přesto se necítila lépe. Vnímala na těle žhavé pohledy.

Koutkem oka viděla, jak se hlavy sklánějí k sobě. Potácela se místností a cítila se jako orangutan na jevišti. Byla úplně ztuhlá. Na druhé straně místnosti spatřila Oleho, který se skláněl k ženě s dlouhýma nohama. Šeptal jí něco do ucha.

Žena se zahihňala a zakroutila hlavou. Jediné známé obličeje kromě nich patřily Sigrid a Bjornu Gerhardsenovi.

Postavila se vedle Oleho, který okamžitě znejistěl.

Odkašlal si a zamumlal vynucené „ahoj“. Nohatá dáma vytáhla další cigaretu. Katrine zůstala stát. Dlouhonožka se profesionálně otočila a vrhla se mezi lidi.

Ole ji chytl za ruku: „Neprojdeme se trošku?“ Šli do místnosti s klavírem a tam seděl tlusťoch od jídelního stolu, Georg Beck, kterému říkali také Goggen. Ole se zarazil. „Už zase on?“ zašeptal jí do ucha. „Je to teplouš.“ Unaveně se zasmála a cítila se v jeho přítomnosti jako cizinec. Pak řekla: „Zavolej mi, až to na tebe bude zkoušet.“

Posadili se k lidem kolem Goggena, který vyprávěl příhody ze svého života. Mluvil o svém bývalém, číšníkovi, a o dobrodružství, které společně zažili s jednou televizní

hlasatelkou. Podle Goggena tu ženu vzrušovalo, že může být se dvěma homosexuály sama. Všichni tři celou noc dost pili a k ránu se to stalo. Při prohlídce jejího domu všichni tři padli do obrovské postele s nebesy a prostě to dělali ve třech. „Měli jsme ji oba,“ řekl Goggen chraplavým hlasem.

„Myslím tím zároveň.“ Zamrkal na Katrine a Olemu řekl: „Však víš. On zaparkoval tam, kde to mají holky nejradši…“ Udělal uměleckou pauzu. Posluchači jásali, „…zatímco já jsem se uhnízdil trochu víc vzadu.“

Posluchači jásali ještě víc.

Goggen zvýšeným hlasem pokračoval, obracel se na nadšené publikum: „Bylo to dost vzrušující, protože jsme své ocasy celou dobu cítili vedle sebe, byla mezi nima jen tenká přepážka.“

Katrine se podívala na Oleho. Buď se cítil trapně a dotčeně, nebo zuřil. Každopádně byl v obličeji rudý jako rak. Stejně rudý jako Goggen. Je teď úplně stejný, pomyslela si a podívala se znovu na Goggena, který teď přešel k pantomimě. Zakloněný, s nadváhou a rudý ve tváři.

Zapitvořil se, nafoukl tvář, jako by hrál na trubku. Pak otevřel pusu, bílé flíčky na jazyku, oči mrtvé a bez života, s očima upřenýma do prázdna, a řekl: „Celou dobu křičela.“ A tlusťoch zavyl a z masitého spodního rtu mu ukápla slina: „Aach… Aaach…“

Ole ji zatahal za ruku a chtěl jít. Najednou vnímala, jak se její nelibost změnila v agresi. Byla to náhlá, prudká zlost,

která se pomalu sbírala a teď propukla kvůli Oleho samolibé bezchybnosti. Zůstala stát. Koutkem oka spatřila, že on také stojí.

Smích diváků skomíral a dlouhonohá čapí slečna, která byla kupodivu také přítomna, zašeptala svému sousedovi, aby to všichni slyšeli: „To je trochu vulgární, nemyslíš?“

„Nepovídej,“ mínil muž a předvedl potlačované zívnutí tak, že si dal ruku před ústa. „Jen aby nezačal s tou příhodou o židli u klavíru!“ Trhl sebou a dodal: „Pozdě.“ Protože Goggen už začal vyprávět: „V hotelu Bristol…“

Katrine se otočila a spatřila Annabeth ve dveřích. Byla opilá. Všichni byli úplně namol. Všichni tihle nádherní lidé, kteří žijí z toho, že léčí jiné lidi z drogové závislosti. Byli opilí, chlípní a staří. V Katrine se zvedala vlna nechuti a hnusu. Chtělo se jí zvracet.

Znovu smích, zvednuté skleničky. Annabeth klopýtala k ní; Katrine se chytla Oleho ruky a nechala se táhnout. Za sebou zaslechla: „Ta tlusťoška s židličkama, Goggene, nemohl bys nám ukázat, jak seděla na židli?“

Annabeth jim zatarasila cestu. Trochu se potácela a zápasila s rovnováhou. „Katrine,“ zvolala láskyplně.

„Doufám, že se máš dobře.“ Aniž by počkala na odpověď, pokračovala s mírně ochromeným jazykem dál: „Doufám, že se ti tu líbí.“ Spolkla polovinu věty, protože byla opilá. Její „s“ znělo těžce. Katrine se usmála, ale bylo jí špatně. „Jídlo bylo vynikající, Annabeth. Vážně skvělé.“

Annabeth k ní natáhla ruku. Annabethina ruka. Ruka stárnoucí ženy s hnědými skvrnkami a vrásčitými prsty s prstýnky. Zvedla zrak. Annabeth měla silně napudrované tváře a pod pudřenkou se skrývaly temné stíny.

„Všichni tě máme tak moc rádi, Katrine,“ řekla Annabeth a rozbrečela se.

„Annabeth, ty pláčeš?“

I když si Katrine přála být co nejdál odsud, dokázala svému hlasu propůjčit ustaraný tón. Stála před ní hostitelka, Annabeth, vedoucí centra, a byla totálně namol. Katrine litovala, že sem šla. Tichá, pichlavá stísněnost, kterou cítila v břiše od prvního okamžiku, kdy vešla do tohoto domu; to slabé píchání, které se ji tak křečovitě snažilo držet v šachu, tohle píchání se jí teď usadilo v žaludku. Katrine cítila, jak se jí v těle jako obrovský žár rozpíná nechuť a nevolnost.

Ochromující, horká bolest, která začala v žaludku a šířila se dál. Zatímco se její tělo postupně poddávalo bolestivé nevolnosti, pomyslela si ještě, že už viděla zoufalejší hromadu lidí, než byla tahle. Rychle zavřela oči, znovu je otevřela a zaregistrovala Oleho. Stál za Annabeth a bezmocně se na ni díval. Několik vteřin Katrine cítila obrovské, chladné pohrdání vůči němu i vůči všem lidem kolem sebe: Annabeth a její skvělí známí, její „vazby“. Musí se nalévat vínem, pivem a kořalkou, než začnou vyprávět svá tajemství. Pijí, aby měli odvahu navzájem se načapat a chystat nevěru a předvádět jiné druhy dvojí morálky. A tady

stojí Annabeth a chce jí pošeptat tajemství, která nechce slyšet, která nedokáže unést. Ale bolest, tryskající ze žaludku, ochromila její schopnost uvažovat. V uších jí hučelo, nedokázala vnímat, co se kolem děje. Annabeth vrávorala a rty se jí hýbaly. Měla dlouhé zuby a mezi nimi černé mezery. Zuby staré ženy. Ženy, která vykouřila příliš mnoho cigaret a pronesla příliš mnoho prázdných slov.

Annabethiny oči byly rudé a plavaly v slzách. V ruce svírala otevřenou láhev a znovu se zapotácela, nejisté ukročila na stranu. Když s láhví bouchla do dveří, láhev se rozbila.

Annabeth postříkala červená sprcha jako ve zpomaleném filmu. Jako by ji někdo stáhl z kůže, a krev vystříkla, potřísnila vlasy, stékala jí po obličeji a pak dál po krku, rudá, otevřená rána, která kdysi byla tváří. V tom okamžiku se Katrine vrátil sluch. Vrátil se ve chvíli, kdy stará žena propukla v chraptivý křik, křik, který Katrine podlamoval nohy. Cítila, jak jí bolest v těle stoupá vzhůru, až do krku.

Annabethina tvář byla plná rudé tekutiny a ústa propukla v šílený, hysterický smích. Buď se smála, nebo křičela. V

Katrininých uších se tenhle zvuk proměnil v neurčitý šum.

Chvíli se dívala Annabeth do očí, upřeně hleděla do dvou prázdných, temných tunelů do mozku; ale nebyl to mozek, nýbrž pulzující bažina bílých červů. Katrine se křečovitě stáhl žaludek. Došlo jí, že se musí vyzvracet, zcela jasně vnímala, že obsah žaludku už je na cestě vzhůru. Zorné pole bylo ještě zamlženější. Bílí červi se blížili a po Annabethině

krku teklo něco červeného, bylo to jako krev, jako fontána krve.

Někdo ji podpíral. Katrine ucítila pod koleny studené kachličky a věděla, že zvrací. Odplivla si do toaletní mísy.

Zvuky z oslavy pronikaly dveřmi dovnitř. Vzhlédla. Skláněl se nad ní Ole. Tvářil se ustaraně. „Jdi pryč,“ zasténala.

„Omdlela jsi,“ řekl. „Ta kráva rozbila láhev vína a tys omdlela. Fakt skvělá párty. Neměla bys tolik pít.“

Podívala se na něj. „Nic jsem nepila. Za celý večer jsem neměla ani kapku.“

„A proč se ti teda udělalo zle?“

Nedokázala odpovědět. Další nával křečí v žaludku.

Tentokrát však nezvracela jídlo. Měla pocit, jako by zvracela vařící čaj. Zašmátrala po toaletním papíru. Prsty nahmataly kousek látky. Ole jí podával kapesník.

„Nevím,“ zasténala. „Možná to bylo tím jídlem.“

Spláchl. Zvuk, který vydával záchod, přehlušil hluk zvenčí. Otřela si sliz, sliny a slzy z obličeje. „Proč jsi ještě pořád tady?“ zeptala se. „Chci být sama. Nechci, abys mě takhle viděl.“

Zamumlal: „Myslíš si, že mám chuť být tam s tou chátrou sám?“

Přikývla a znovu zvracela. Nevyzvracela nic. Nakonec přece něco, kapku leptavé kyseliny na jazyku. Ucítila

průvan, když se otevřely dveře a Ole odešel. Ulevilo se jí.

Cítila se lépe.

Ole je prolhaný jako oni. Patří sem. Je stejný jako oni.

Umí konverzovat, může dámám říkat komplimenty a před ostatními muži mlít tirády prázdných floskulí. Ole je doma.

Jenom ona je tu cizí. Nemá co ztratit. A musí domů. Musí být s lidmi, v jejichž společnosti se cítí dobře. To je řešení.

Jít domů. Jestli nějaké doma existuje.

Cítila se trochu lépe. Vstala. Seděla na záchodě a hleděla na obrovské zrcadlo. Takže v tomhle domě člověk sedí na záchodě a dívá se přitom do zrcadla. Bjorn Gerhardsen, Annabethin manžel, možná stál před tímhle zrcadlem a masturboval, než šel večer spát. Zakroutila hlavou, aby obraz vytřásla z hlavy. Měla prázdný žaludek.

Nevolnost byla pryč. Ale svaly na břiše ji po zvracení bolely. Seděla tam jako šestnáctiletá děvka po prvním předávkování, než se snese soumrak. Kolena u sebe, sliz na bradě, zastřený pohled, neduživá, bledá pleť a pozvracené vlasy, které jí ve dvou těžkých pramenech visely nad čelem.

Slzy, které uronila při zvracení, jí rozmazaly řasenku.

Myslela na Annabethin šílený pohled potřísněný červeným vínem. Znovu se jí udělalo zle. Polkla, seděla tam se zavřenýma očima, až nával přešel. Tím bylo jasné, na co nesmí myslet. Pomalu otevřela oči a podívala se na sebe do zrcadla. Dveřmi se dovnitř drala hudba, smích a povyk.

Jestliže se předtím nestala předmětem rozhovorů té smečky za dveřmi, tak k tomu muselo dojít nejpozději teď.

To je neuvěřitelné. Tomu ubohému sociálnímu případu je špatně a musí zvracet na Annabethině oslavě, není to neuvěřitelné?

Někdo zaklepal na dveře.

Chtěla být sama. Úplně sama. Znovu zaklepání. Rázné zaklepání. Klepání sociálního pracovníka. Klepání, které říkalo: „Já to nevzdám.“ Klepání typu „promluvme si o tom“. Ženské klepání. „Katrine?“ Byla to Sigrid. „Katrine?

Jsi v pořádku?“

Katrine chtěla být sama. Ne, chtěla být s Henningem, chtěla s Henningem pít čaj, nechtěla ve vzduchu větřit nějaká očekávání a zvědavé pohledy.

„Katrine!“ Sigrid znovu zaklepala.

Katrine vstala a pootevřela.

„Páni, ty teda vypadáš, moje malá.“ Sigrid se chovala mateřsky jako vždy. Vmáčkla se do koupelny a začala Katrine umývat obličej. „Tak, ano, už je ti lépe?“

„Myslím, že bych chtěla jít domů,“ řekla Katrine a pitvořila se před zrcadlem. „Mohla bys poprosit Oleho, aby mi zavolal taxíka?“

„Udělám to pro tebe. Ole zmizel v zahradě.“

„V zahradě?“

„Ano. Annabeth pozvala hosty, aby se vykoupali v bazénu. A kromě toho jim chce ukázat nový rybník s

rybami. Chvíli počkej, zavolám ti taxi nebo se zeptám, jestli by tě někdo nemohl odvézt.“

„Tady už přece není jediný člověk střízlivý.“

Sigrid se na čele objevila ustaraná vráska. „Vypadá to tak, ale je tady pár lidí, kteří se ničeho nedotkli.“

„Zapomeň na to,“ vzdychla Katrine.

Vzájemně se prohlížely v zrcadle. Sigrid, žena středního věku, štíhlá, šedovlasá, hezká, vzdělaná a s měkkýma, láskyplnýma rukama. Katrine, mladá, s trochu mdlým výrazem v očích. „Měla jsi být zdravotní sestrou,“ řekla Katrine a položila si Sigridinu paži na ramena. Portrét dvou kamarádek v zrcadle. „Jasně to vidím před očima.“

„Co?“

„Jak máš v bílém stejnokroji noční službu a jak na tebe ve tmě čeká bezpočet mužských pacientů; čekají na to, až se budou moct na chvíli podívat na ženu svých snů, která se k nim blíží.“

Sigrid se usmála na Katrinin obraz v zrcadle, lichotivě, ale současně s láskyplně ustaranou vráskou na čele. „Jsem stará,“ řekla.

„Zralá,“ opravila ji Katrine a sundala paži, „ale já jsem mladá a už mám dnes dost. Zavolám někomu, kdo mě může odvézt. Vrať se zase k ostatním.“

Katrine si najednou přála, aby tady byl Ole a vzal ji do náruče. Chtěla, aby Ole řekl: „Zůstaň tady se mnou.“ Stála ve dveřích a podívala se nejdřív na Sigrid, která zmizela v

davu; pak se podívala na Oleho, který přišel z terasy. Ole a dlouhonohá žena z večeře. V intimnostech teď byli otevřenější. Katrine zavřela oči a viděla je před sebou nahé v posteli. Viděla to naprosto jasně. Zase necítila žárlivost, pouze tíživý smutek.

Co chtěla od Oleho slyšet? „Mám tady toho všeho po krk.“ Tohle by mohl říct. Mohl by přijít k ní, vzít ji do náruče a říct, že ji odveze domů, že s ní chce být o samotě.

Cítila, jak se v ní vzdouvá vztek. Proč to neudělal? Proč není takový, jakého by si ho přála mít?

V témže okamžiku se setkala s jeho pohledem. Blížil se k ní. Zavřela oči. Viděla to před sebou. Že se budou hádat.

Všechny ty nenávistné řeči, které na ni vyplivne. Otevřela oči. S každičkým krokem, o který byl Ole blíž, si přála, aby to byl Henning. Henning, nikdo jiný.

„Jak ti je?“ zeptal se.

„Už lépe,“ zamumlala. „Tobě je taky dobře, jak vidím.“

Podíval se stejným směrem jako ona, k čapí ženě, která se na ně dívala. Když se Ole otočil, zahnula dlouhonohá kráska doleva a zmizela.

„Pár lidí chce jít ještě do města,“ řekl Ole nakonec. „Do ‚Smuget‘. Goggen a ještě pár lidí. Nemáš chuť jít taky?“

„Ne,“ řekla. „A ty?“

„Ani nevím. Možná jo.“

„Pojedu domů,“ řekla.

„Domů?“

Unaveně se usmála. „Nemusíš se mnou chodit, neboj se.

Klidně zůstaň tady. Nebo s nimi jeď do města.“

Obličej se mu rozzářil. „Určitě?“ Přikývla.

„Určitě?“ zopakoval.

Vecpal se mezi ně houf povykujících hostí. Goggen poplácal Oleho po zadku. „Půjdeš s námi, drahouši?“ Ole se zazubil.

Goggen ho chytl kolem pasu a otočil ho v pomalém waltzovém rytmu. Katrine se vrátila na záchod, zamkla dveře a čekala, až se chodba vyprázdní. Skrz zeď prosakovaly hlasy a ojedinělé hlasité výkřiky. Někdo ubližoval klavíru. Když si Katrine byla jistá, že na chodbě nikdo není, vyklouzla ven, zvedla sluchátko nástěnného telefonu bílé barvy a vytočila Henningovo číslo. Konečně uslyšela na druhém konci unavené „prosím“. „Tady Katrine,“ řekla rychle. „Už jsi spal?“ Prostě se ho musela zeptat a zároveň se bála, že řekne „ano“ a že bude naštvaný.

„Já? Ne.“ Henning zívl. Takže spal.

„Máš auto?“ zeptala se.

„Jo,, tu bráchovu káru.“

„Můžeš pro mě přijet? Domů k Annabeth. Teď hned?“

Buď požehnán Henning, který se nikdy na nic neptá. „Už vyjdi,“ řekl, „pojedu ti naproti.“

Noční jízda

Za dvacet minut už byly společnost i dům vzdáleny sto metrů a ona kráčela sama tmou. Pomalým krokem šla dolů po tiché ulici. Bylo spíše Šedo než tma, tlumené světlo svatojánské noci. Cítila se podstatně lépe, ale žaludek měla pořád jako na vodě. Čerstvý noční vzduch jí něžně hladil tvář. Pouliční lampa si broukala a vydávala bledé, bílé světlo, ale nedokázala být jasnější než noc samotná. Šla dál.

Podpatky škrábaly o asfalt. Bzukot elektřiny se vzdaloval a za chvíli jí přímo u ucha pískal komár. Chvíli nato zaslechla motor. Za obřími stromy na kraji cesty prosvítaly světlomety. Kráčela pomalu dál po temné Voksenkollveien.

V dáli před ní se objevilo město. Díky nočnímu osvětlení celé Oslo žhnulo jako řeřavé uhlí obrovského dohasínajícího táboráku. Černé moře v zálivu Oslofjord záři odráželo a umocňovalo ji. Zvuk motoru sílil a Katrine si za chvíli všimla odrazu světel na stromech a kolony aut, které vjížděly do zatáčky. První auto bylo nízké a otevřené.

Henningovy dlouhé vlasy zavlály pod poryvy náhlého bočního větru; musel si je oddělat z obličeje. Prudce zabrzdil. Naskočila k němu do auta.

Seděli vedle sebe, podívali se na sebe a usmáli se. „Co se děje?“ zeptal se.

Usmála se ještě víc. „Co myslíš?“

„Vyhrála jsi hromadu peněz.“

Zazubila se. „Ne.“

„Tak řekni, co se děje.“

Dodávala si odvahu a zavřela oči.

„Stalo se ti něco pěkného,“ řekl.

Přikývla a nedokázala potlačit úsměv.

„Povíš mi to?“

„Později,“ odvětila a stiskla mu ruku. „Později,“

zopakovala a dlaní pohladila palubní desku. „To je teda žihadlo.“

„Když je brácha v zahraničí, hlídám mu autíčko.“

„Myslíš to vážně? Bratr ti půjčuje takové fáro?“

Mazaně se usmál a sklonil hlavu na stranu. „Vždyť je to můj brácha.“

„Jsi unavený?“ zeptala se.

„Teď už ne.“

„Co bys rád dělal?“

Zaváhal. „Kolik máš času?“

„Celou noc.“

Zaklonil hlavu. Na bradě se mu kadeřila kozí bradka jako kousek mechu. „Je jasná noc,“ zamumlal. „Vím, co budeme dělat.“

„Ale nejdřív se chci najíst,“ řekla Katrine. „Mám chuť na něco mastného a nezdravého.“

Vlasy jí vlály ve větru. Na plný plyn projeli kolem skokanského můstku Holmmenkollen, tyčícího se do temné noci jako obrovský, tajemný stín. Sjížděli z kopce v úzkých zatáčkách a vlasy jí divoce vlály a bičovaly ji do očí. Bez

váhání si svlékla halenku a ovázala si ji kolem hlavy jako ručník. Henning se na ni podíval. „To je Fellini,“ snažil se překřičet hukot. „Řítím se nocí ve svém kabrioletu s holkou v černé podprsence!“

Předklonila se a zapnula přehrávač. Hudba duněla, jako by seděli v koncertní síni. Leonard Cohen, který dobyl nejprve Manhattan a pak Berlín. Vyměnili si pohledy.

Katrine zvýšila hlasitost. Henning přehrávač ztišil a přidal plyn. Tachometr ukazoval sto třicet na rovině. Žluté pouliční lampy blikaly na Henningově obličeji jako světla na diskotéce a Katrine se cítila jako v tunelu. Vítr na těle, rock’n’roll. Najednou dostala chuť zapomenout na vychování, vysvléct se ze všech pravidel slušného chování, očistit se od dvojsmyslných vět a skrytých cílů, od lepivých rukou a měšťácké arogance. Kdybych na tuhle oslavu přišla před více než třiceti lety, pomyslela si, tak bych tam teď seděla s injekční stříkačkou v paži. I teď cítila mírnou touhu po takovém úletu.

Ale jenom slaboučkou, jako je chuť na sladkosti, které měl člověk jako dítě rád. Tak to musí zůstat navždycky, myslela si, ale před třemi roky jsem opravdu nebyla sama sebou, před třemi roky jsem nebyla schopná odmítnout muže, kterého jsem nechtěla. Mohla jsem sice srát na to, že mě plno lidí vidělo, jak odcházím z oslavy sama nebo příliš brzy; mohla jsem srát na to, co si myslí druzí nebo jaké šaty

má člověk na sobě, zejména když sedí v kabrioletu, ale tenhle pocit jsem si nemohla vychutnat.

Před třemi lety bylo tohle velké tajemství jen něco černého a neproniknutelného. Kdyby dostatečně intenzivně myslela na velké tajemství, tak by se možná znovu narodila.

Usmála se. Znovu se narodit. Henning by to označil za kýč. Ale určitě ani nikdy necítil touhu znovu se nenarodit.

Henning zaparkoval na dolním konci Cort Adelers Gate.

Třída Aker Brygge se rozprostírala jako pevnost před Honn0rbrygge, náměstí s radnicí a pevnost Akershus na druhé straně. Courali se podél tramvajových kolejí, kolem taxíků, a dva taxikáři zapískali na Katrine, která velkými kroky rázovala k širokým výkladům Aker Brygge. Podívala se do skla. Byl to příjemný pocit, vidět sám sebe. Byl to příjemný pocit, pitvořit se na odraz ve skle. Být drzá, ale nechovat se jako kurva. Být sebevědomá, ale ne laciná. To jsem já, pomyslela si. Ani nahá, ani oblečená; ani sytá, ani hladová.

Ve frontě u McDonald’s se dali do řeči s opilým mužem. Vzal Katrine za ruku a zamrkal na Henninga.

„Kruci,“ opakoval pořád, „kruci, chtěl bych být mladý jako ty.“ Katrine od něj vyžebrala cigarety. Pouliční muzikant, který seděl na lavičce vedle nástupiště jízd na Nesodden, začal hrát „Heart of gold“ od Neila Younga. Opilý muž ji vyzval k tanci. Katrine tančila. Hosté u stolečků podél promenády seděli o svatojánské noci jako temné stíny.

Stíny, které by mohly být přáteli, nebo nepřáteli. Stíny, které po sobě pokukovaly a nechápaly, co se to tu děje, jim byly ukradené. Turisté v šortkách a bílých teniskách, s peněženkami na krku, si kolem nich pyšně vykračovali v temnotě.

Nacpala do sebe dvojitý cheesburger, hranolky se spoustou kečupu a velkou Coca colu. Henning si dal jako vždy mléčný koktejl. Vanilkový koktejl, to je Henning.

„Nedostala jsi tam nic k jídlu?“ zeptal se, když si sedli do auta.

„Vyzvracela jsem to. Hádej proč.“

„Mister Nice Guy2?“

Přikývla.

„Balil tě?“

„Jako vždycky.“

Henning vytáhl z náprsní kapsy tenkého jointa, zapálil ho a potáhl. „Já jsem to přece vždycky říkal,“ pípl a na několik vteřin zadržel dech, než pokračoval: „Ten týpek je k zblití.“ Dýchal znovu normálně. Zahalila je vůně marihuany.

Henning řekl: „Ale nemyslel bych si, že bys vážně zvracela.

Myslel jsem, že budeš normální.“

„Do prdele, nesnáším to, být normální,“ zazubila se Katrine s pusou plnou kečupu a hranolků.

2 Pan „hodný chlapeček“ (angl., pozn. překl.)

Henning znovu vdechl. „Chceš?“ zeptal se se slzami v očích.

Pohodila hlavou a vykřikla: „Ne! A je to překrásné!“

Jeli nahoru po Mosseveien. Z reproduktorů promlouval měkký noční hlas. Henning u hotelu Mastermyr zahnul na Gamle

Mosseveien.

Tichou

noční

ulicí

projeli

Hvervenbukta. Katrine vypnula rádio, roztáhla ruce do vzduchu. Vítr jí je chtěl přitlačit dolů. Husté koruny stromů kreslily stínové obrazce na zemi, vzduch voněl trávou, heřmánkem; voněl létem, které proudilo proti nim. Henning zahnul doprava, na ulici vedoucí k Ingierstrandu3.

Zaparkoval na plácku vysypaném štěrkem a připomínajícím parkoviště, pod několika vysokými borovicemi, odkud byl výhled na tichý Bunnefjord a úzký pruh pláže.

Když uslyšeli zvuk motoru, otočili se. Nebyli sami. Za zatáčkou se objevily světlomety, auto zabrzdilo a zůstalo stát vzadu.

Henning se usmál a znovu nastartoval. „Člověk nikdy nemá klid. Chci s tebou být sám.”

Nic neříkala, přemýšlela o jeho slovech a ptala se sebe sama, jestli má něco říct.

3 Oblíbené letní místo s restaurací a písečnou pláží v zálivu Oslofjord (pozn. překl.)

Henning se otočil a vracel se zpátky stejnou cestou, kterou přijeli, ale na křižovatce u Gamle Mosseveien zahnul doprava. Pomalu jeli zatáčkami a zastavili na tichém místě Gjersjoenu, Hezké a ničím nerušené místo. Stůl, lavička a trocha křoví. Henning zajel mezi stromy. Nad vodou, ve vzdálenosti několika stovek metrů, vytušil obrysy obří pneumatiky karavanového střediska „Hjulet”.

Henning vypnul motor. Pár vteřin se ozýval cvrček.

Chvíli poté ztichl i on. Ticho vůkol působilo jako prázdný pokoj.

Katrine mu chtěla vyprávět, co se jí stalo, zprostředkovat mu něco z toho chvějivého pocitu, z něhož měla husí kůži, tady a teď. Ale scházela jí správná slova.

Podívali se na sebe. Ticho přerušil elektrický zapalovač.

Když si Henning zapaloval cigaretu, rozzářil se mu obličej dočervena.

Kožená autosedačka zavrzala, když zaklonila hlavu a pohlédla vzhůru na modročerné nebe, na němž svítily hvězdy jako světlo lampy procházející skrz černé síto.

Vyslovila to: „Jako světlo lampy skrz obrovské černé síto.”

Znovu se dívali vzájemně do očí, dívali se tak dlouho, že Katrine měla pocit, že část jí samé se utopí v jeho tmavém pohledu. Ptala se, zda ji hranice mezi přátelstvím a láskou vždycky tak zmate.

Řekl: „Když se člověk dostane daleko odsud, dostatečně daleko, tak vidí něco jako systém v tom, co je jen neklidný

chaos. Vidí dvě hvězdy, z nichž jedna je možná už dlouho mrtvá, vyhaslá, a druhá možná právě exploduje. My to posuzujeme jako systém, dva body. Přesto se všechno neustále proměňuje. Země se hroutí, Slunce se hroutí, všude explodují hvězdy a vytvářejí čas.”

Cigareta se mu pohupovala v koutku úst a oči mu zaníceně zářily. Je to malý chlapec, pomyslela si a vytáhla mu cigaretu z úst. Držela ji mezi svými dlouhými prsty a něžně ho kousla. Chutnal po kouři a pastilkách. Strniště ji trochu škrábalo na bradě. Řekl něco, čemu nerozuměla, slova ji pohladila po tváři jako tiché nádechy a výdechy větru mezi jemnými stébly trávy na pobřeží. Když pokračoval, otevřela ústa, rozevřela rty a vdechovala jeho šeptající hlas.

„Představ si ženu,” zašeptal nakonec. „Představ si krásnou ženu někdy před dávnými, dávnými časy, takovou, která je trochu divoká…”

„Divoká?”

„Každopádně je to už dávno. A jednoho dne jde po pěšině a dojde k řece, nad kterou se klene most, takový ten staromódní most z kulatých kmenů a bez zábradlí…”

„Je jaro, nebo podzim?” zeptala se.

„Je jaro a řeka je dravá. Žena se zastaví, aby se podívala na pěnící proud. Stojí tam a hraje si s prstenem, a ten spadne do vody…”

„Co je to za prsten?”

„K tomu ještě dojdu. Ten prsten zdědila. Prsten spadne do vody a zmizí. Za pár let potká muže. Pochází z Kanady…”

„Odkud je ona?”

„Co?”

Musela se smát jeho zmatenému výrazu ve tváři. „Říkal jsi, že on pochází z Kanady. A odkud je ona?”

Pokrčil rameny. „Ona je z… z… Namsos.”

„Ale trochu tě přece musím vyvést z konceptu.”

„Máš moc otázek, ničíš mi povídku.”

Usmála se. „To proto, že moc pospícháš. Nebuď protivný. Vyprávěj.”

„Vezmou se. On nosí celý život na krku amulet. Je to malá indiánská věcička vyřezaná ze dřeva; a v tom malinkém amuletu skrývá tajemství, něco, co našel v břiše lososa, kterého ulovil jako mladý na Aljašce…”

„Ten prsten!” řekla vítězně.

Henning rezignovaně zasténal.

Zazubila se. „Popíráš snad, že ten prsten je v amuletu?”

Vycenil zuby: „Ale jo, prstýnek je v amuletu. Ale o to nejde.”

„Tak o co jde?”

„Jde o to, že ten muž umře.”

„Umře? Ty jsi hrozný.”

„A když je mrtvý, otevře vdova amulet, který její muž celý život nosil na krku… Proč se zubíš?”

„Jsi beznadějně romantický.”

„Nikdy s tebou nepůjdu do kina.”

„Ale no tak, pojďme spolu do kina. Hned zítra.”

„Jenže ty nikoho nenecháš mluvit.”

„Nechodím do kina proto, abychom tam mluvili.”

„To ne, ale určitě tam sedíš a komentuješ film.

Nenávidím lidi, kteří v kině mluví.”

„Slibuju ti, že budu potichu, když se mnou zítra půjdeš do kina.”

„Co na to řekne Ole, když se mnou půjdeš do kina?”

„Oleho z toho vynechej, mluvím o tobě a o sobě.”

„A já mluvím o systému,” trval na svém věcně.

„Jde mi o to, že není náhoda, že ten muž nosil na krku celý život prsten. Nejsou to totiž dva podobné prsteny, je to tentýž prsten, který ztratila ta žena dávno předtím, než se potkali. Ulovil lososa, který měl v břiše ten prsten. Ale prsten i ten muž, ona samotná a ten losos a celé hejno lososů jsou částí systému, jakýsi vzorec, ze kterého se stane logický systém, když se na něj díváme ze správné perspektivy. Když máme dostatečný odstup.”

„A ty se vznášíš v oblacích,” řekla a naposledy potáhla z jeho cigarety, tázavě mu ji podávala, a když odmítavě mávl rukou, zamáčkla ji do popelníku ve dveřích. Řekla: „Na tom příběhu je zvláštní, že nevěděla nic o prstenu, který nosil celý život na krku. Vždyť byli manželé.”

Znovu vzdychl. „Jsi nemožná,” zašeptal a po chvíli přemýšlení pokračoval: „Dobrá, ale myslím, že ten chlápek nosil prsten celý život na krku, protože snil o ženě, které patří. A myslím si, že to své ženě nechtěl prozradit, protože ji miloval. Nechtěl, aby se dozvěděla, že sní o jiné ženě.”

„A nakonec to byla jeho žena, komu ten prsten patřil.

Snil celou dobu o ní.” Zamyšleně přikývla. „To je svým způsobem hezké.”

Henning se předklonil, zašmátral po palubní desce a stiskl knoflík. Střecha auta při zavírání bzučela.

„Nechceš se už dívat na hvězdy?” zeptala se naoko překvapeně.

„Je mi trochu zima,” odvětil, jako by citoval z nějaké knihy.

Se střechou nad hlavou a se zavřenými dveřmi seděli v autě jako před teplým krbem. Na kapotě se odrážel jemný svit hvězdného nebe. Na čelo jí sedl nějaký hmyz a zanechal mírné svědění, které utišila ukazováčkem.

„Jde mi o ten vzorec,” pokračoval. „Představ si ruku, která soustřeďuje sílu, aby vyhodila návnadu, představ si tu vteřinu v moři vteřin, ale přesto je tato vteřina částí systému.

V téhle vteřině ten losos musí chňapnout po návnadě, aby muž rybu mohl vytáhnout a najít v jejím břiše prsten.

Okamžik, představ si tenhle okamžik, slunce, které se odráží v kapkách vody a v kovu, tu setinu sekundy, která dokonale vystihne okamžik, kdy losos musí proti proudu,

protože má hlad. Tahle setina je částí systému. Všechno spolu souvisí: osud, muž, žena, losos, doba a prsten, se kterým si hraje na mostě. Společně se stanou body ve velkém celku, ve vyšším systému. Vezmi si nás dva. Nebo si představ dva jiné lidi, dva mladé lidi, dva, kteří se milují, aniž to vědí.”

„Ale je to možné?”

Trhl sebou, podíval se na ni a řekl: „Samozřejmě že je to možné. Ti dva se vidí každý den, možná se každý den potkávají v práci, stejně dobře by se mohli každý den vidět na zastávce… nebo ráno v autobuse během dopravní špičky, nebo když ona každé ráno chvátá do práce. Možná, že každý den chodí kolem okna, u nějž on každý den stojí. Představ si: ona chodí každé ráno kolem určitého okna od kanceláře, aby ho viděla, a on pospíchá k oknu, aby ji viděl. To je styčný bod, který ani jeden z nich nedokáže analyzovat a o němž v tomto okamžiku ani jeden z nich neví nic přesného.

Později, když se o sobě dozvědí, když uplyne určitá doba a oni vzpomínají, tak to v duchu vědí: to, co jsme tehdy cítili, byla určitá forma lásky. Vědí, že se tehdy milovali.”

„Ale Henningu,” řekla a přejela mu rty po strništi.

Zlehoučka ho políbila a se rty na jeho ústech zašeptala: „Můžeš je nechat, aby se potkali, protože ty to určuješ, ty vyprávíš příběh.”

Zašeptal: „Nezapomínej, že ani jeden z nich nevěděl, že se potkávali. Prostě se to stalo. Taková setkání v minulosti

jsou něco něžného a teplého, co si uchovají uvnitř, po zbytek života.”

„Ale ty je můžeš nechat ještě jednou sejít,” naléhala.

„Dobrá,” řekl.

„Vyprávěj mi to teď,” zaprosila. „Vyprávěj mi o tom, jak se znovu sešli.”

„Dobrá,” zopakoval. „Ti dva se znovu spatří, a sice následovně: on sedí ve vlaku směr jih. Vlak zastaví na nádraží a on vstane, aby se podíval z okna. Tu ji uvidí, protože na nádraží stojí ještě jeden vlak. Ona stojí u okna ve vlaku na sever, v opačném směru. Dělí je od sebe metr vzduchu. Vidíš to před sebou? Jak tam stojí a vítr si hraje s jejími blonďatými vlasy? Má na sobě téměř průhledné letní šaty bílé barvy. Muž přes dvě okenní skla vidí ty šaty, které se jí lepí na tělo, tuší, jak se jí pod šaty rýsují břišní svaly.

Pět vteřin se na sebe můžou dívat, můžou se dívat z očí do očí, než se vlaky zase dají do pohybu. Jeden vlak míří na sever, druhý na jih. Ti dva se znovu rozdělí.”

Rty mu přejela po tváři. „Jak se jmenuje?” zašeptala.

Zazubil se a zakroutil hlavou. „To není o mně. Je to příběh. Takové věci se stávají každý den. Komukoli. Jediné, co k tomu lze říct, je to, že ten okamžik, který ti dva zažijí, má v sobě skrytou krásu.”

„A ty se ztrácíš ve vyprávění,” zašeptala. „Představuješ si ji?”

„Samozřejmě.”

Smutně se zasmál. „Jediná pochopitelná věc v tomhle systému, kterému jsou oba vydáni napospas, je poezie. Řeč, slova, která si vzájemně říkáme, jsou jako krabička, do které sbíráme to hezké v životě, abychom si to v okamžicích, jako je tento, vybavili, tady, ty a já v tomhle autě, dnes v noci.

Řeč a poezie jsou náš způsob, jak cítit nepochopitelné.”

Ze všech těch slov se zadýchal. Henning je vlastně neuvěřitelně milý, pomyslela si. Henning je naivní, dětinský a milý.

Řekla: „Já to vidím jinak.”

„Jo?”

„Umíš dobře vyprávět příběhy, ale nevíš nic o skutečnosti.”

Mírně ironicky se usmál. „Je snadné imponovat ti.”

„Teď mě poslouchej,” řekla. „Před Kragero je jedno místečko, které se jmenuje Portr. Ale název není důležitý; důležité je, že lze odtud vidět celý horizont. Je tam moře a mezi tebou a Dánskem leží jen Skagerrak. Jednou, když bylo moře klidné… Víš, jak vypadá klidné moře? Když je hladina rovná jako zrcadlo, bez sebemenšího pohybu. Když bylo moře klidné, tak jsem se tam koupala. Bylo fantastické počasí, bylo to za božího rána, slunce svítilo, voda byla teplá, vzduch se nehýbal a moře se tam rozprostíralo naprosto klidné. Plavala jsem k horizontu, rozumíš, plavu strašně ráda. A plavala jsem a plavala, až jsem byla tak vyčerpaná, že jsem si musela odpočinout. Tak jsem chvíli

ležela ve vodě na zádech na žhnoucím slunci. Viděla jsem své bílé tělo pod hladinou a rozhlížela jsem se. A víš co?

Odplavala jsem tak daleko, že jsem nikde neviděla pevninu.

Ať jsem se otočila na jakoukoli stranu, všude bylo jen mlčenlivě, temné moře. Neviděla jsem nic, žádnou loď, žádnou plachetnici, ani proužek země. Tak jsem tam ležela a myslela na černou hloubku pod sebou. Pomyslela jsem si, že vlastně vůbec nemám tušení, odkud jsem připlavala, a zavřela jsem oči a cítila, že se mi rozbřesklo, že je to ten správný kopanec, jaký jsem ještě nikdy nezažila. Najednou jsem věděla, že to bylo to, o co vlastně jde. To byl život, to je to, co se vlastně stává každý den. Každá vteřina dne je, jako by člověk ležel sám na moři, na hladině.”

„A našla jsi cestu zpět?”

Usmála se. „Samozřejmě, vždyť tady sedím.”

„To vidím, ale jak? Bylo to štěstí, že jsi plavala správným směrem?”

„Možná. Možná to bylo štěstí, ale o to nejde. Důležité je, že tenhle zážitek byl nejzásadnější okamžik mého života.”

„Jak to můžeš tvrdit?”

„Protože jsem se tehdy rozhodla, že budu čistá. Ale možná byl ten zážitek uvědomění ještě důležitější.”

Usmála se a měkce šeptala: „Jediná věc, na kterou jsem tam myslela, bylo, že nic není předem určeno. Žádný systém neexistuje. Vymýšlíš pěkné příběhy, Henningu, ale to s tím

předem určeným systémem je blbost. Můj život se rodí mezi mnou a mořem. Věřím v sebe a ve skutečnost. To je celé.”

Poslední slovo zůstalo viset ve vzduchu. Mlčeli. Seděli těsně vedle sebe a Katrine cítila Henningovo teplé stehno na svém. „Jaký amulet měl?” zeptala se.

„Kdo?”

„Ten chlápek z Kanady.”

„Jo ten.” Henning se pokusil nacpat ruku do kapsy u kalhot, ale to se mu povedlo, až když nadzvedl pánev.

„Tady,” řekl a podal jí hezkou bílou krabičku. Vzala si ji. Na víčku byly jemné kresby vyvedené zlatou barvou. „V

takových jsme mívali amfetamin,” řekla a potěžkala drobnou krabičku v ruce.

„V takové ne,” řekl a nadzvedl víčko.

„Mramor,” vyhrkla. „Je z mramoru?”

Henning přikývl. „Je to stejná technika, která byla použita pro Taj Mahal. Perleť a modrý kámen jsou zapracované do materiálu. Zkus,” zašeptal a pohladil ji zlatým víčkem na spodní straně prsteníčku. Jejich pohledy se setkaly. Nechala ruku s bílou krabičkou pomalu klesnout a položila si ji do klína. Pak si z levého prsteníčku sundala těžký prsten z masivního zlata se dvěma kameny. Prsten dopadl dutě na dno. Sklopila víčko a krabičku mu podala.

Henning polkl a vzal si ji.

Seděli těsně vedle sebe a v tom okamžiku mezi nimi začala klíčit blízkost. Dívala se na Henningovu žhnoucí

kůži, podívala se mu do očí, které jako uhlíky svítily v temnotě. Šlachy a žíly mu na kůži kreslily temné stíny.

Takového tě chci, pomyslela si. A přesně tak si ho vzala.

Stáhla Henninga pod sebe a milovala se s ním. Milovala se s ním v autě. Seděla na něm a jezdila, až se mu hvězdy na nebi odrážely na kapkách potu na čele. Četla si v jeho tmavých pupilách, když dosáhla orgasmu, a když vyvrcholil i on, zakryla mu ústa svými rty a nechala ho vykřičet do svého nitra tak hlasitě, jak jen mohl.

Pak si zdřímla. Když se probudila, tělo ji bolelo. Pravou nohu měla odkrvenou a necitlivou. Co jsem vyrostla, tak jsem poprvé spala v autě, pomyslela si. Ochladilo se.

Henning lehounce chrápal. Vymanila se z jeho objetí a pohodlně se posadila. Zrcátko prozrazovalo, že má rozcuchané vlasy. Vypadala jako žena, která se probudí v mužské náruči v autě uprostřed noci. Mám přeleželou nohu, pomyslela si a začala si masírovat stehno a lýtko. A trochu mrznu. Venku byly ještě vidět hvězdy na nebi. Malý srpek měsíce stojící přímo nad hladinou putoval dál na jih a nad korunami stromů na druhé straně mělo nebe světlejší, modřejší nádech. „Jen si to představ,” řekla chraplavým hlasem. Henning něco ve spánku zamumlal. Podívala se na hodiny na palubní desce. Bylo něco po druhé hodině.

Otřásla se zimou. Oblékla si tenkou halenku a upravila sukni. Prohlížela si obličej ve zpětném zrcátku a zatoužila po hřebínku. Okna byla zamlžená, na vnitřní straně se

srážela voda. Měla hlad a chtěla se umýt. V odkládací přihrádce hledala cigarety. Ale až na technický průkaz a několik papírových kapesníků byla prázdná. Očistila si zamlžené okno. Venku, za borovicovými větvemi, byla tma.

Otevřela okénko. Vzduch byl nádherný, čerstvý, ale na obličeji lehoučký a chladivý. Na pažích měla husí kůži.

Položila ruku na řadicí páku, přehodila nohu přes středovou konzolu na stranu řidiče a zašmátrala po spojce. Konečně se jí podařilo zařadit neutrál, a aniž si Henning čehokoli všiml, natáhla opatrně ruku ke klíčku v zapalování. Nastartovala a zapnula topení. Bílý kužel světlometů osvětlil kmen stromu a zelenou vegetaci. Henning ještě pořád spal. Měla chuť trochu se umýt ve vodě. Bylo by fajn, kdyby si mohla z úst vypláchnout cigaretovou pachuť. Jenže k vodě nejspíš nevede žádná stezka. Břeh od parkoviště dělila temná džungle stromů, borůvčí a holých, špičatých větví. Zachvěla se. Pomyslela na hady, odporné, hemžící se hady, kteří se plazí mezi opadaným listím na zemi. Myslela na pavouky nebo obrovská mraveniště s miliony lechtajících mravenců a znovu se zachvěla.

Nakonec otevřela dveře a postavila se na ztuhlé nohy.

Začala poskakovat a do nohou se jí pomalu vracela krev.

Mravenčení. Bolelo to, kousla se do spodního rtu. Šlápla na ostrý kámen. Zabodl se jí přímo doprostřed paty. Bolelo to tak moc, že vykřikla bolestí a přestala poskakovat.

Obcházela auto jako loutka s nehybnýma nohama a

neohebnými klouby. Cupitala bosýma nohama po chladivém a píchajícím štěrku a cítila, že jí krev zase proudí normálně.

Najednou měla pocit, jako by zaslechla nějaký zvuk, a zastavila se a naslouchala. Stála úplně tiše a cítila, jak jí páteří stoupá nepříjemný pocit. Stála tam dlouho, číhavě, ale nebylo nic slyšet. Zároveň se pomalu rozhlížela, aby zjistila, odkud zvuk přišel. Noc nebyla úplně tmavá, spíš šedá, a její postava ve svitu měsíce vrhala stíny. Úplně černé byly jen stromy a nehybná hladina, která se marně snažila odrážet hvězdy. Jediný slyšitelný zvuk bylo tiché dunění motoru.

Když si nakonec byla jistá, že ten zvuk musel být nějaký přelud, rozhodla se, že půjde k vodě. Opatrně postupovala kupředu, až našla stezku. Na břehu narazila na hezký, placatý kámen. Když došla k vodě, kotníky a lýtka jí objal chladný vzduch. Zastavila se, sehnula a zkoumavě ponořila ruku do vody. Zdálo se, že voda je vlažná. V

temnotě znovu našla kámen a klekla si na něj. Z dlaní vytvořila malou mističku a opláchla si obličej; voda vůbec nebyla studená. Vstala, sundala si kalhotky, zula boty a brodila se kousek dál. Nohy se jí zabořily až po kotníky do bahna, které připomínalo horu studené šlehačky. Bylo to nepříjemné, ale nedalo se nic dělat. Trvalo to jen dvě vteřiny. Zvedla si sukni k pasu, otočila se obličejem ke břehu, dřepla si a začala se mýt. Co to bylo?

Rychle se napřímila a naslouchala. Zvuk. Ale jaký?

Stála tam úplně tiše a naslouchala. Teď však zavládlo naprosté ticho, nebylo slyšet ani motor Henningova auta.

Tísnivé ticho prolamovaly jenom tlumené nárazy hmyzích křídel o hladinu. Najednou si uvědomila, že tam stojí se sukní vykasanou k pasu, a spustila ji.

Něco se změnilo. To ticho bylo něčím zvláštní. Snažila se přijít na to, co je divné. Nic ji nenapadalo kromě toho, že jí bylo nepříjemné, že stojí ve vodě tak sama a jako ve výkladní skříni. Těžká temnota lesa a nesnesitelné ticho vyvolaly tíživý pocit strachu, který se šířil z jednoho místa v kříži po celém těle. Pocit, při kterém tuhly prsty, slábly paže a vysychalo v ústech. Musela zadržet dech. Protože nebyla úplná tma, ale jen letní noc, daly se na břehu rozeznat mlhavé obrysy kamenů a vyčnívajících větví. Několik neproniknutelně černých smrků jí však bránilo ve výhledu na cestu.

Jdi, řekla si v duchu, jdi ke břehu a hleď se vrátit k autu.

Ale z nějakého důvodu nesmíš vydávat žádné zvuky.

Protože, pomyslela si, protože… by to přehlušilo jiné zvuky.

Jaké zvuky? Stála tam naprosto nehybně a soustředila se, ale nezaslechla vůbec nic.

Zavolej, pomyslela si, zavolej na Henninga! Ale ani k tomu se nedokázala přinutit. Místo toho se rychle brodila ke břehu. Zakopla a málem spadla do vody, ale nakonec udržela rovnováhu a vylezla na břeh. Snažila se na mokré

nohy nazout boty. Bylo to obtížné, nohy se bránily dobrovolně vklouznout do obuvi.

Sotva se jí to povedlo, zůstala nehybně stát a naslouchala. Nebylo slyšet ani hlásku, dokonce ani hmyz.

Měla pocit, jako by její zrak přitahovala hustá zeď ze smrků.

Cítila v botách malé kamínky a smrkové jehličí. Bylo to nepříjemné, ale tenhle pocit potlačila a jako očarovaná zírala na temnou zeď ze stromů. Tam. Zase ten zvuk. Odněkud zpoza smrků. Otevřela ústa a dýchala. Zápasila s panickým dýcháním. Zavřela pusu a zadržela dech. Ze všech sil se dívala do lesa. Teď! Znovu! Šelestění. Zavřela oči.

„Henningu?“ zašeptala a hlas jí vypověděl službu..

Šelestění ustalo. Odkašlala si, aby se jí vrátil hlas.

„Henningu?“ zavolala a naslouchala. Zapraskala větev.

Několik větví se pohnulo. „Jsi to ty, Henningu?“

Od skupiny stínů se oddělil stín, bílý stín. Stín, který tam byl celou dobu, ale který spatřila teprve teď, když se pohnul. Byl to člověk. Bílý člověk, bez šatů.

DRUHÁ ČÁST

Smrt za letní noci

Kašpar

Vrchní komisař Gunnarstranda si prohlížel obrysy svého obličeje v akváriu. Zrcadlový obraz byl nezřetelný a obličej hruškovitě deformovaný. Ústa s umělými zuby z porcelánu vypadala jako zvláštní, široký lusk plný bílých fazolí. Nosní dírky se rozšiřovaly do dvou obřích tunelů a kolem dokola měl šedé stíny, Gunnarstranda se v sobotu neholil. Hledal slova, aby rybce něco řekl; stál před policí s malým akváriem a pozoroval tvora a svůj obraz ve skle. Zrcadlový obraz odrážel kromě hruškovitého obličeje veškeré předměty za ním, regály s knihami a stůl se štosem novin.

„Jsi osamocená?“ zeptal se pěkné červenooranžové závojnatky. Hloupá otázka. Poopravil výběr slov a zeptal se znovu: „Cítíš se osamocená?“ A jako obvykle vložil rybě, která obezřetně kroužila v akváriu, odpověď do úst: „Samozřejmě se cítíš osamocená, já jsem taky osamocený.“

Po vyslovení této věty ucítil kriminalista náznak černého svědomí. Vlastně si měl koupit víc rybiček. S touhle vypasenou závojnatkou mohlo několik rybích kamarádů vytvořit správnou rybí společnost. Ale zároveň se obával, že nákup dalších rybek by vedl ke ztrátě důvěrného vztahu k téhle jediné. Mezi nimi bylo něco zvláštního, jako třeba teď, kdy rybka téměř nehybně stála ve vodě a dívala se na něj tím svým zvláštním pohledem, zatímco ocáskem mávala jako ve zpomaleném filmu. „Jasně, jsme sami, ty i já,“ usoudil Gunnarstranda, napřímil se a odšoural se do kuchyně, aby si uvařil kávu. Čtyři lžičky Evergood, v případě jiného druhu pět. Tak je to, u jiných druhů kávy musí dát do filtru víc kávy. Bez diskuze. Vždyť jde nakonec o chuťový požitek.

Natáhl si šle přes tílko. „Víš, co je nejhorší?“ zeptal se rybky. „Že člověk se svou samotou už ani nesmí být sám.

Teď je moderní být sám. Teď vysílají v rádiu pořady o samotě, všichni mluví o samotě a existují speciální programy pro osamocené lidi.“

Zapnul kávovar a opřel se o zárubně. Nad akváriem s rybkou visel portrét jeho Edel. Jaký výraz mají ta ústa a oči dnes? Určitě pohrdlivý, rozhodl. Ale proč? Protože tráví čas konverzací s akvarijní rybou? Možná žárlí, pomyslel si, žárlí, protože nemluvím s ní. Ale on s ní přece mluvil, v duchu. Ryba byla něco jiného, ryba byla jako pes. „Ano,“

slyšel Edelin káravý hlas ve své hlavě. „Ale psi mají jména,“

řekla.

Přesně, pomyslel si Gunnarstranda a odšoural se zpět k akváriu. Podal si žlutou dózu s krmivem pro akvarijní rybičky, otevřel ji a opatrně ukazováčkem trochu odsypal.

Malé vločky plavaly na vodě. Ryba se zatřásla radostí, vyplavala na hladinu a ozobávala jídlo. „Chceš se nějak jmenovat?“ zeptal se rybky a myslel na tři krále z bible. K

rybce by se mohlo hodit jméno jednoho z nich. Jestli mají hindové pravdu, mohla být rybka skutečně kdysi jedním z nich, s velkou karmickou ztrátou. Ale Gunnarstranda si na

jména tří králů nedokázal vzpomenout. Vlastně ano, na jednoho z nich: Melichara. Šílené jméno pro rybku. Ten druhý se jmenoval Baltazar. To je lepší, ale málo originální.

Přemýšlel dál. „Mohla by ses… mohla by ses…“ Tohle nebyla jeho nejsilnější stránka. Najednou mu jméno blesklo hlavou. „Kašpar,“ řekl nahlas a spokojeně se napřímil.

Dobré jméno. Kašpar.

Sotva to vyslovil, zazvonil telefon.

Gunnarstranda se podíval na hodinky a pak do Kašparových očí. „Myslím, že se teď budeme vídat zřídka,“

řekl rybce, otočil se a šel k telefonu. „Je neděle ráno,“

pokračoval. „Ještě jsem se neholil a na dnešek mám opravdu nějaké plány. Když v takovém okamžiku zazvoní telefon, může to znamenat jen jediné.“

Položil ruku na telefon, který neustále hekticky vyzváněl. Dvě vteřiny se ti dva na sebe dívali přes pokoj.

Policista a rybička, z očí do očí. Vrchní komisař Gunnarstranda si odkašlal, sundal sluchátko z vidlice a zařval: „Vyjadřujte se stručně.“

Vinterhagen

Nikdo z nich po pitvě nijak zvlášť netoužil. Stáli venku na parkovišti a zamyšleně se dívali do nebe. Přestalo pršet, zkonstatoval Frank Frolich v duchu. Vítr se opřel do stromů a nadělal díry do příkrovu mraků. Teplé slunce začalo

vysušovat asfalt. Přemýšlel, čeho se vlastně dopídili, a kladl si otázku, jak ten případ uchopit. Nebo lépe: jak si Gunnarstranda myslí, že se ten případ má uchopit. Nakonec prolomil ticho Gunnarstranda: „Viděl jsi to včera večer ve zprávách?“

„Nestihl jsem to,“ odvětil Frank Frolich.

„Nebylo to vůbec špatné. Záběry z helikoptéry a všechen ten humbuk kolem. A měli celkem dobrý portrét.

Ten to pravděpodobně způsobil.“

„Určitě,“ řekl Frolich bez zájmu. Problémem bylo navázat spojení. Spojení mezi nehybným masem na pitevním stole a jménem, živou ženou. „Katrine,“ řekl a odkašlal si, „nejmenovala se tak?“

Gunnarstranda opakoval jméno, jako by ho nechával rozplynout na jazyku. „Každopádně jméno se objevilo víckrát, Katrine Bratterudová. Nápadné tetování na břiše.

Vypadá, jako kdyby se hýbalo. Ale to nestačí.“

Gunnarstranda studoval své poznámky a ukázal na auto.

„Jedeme do Sorkedalu.“

Jeli mlčky, Frolich za volantem. Gunnarstranda seděl skrčený na sedadle pro spolujezdce, byl mrzutý a světlý letní plášť měl těsně přitažený k tělu. Frolich hledal celou dobu v rádiu hudbu, která by se mu líbila. Pokaždé, když se z reproduktoru ozvala reklama, přeladil na jinou stanici. Ladil tak dlouho, až našel hudbu, která mu vyhovovala.

Gunnarstranda nervózně sledoval prst, který nepřetržitě

mačkal ladicí tlačítko, a řekl: „Ten hlas jsem teď slyšel potřetí. Jestli zase naladíš tuhle stanici, chci se dozvědět, o čem mluví.“

Frolich neodpovídal. Na banální komentář týkající se banality neexistovala odpověď. Hledal dál, až se z reproduktorů ozval zrezivělý hlas Torna Waitse.

Minuli Vestre Gravlund, pokračovali po Smestad a dál po Sorkedalsveien, míjeli skryté vily a přírodní rezervace.

Chvíli jeli bok po boku s vlakem do 0sterásu. V prvním vagonu bouchaly dvě malé děti dlaněmi do skla a mávaly jim. Rádio hrálo dál klidné blues, minuli Roa a jeli do Sorkedalu podél červnově zeleného obilného pole. Lehký větřík ho hladil a obilí se na slunci lesklo jako samet.

Když se z rádia ozvala zase reklama, Frolich ho vypnul.

„To je Oslo,“ řekl a nadšeně se rozmáchl paží, „pět minut, a jsi na venkově.“ Projeli několika ostrými zatáčkami, a když dojeli na vrchol kopce, viděli mezi dvěma zelenými kopci modrou vodu, listnáče s obrovskými korunami, které lemovaly břehy klikatého potoka, a zcela vzadu lesy Oslomarky. Frolich jel pomaleji. „Tady někde to musí být,“

zamumlal a opřel se o volant.

„Ta bílá šipka tam vzadu,“ řekl Gunnarstranda.

Šipka ukazovala cestu k resocializačnímu centru „Vinterhagen“. Frolich zahnul na parkoviště vysypané štěrkem. Vůz poskakoval po hlubokých výmolech, které tu zůstaly po přívalových deštích, a zastavil před zeleným

křovím. Vystoupili. Vzduch byl čerstvý a trochu chladný.

Díry na parkovišti byly pořád ještě plné dešťové vody.

Frank Frolich vzhlédl. Nebe vypadalo neklidně. Slunce svítilo a teplo sílilo, ale kolem se sbíraly mraky. Vypadalo to na další dešťovou spršku, možná dokonce na bouřku.

Frolich chvíli postával u auta, pak si vysvlékl bundu a ležérně si ji přehodil přes rameno. Kráčeli po úzkém chodníčku a minuli skleník s otevřenými dveřmi. Někdo na skleněnou stěnu namaloval velkými, žlutými, rozmazanými písmeny slovo „Vinterhagen“. Bez zájmu se na ně dívala asi dvacetiletá dívka v kraťasech a tričku.

„Tohle měl být kdysi vzdělávací ústav,“ řekl Frolich, když míjeli obrovskou žlutou budovu. Druhou stranu cesty lemovaly hezké záhony se zeleninou a půvabné řady zeleninových výhonků. „Idylické,“ řekl Gunnarstranda bezbarvě a rozhlédl se. „Idylické.“

„A vypadá to jako internát,“ prohlásil Frank Frolich s upřímným zájmem v hlase. Gunnarstranda nedůvěřivě svraštil čelo. Popínavé růže se táhly po roštu na zdi. Frank ukázal na červený kamenný dům, který působil spíše oficiálním dojmem. „Kanceláře budou určitě tamhle.“ Došli ke skupince mladých lidí, kteří stáli kolem starého červeného traktoru. „Starý červený MF4,“ zvolal Frolich nadšeně. V tom okamžiku se něco rozpláclo na chodníku.

4 Traktor Massey Fergusson (pozn. překl.)

Zastavili se. Hned nato se na okně žluté budovy rozpláclo další rajče, přímo za nimi. Zanechalo na tmavém skle mokrý červený flek. Frolich sice stačil sklopit hlavu, ale rajče mu i tak vystříklo do obličeje.

Vrchní komisař Gunnarstranda se otočil a pozoroval ženu, která za nimi kráčela od skleníku. Stála v patnáctimetrové vzdálenosti uprostřed cesty, v ruce připravené další rajče. Když k ní Frolich přišel, pustila rajče na zem, jako gazela překročila zeleninový záhon a hravě překonala plot. Naproti tomu Frolich se pohyboval jako postřelený býk. Jeho mohutný trup se kolébal sem a tam, tukové polštáře se nadzvedávaly. Bílá košile se mu vyhrnula nad pás a kravata mu vlála nad ramenem. Po několika metrech se zastavil a lapal po dechu.

Kolem Gunnarstrandových úzkých rtů se objevil náznak úsměvu. Skupinka lidí kolem traktoru řvala smíchy. Frolich uniklé vrhačce rajčat zlostně zahrozil rukou, otočil se a šoural se zpět, zatímco po kapsách hledal kapesník. „Tu a tam se ptám, jestli jsem si vybral správné povolání,“ vzdychl a otřel si rajčatovou šťávu z vousů a z vlasů.

„Co bys udělal, kdybys ji dohnal?“

Frolich se na svého šéfa podíval, ale neodpovídal.

Gunnarstranda si ukázal na koutek úst. „Tady,“ řekl.

„Zrníčko z rajčete.“ Frolich si utřel koutek úst a podíval se na skupinku mladých lidí, kteří se stále ještě bavili jeho

výstupem. „Nechápu je,“ řekl. „Proč musí každý, kdo se zapletl s drogami, tak nenávidět policajty?“

„Možná proto, že policisté za nimi prostě musí běhat,“

navrhl Gunnarstranda lakonicky.

„Nic než reflex,“ řekl Frolich.

„Ty utíkáš. Oni prchají. Jednoduchá, stupidní hra.

Podívej se na ně.“ Gunnarstranda ukázal na lidi kolem traktoru. „Poldové jsou pro ně nuly.“ Z tabatěrky si vytáhl vlastnoručně ubalenou cigaretu a zapálil si. Pak se vydal směrem ke kancelářské budově, Frolich za ním. Oklepával si bundu, která mu spadla na zem. Gunnarstrandy se zmocnil záchvat kašle a zastavili se.

„Vzpomínám si, jak si tehdy Eva-Britt od jednoho sedláka koupila dvě koťátka,“ řekl Frolich a ještě jednou se rozhlédl. „Přinesl je v proutěném koši. Ty kočky ale už nebyly úplně maličké, ještě nikdy neměly kontakt s lidmi a byly divoké. Nejdřív se schovaly pod sedačku v obýváku a až někdy v noci vylezly kvůli žrádlu. A pak se vyčůraly a vykadily na veškerý nábytek. Chtěl jsem jednu z nich zvednout. To mě poser, ta kočka byla divoká! Podrápala mi celou ruku a roztrhala košili.“

Gunnarstranda konečně popadl dech. „Koťátka?“

zamumlal nepřítomně a zastavil se přede dveřmi administrativní budovy. Ještě několikrát si potáhl, pak odštípl žhavou část a nedopalek zastrčil do kapsy u bundy.

Podlaha domu byla obložená velkými břidlicovými deskami

a na stropě vrčel ventilátor. U stolu seděl mladý muž s kozí bradkou a culíkem a telefonoval. Vedle psacího stolu ležel boxer. Hlavu měl ztěžka položenou na dlažbě, jako by ji čelistmi držel na místě, a pošilhával po obou mužích, kteří se k němu blížili.

Mladík pronesl do sluchátka něco omluvného a zavěsil.

„Annabeth Asová,“ řekl Gunnarstranda a vrhl podrážděný pohled na Frolicha, který si stále otíral vousy kapesníkem.

Za dělicí zdí se objevila vysoká žena v dlouhé sukni z kostkované látky. Podala

Frolichovi ruku. „Pan

Gunnarstranda?“

„Frank Frolich,“ řekl Frank a potřásl jí rukou.

Boxer také vstal, protáhl se a pisklavě zívl, pak k nim ztěžka došel a dychtivě se na ně podíval.

„V tom případě musíte být pan Gunnarstranda vy,“

řekla Annabeth Asová a také mu podala ruku. Zaměstnanec kriminálky jí potřásl rukou. „Další možnosti neexistovaly,“

řekl a nervózně se usmál. Žena měla poměrně krátké, hnědé vlasy a spoustu vrásek. Její smích byl přátelský, ale naučený a zuby měla protáhlé a zabarvené od nikotinu. Stejně jako žlutá bříška prstů prozrazovaly, že je silná kuřačka.

Oba kriminalisté mlčeli.

„Ano,“ řekla a tázavě se na Gunnarstranda podívala.

„Nepůjdeme do kanceláře?“

„Rádi bychom, kdybyste šla s námi,“ řekl Frolich a odkašlal si. „Chtěli bychom, abyste nám pomohla.“

„S čím?“ zeptala se Annabeth Asová a najednou působila nejisté.

„Musíme objasnit, s kým máme tu čest,“ řekl Frolich a dodal. „Ta mrtvá…“

„Hmm,“ řekla Annabeth Asová váhavě. „Myslíte, že…

že se na ni mám jít podívat?“

Frolich přikývl.

„Doufala jsem, že právě toho budu ušetřena.“ Annabeth Asová se krátce, ostře podívala na muže s kozí bradkou. Ten pohled nehybně opětoval a pak sklopil zrak a soustředil se na papíry na stole. „Doufala jsem, že toho budu ušetřena,“

zopakovala žena a zamyšleně svraštila čelo. „Ale možná bude opravdu lepší, když to udělám já,“ rozhodla pak a rozjímavě si pohladila bradu. „Dejte mi dvě minuty,“ řekla a zmizela za dělicí zdí.

Vyšli ven. Slunce pálilo a Gunnarstranda z náprsní kapsy vytáhl pouzdro se zaprášenými slunečními brýlemi; ty si nasadil na dioptrické brýle. Skrz skleněné dveře viděli, jak Annabeth Asová živě diskutuje s mladíkem. Oba se zarazili, když postřehli, že je sledují. Kriminalisté si vyměnili pohled a loudali se nazpátek stejnou cestou, kterou přišli.

„A jak to dopadlo?“ zeptal se Gunnarstranda, když čekali u zaparkovaného auta.

„Co myslíš?“

„Jak to dopadlo s koťaty?“

„Aha,“ pronesl Frolich zamyšleně. Zašmátral v kapse bundy a vytáhl značkové sluneční brýle se zrcadlovými skly, nasadil si je, podíval se na sebe do skla bočního okénka a zašklebil se. „Koťata? Ta jsou mrtvá. Evě-Britt jich bylo líto, tak jsem je zastřelil.“

Gunnarstrandovi se podařilo zapálit starý nedopalek a stihl si pětkrát potáhnout, než se mezi stromy objevila Annabeth Asová. V její chůzi bylo něco sedleckého: dlouhá sukně a boty bez podpatků, rázné kroky. Dokonce i krátké vlasy udávaly rytmus. Na zádech měla zelený batůžek.

Zavolala něco na mládež stojící stále kolem traktoru a zamávala jim. Přes ramena měla přehozený šátek, taktéž károvaný. Vypadala trochu jako stará babka. Gunnarstranda jí otevřel zadní dveře.

„Dobrý Bože,“ řekla. „Na zadní sedadlo? Jako nějaký zločinec?“ Trochu rezervovaně si nastoupila a nezapomněla zamávat na vrhačku rajčat, která teď zase stála ve dveřích skleníku.

„Tamta mi předtím hodila na hlavu rajče,“ řekl Frolich zvesela a vyjel z parkoviště.

„Co to říkáte?“ zeptala se Annabeth Asová s předstíranou arogancí v hlase. „Milý příteli, doufám, že nejste zraněný.“

Frolich vrhl pohled do zrcátka a pak na Gunnarstranda, který se na sedadle pootočil a řekl: „Zajímala by mě jedna věc. Ten mladík v předsíni, je to klient, nebo zaměstnanec?“

„Je tady na civilní službě, takže určitým způsobem zaměstnanec.“

„Jak se jmenuje?“

„Henning Kramer.“

„A ta holka, kterou pohřešujete, proč myslíte, že rodiče neoznámili, že ji pohřešují?“

„Stává se, že naši klienti nemají tak dobrý vztah s rodiči. Někdy k nám přicházejí z druhého konce země.“

„No a?“

Annabeth Asová si zkřížila ruce pod batohem. „Tahle odpověď vám nestačí?“

„Myslím v tomhle případě, proč se to nestalo v tomhle případě?“

„Pane Gunnarstrando,“ řekla Annabeth Asová a předklonila se. „My na sociálním odboru jsme velmi dobře vychovaní, co se týče naší povinnosti zachovávat mlčenlivost.“

Gunnarstranda se znovu otočil po směru jízdy a díval se před sebe.

Frolich si prohlížel ženin obličej ve zpětném zrcátku.

Sluneční brýle měl na nose našikmo jako tlustou sponku do vlasů. To, že se mu její odpověď nelíbila, se dalo vyčíst z

toho, jak hledal její obličej ve zpětném zrcátku. „Tady jde o vyšetřování vraždy,“ řekl s důrazem.

Annabeth Asová si odkašlala. „A já se musím držet svých směrnic,“ řekla chladně. Ještě jednou si odkašlala.

„Co se teď bude dít?“

„Chceme, abyste s námi šla do Ústavu soudního lékařství,“ řekl Gunnarstranda. „Tam odpovíte na jednu otázku buď ano, nebo ne.“

„A jak zní ta otázka?“

„Zda se jedná o Katrine Bratterudovou, kterou pohřešujete.“

„Ano,“ odvětila Annabeth Asová. Když Gunnarstranda přetáhl bílou látku přes obličej mrtvé, odvrátila zrak. „Je to ona. Ale dělá se mi špatně z toho vzduchu tady. Nemůžeme jít ven?“

Venku na trávníku si našli pevnou lavičku, kombinaci židličky a stolu, jaké stávají na odpočívadlech u dálnic.

Annabeth Asová se ztěžka posadila, aniž by si sundala batoh. Zhluboka se nadechla a vlhkýma očima zírala do prázdna. „Tak to by bylo,“ řekla. „Tři roky boje o život, úplně zbytečně.“

Seděli mlčky a poslouchali hukot projíždějících aut.

Kolem prošel nějaký známý z ústavu a oběma kriminalistům zamával.

„Víte, kolik to stojí, než narkomana zbavíte závislosti?

Než je čistý?“

Ani jeden z mužů neodpovídal. Otázka byla osobní reakcí. Oba muži věděli, že žena nemá zájem o odpověď.

„Můj Bože,“ zopakovala Annabeth Asová, „to je tak nesmyslné, tak zatraceně, podělaně nesmyslné.“

Ticho, které následovalo, trvalo tak dlouho, než jí Gunnarstranda pomohl. „Co je nesmyslné, paní Asová?“

Narovnala se, chtěla něco říct, ale zarazila se a místo toho si hřbetem ruky otřela oči.

„Vyprávějte nám o těch posledních třech letech,“ navrhl Frolich. „Kdy jste Katrine potkala poprvé?“

Annabeth Asová seděla dlouho ponořená do myšlenek.

„Proč si myslíte…,“ začala náhle. „Bylo to přepadení?

Znásilnění?“

„Kdy jste Katrine potkala poprvé?“ zopakoval Frolich trpělivě.

Annabeth Asová vzdychla. „Už je to pár let. Psal se rok 1996. Přišla dobrovolně z donucení, jak říkáme, takže na základě rozhodnutí podle paragrafu 6.3 zákona o sociální pomoci. Pak to s ní šlo nahoru dolů, to znamená, že párkrát zdrhla. To obvykle dělají. Ale to se pak s nimi jde rovnou do hor, aby se setkali s přírodními živly a viděli, jak silný život může být i bez umělých povzbuzovadel. To ji motivovalo a začala dobrovolně terapii; celý program trvá tři roky.

Rozdělujeme ho do různých fází. Teď byla ve fázi čtyři a na konci léta měla být definitivně propuštěna. Během pobytu u nás dokončila gymnázium a minulý rok udělala maturitu.

Úžasné vysvědčení. Dobrý Bože, byla tak inteligentní, tak chytrá. Měla tři jedničky a pak ještě jednu ze společenských věd. Ústně. A výsledná byla za jedna. Zavolala mi.

‚Annabeth, Annabeth,‘ jásala mi do telefonu. ‚Mám jedničku!‘ Úplně skákala nadšením, byla tak šťastná…“

Annabeth Asová náhle vstala. „Promiňte… jsem otřesená.“

Gunnarstranda se na ni podíval. „To se přece stává, že klienti umírají,“ okomentoval to. „Cože?“

„Copak se nestává, že narkomani umírají?“

Annabeth Asová se na něj zděšeně podívala. Otevřela ústa a pak je pomalu zavřela.

„A po škole?“ přerušil ticho obezřetným hlasem Frolich.

Annabeth Asová se upřeně zahleděla na Frolicha, zavřela oči a znovu se posadila. „Poměrně rychle dostala práci,“ řekla. „No, myslím si, že mohla být náročnější, mohla jít na univerzitu, na magisterské studium. Mohla zvládnout i politologii, mohla z ní být novinářka. Se svým vzhledem by všude dostala místo. Dobrý Bože, měla tolik možností!“

„A kde dostala místo?“

„V jedné cestovní kanceláři. Můžu vám dát telefonní číslo. Byl to takový směšný sen malé holčičky. I ta myšlenka je krutá. Taková něžná duše, kterou pravděpodobně, říkám pravděpodobně, protože člověk z ní nic na tohle téma nedostal, ale často je to tatáž historie, v

mládí pravděpodobně někdo zneužíval. Nechci, abyste mě špatně pochopil, jsou narkomani, kteří jsou u konce po jedné dávce denně, myslím tím, že někteří klienti jsou lidé, kteří ve světě, který my nazýváme normální, nedokáží žít dostatečně intenzivně. Ale…“

„Ale Katrine nebyla ten typ?“ zeptal se Frolich.

„Katrine byla tak… jak to jen říct… tak zranitelná…

Takové dívky už ve dvanácti začínají brát drogy, nejdřív hašiš. Kouří jointy, jak říkají. Pak dojde na šňupání a alkohol a první injekci si píchají v patnácti. Pak vyletí ze školy, je to stará písnička; nejdřív ze školy, pak z domu a pak skončí na ulici. Tyhle ubohé děti nemají žádné dětství.

Nemají základ jako vy a já…“

Když Gunnarstranda náhle vstal, opřel si nohu o lavičku a zamyšleně si ubalil cigaretu, na pár vteřin zmlkla.

„Pokračujte,“ řekl Frolich přátelsky.

„Kde jsem to skončila?“ zeptala se zmateně. „Mluvila jste o narkomanech, kteří nemají žádné dětství.“

„Přesně tak. A co dělá člověk, který neměl dětství? Je to jasné, samozřejmě si dětství zopakuje. To bylo u Katrine to hrozné. Tahle skvělá dívka, perfektní postava, inteligentní, bystrá. Ale současně dítě, dítě… Jakže se to jmenujete?“

„Frolich.“

„Dítě, pane Frolichu. Dítě v těle dospělé ženy. Mohla si nacpat pusu sladkostmi, dívat se na animované filmy, číst románový brak jako dvanáctiletá, víte, co myslím, ty

příběhy o princi, který při západu slunce ujíždí s Popelkou na koni… A na narozeniny sfoukávat svíčky, mít korunku na hlavě, vždycky chtěla mít v den svých narozenin korunku. Milovala to. Napsala si na hřbet ruky jméno svého kluka. Náhlé nápady, jako například soutěž v pojídání chleba, ve skládání lodiček z papíru, dokázala se z toho obrovsky radovat. Tak to často bývá. Malé děti v dospělém těle, plni životních zkušeností, tak fikaní, že se ze všeho vykroutí jako úhoři, když jde o muže a o autority. Tahle protikladnost je možná to nejtěžší. Na jednu stranu působí tyto ženy jako zraněná zvířátka, která si bez skrupulí vezmou, co právě potřebují, ale současně jsou to děti, které sní o hezkých mužích, o krásném princi, který s nimi odjede na koni a vezme je na cestu kolem světa. Katrine nebyla výjimkou. Představte si, že se všemi svými schopnostmi se posadila za stůl a psala na počítači v cestovní kanceláři. V

cestovní kanceláři!“

Frolich ztěžka přikývl a pozoroval Gunnarstrandu, který zíral do prázdna a sfoukl si ze spodního rtu tabák. Přímo za ním na trávníku stála rozkročmo vrána. Připomíná kněze, pomyslel si Frolich, ohnutého kněze v černém hábitu s bílým límcem, s rukama za zády. Vlastně si jsou tak nějak podobní, vrána a ješitný policista.

„Říkáte, že si napsala na ruku jméno svého přítele. Měla v poslední době přítele?“ zeptal se Frolich.

„Ano, ano. Tahle volba byla také trochu zvláštní. Něco mezi prodejcem aut a fotbalistou, víte, co myslím. Takový ten týpek, co chodí do solárka a dívá se na filmy o karate.“

„Jak se jmenuje?“

„Ole. Ole Eidesen.“

„Jaký je to člověk?“

„Úplně normální… mladý… muž.“ Pokrčila rameny.

„Co ty dva spojovalo? Proč byli pár?“

„Učí tenis nebo něco takového,“ řekla a rezignovaně se zazubila. „To byl vtip. Ne, byl to učitel v autoškole nebo učitel jazyků, nemám tušení, ale jejich vztah byl stejně banální.“

„Jaký dojem jste měla z Oleho?“

„Je to v podstatě průměrný člověk, povrchní… podle mého názoru, a proto taky nudný. A velmi žárlivý.“

Oba kriminalisté se jí pozorně zadívali do očí.

„Dobrotivé nebe, nebyl brutální, jenom žárlivý. Myslím, že nikdy nic…“

„Jenom nudný, žárlivý muž?“

„Ano.“

„Jak se projevovala ta jeho žárlivost?“

„Milý pane komisaři, to je věc, o které jsem jen slyšela.

Vlastně na mě neudělal žádný dojem.“

„Co myslíte, že Katrine u takového muže hledala?“

„Uznání.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím to, co říkám. Ten chlápek připomíná modela, který točí reklamy na pánské deodoranty. Víte, co myslím, hladce oholený, ostříhaný, moderní oblečení. Pro Katrine se stal symbolem postavení, se kterým se mohla chlubit před ostatními ženami. Perfektní tělo.“

„Tělo?“

„Ano, protože to naše mládež umí. Umí se párovat a na to se tenhle chlápek určitě dobře hodil.“

„Měla kolem pupíku obrovské tetování. Bylo to něco symbolického?“ zeptal se Frolich.

„Nemám tušení,“ odvětila Annabeth Asová a dodala: „Pravděpodobně ne. Je to část kýče, kterým se naši klienti vyznačují. Tipovala bych něco erotického, nějaký sexuální symbol možná.“

„Nevíte, zda v minulosti prostituovala?“

„To dělaly všechny.“

Frolich nadzvedl obočí.

„Alespoň většina.“

„A Katrine? Měla takovou minulost?“

„I s touhle částí reality přišla do styku, ano.“

Gunnarstranda si odkašlal. „Kdy jste viděla Katrine naposledy?“

Najednou vypadala Annabeth Asová zmateně. „V

sobotu.“ Odkašlala si. „Pořádali jsme u nás doma oslavu.

Necítila se dobře a prostě odešla.“

„Jinými slovy: patříte k posledním lidem, kteří ji viděli živou.“

Annabeth Asová se kriminalistovi chvíli dívala do očí a pak sklopila zrak. „Ano. Já a celkem dost dalších lidí.“

„Jak se projevovalo, že se necítí dobře?“

„Bylo jí špatně, zvracela a já jsem byla dost nervózní, protože jsem si myslela, že moc pila. Nevypadalo by to dobře, kdyby se klienti u mě doma opíjeli a museli zvracet.“

„Ale ona nebyla opilá.“

„Ne, celý večer se alkoholu ani nedotkla. A nemohlo to být ani jídlem, protože nikomu jinému nebylo špatně.“

„Takže se necítila dobře,“ řekl Gunnarstranda. „A odešla z oslavy společně se svým přítelem?“

„Ne, nejspíš si zavolala taxi.“

„Nejspíš? Vy to nevíte?“

„Ne, upřímně řečeno, opravdu nevím, jak se dostala domů.“

Annabeth Asová zavřela oči. „Nedělejte mi to ještě těžší, než to mám, pane Gunnarstrando. Nevím, jak to bylo přesně. Vím jen, že se o ni někdo postaral. Vím, že odešla z oslavy, a vycházím z toho, že si určitě sedla do taxi.“

„Víte, kdy to bylo?“

„Předpokládám, že kolem půlnoci.“

Gunnarstranda přikývl. „Paní Asová,“ řekl, „právě jsme došli k bodu, kdy vám musím vysvětlit, že se trochu změnily podmínky.“

„Cože?“

Gunnarstranda neodpověděl okamžitě. „Změnily? Snad si nemyslíte, že… Ne, milý pane komisaři, co…“

„Nemyslíme si vůbec nic,“ řekl kriminalista mírně.

„Zatím se změnilo to, že už sama nemůžete rozhodovat, jak to bude s povinností zachovávat mlčenlivost. Jestli to nechápete, mohl bych obratem požádat o zbavení povinnosti zachovávat mlčenlivost, a to přímo na ministerstvu…“

„To nebude nutné,“ ujistila ho Annabeth Asová. „Bude lepší, když budeme diskutovat v případě, že nastanou problémy.“

„Dobrá,“ řekl Gunnarstranda. „Katrine Bratterudovou dnes ráno pitvali.“ Pokynul hlavou směrem, kde se pitva prováděla.

„Ano,“ řekla Annabeth Asová.

„Byli jsme s Frolichem u toho.“

„Ano.“

„Tu příhodu se zvracením musíme bezpodmínečně vyjasnit,“ řekl kriminalista. „Jste si naprosto jistá, že zvracela?“

„Nebyla jsem u toho a nedívala jsem se, jestli myslíte tohle.“

„Co jste na oslavě servírovala?“

„Proč?“

„Chci to porovnat s tím, co jsme skutečně našli v jejím žaludku.“

„Fuj.“ Annabeth Asová se otřásla. „Jako předkrm plněné mušle, pak švédský stůl, saláty, šunka a tapas, víte, co to je, nakládané olivy, artyčoky a takové ty věci, protože je to nejjednodušší, pak trochu sýra, červené víno, pivo a minerálku. A pro ty, kdo chtěli něco jiného, kávu a koňak.“

Gunnarstranda přikývl. „Za Katrininými nehty jsme našli částečky kůže,“ pokračoval. „Tohle a ještě jiné skutečnosti naznačují, že se bránila.“

„Myslíte tím, že škrábala?“

Kriminalista přikývl.

„Ubohá Katrine,“ povzdechla si Annabeth Asová, a když ani jeden z kriminalistů nic neříkal, dodala: „Nepotkala jsem nikoho s poškrábaným obličejem, jestli chcete slyšet tohle.“

„Proč myslíte, že Katrinini rodiče neoznámili, že svou dceru pohřešují?“

„Nejsou schopni ji pohřešovat.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím tím, že paní Bratterudová žije jako cikánka, buď doma ve vlastní boudě na spadnutí, promiňte mi ten výraz, někteří by to možná nazvali domem, nebo si sežene nějakého chlapa a je s ním v jeho posteli. Je to alkoholička a ani neví, kolik je Katrine roků. Nemyslím si, že by si Katrinina matka od doby, co k nám Katrine přišla, vzpomněla jednou jedinkrát na její narozeniny.“

„A otec?“

„Ten umřel, když jí bylo deset nebo jedenáct. Byla to pěstounská rodina, adoptovali ji.“

„Pěstounská rodina,“ řekl Frolich. „Takže Katrine byla v pěstounské péči alkoholičky?“

„Když ji adoptovali, tak matka možná ještě nepila.“

„Ale přesto.“

„Ve všech veřejných institucích se dělají chyby, pane Frolichu. Nelze vyloučit, že kvůli vašim chybám si lidé odsedí dvacet let ve vězení.“

Mladší z obou policistů jí chtěl odporovat, ale nepustila ho ke slovu: „V našem centru máme čtrnáctiletou dívku, která kvůli policejnímu násilí přišla o čtyři zuby.“

„Čtrnáctiletou? Nesmysl.“

„Těm, kdo ji zmlátili, připadala nejspíš skutečnost, že se účastnila protirasistické demonstrace, zajímavější než její věk. Jde o to, že chyby se dělají všude, pane Frolichu. A já jsem strávila polovinu života tím, že jsem takovéhle věci znovu napravovala. Práce s narkomany je neustálý reparační proces. Dávka heroinu za tisíc korun může být buď začátkem pomalé sebevraždy, nebo dlouholetého zápasu s toxikomanií, který společnost stojí deset milionů korun.

Víte, i když Katrine dříve nebo později skončí jako číslo ve statistice, nemusíte s tím tak pospíchat. Najděte radši jejího vraha.”

„Kde vyrostla?” zeptal se Gunnarstranda.

„Opravdu si nejsem jistá. Ale myslím, že v Krokstadelva nebo v Mjondalenu, možná to byl Sternberg, někde tam, v nějaké díře mezi Drammenem a Kongsbergem.”

„A Katrinini praví rodiče?”

„Jediné, co o nich Katrine věděla, bylo to, že její biologická matka zemřela, když byla Katrine docela maličká. O téhle věci jsem s ní mluvila zřídka.”

„O čem jste spolu mluvily?”

„Hodně o jejím nevlastním otci. Velmi ho milovala. Jak už jsem říkala, když umřel, bylo jí deset nebo jedenáct. To by mohlo být vysvětlení pro její symptomy, úzká vazba na otce, který ji opustil. Ale to jsou jen spekulace.”

Gunnarstranda pomalu přikývl. Řekl: „Je tady jedna věc, po které musíme jít. Zmínila jste sexuální přehmaty v dětství. Týkalo se to Katrine Bratterudové?”

„Nevím.”

„Jak to myslíte?”

„Katrine byla v tomhle směru naprosto uzavřená. Mám jisté podezření, ale nevím to určitě.”

„Na čem se vaše podezření zakládá?”

„Myslím si své. Kromě toho bývá v případech, jako je ten její, takovéhle pozadí. Jak jsem řekla: její symptomy, prostituce, ústup, závislost na drogách, něco takového může mít různé důvody. Ale když si představíme dívku s úzkým vztahem k otci, otec umře, matka začne pít, zároveň

se v domě střídají muži… Jak říkám, nemám nejmenší tušení, byla naprosto uzavřená.”

„Je někdo, kdo by nám s touhle otázkou mohl pomoct?

Někdo, kdo jí byl velmi blízko?”

„Samozřejmě je tu Ole. Byli spolu pěkně dlouho, i když to bylo spíše sporadické.” „Sporadické?”

„Ano, chtěl užší vztah než ona. Musíte ji chápat. Katrine k sobě nemohla pustit lidi moc blízko… A pak by tu byl ještě Henning, ten civilkář, kterého jste viděli u nás. A samozřejmě Sigrid, naše sociální pracovnice. Sigrid Haugomová. Katrine se jí často svěřovala, ale nemyslím si, že by Sigrid věděla víc než my ostatní. Není obvyklé, aby se věci, které se týkají klientů, držely pod pokličkou. Myslím před kolegy.”

Gunnarstranda sebou trhl. „Ale copak se na tom nezakládá každá forma důvěry? Chcete tím říct, že klienti se v centru nemůžou spolehnout na to, že zaměstnanci neřeknou nic důvěrného?”

Annabeth Asová se na něj zmateně podívala.

„Ještě před chvílí jste se chtěla schovávat za svou povinnost zachovávat mlčenlivost,” pokračoval komisař.

„Úspěšné léčení spočívá v otevřenosti, pane Gunnarstrando.”

Kriminalista se na ni zostra podíval.

„To je skutečně část naší ideologické základny.

Naprostá otevřenost,” vysvětlovala jemným hlasem.

Gunnarstranda nechal toto téma být a zeptal se: „Co se Katrinina okruhu známých mužského pohlaví týče…

Soupeřil tam někdo mezi sebou? Měl její přítel soka?”

„Upřímně řečeno, nemám nejmenší tušení,” řekla Annabeth Asová. „Radši mi moc nevěřte. To s Oleho žárlivostí si můžu jen namlouvat. O těchhle věcech toho vím vlastně málo.”

Gunnarstranda dal znamení k odchodu.

„Nemusíte mě vozit zpět,” řekla Annabeth Asová.

„Potřebuju na čerstvý vzduch a taky je pozdě. Půjdu pěšky.”

„Předtím potřebujeme jména všech, kteří byli v sobotu na vaší oslavě.”

Annabeth přemýšlela. „Je to opravdu nutné?”

„Naprosto, paní Asová.”

Zhluboka se nadechla a zachytila pohled Franka Frolicha. „Tak do toho,“ řekla. „Pište si.“

Zůstali sedět a dívali se za ní. Mohla by být součástí ilustrací nějaké norské pohádky. Dlouhá sukně, boty bez podpatků a malý batůžek.

„Nevíš, proč všechny učitelky nosí takové batohy?“

zeptal se Frolich zamyšleně.

„Kvůli knihám,“ navrhl Gunnarstranda.

Ten druhý zakroutil hlavou. „Vejde se přesně do dřezu,“

řekl Frolich.

„Batoh?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Jo, pak sedí pevně, aby starému pěkně držela, když si chce dát číslo.“ Frolich se smál vlastnímu vtipu.

Gunnarstranda se na něj zhnuseně podíval.

„Batoh na zádech,“ vysvětloval Frolich,“ pasuje přesně do umyvadla…“

„Pochopil jsem to,“ přerušil ho Gunnarstranda bryskně.

„Ale myslím si, že ti neprospívá, že jsi svobodný.“ Vstal.

„Postarej se o tu cestovní kancelář. A teď máme celou řadu jmen, se kterými můžeme začít.“

„A ty?“

Gunnarstranda se podíval na hodinky. „Musím domů.

Převléknout se. Jdu do divadla.“

„Ty?“ zvolal Frolich nevěřícně. „Do divadla?“

Gunnarstranda přeslechl komentář. Místo toho se podíval do Frolichových poznámek. „Cestou tam si vezmu na paškál tu Sigrid Haugomovou,“ řekl. „Tak zatím.“

Znamení na těle

Byla to pravděpodobně docela milá holka, pomyslel si Frank a přemýšlel, jaký význam by mohlo mít tetování kolem jejího pupíku. Nemuselo znamenat nic. Dneska se nechávají tetovat i teenageři, na paži, na rameni, na zadku, na prsou. Lidé se nechávají tetovat úplně všude. Ale, přemýšlel dál, podle tohohle speciálního tetování usoudil, že on by jí pravděpodobně nikdy nebyl nějak zvlášť blízko.

Měl přátele, kteří měli tetování. Ragnar Travás měl téměř celou horní část těla pokrytou ornamenty. Ale protože neznal žádnou ženu s tetováním, automaticky předpokládal, že by s touhle ženou nepřišel do styku.

Frank Frolich našel místo na zaparkování a odstavil služební vůz. Několik metrů k vjezdu do domovního bloku na Havreveien šel pěšky. Když stál sám ve výtahu, který se pomalu zvedal do třetího patra, ještě pořád přemýšlel o tetování. Ragnaru Travásovi se líbilo. Ale já bych tetování nikdy nemohl vnímat odděleně, pomyslel si Frank. Je to vždycky součást těla, které zdobí. Znamení na těle, které nelze odstranit, se stává součástí člověka. Nebo se člověk stane součástí tetování. A pak je přece dost důležité, jaký motiv tetování má, přemýšlel. Díky bohu si nevybrala žádný banální motiv, třeba kočku nebo… Katrine Bratterudová si nechala kolem pupíku vytetovat jakýsi květinový vzor se spoustou ozdůbek. Je jedno, jaký příběh mu vyprávějí Annabeth Asová a ostatní, Katrine Bratterudová pro něj bude ženou s ozdobou na břiše, zavražděný člověk s malůvkou kolem pupku. Tenhle obraz mu bude neustále tanout na mysli a bude neoddělitelně spojený s jeho představou žijící Katrine Bratterudové. Ale to je můj problém, pomyslel si. Pro mě je Katrinino rozhodnutí o tetování na břiše jedním z jejích dominujících rysů. Přesně v tomhle bodě je můj odhad této osoby nedostačující, blesklo mu hlavou a otevřel výtahové dveře ve třetím patře. Protože to nebyl nějaký druh květiny. Byla to bujná, dmoucí se květina kolem pupíku; od pupíku se směrem k rozkroku táhly dva úzké, ale zároveň masité okvětní lístky. To je divné, pokračoval v úvahách, soustředím se víc na to tetování než na všechno ostatní. Drogová závislost, dětství…

Frankovi klesla ramena, když stál přede dveřmi svého bytu. Nebyly totiž zavřené. Věděl, co to znamená. Zevnitř uslyšel řev vysavače. To bylo to poslední, co dnes potřeboval. Na to byl dnešní den příliš dlouhý a nervy drásající. A on málo jedl. Na pár vteřin se zastavil přede dveřmi a přemýšlel. Mohl by s tím udělat krátký proces: utéct do města, dopřát si pivko a doufat, že za pár hodin zase zmizí. Ne. Teď ne. Ne teď, kdy by každou vteřinou mohl zavolat Gunnarstranda, aby s ním probral detaily. Otevřel dveře a překročil žlutý vysavač, který mu stál v cestě.

Stála tam v obvyklém energickém postoji, vyštěkla krátký pozdrav do hluku vysavače, aniž by se ho chystala vypnout. „Jídlo je na stole v kuchyni,“ zařvala.

Frankova matka měla dvě děti, o které se vysloveně dobře starala. Pro Frankovu sestru bylo tohle obětování vítaný dárek. Dvě malé děti a muž, který pracuje na směny, to žena dokáže ocenit pomocnou ruku. U Franka to vypadalo naprosto jinak. Nedokázal snést její námitky kvůli nepořádku v bytě, kvůli láhvím od piva v lednici a jiné reptání.

Proto odkopl boty do rohu a odešel do obýváku, aniž by se ho nějak dotkla její poznámka o rozvázaných tkaničkách.

V obýváku hrála televize, ale měla vypnutý zvuk. Floyd, anglický kuchař, zrovna krájel zázvor na dlouhé pásky a házel jej do hrnce a pak se soustředil na láhev s vínem.

Frank Frolich usedl bez chuti na pohovku, zvedl nohy a dal si je opatrně na stůl, který vlastně ani nebyl stůl, byla to stará lodní bedna z hrubého dřeva, ale byl to univerzální kus nábytku: velmi praktický jako podnožka na nohy, jako stolek a jako odkládací místo na praktické předměty denní potřeby, jako je například dálkový ovladač k televizi či mobilní telefon.

Nepřítomně zíral na obrazovku. Floyd, s nosem jako ředkvička a blaženým úsměvem, přivoněl právě k obsahu hrnce, pak se napřímil, nalil do sklenice červené víno a pořádně si lokl. Frolich si podal ovladač a vypnul televizi.

Možná jsem Katrine někdy viděl ve městě, pomyslel si.

Možná jsem se za ní otočil, myslel jsem si, že… Možná jsem po ní jen pokukoval v tramvaji, viděl ji z profilu, jak tam sedí s nosem zabořeným v časopise nebo v novinách…

Řetěz myšlenek se přerušil, když se s lomozem rozletěly dveře na chodbu. Nejprve se objevil vysavač, za ním máma.

Taková byla. Nedala se zastavit jako vrtačka na zuby v knížce „Karius a Baktus“.

„Tam buď opatrná,“ zabručel najednou podrážděně. Ale jako vždy ho přeslechla a běsnila zavile dál. Hubice vysavače zajela pod televizi.

„Opatrně!“ vy křikl.

„Cože?“

Matka zajela s vysavačem mezi kabel, DVD přehrávač a televizi.

„Nedotýkej se toho,“ zařval, vstal ze sedačky, natáhl nohu ke žlutému vysavači a šlápl na vypínač. Motor pomalu skomíral. Matka se napřímila a dala ruce v bok. Mlčela, jen tam stála, břicho vysunuté, pozice, která zmaří jakýkoli odpor.

„To zvládnu sám,“ snažil se mírnit. „Páni, vždyť se mi tu povalují mušky.“ Ukázal na okřídlené mušky na pstruhy, které ležely na rohu stolu. „Nakonec mi ten zatracený vysavač ještě spolyká mušky.“

Dívala se na něj přísným pohledem.

„Snažím se přemýšlet,“ vysvětloval nesměle.

„Tak si přemýšlej jinde!“ Udělala krok vpřed, nejprve šlo břicho. „Teď jsem tady a pomáhám ti. Jdi do kuchyně a dej si něco k jídlu.“

Vzdal to a vypochodoval z místnosti, zavřel za sebou dveře do kuchyně a sedl si na okno s výhledem na E6.

Strnule hleděl dolů, na klikatého automobilového hada.

Mrtvé tělo. Ženská mrtvola bez jediného kousku šatů, žádné šperky, nic. Jenom nápadné tetování kolem pupku. A pak patolog břicho rozřízl a kůži pečlivě odhrnul na stranu.

Ale nebyla to ona, kdo ležel na stole. Bylo to něco jiného. Nebyly to její myšlenky, její strach, když ucítila, jak se provaz kolem krku utahuje, až se jí zatmělo před očima.

Musíme v ní najít tu druhou, živou, pomyslel si a viděl mrtvé tělo před sebou, tělo, které někdo vyhodil jako něco použitého, jako odpad, prázdný sáček. Ta neuctivost ho ochromovala. Ze všech věcí, které pachatel s tou ubohou ženou udělal, nebylo nic grotesknějšího než to, že ji odhodil, jednoduše ji někde nechal nedůstojně ležet.

Stávám se změkčilejší, řekl si v duchu. Dnes v noci budu špatně spát, budu na ni myslet. Stávám se změkčilejší.

Frank pomalu žvýkal krajíc chleba se salámem a tlustou vrstvou krabího salátu. Pak vstal a otevřel ledničku, vytáhl krabicové mléko, zkontroloval datum a napil se rovnou z krabice.

Konečně bylo v obývacím pokoji ticho. Slyšel, jak schovala vysavač do skříně. „Není divu, že nejsi ženatý,“

zavolala na něj skrze zavřené dveře. „Když to tu tak vypadá!“

Vytáhl ze skříně hrníčky a nalil do nich uvařenou kávu.

Prohlížel si lesklé sklo v okně, které matka umyla. Najednou zalitoval svého agresivního tónu. „Děkuju ti,“ zamumlal trochu zahanbeně, když si sedla ke kuchyňskému stolu.

„Odvezu tě pak domů.“

„Nikdy v životě už si nesednu na motorku,“ zanadávala a vstala, aby si podala kostkový cukr. Frank se usmál a vzpomněl si na to, jak s mámou jel na motorce po Ringveien. Máma si držela klobouk a třásla se jako osika.

„Mám auto,“ uklidnil ji.

Zakroutila hlavou. „Radši pojedu autobusem.“

Zamlaskala s cukrem v puse a napila se kávy. „Nikdo na ulici nesmí vidět, že jedu domů v policejním autě!“

Frank si ukrojil další krajíc chleba. „Je to soukromý vůz,“ řekl. „Není na něm žádný policejní znak, nic.“

„No jo,“ odvětila lhostejně. „Jak se má náš malý Napoleon?“

„Jako vždycky.“

„Doufám, že jednoho dne dá tomu domýšlivci někdo na frak.“

„Je to dobrý polda.“

„Takovému, jako je on, by táta neřekl jinak než pěkný pacholek.“

„Říkáš to proto, že se neznáte.“

„Děkuju pěkně.“

Frank vzdychl. „Je vdovec, nemá jinak nic na práci. To je ten problém. Jistým způsobem si vzal za ženu svou práci.“

„To ty taky,“ řekla.

„Člověk je prostě svázaný. Nedá se tomu zabránit.“

„Jak to?“

„Vezmi si tu vraždu. Co se stalo, je tak šílené, že je téměř nemožné, aby člověk nebyl posedlý touhou po vyřešení.“

„Jenom proto? Nebo je to tím, že si nevěříš, že bys mohl v životě dělat jiné věci?“

Už zase začíná. Frank zakroutil rezignovaně hlavou.

Než stačil odpovědět, zazvonil telefon.

„My o vlku,“ zamumlala Frankova matka. „Malý Napoleon volá svému vojákovi.“

„Jsi sám?“ ozval se Gunnarstrandův hlas na druhé straně.

„Jako makrela v Drobakksundu,“ řekl Frank a odešel s bezdrátovým telefonem do vedlejšího pokoje.

„Až budeš moct mluvit, řekni.“

„Už,“ řekl Frank a posadil se na pohovku. „Myslel jsem, že jsi chtěl jít do divadla,“ pokračoval.

„Chci jít do divadla. Potom. Chci, abys zítra jel do Vinterhagenu. Promluv si s tím klukem s kozí bradkou a zjisti, jestli měl s tou holkou něco do činění. Když najdeš

někoho jiného, kdo ji znal, tak si s ním promluv taky. Buď zticha!“

„Neřekl jsem ani slovo,“ odvětil Frank.

„Nemyslel jsem tebe, ale tetu. Pořád mi tu reptá. Tak to by bylo, konečně je díky bohu naštvaná. Večer je zachráněn.

Takže ahoj zítra.“

„Ahoj.“

Dům ve městě

Ženě, která otevřela dveře, táhlo na padesátku. Kdysi byla krásná. Byla štíhlá, středně vysoká a na sobě měla slušivý kostýmek šedé barvy se sukní po kolena. Vyčkávavě a s mírným zájmem si Gunnarstrandu prohlížela jako zdravotní sestra.

„Smím dál?“ zeptal se bez okolků.

„Ale jistě, promiňte,“ řekla a věnovala mu široký úsměv, díky němuž byla ještě hezčí. Měla vlasy šedivé jako stříbro a Gunnarstrandu napadlo, že je má nabarvené. Možná byla kdysi světlovlasá.

„Annabeth nám všechno vyprávěla. Celkem nás to vzalo. Ale nečekala jsem, že mě policie navštíví tak rychle.“

Byla bosa a pohybovala se neslyšně a půvabně. Zavedla ho do obývacího pokoje a vyzvala ho, ať si sedne. „Hned se vrátím.“

Ze skrytých reproduktorů se linuly tóny klasické hudby.

Byla to Mozartova „Kouzelná flétna“, jedna z mála věcí, které Gunnarstranda dobře znal. Z tohohle kousku býval sentimentální. Myslel při něm na Edel. A v témže okamžiku začal duet muže a ženy: „Na shledanou, na shledanou.“

Kriminalista se otočil. Obal od CD ležel společně s novinami na konferenčním stolku. V pokoji tak jako tak převažovaly stoly. Starožitné stolky z jemného mahagonu.

Stůl v každém rohu a jeden u zdi a tu a tam stály starožitné stolní lampy. Byly to Tiffany lampy v americkém stylu se stínítky z barevné mozaiky. Některé z nich byly skutečně velmi dekorativní. Uprostřed pokoje ležel koberec s orientálním vzorem a tlumil zvuk Gunnarstrandových kroků, které se ještě před chvílí tvrdě a formálně rozléhaly na parketách z dubového dřeva. Stál na koberci a pohupoval se sem a tam. Poslouchal Paminu, která trylkovala árii, zatímco Sigrid Haugomová rámusila v kuchyni s hrníčky. Zvukovou kulisu podmalovávala tekoucí voda. Zrakem bloudil po zdech. Očividně má dobrý vkus, pomyslel si, užitkový styl, žádné knihy, žádná televize, jenom komfortní sedací souprava, stoly, lampy a obrazy na zdech, značka pro nóbl čtvrť Osla. Zaujal ho květináč na parapetu a prohlížel si ho zblízka. Byla to bonsaj a moc dobře se jí nevedlo. Zvedl květináč, důkladně si rostlinu prohlédl a došel k závěru, že to ubožátko hodlá umřít. Zamyšleně zůstal stát a vykoukl ven. Okno vedlo na jih a mírně skloněný pozemek se táhl až k zelenému živému plotu, který zakrýval výhled na tramvajové koleje, táhnoucí se za ním. Ale nad živým plotem byl patrný obrys zálivu Oslofjord: ostrovy, Bunnefjord a poloostrov Nesodden. Jedna z modrých lodí Color Line právě obeplouvala ostroh na cestě do Drobaku a dále do úžiny Skagerrak.

„Cukr nebo smetanu?“ zeptala se za ním.

Překvapeně se otočil a usoudil, že ji neslyšel přicházet kvůli bosým nohám. „Piju černou kávu, děkuju.“ Postavil květináč zpět, přešel místnost a sedl si do jednoho ze stylových křesel, které stály kolem oválného konferenčního stolku. Dřevo se lesklo vínově červeně.

Posadila se do křesla naproti němu. Chvíli nato si ze stolu podala dálkový ovladač a uťala mužský zpěv, možná Taminův. Když je obklopilo ticho, vyměnili si pohledy.

„Gunnarstranda,“ řekla Sigrid Haugomová, jako by to slovo chtěla vyzkoušet. „Nezvyklé jméno.“ Zamrkala a koutky úst naznačila úsměv. „Líbí se vám vaše jméno?“

Kriminalista si několik vteřin prohlížel jemné porcelánové šálky, přemýšlel o otázce, vnímal atmosféru v místnosti a vlastní překvapení z toho, že mu klidně položí takhle osobní otázku. Pohladil podšálek se zlatým okrajem a pak se jí s úsměvem podíval přímo do očí. „Co je to za otázku? Komu se líbí jeho jméno?“

Sklonila hlavu na stranu, spokojená s odpovědí. „Beru to, máte pravdu.“

„Ano,“ odvětil Gunnarstranda a ochutnal kávu. Mírným přikývnutím a pochvalným úsměvem kolem rtů jí dal na srozuměnou, jak mu chutná. „V naší kultuře si jméno musely měnit ženy. Osudem muže bylo vždy akceptování vlastní identity a předávání jména.“

Chvíli se nepřítomně dívala před sebe a pak se vzpamatovala. „Ale když se vám vaše jméno nelíbí, tak jste si ho přece mohl změnit. To je přece bez problémů možné.“

Gunnarstranda se opřel. „Nepřišel jsem mluvit o sobě,“

zamumlal a dal si nohu přes nohu. „Ale když už jsme u toho: jako dítě jsem své jméno nechtěl. A dlouho jsem přemýšlel, jestli jsou na tom ostatní stejně, zda také nemají rádi své jméno. Ale neznal jsem nikoho. Později mi došlo, že se mi líbí ještě méně, když si lidé vymýšlejí pseudonymy a umělecká jména. No jo,“ pokračoval a dokončil rozmáchlé gesto, které mělo zahrnovat fantastický výhled, drahocenný interiér a její sociální status všeobecně. „Co dělá žena jako vy na místě, jako je…“

„Jako je terapeutické zařízení pro narkomany? Není nic snazšího,“ řekla Sigrid Haugomová. „Patřím k průměrné většině žen v Oslu. Jsem jednou z těch, které mají plné zuby nakupování a cestování na jih Norska a rozhodly se, že půjdou zase pracovat, když pro děti je očividně důležitější jejich parta než domov.“

„A kdy to je?“

„Když jsou děti teenageři, nebo lépe řečeno dítě. My jsme šli zároveň do školy, Joachim na gymnázium, já na diakonickou střední školu se sociálním zaměřením. A teď už tři roky pracuju u Annabeth.“

„Joachim je váš syn?“

Přikývla.

„Co teď dělá?“

„Je ve Státech, studuje ekonomii na Yaleské univerzitě.“

„To není špatné.“

„Myslíte přiměřené, přiměřené pro pana a paní Haugomovy z Grefsenu.“

„Takže se ke vzdělání vašeho syna stavíte trochu kriticky.“

„Řekněme raději, že práce s drogově závislými vrhá na západní kapitalismus a hospodářskou politiku jiné světlo.“

„To je zajímavé.“

„Cože?“ Zkřížila si nohy pod sebe na sedačku.

„To, že vy s tou svou dost měšťáckou fasádou pracujete s narkomany a dokonce kritizujete…“ Hledal správná slova.

„…oficiální protidrogovou politiku?“ dokončila větu namísto něj a zamyšleně se zadívala před sebe.

„Jak vycházíte s klienty?“

„Vysloveně dobře. Řekla bych, že svou práci dělám dobře.“

„Cítíte se dobře?“

„Ano. A klienti se se mnou cítí také dobře.“

„A Katrine?“

Přikývla. „Katrine patřila k těm mladým a hloupým, promiňte mi ten výraz. Měla jsem ji moc ráda, vypadala dobře, měla styl, dobré základy a tak, ale zároveň mi záviděla.“

Gunnarstranda se uznale pousmál.

„Záviděla mi můj život, dům, peníze, auto, kterým jsem jezdila. Nechci, abyste mi špatně rozuměl, ale takováhle závist je zdravá. Tyhle dívky potřebují jasné a konkrétní vzory. Jejich osobnost a vlastní obraz jsou příliš křehké na to, aby dokázaly čelit tvrdé realitě. V okamžiku, kdy je dostihne skutečnost, když cítí protivítr a svět je potřebuje, řeší své problémy tím, že sáhnou po drogách. V tomhle světě se cítí dobře, nakonec, drogové okolí je plné klišé.

Ani nejhorší mýdlová opera v televizi není tak povrchní, prázdná a plná floskulí jako rozhovor mezi dvěma narkomany.“

Gunnarstranda se napil kávy, chtěl něco odvětit.

„Promiňte,“ řekla Sigrid Haugomová a najednou působila sklíčeně. „Ale nějak nedokážu pochopit, že mluvím o Katrine. Samozřejmě chápu, že je mrtvá, ale přesto je to zvláštní…“

„Kdyby umřela jiným způsobem,“ řekl kriminalista, „řekněme například kvůli klasickému předávkování, pak bychom tady sotva seděli a mluvili o ní.“

Sigrid Haugomová zavřela oči a zhluboka vzdychla.

Ticho zaplnilo místnost. Gunnarstranda se opřel a pozoroval ji zpoza přivřených víček. Usadila se jinak, odkašlala si a řekla: „Smrt nám při téhle práci není cizí. Měli jsme spoustu klientů, kteří zemřeli. Smrt a předávkování jsou vlastně

každodenní témata. Ale drogově závislé nikdy nikdo nezabije. Spíš se zabijí sami.“ Sklopila hlavu.

Gunnarstranda přikývl. „Co si myslíte o tom, že ji paní Asová v sobotu pozvala na oslavu?“

„Byla jsem proti a myslím si, že to bylo v každém případě příliš brzy.“

„Co myslíte tím příliš brzy?“

„Naši klienti musejí být téměř fundamentalisté, aby ten odraz z bodu nula zvládli, a to se neobejde bez problémů.

Musejí se naprosto zdržet omamných prostředků a kontaktů se starými přáteli. Rozumíte? Jenže takhle svět nefunguje.

Tady jde o vztahy, lidé se spojují. Svět je plný dvojí morálky a bojů o místo. A my z centra se občas taky pobavíme. Všichni to dělají. Ale nelíbilo se mi, že u toho měla být Katrine. Pro klienty je těžké naložit s tím, že lidé, kteří denně pracují s drogově závislými a odvádějí je od drog, sahají po alkoholu, když se chtějí bavit. Nakonec pijí všichni hodně. No jo, všichni zase ne. Ale někteří to umí pěkně rozjet. Rozdíl mezi drogově závislým člověkem a takzvaným normálním člověkem je jen v tom, že normální člověk dokáže svůj život přizpůsobit požadavkům běžného dne. Do práce chodí střízlivý, pije pivo na slunci, ale nenechá si to přerůst přes hlavu. Oslava, jako byla ta u Annabeth, je podle mě otravný rituál. Opravdu otravný; já jsem totiž proti téhle formě rituálů. Pokud se toho účastní klient jako Katrine, tak to všechno změní svou povahu.

Oslava se stane svým způsobem konfirmací a klientka dokáže, že zvládá život, do kterého se má vrátit.“

„Něco jako přijímací zkouška do normálního světa?“

„Nazvala bych to jinak, ale v podstatě máte pravdu.“

„Nedělala jste si starosti, když jí najednou bylo špatně?“

Sigrid Haugomová vzdychla a podívala se zamyšleně z okna, zatímco se nepřítomně škrábala na lýtku. V místnosti bylo téměř ticho, bylo slyšet jenom dutý tikot nástěnných hodin. Gunnarstranda si prohlížel staré řemeslné dílo.

Ciferník byl z porcelánu, bez lesku a plný skvrnek. Římské číslice byly namalovány pečlivě a ručičky byly také droboučké. Skříňku zdobil vyřezávaný orel a volně visící kyvadlo kmitalo pomalu sem a tam mezi dvěma závažími, která připomínala jedlové šišky.

„Teď je mrtvá, ale normálně bychom si určitě dělali starosti,“ řekla žena se stříbrnými vlasy.

„A v tom okamžiku na oslavě?“

„Zkoušela jsem si s ní promluvit, ale vypadalo to, že už je jí lépe. Vypadalo to, jako by snědla něco, co jí nesvědčilo, a jako by to přešlo…“

„Takže nebyl žádný důvod k nervozitě kvůli jejímu chování?“

„Když se tak ptáte, tak si myslím, že jsme to možná měli brát víc vážně.“

„Už se něco takového stalo dřív? Myslím tím, jestli se už nějaké klientce udělalo takhle nevolno?“

Sigrid Haugomová se výmluvně usmála. „Bylo to poprvé, co jsem byla na takové oslavě. Tedy na oslavě našeho centra. Jinak jsme takové oslavy nemívali.“

„Co bylo podnětem k oslavě?“

„Byla to vlastně párty pro zaměstnance, něco jako letní slavnost. Katrine ovšem pozvali, protože měla vykročit do velkého, širého světa. V létě ukončila léčení v našem centru.“

„Je hodně lidí, které můžete označit za čisté?“

„Ne, naše statistika určitě není nijak zvlášť dobrá.“

Gunnarstranda seděl a prohlížel si vzorek na koberci.

„Mají jiná zařízení lepší statistiky?“ zeptal se nakonec.

„Ale ano. Nejsou to sice žádná enormní čísla, ale existuje jich pár, která mají lepší statistiku než my. Ale i když byla Katrine jednou z klientek, které to dotáhly nejdál, neznamená to, že bychom měli málo práce. Část viny na špatných výsledcích nese určitě zaměstnavatel. Dostáváme klienty na základě povinné umístěnky, ale jenom na krátkou dobu. Poněvadž nejsme oprávněni držet je u nás proti jejich vůli, často po čase pláchnou. Jako spousta lidí hledají cestu nejmenšího odporu.“

„Co myslíte, proč jí toho večera bylo špatně? Pořád si myslíte, že to bylo kvůli jídlu?“

„Nemám tušení.“

Gunnarstranda vyčkával, zatímco Sigrid Haugomová přemýšlela. „Ještě si vzpomínám, že Katrine se bavila s

Annabeth a že jsem za ní šla. Stejně jako její přítel. Šel za ní, když se zhroutila.“

„Omdlela?“

„Nevím.“

Gunnarstranda čekal. „Ale vypadalo to tak.“

„Co jste udělala?“

„Šla jsem za nimi do koupelny. Po chvíli její přítel vyšel a ona zůstala uvnitř. Řekl, že se cítí lépe a brzy přijde.

Chvíli jsem čekala a po pár minutách jsem zaklepala na dveře. Ale neotevřela. Chvíli nato zavolala, že je všechno v pořádku, a otevřela dveře. Tak jsem šla za ní. Seděla na záchodové desce. Vím ještě, že jsem jí trochu omyla obličej.

Vypadala celkem v pořádku, ale trochu se třásla.

Vzpomínám si, že mě nejprve poprosila, abych jí zavolala taxi, ale pak si to rozmyslela. Řekla, že hned vyjde ven, ale pravděpodobně odjede dřív. Pak jsem odešla.“

„Viděla jste ji pak ještě?“

„Ne. O něco později jsem se zeptala Annabeth; ta mi řekla, že Katrine odjela domů, protože jí bylo špatně.“

„Co jste si o tom myslela?“

„Dělala jsem si starosti. Byla trochu zmatená kvůli jedné události, která se přihodila v ten den a…“

„Kvůli jaké události?“ přerušil ji Gunnarstranda.

„Myslím, že v cestovní kanceláři, kde pracovala, se objevil někdo z jejích dřívějších známých.“

„Kdo?“

„Neznám jeho jméno. Ale zavolala mi pár hodin před tím, než jsme jeli k Annabeth. Myslím, že muselo být asi pět hodin, tedy poté, co skončila v práci. Řekla, že se něco stalo.“ Sigrid Haugomová se zamračila. „Vypadalo to všechno trochu nesouvisle, ale myslím, že v cestovní kanceláři se objevil někdo z drogové scény, něco takového mi říkala. Proto si prý se mnou musí promluvit.

Bezpodmínečně.“

„Proč s vámi?“

„Protože…“ Sigrid Haugornová hledala slova.

Gunnarstranda se opřel a mlčel.

„Protože jsme spolu hodně mluvily. Měly jsme dobrý vztah.“

„Ale o čem s vámi chtěla mluvit?“

Sigrid Haugornová přemýšlela. „Zeptala jsem se jí, jestli se o tom můžeme pobavit po telefonu, ale ona odmítla.

A právě v tom okamžiku jsem se podívala na hodiny tam nahoře.“ Ukázala prstem na zeď, kde těžkopádně tikaly hodiny v hnědé skříňce. „Bylo po páté a my jsme se měly setkat v půl osmé u Annabeth. A já se ještě chtěla vysprchovat a tak a… Opravdu jsem se to snažila stihnout, vážně, a tak jsem se jí zeptala, jestli se mám cestou na tu oslavu stavit u ní doma, ale to odmítla.“

„A co vám odpověděla?“

Sigrid Haugornová pokrčila rameny. „Něco jako ‚Takto holt uděláme později‘, nebo tak něco. Vlastně se mi to

nelíbilo, protože vím, že ona je velmi citlivá, když se něco odkládá. Takže jsem se jí zeptala: ‚Jsi si jistá?’ a ještě jednou jsem jí nabídla, že se u ní stavím. Zeptala se, jestli bych měla čas zítra, tedy další den, v neděli. A já jsem řekla, že ano, ale z toho nic nebylo.“

„Vzpomínáte si přesně na to, co vyprávěla, jaká slova volila?“

Žena v křesle přemýšlela. Gunnarstranda se napil kávy a ještě jednou se na ni pochvalně podíval.

Sigrid Haugornová zavřela oči. „Řekla: ‚Měla jsem návštěvu,‘ nebo ‚Něco se stalo v práci… Měla jsem návštěvu z dřívějška, musím s tebou prostě mluvit, jinak se zhroutím.‘ Nebo tak něco. Už si to přesně nepamatuju.“

„Jinak se zhroutím?“

Sigrid Haugornová přikývla.

„Jak jste si tenhle výraz vyložila?“

„Nezabývala jsem se tím; prostě jsem to vzala jako frázi, jako ‚Myslím, že se zblázním‘ nebo jako ‚Myslím, že umřu‘, jak se často říká.“

„A jak jste odpověděla?“

„Myslím, že jsem řekla: ‚Kdopak, drahoušku?‘“

„Byly jste si tak blízké, že jste jí říkala drahoušku?“

„Zajisté.“

„Mluvíte takhle i s ostatními klienty?“

„Všeobecně mám s klienty velmi dobré vztahy.“

„Ale oslovujete je tímhle způsobem?“

„No… Katrine byla… Je pravda, že jsme měly tak nějak zvláštní vztah.“

„Ale čím to bylo?“

Sigrid Haugomová váhala. Nakonec řekla: „Bylo to mnou ataky jí.“ Chvíli přemýšlela. „Možná byla Katrine jiná. Ano, myslím, že byla jiná. Katrine byla něco zvláštního.“ Vypadalo to, že Sigrid Haugomové to teprve teď bylo jasné. Seděla zamyšleně a zírala do prázdna.

„Katrine měla něco do sebe,“ řekla nakonec a dodala: „Nebo já nevím, nakonec je možné, že to byla prostě chemie, ale ona se mi často svěřovala, už odedávna.“

„Svěřovala?“

„Ano, ne zrovna v terapeutickém smyslu, ale chodila za mnou častěji než za ostatními.“

„Ale neřekla vám, kdo ji navštívil a co se stalo?“

„Ne. Rozhovor přešel do diskuze o termínu.“

„Ozvala jste se jí v neděli?“

„Odpoledne jsem jí zavolala, ale nikdo to nezvedal.“

„Jak jste si to vykládala?“

„Myslela jsem si, že na to zapomněla nebo že se k tomu později vrátí. Na ničem konkrétním jsme se nedomluvily.“

Gunnarstranda si odkašlal. Přemýšlel. „Ten její přítel, co je to za chlapa?“

„Prázdná schránka.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak ho vnímám. Fasáda, ale tady toho moc nemá.“

Dlouhým ukazovákem si zaťukala na čelo. „Kromě toho byl žárlivý, nezralý… Ano, tohle vlastně řekne všechno, nezralý.“

„Byl násilnický?“

„Myslím, že ne.“

„Myslíte si, že ji bil?“

„Ne.“ Zakroutila hlavou. „Ne, to bych věděla.“

„Jak se jeho žárlivost projevovala?“

„Asi měl strach, že bude mít vztah s jinými muži.“

„A měla?“

„Nemám tušení.“

„Takže s tímhle se vám nesvěřovala?“

„Řekněme, že jsem o tenhle druh důvěrnosti neměla zájem.“

„Byl na oslavě někdo, kdo se s ní snažil sblížit?“

„Sblížit?“

Gunnarstranda svůj protějšek přísně přeměřoval pohledem. „Myslím, že rozumíte, co tím myslím. Mohl ji někdo z hostí sledovat, například se sexuálním úmyslem?“

„O tom pochybuju.“

„Proč?“

Sigrid Haugomová strnule hleděla před sebe a přemýšlela. „Pak by ten dotyčný musel z oslavy odjet,“

řekla nakonec. „A…“ Přemýšlela dál. „A aby nebyl odhalen, musel by se vrátit.“

„Ano, například.“

„Ne…,“ pronesla táhle a vzhlédla. „To zní naprosto nepravděpodobně.“

„Ale je to možné?“

„Jak to myslíte?“

„No,“ řekl kriminalista, „znala jste ji, vám se svěřovala se spoustou věcí. Nebylo by přece nepravděpodobné, že ji někdo sledoval. Jestli je to možné, to je něco jiného. Mohla byste odpřisáhnout, že všichni hosté toho večera a v noci byli v domě bez přestávky?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Několik jich jelo do města, ale až po jídle. Lidé se pohybovali po celém domě, někteří z nich byli dlouho na zahradě, za křovím…“

„Vzpomínáte si, kdo z nich odjel do města?“

„Byla tam skupinka lidí, kteří chtěli jít do Smuget…

Velel tomu Goggen a chtěl bezpodmínečně vyrazit, je ergoterapeut5 a vlastně se jmenuje Georg Beck. Vím, že s nimi jel Bjorn Gerhardsen…“

„Hostitel? Annabethin manžel?”

„Ano. Chová se jako přerostlé dítě. Chtěl, aby s ním ještě někdo jel. Nakonec s ním šlo ještě několik mladých.

5 Terapeut zabývající se zlepšováním motoricko-intelektuálních funkcí (pozn. překl.)

Nevím, kolik jich bylo. Každopádně Goggen a Bjorn Gerhardsen. Možná tam byl i Katrinin přítel Ole.”

„Proč si to myslíte?”

„Jeho ani Katrine jsem nemohla nikde najít. Buď odjel s ní, nebo jel s Goggenem a ostatními do města.” „A vy?”

„Já? Já jsem byla chvíli tam, chvíli jinde.” Nejisté se usmála. „Myslíte si, že já…”

„Nemyslím si vůbec nic.” Vstal. „Ale může se stát, že budeme chtít vědět také o důvěrnostech.”

„Proč?”

„Možná může být něco, co Katrine řekla, důležité pro vyšetřování. Proto bych byl rád, kdybyste se nám ozvala, jestliže vás něco napadne.”

Sigrid Haugomová také vstala. „Samozřejmě.”

Gunnarstranda řekl: „Jak jste se dozvěděla o její smrti?”

„No, dnes ráno na poradě jsem se o tom zmínila, protože jsem Katrine nezastihla. Někdo včera viděl ve zprávách, že v Mastermyru byla nalezena mrtvá žena.

Nevím, ale najednou měli všichni strach, že by to mohla být Katrine. Nakonec to byl Henning, pracuje u nás na civilní službě, kdo dostal úkol zavolat Katrine do práce a ověřit to.” Sigrid Haugomová se unaveně usmála. „Už nevím, jestli jsme jí zavolali předtím, nebo potom,” dodala.

„A vy nemáte nejmenší tušení, proč jí na oslavě bylo špatně nebo kam jela, když odešla z oslavy?”

„Ne.”

„Nevíte, jestli jela sama, nebo s někým?”

„Netuším.”

„Kdy jste odešla z oslavy?”

„Vyzvedl mě manžel.” „Kdy?”

„Pozdě, hodně pozdě, už se rozednívalo.”

„Máte milého manžela.”

„Je mi kdykoli k dispozici. Když jsme byli mladší, připadal mi tenhle způsob obětování trochu namáhavý; teď už je to jen hezké.”

„Ale proč jste zůstala tak dlouho?”

„Prostě proto. Dlouho jsem se bavila s Annabeth, bylo to něco jako pokec u kávy a celozávodní schůze dohromady.

Myslím, že poslední hosté odešli kolem půl čtvrté. Pak jsem Annabeth pomáhala s úklidem. Než jsem odjela, vrátil se Bjorn Gerhardsen z města.”

„Kdy to bylo?”

„Jak jsem říkala, už se rozednívalo. Myslím, že mohly být čtyři ráno.”

„Byl to povedený večer?”

„Ano, myslím, že ano.”

„Bavila se Katrine s někým vysloveně víc?”

„Těžko říct. Odešla brzo a u jídla jsem seděla jinde. Pak u kávy jsem ji viděla sedět s přítelem. Jinak mě nenapadá nic zvláštního, kromě toho, že se jí udělalo špatně.”

Gunnarstranda šel ke dveřím.

„Moc rád jsem vás poznala,” řekla mu Sigrid Haugomová za zády. Kriminalista se ve dveřích otočil a zůstal stát.

„Copak?” zeptala se.

„Víte něco o jejím zázemí, o dětství?”

Sigrid Haugomová zavrtěla hlavou. „Byla jsem s ní u nich doma jen jednou.”

Gunnarstranda čekal.

„Bylo to moc smutné.”

„Proč?”

„Její matka bydlí v dost zchátralém domě. Dřív žila společně s jedním mužem, ale když jsme přišly, byla sama.

Katrine měla narozeniny, ale matka si na to nevzpomněla.

Ta ženská Katrine neviděla dva roky a pak nám naservírovala špagety z konzervy na papírovém tácku!”

Gunnarstranda protáhl obličej.

„Na Katrininy narozeniny,” řekla Sigrid Haugomová.

„Katrine to nevydržela a vyběhla ven. Myslím, že to bylo naposledy, co se ty dvě viděly.”

Společenský večer

Vrchní komisař Gunnarstranda seděl ve své kanceláři.

Posadil se za svůj přeplněný psací stůl, na kterém se roztahovala černá obrazovka počítače, elektrický psací stroj, hrníček na čaj plný propisek, hromada časopisů, děrovačka, prázdný, kdysi červený popelník s bílými oprýskávajícími písmeny CINZANO a spousta volných papírů.

Rozepnul si knoflíky na svém modrém sportovním saku a povolil uzel na nádražácky modré kravatě na bílé košili.

Když se opřel a dal si nohu přes nohu, židle zavrzala. Přitom se mu vyhrnula jedna nohavice a nad okrajem ponožky se objevilo nezvykle bílé lýtko. Vztekle pohupoval černou botou sem a tam.

Zazvonil telefon. Zvedl sluchátko. „Díky, nápodobně,“

řekl. „Zrovna jsem přišel. Ale jo, bylo to dobré, do divadla chodím málokdy. Tak už to u policajtů chodí. Musím tady ještě vyřídit pár věcí, i když už je pozdě.“

Jednou rukou držel sluchátko, druhou vytáhl z psacího stroje zprávu, kterou právě psal. Přeletěl ji očima, zatímco hlas v telefonu mu dál promlouval do ucha.

„Čím míň o tom řekneme, tím líp,“ řekl, chvíli poslouchal, pak zabručel něco na rozloučenou a zavěsil.

Zůstal sedět a podíval se z okna. Venku se pomalu stmívalo.

Takže liž je dost pozdě. Ale příliš brzy na to, aby byly v

červnu vidět hvězdy. Jediné, co bylo vidět, bylo zelené světlo letadla, které letělo tak vysoko, že na zem už jeho zvuk nedorazil.

Někdo zaklepal na dveře. Do místnosti strčil hlavu Frank Frolich. Gunnarstranda přikývl.

„Spokojen?“ zeptal se Frolich a zavřel za sebou dveře.

Těžkopádně došel k židli a sedl si na ni s takovou vervou, že pod jeho váhou zavzdychala. Měl na sobě jeansy, sportovní boty, tričko s logem přátel piva Pils a modrou džínovou bundu. Zvlněné šedé vlasy byly učesané a příliš dlouhé, takže mu několik pramenů viselo přes uši. Měl by si už zajít k holiči, pomyslel si Gunnarstranda, nechat se ostříhat, a taky by měl zhubnout. Frolichovo břicho se klenulo od nejnižšího žebra. V téhle poloze, když seděl vzpřímeně na židli, bude moct své břicho v dohledné době používat jako stoleček na kávu.

„Spokojený s čím?“ zeptal se Gunnarstranda.

„S divadelním představením.“

Gunnarstranda zaváhal, sklonil hlavu a podíval se na sebe. Upravil si kravatu a zatáhl za manžety u košile. „Ne,“

rozhodl se. „Nejsem moc spokojený.“

„Co bylo špatně?“

„Lidi, kteří mě tam dotáhli.“

„Ale to přece nijak nesouvisí s představením. Na čem jste byli?“

„Na Faustovi.“

„Ale já jsem slyšel, že je to špičkový kousek.“

Gunnarstranda přemýšlel. „Ale jo, ta hra se mi líbila, text je dobrý, když odhlédnu od těch pokušení, kterým je Faust vystavován, to bylo tak banální! Mladé ženské a tak, přes to všechno bych od Goetha čekal víc a v neposlední řadě od Mefistofela.“

„Kdo tě tam dotáhl?“

„Falk-Andersen, jeho žena a sestra.“

„Takže dokonalé kuplířství.“

„Řekl bych spíš naprostá slabomyslnost. Jim se hra samozřejmě líbila.“

„A kdo je Falk-Andersen?“

Gunnarstranda vzdychl. „Jeden botanik. Akademik v důchodu. I kdybych se o to pokusil, nejsem si jistý, jestli by se mi povedlo někoho z nich urazit.“

„To není špatné,“ řekl Frolich. Po několika zamyšlených vteřinách prohodil: „Mluvil jsem s lidmi z té cestovky, kde Katrine Bratterudová pracovala.“

Gunnarstranda zvedl paži a podíval se na hodinky. Už dávno si měl dát něco k jídlu, zkonstatoval a snažil se vypátrat, jestli má hlad.

„Volal Fristad,“ zamumlal vrchní komisař. „Státní zástupce.“

Najednou ho přepadl kašel. Položil obě nohy na zem a přenechal tělo záchvatu. Píchalo ho na prsou, jeho dech byl jako zteřelý gumový pás a věděl, že vypadá strašně.

Když záchvat konečně přešel, otočil se na židli, otevřel okno na maximum a z kapsy vytáhl krátkého, tlustého špačka. Zbytek cigarety, kterou si předtím sám ubalil.

„Nemyslím, že tohle je moc zdravé,“ začal Frolich.

Vrchní komisař počkal s odpovědí, až bude zase dýchat normálně. „Nic není zdravé. Není zdravé pracovat, není zdravé spát, dokonce z toho, co jíme, jsme nemocní.“ Když si zapálil, předsunul spodní ret jako opice, aby si nespálil rty.

„Vezmi si radši novou,“ zatvářil se Frolich zhnuseně.

„Když si zapálím víckrát, dostanu se na osm denně,“

přerušil ho Gunnarstranda. „Osm denně.“

„Takže si myslíš, že je zdravější kouřit tuhle dehtovou sračku než pár tahů z nové cigarety?“

„Mluvíš jako švagrová Falk-Andersena!“ Gunnarstranda držel oharek cigarety mezi palcem a ukazovákem, aby se nespálil. Prsty měl zakřivené do oblouku, a když vyfukoval kouř, sešpulil pusu.

„Seru na to, jestli se uhulíš k smrti,“ řekl Frolich rezignovaně. „Jde o estetiku.“

„No jo,“ zamumlal Gunnarstranda, znovu se otočil a odhodil hnědou, vyhořelou cigaretovou mrtvolu do stojanového popelníku za sebou. Křivě se usmál a vytáhl z kapsy novou cigaretu. „Devět denně,“ řekl, zazubil se a zapálil si.

Frank Frolich zakroutil hlavou.

„Máš pravdu,“ řekl Gunnarstranda a vdechl. „Tahle je lepší, z té neonemocním. Mimochodem, Fristad chtěl vědět, proč konečně nedáme novinářům pár standardních formulací, příšerně zřízená mrtvola, brutální znásilnění, to nejhorší, co kdy kriminalisté viděli a tak dál.“

„A co jsi mu odpověděl?“

„Nic.“

„Copak to bylo znásilnění?“

„Vypadá to tak,“ řekl Gunnarstranda.

„Musíme zjistit, co dělala po půlnoci,“ řekl Frolich.

„Šla do rychlého občerstvení.“

„Jo?“

Gunnarstranda přikývl. „Zjistili, že v žaludku měla sekanou, chleba a brambory, pravděpodobně z fast foodu.

Takže to vypadá, že sedí, že to fajnové jídlo od Annabeth Asové vyzvracela. Náš problém bude vypátrat, kdy a kde to jedla.“

„Mluvil jsem s její kolegyní,“ řekl Frolich. „Taková celkem tetičkovská paní kolem padesátky, víš, co myslím, odrostlé děti, prostě se té holky ujala… Tvrdí, že byla nadaná, hezká, živá, veselá a tak dál.“

„Poslouchám.“

„Ta ženská každopádně věděla o té reintegraci do společnosti: pryč od drog a špatného zacházení. Ale tvrdila, že se stalo něco zvláštního…“

Zazvonil telefon. Gunnarstranda se na přístroj naštvaně podíval. Ten zvonil dál.

„Nezvedneš to?“ zeptal se Frolich.

Když Gunnarstranda zvedl sluchátko a okamžitě zavěsil, korunky na zubech se mu vztekem zablýskaly a skla na brýlích se leskla.

Frolich zíral na mrtvý telefon.

„Dál,“ řekl Gunnarstranda.“

„Prý k nim do cestovky přišel nějaký týpek a vrhl se na ni; bylo to tu sobotu, co zmizela.“

„To už je druhá ženská, co se o té příhodě zmiňuje,“

odvětil Gunnarstranda. „Katrine zavolala v sobotu Sigrid Haugomové a řekla jí totéž. Co myslí tím ‚vrhl se na ni‘?“

Frolich četl ze svých poznámek: „Povaleč, tak kolem čtyřicítky, culík a vlasy jako pepř a sůl, v uchu náušnice a odporná jizva na ruce. Hrozil Katrine a pokusil se ji napadnout, ale přestal, když Katrine poprosila… poprosila ji, aby zavolala policii.“ Frolich vzhlédl.

„Ta žena,“ řekl, „byla celkem dost v šoku. Zeptala se Katrine, kdo to byl a proč po ní jde. Katrine přiznala, že toho muže zná, ale už spoustu let ho prý neviděla.“

„Co jsou to vlasy jako pepř a sůl?“

Frolich přemýšlel. „Mají barvu jako pepř a sůl.“

„Černou a bílou?“

„Ne, spíš kropenaté, černá s bílou dohromady, asi jako ty moje.“

„Ty máš šedé vlasy, ne kropenaté.“

„Někteří tvrdí, že je mám takové kropenaté.“

„Jak jí vyhrožoval?“

Frolich četl ze svého poznámkového bloku: „ ‚Dělej, co ti říkám‘ nebo ‚Sakra, uděláš, co ti říkám?‘.“

„Takže odepřela tomu chlápkovi nějakou službu?“

Frolich přikývl. „Zní to pravděpodobně.“

„Tak tady od toho se můžeme odpíchnout.“

Gunnarstranda se zamračil. „Takže budeme hledat někoho z tohohle prostředí, kdo naší malé nedávno vyhrožoval. Ta dáma z cestovní kanceláře se bude muset podívat do archivu. A ty se můžeš zeptat kluků z protidrogového, jestli je něco nenapadne, když jim toho pobudu s kropenatým hárem popíšeš.“

Svoboda a nesvoboda

Bylo to podruhé, co Frank Frolich navštívil resocializační centrum Vinterhagen, ale tentokrát ho neuvítali shnilými rajčaty. Seděl s Henningem Kramerem v něčem, co připomínalo učebnu. Vedle tabule visel plakát s nápisem Řekni drogám NE a s obrázkem sportovkyně, pravděpodobně nějaké známé osobnosti. Frank si nebyl úplně jistý, kdo by to mohl být. Dalo se předpokládat, že hraje házenou nebo fotbal, protože si s jejím obličejem nedokázal vůbec nic spojit. Trpělivě bloudil pohledem až k oknu, za kterým kromě žluté internátní budovy nebylo nic.

Místo vypadalo téměř jako po vymření. Kolem dokola nebyla patrná ani ta nejmenší aktivita. Mrtvo. Možná není divu, pomyslel si. Uběhly už téměř tři minuty od okamžiku, kdy muži sedícímu za pultem položil jednoduchou úvodní otázku. Od té doby si Henning Kramer prohlížel roh stropu a zadumaně položil ukazovák na špičku brady. „Klidně můžete odpovědět,“ řekl Frolich.

„Přemýšlím,“ odvětil Kramer.

„Jak jsem slyšel, byli jste často spolu. Takže byste měl přibližně vědět, jaká byla, nebo ne?“

„Kým byla, nebo jaká byla?“

Frolich vzdychl a prohlížel si svůj protějšek, který ještě pořád strnule zíral do stropu. „Je v tom nějaký rozdíl?“

zeptal se a zívl.

„Možná ne,“ řekl Henning Kramer zamyšleně.

Frolichovi došlo, že má co do činění s někým, kdo pečlivě váží slova, a proto se rozhodl k jazykovému kompromisu: „Jaký byla člověk?“

Henning Kramer zavřel oči. „Katrine měla sen,“ řekl a udělal neurčitý pohyb rukou, „sen o tom, že je úplně ztřeštěná; sen o tom, jak stojí na dálnici, stopuje a cítí se svobodně. Prostě si jen tak naskočí do auta a udělá nebo řekne něco, co řidiče nadzvedne, ‚Bobby thumbed a diesel down just before it rained and took us all the way to New Orleans‘. Víte, jde o to, a to Katrine nepochopila, že už neexistují chlápci, kteří se dají nakopnout. Nedá se už říct nic, co ještě nikdo neslyšel, už neexistuje nic, co někdo neřekl, nic, co někdo ještě neudělal. A ti směšní klučíci, kteří stojí na kraji silnice s palcem nahoru, ve zvonáčích a s čelenkou, kteří se na festivalu v Roskilde6 válí nazí v bahně, ti možná věří, že patří k antikultuře, ale jsou jen atrakcí pro turisty. Pro ostatní se stanou jen úsměvným shledáním s jinou dobou. To je přibližně tak jako s přívěsky na klíče s Jerrym Garcíou7, které se dají koupit ve Fisherman’s Wharf

6 Dánské město, ve kterém se každoročně koná Roskilde Festival, největší hudební festival v severní Evropě (pozn. překl.) 7 Jerry García - světoznámý kytarista sanfranciské rockové skupiny Grateful Dead

v San Francisku. Člověk tomu nechce věřit, ale když to vidí na vlastní oči, je to důkaz, že takzvanou revoltu mladých pohltily dějiny a měšťáci ji prohlásili za svatou. Proto je člověku líto těch, kdo ještě pořád věří, že žijí v šedesátém osmém nebo sedmdesátém druhém. To, o čem si myslí, že jsou toho součástí, neexistuje.“

Henning Kramer vyskočil a odšoural se k oknu. Tam zůstal stát, zády k Frolichovi.

„Katrine nikdy nepochopila, že nemá smysl prchnout do svobody,“ rozohnil se Kramer a otočil se: „Svoboda není stav nebo místo, které se dá najít, svobodu člověk musí uchopit, je tady, v tobě samotném, a ty ji objevíš ve svém jednání a konání; jde o to, stát se pánem nad sebou samým a nad situací, ve které se nacházím. Do svobody se nedá prchnout, dá se jen prchnout před ní; teprve v okamžiku, kdy člověk vstane a bere svět, jaký je, a když si v něm najde své místo, když si stvoří vlastní skutečnost, teprve v tom okamžiku je svobodný.“

Frank Frolich potlačil zívnutí. Pak vzhlédl od svého poznámkového bloku. Henning Kramer se zadýchal a byl rozrušený. Frolich sklopil zrak na prázdnou stránku v zápisníku a poznamenal si malými písmeny: „Zavolat Evě-

Britt před čtvrtou.“ Julie, její dcera, chodila ve volném čase do kroužku v Majorstua. Eva-Britt měla pravidelně každé

(pozn. překl.)

úterý důležité schůze. Uzavřeli tichou dohodu, že Frank v tento den Julii vyzvedne. Ale dneska se mu to nehodilo.

Musí jí ještě dát vědět.

Když Franka už nenapadalo nic, na co nesmí zapomenout, odkašlal si a bezbarvě se zeptal: „Ale to přece Katrine udělala, nebo ne? Jestli jsem to správně pochopil, zrovna se’chystala vzdát svých iluzí. Prohlásili ji za čistou a měla místo v cestovní kanceláři.“

„Přesto se jí to nepovedlo. Nezvládla to, nedokázala patřit k normálním.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Frank, nadšený z toho, že se mu podařilo stočit rozhovor na konkrétní rovinu.

„Nemohla se prostě jen tak stát normální, nedokázala to, musela z toho zvracet, na té zatracené oslavě, nebo ne?

Realitu, kterou jí nabídli, prostě nezvládla.“

„Takže vy si myslíte, že jí nebylo špatně fyzicky?“

„Nebylo jí o moc hůř, než je teď mně.“

„Myslíte tím, že na oslavě musela zvracet, protože neunesla realitu?“

„Ano.“

„Ale co konkrétně neunesla?“

„Co?“ Henning Kramer se křivě a jedovatě usmál.

„Nechtěla být jako oni!“

„Oni?“

Kramerovi se zaleskly oči. „Nenáviděla představu, že by se měla začlenit do kultury, ve které se vlastní osobnost

vymění za šaty. Tyhle takzvané vzory, které tady v centru pobíhají. Nejdřív agitují pro přirozené uvolňování endorfinů v mozku, mluví pořád o škodlivosti drog a o síle, která spočívá v pravdě. Celou dobu opakují, jak důležité je přiznat vlastní chyby a poznat, že život je sám o sobě nekonečná opilost, prostě hukot. A pak si prostě přímo z práce odpochodují domů a doma si oblečou jiné šaty, oblek nebo klobouk a po tom svém slizkém misionářském tlachání jdou na oslavu, na které se totálně ožerou, jenom aby si navzájem mohli říct pravdu. Kde musí ještě víc pít, aby sebrali odvahu na jedno číslo v křovíčku. A pak to omlouvají chlastem.

Nechápete to?“

„Nejste vy sám takovým vzorem?“

„Doufám, že ne.“

Frolich ho pozoroval a v duchu se ptal, jak má postupovat dál. „Rozumím tomu, co říkáte o prohlédnutí téhle dvojí morálky,“ mínil. „Ale tahle žena byla téměř dospělá, už dost odrostlá školačka s minulostí prostitutky.

Musela přece sama vědět, jaký je svět, jak funguje.

Nezvracela jenom proto, že si potvrdila vaše hypotézy.“

„V tom se mýlíte,“ řekl Henning Kamer. „Právě proto zvracela. Musela blít z těch dvou, z Bjorna a Annabeth.“

„A proč?“

„Protože…“ Henning Kamer zaváhal a najednou zmlkl.

„Tak to řekněte.“

„Jednou s Bjornem Gerhardsenem souložila, když se tím ještě živila.“

Frank nedůvěřivě svraštil čelo. Tahle informace smrděla. Zdůraznil své mínění tím, že se zapitvořil a pochybovačně zakroutil hlavou.

„Je to pravda,“ pospíšil si ten druhý s odpovědí a pak klidným hlasem pokračoval: „Dobrá, kašlu na to, jestli mi věříte nebo ne. Jde o to, že toho týpka samozřejmě poznala, to je v pořádku. Annabeth Asová není zrovna sexy, no, takže si ten její kozel občas zaplatí nějakou tu kurvu, ale určitě není jediný na světě. Problém byl ale v tom, že tomuhle chlápkovi nedošlo, že by se měl laskavě chovat zdrženlivě; dobrý Bože, Katrine v tomhle vážně utrpěla újmu. Měla tu a tam sex, ale bylo to pro ni celkem těžké téma. A pak si přijde tenhle chlápek a chce ji zase mít, rozumíte, zadarmo a v nějakém křoví na zahradě.“

„Ten večer? Na oslavě?“

„Jo.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se kriminalista zostra. „Řekla mi to.“

„Co vám řekla? Citujte její slova.“

„Už to zase zkusil, Mister Nice Guy. Takhle to řekla. A to bylo všechno, co jsme si o tomhle tématu řekli.“

„To bylo všechno, co řekla? Mister Nice Guy?“

„Dřív jsme si o tom dost povídali, o tom, že… že Gerhardsena poznala a tak. A Annabeth s Bjornem jsou

zatraceně bezbranní, víte, svým způsobem bezbranní, a když jsme o nich mluvili, tak jsme mu říkali Mister Nice Guy.

Byl to takový náš interní kód. Dělali jsme si z toho srandu, protože on je přes den předsedou představenstva resocializačního centra Vinterhagen a v noci si tu a tam koupí nějakou klientku. Překřtili jsme ho na Mister Nice Guy. Bylo to míněno ironicky.“

Frank Frolich přelétl své poznámky. „A kdy vám to vyprávěla?“

„Po oslavě.“

Frank Frolich se napřímil.

„V noci to byla fakt síla, rozumíte? Přijel jsem pro ni, zavolala mi, že ji mám vyzvednout.“

„Zavolala vám? A kdy?“

„V sobotu večer. Kolem dvanácté. O půlnoci. Usnul jsem před televizí, vzbudila mě, zavolala mi na mobil.“

„A vy jste tam jel a vyzvedl ji?“ zeptal se Frolich napjatě.

„Jo.“

„Jaký máte vůz?“

„Nemám auto. Patří mému bratrovi. Odjel na nějaký seminář. Na Filipíny. Když je na cestách, můžu si jeho auto půjčovat. Audi. A najednou jsem ji viděl, šla mi po cestě naproti. A ten ohoz, rozumíte, vyzývavě oblečená a s tím světlem z pouliční lampy za sebou, sukni měla průhlednou, o tom snila, cítila se jako bůh, že může všechno. Naskočila

do auta rovnou, ani neotevřela dveře. Je to kabriolet. A pak si ovázala vršek kolem hlavy, ne, to bylo až později, ale myslím tím, že v tu noc se prostě totálně uvolnila, sjela se štěstím, že sedí ve fáru, v kabrioletu, se mnou. Vlasy jí vlály, padaly jí do obličeje, víte, jeli jsme úzkými zatáčkami nahoru, a ona hledala něco, čím by si ty vlasy svázala, ale neměla nic, tak si svlékla vršek a měla jenom černou podprsenku a to ji nějak nakoplo, když tam jen tak seděla v podprsence. To byl ten sen. Tak nějak se cítila volně.

Feeling free. Jeli jsme k Aker Brygge, do McDonald’s, byl to její nápad, a tam jsme jedli, chtěla cheesburger a stála tam v tom ohozu. Celou dobu si tak nějak plnila svůj sen. Tak nějak… tak nějak… Zatraceně, tahle slova by se měla zrušit: tak nějak, je mi líto, že je používám. Každopádně jsem si celkem jistý, že tu noc byla asi jen milimetr od toho, aby si šlehla; byla v extázi. A tak jsem se jí chvíli před tím, než jsme odjeli z Aker Brygge, zeptal, co se stalo. Nebo jsem se zeptal, proč je tak v ráži, a ona se na mě podívala, jenom chviličku, pochopil jsem, že o tom nechce mluvit, protože se toho chce tak nějak zbavit, na vteřinku se na mě podívala a řekla: ‚Mister Nice Guy. Už to zase zkoušel…‘ A já jsem tam jen tak stál a díval se na ni.“

„A potom?“

„Potom jsme jeli po E6, po staré Mosseveien, skoro až do Ingierstrandu.“

„A?“

„Tam jsme zaparkovali?“

„V Ingierstrandu?“

„Ne, tam jsem nejdřív zastavil, ale nebyli jsme sami.

Zastavilo tam po chvilce ještě jiné auto, tam na tom velkém parkovišti, takže jsme se vrátili na křižovatku Mosseveien a odbočili doprava, směrem do Gjersjoenu, a projeli jsme kolem Tyrigrava. Zastavili jsme na odpočívadle nedaleko E18, kousek od vody, zatraceně pěkné místo.“

„A dál?“

„Pak jsme si povídali.“

„O čem?“

„O životě a tak.“

„O oslavě ne?“

„Ani slovo.“

„Nebavili jste se o ní, o něčem, co se ten den stalo?“

„Ne, jenom řeči o snech.“

„A potom?“

„Pak jsme se milovali.“

„Myslel jsem, že chodí s tím chlápkem, s Olem Eidesenem.“

Henning Kramer pokrčil rameny.

„Žárlil jste na Eidesena?“

„Vůbec ne, spíš naopak, on žárlil na mě… možná.“

„A proč by měl?“

„Katrine se mnou měla důvěrnější vztah, teda předpokládám, a on nás podezříval, že spolu občas spíme.“

„A spali jste spolu?“

„Tu a tam.“

Frolich okusoval propisku a čekal.

„Nestávalo se to často, jen když mi to nabídla ona, naposledy se to stalo dávno, před několika týdny.“

„Chápal jste váš vztah jako milostný?“

„Samozřejmě.“

„Pojďme si to upřesnit,“ řekl Frank a posadil se zpříma.

„Bylo to tak, že byste s ní moc rád chodil oficiálně, jako abyste byli pár?“

„Byli jsme pár. Vracela se ke mně. Ale jsem člověk, který nevydrží, aby ji měl tak blízko u sebe. Proto jsme si byli blíž v duchovní rovině.“

„V duchovní rovině?“

„Ano.“

„A občas i v té fyzické?“

„Jo.“

„Ale tu noc, kdo se chopil iniciativy? Kdo chtěl sex?“

„Ona.“

Frank mlčel.

„Chtěl není ten správný výraz, prostě to tak nějak viselo ve vzduchu, měli jsme sex od toho okamžiku, co nastoupila do auta. To, že jsme spolu spali, byl závěr, něco jako dokončení, to jediné, co ještě chybělo.“

„Bránil jste se tomu?“

„Ne.“

„Kde se to stalo?“

„V autě.“

„Říkal jste, že měla tu noc černou podprsenku, a co vršek?“

„Černou halenku a sukni.“

„Měla na sobě ještě něco jiného?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Kalhotky?“

„Neviděl jsem, že by si je vysvlékla.“

„Takže byla naostro?“

„To ne, měla kalhotky, ale odhrnul jsem jí je na stranu… abych to vyjádřil technicky.“

„Takže byla oblečená, když jste se milovali?“

„Jo, měla na sobě sukni a já jsem jí stáhl podprsenku.“

„A halenku?“

„Tu si pak zase oblékla.“

„Kdy?“

Henning Kramer svraštil čelo, jako by musel přemýšlet.

„Když jsem ji vezl domů,“ řekl nakonec.

„Bylo to hodně pozdě?“

„Možná za hodinku za dvě. Trochu jsme spali, aspoň já.“

„Jak dlouho jste spali?“

„Probudil jsem se chvíli po půl třetí. Byla venku.

Probudil jsem se, když nasedla do auta.“

„A jste si jistý, že bylo půl třetí?“

„Nula dvě, dvojtečka, třicet dva. Podíval jsem se na elektronický displej.“

„A ona byla venku?“

„Jo, slyšel jsem, jak se otevřely dveře a ona nastoupila, tak jsem se podíval na hodinky. Přikryla mě, protože jsem spal. Zeptala se mě, jestli nemám cigaretu. Jednu jsem měl, tak jsme ji kouřili dohromady; pak se mě zeptala, jestli bych ji mohl zavézt domů, za Olem.“

„Co měla na sobě?“

„Totéž.“

„Nějaké šperky?“

„Myslím, že jo.“

„Jak to myslíte? Měla nějaké šperky, nebo ne?“

Kramer pár vteřin mlčel, jako by přemýšlel.

„Katrine vždycky nosila šperky, zlaté prstýnky, náramky, prsteny se spletenými hadími vzory a velkými kameny a na krku řetízek.“

„A co měla tu noc?“

„Předpokládám, že většinu z toho. Jo, určitě, prstýnky nosila pořád, i tu noc.“ Henning Kramer se neklidně pohnul.

Kriminalista ho mlčky pozoroval.

„Ano?“ odkašlal si Kramer a změnil polohu.

Frank Frolich si muže ještě pár vteřin pozorně prohlížel.

„A jste si jistý, že tu noc na sobě měla šperky? Můžete to odpřisáhnout?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“ Oční víčka Henninga Kramera se pomalu pohybovala nahoru a dolů, nahoru a dolů…

„Když znovu nasedla do auta, měla ty šperky pořád?“

„Myslím, že jo. Neprohlížel jsem si ji.“

„Takže si nejste jistý, jestli na sobě měla šperky, když si sedla do auta?“

„Nemůžu odpřisáhnout, že by je měla na sobě.“

„A zeptal jste se jí, co tam venku dělala?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Bylo mi to jedno.“

„Bylo vám to jedno?“

„Jo.“ Henning Kramer pokrčil rameny. „Možná šla čůrat, nebo si potřebovala protáhnout nohy.“

„Měla u sebe kabelku?“

„Jo, měla. Ale nebyla to kabelka, spíš malá taška přes rameno, s dlouhým řemínkem. Měla ji šikmo přes tělo. Na to si vzpomínám.“

Frolich přikývl. „Ale kdy jste se vrátili?“

„Možná chvíli před třetí nebo krátce po třetí, nejsem si jistý, byl jsem strašně unavený a chtěl jsem jet rychle domů.“

„Kam jste ji odvezl?“

„Ne moc daleko. Chtěla vystoupit u okružní křižovatky na E6, u Hvervenbukta, v místě, kde se odbočuje do Holmlia.“

„To je téměř kilometr od místa, kde bylo nalezeno tělo,“

řekl kriminalista.

Kramer přikývl.

Frolich si odkašlal. „Musím se vás ještě jednou zeptat,“

pronesl pomalu, „jste si naprosto jistý, že jste ji vysadil tam?“

Kramer polkl. „Ano,“ odpověděl.

Frolich si ho důkladně prohlížel. „Proč jste ji vysadil zrovna tam?“

„Chtěla jít domů za Olem pěšky. Ole bydlí v Holmlia, adresu přesně neznám. Ale chtěla jít k Olemu ten zbytek cesty pěšky. Nechtěla, aby mě viděl, pro případ, že by na ni čekal.“

„Proč ne?“

„Udělal by jí scénu, aspoň myslím.“

„A pak?“

„Potom jsem odjel.“ Henning Kramer zmlkl. Najednou vypadal dojatě. Frank Frolich se snažil odhadnout, jak by se on sám v takové situaci zachoval. Ať už tenhle chlápek říká pravdu nebo ne, je očividné, že ho tenhle rozhovor dost sebral. Začal relativně snadno, filozofickým tlacháním o životním názoru zavražděné. Dokonce i ta část o sexu proběhla hladce. Jedno bylo jasné: teď už to tak hladce neprobíhá. Henning Kramer vypadal, že ho to zasáhlo, rty se mu třásly. „Mávala mi.“ Znovu se odmlčel a rty se mu pořád třásly. Frolich ho pozoroval a řekl: „Všiml jste si nějakých

vozů v blízkosti, když jste ji vysadil? Někoho, kdo ji sledoval?“

Kramer přemýšlel a pak pomalu zakroutil hlavou.

„Možná dole na dálnici jelo v protisměru pár taxíků, ale nemám tušení. Všude bylo ticho, ale když jsem vyjel, potkal jsem pár aut, tím jsem si jistý.“

„Na víc si už nemůžete vzpomenout?“

„Ne, jen jsem jel. Poslouchal jsem hudbu a jel jsem.“

„A pak už jste ji neviděl?“

„Ne.“

„Stála tam a mávala vám, když jste odjížděl?“

„Nezastavila se, zamávala a šla dál.“

Kramerovi se znovu roztřásly rty. „A pak už jsem ji neviděl,“ uzavřel.

Kramer si odkašlal a zavřel oči. „Jeli jsme kolem parkoviště na Hvervenbukta, je po levé straně, když jedete směrem do města.“

„Po Ljansbrukveien?“

„Jo, asi se tak jmenuje… Pak jsme jeli dál, na okružní křižovatku a na most nad E6. A tam řekla: ‚Tady si vystoupím.‘ A potom…“ Kramer si znovu odkašlal. „Pak jsem jel po kruháči a po mostě nad E6…“

„Ano…,“ pronesl Frolich trpělivě.

„Zastavil jsem na konci mostu, tam, kde se odbočuje doleva, na dálnici. Tam vystoupila.“ Kramer se odmlčel.

„Pokračujte,“ řekl Frolich.

„Ano, a pak jsem vyjel na dálnici a neviděl jsem ji.“

„Říkal jste, že odcházela…“

„Ano.“

„Když jste ji viděl naposledy, šla tedy nahoru po přivaděči směrem do Holmlia?“

„Ano.“

„Ale v tom případě musela jít tím dlouhým tunelem.“

Kramer pozvedl zrak. Přemýšlel a pak pomalu přikývl.

„Ano, to musela.“

Frank se posadil pohodlněji. „Do Holmlia je to odtud ještě pěkný kousek. Musela projít tím dlouhým tunelem a dál po Holmliaveien. Jenom nevím, jestli je v tunelu chodník, ale každopádně je to dost nepraktické, nechat se vysadit před tunelem…“

„Nevyznám se tam,“ přerušil ho Henning Kramer.

„Ale přesto,“ řekl Frolich, „z toho kruhového objezdu do Holmlia jsou to ještě dva tři kilometry. Proč jste ji nezavezl až tam?“

„Požádala mě, abych zastavil u kruháče.“

Frank Frolich si ho chvíli prohlížel.

Kramer se mu zatvrzele díval do očí. Pak si odkašlal.

„Možná šla lesem,“ řekl. „Možná to vzala zkratkou.“

„Ale já jsem myslel, že jste říkal, že šla po přivaděči do Ljabru.“

„To jo, ale nějaká zkratka přes les tam musí být.“

„To je možné, ale viděl jste, že by tudy šla?“

„Ne, vím jen, že trvala na tom, abych ji na místě vysadil.“ Frolich to nechal být a podíval se do zápisků. „Do Ingierstrandu za vámi jelo auto, že?“

„Ne.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že jste tam nebyli sami.“

„Jedno auto tam zastavilo, odhaduju, že to byl nějaký pár, něco jako my.“

„Takže v autě seděly dvě osoby?“

„Nemám tušení, nedíval jsem se, jestli jsou v autě dva lidi nebo pět. Nedíval jsem se tam.“

„Všiml jste si, co je to za auto?“

„Nevím. Běžné auto, osobák, japonské nebo ford nebo opel, prostě běžné auto.“

„Barva?“

Kramer pokrčil rameny. „Nevím, nejspíš tmavá, byla noc, světlé to auto určitě nebylo.“

„A to auto za vámi nejelo od Ingierstrandu?“

„Myslím, že ne. Každopádně později jsme na odpočívadle zůstali úplně sami.“

Frolich znovu zapřemýšlel. „Když jste s ní odjížděl z místa, kde jste měli sex, o čem jste mluvili?“

„O ničem.“

„Vůbec o ničem?“

„Ne.“

„Ani jste se nebavili o tom, kam chce zavézt nebo co řekne svému příteli, když se jí bude ptát?“

„Ne.“

Frolich téměř neznatelně přikývl a zalitoval, že tenhle výslech provádí sám. Ztěžka vzdychl.

„Co je?“ zeptal se Henning Kramer upřímně. „Obávám se, že jste se stal ze svědka podezřelým.“ Henning Kramer mlčel.

„Slyšel jste, co jsem vám řekl?“ zeptal se Frank Frolich.

„Katrine byla jediný člověk, který pro mě skutečně něco znamenal…“

„Tak to nefunguje,“ řekl Frolich unaveně. „Katrine byla zavražděna a nalezena ve stavu, který nasvědčuje tomu, že vražda měla sexuální podtext. Pro devět sexuálních vražd z deseti je motivem zastírání jiného zločinu, totiž znásilnění.

A vy mi tady tvrdíte, že s vámi měla několik hodin před tím, než byla nalezena mrtvá, dobrovolný sex.“

„To je pravda!“

„Ano, to je možné, ale státní zástupce, soudce nebo porotci to takhle nemusí vidět.“

„A co mám teda dělat?“

„Každopádně musíte podepsat protokol s výpovědí a podrobit se zkoušce DNA. A pak budete muset pořádně popřemýšlet o přesném časovém průběhu. Musíte být maximálně přesný, protože vaši výpověď musíme srovnat s jinými svědeckými výpověďmi. Takže jestli si vzpomínáte na nějakého člověka, na auta, jejich pasažéry nebo na něco,

co může potvrdit vaši předchozí výpověď, mohlo by to vypadat trochu lépe.“

Kramer hleděl zasmušile před sebe.

„Kam jste jel poté, co jste ji vysadil?“

„Domů.“

„Kde to je?“

„V Holmenu, na Stasjonsveien.“

„To je byt vašeho bratra?“

„Ne, tam bydlím já. A moje matka.“

„Je to váš byt, nebo byt vaší matky?“

„Je matčin.“

Frank Frolich přikývl a udělal si poznámku. „Je něco, co vám Katrine tu noc řekla, něco, co vás znepokojilo nebo co vám připadalo divné, něco, čemu jste nerozuměl?

Cokoli…“

Kramer tam seděl se zavřenýma očima. Potil se. Frolich znovu zalitoval, že výslech musí dělat sám.

„Jo, něco jo,“ začal Kramer.

„Poslouchám.“

„Měla tajemství.“

„Jaké?“

„Snažím se na to přijít, souviselo to s její náladou, když jsem ji tu noc potkal…“

„Když jste pro ni přijel?“

„Zeptal jsem se jí, jestli nevyhrála ve Sportce, protože působila tak nějak rozjařeně a šťastně, ale nevyhrála, řekla, že se jí stalo něco hezkého.“

„Něco hezkého?“

„Jo. A já jsem se jí pak zeptal, co to jako má být, ale ona jen zakroutila hlavou a řekla mi, že mi to řekne jindy.“

„Jindy?“

Kramer přikývl.

„Měl jste dojem, že to nějak souvisí s oslavou?“

„Netuším.“

Frolich ho pobídl rukou. „Co je?“

„Klíč od auta,“ řekl Frolich mírně. „Když si nevzpomínáte na žádného svědka, tak existuje jenom jediný svědek, ten nejdůležitější v takových případech. A to je auto.“

Jméno

Když Elise Hermansenová přišla, byla očividně rozčilená. Zastavila se ve dveřích a rozhlédla se. „Ještě nikdy jsem nebyla na policii,“ omluvila se nervózně a ohmatala si vlasy, které působily dojmem, jako by právě přišla od holiče.

„To zvládnete,“ řekl Gunnarstranda. Ruku jí položil na paži a vedl ji ke stolu stojícímu uprostřed místnosti.

„Posaďte se, prosím. Dáte si něco k pití? Třeba kávu?“

„Děkuju, nechci,“ řekla a posadila se. „Opravdu to musí být?“

Gunnarstranda přemýšlel. „Nemůžeme vás k tomu nutit, ale bylo by dobré, kdybyste si dala tu práci.“ Došel ke svému psacímu stolu, otevřel šuplík a vytáhl z něj štos fotek.

Chvíli mlčky stál, ale když se nechystala odpovědět, pokračoval: „Podle vašeho popisu bylo muži, který přišel do cestovní kanceláře, asi čtyřicet let a měl víc než metr osmdesát. V uchu měl náušnici a byl silný, ale ne tlustý.“

Elise Hermansenová přikývla.

„Silný, ale ne tlustý,“ zopakoval Gunnarstranda a podíval se jí přímo do očí. „Jako ten policista, se kterým jste mluvila poprvé? Frank Frolich?“ Gunnarstranda ukázal na svého kolegu, který právě vešel a zavřel za sebou dveře.

Elise Hermansenová zčervenala, nervózně se usmála a zamrkala.

Frolich se zazubil a řekl: „Myslíte, že já jsem spíš tlustý než silný? Takže byl štíhlejší než já?“

Frolichův smích Elise Hermansenovou uklidnil. „Líbí se mi, když muži nejsou kost a kůže,“ řekla uvolněně.

„Řekněme, že byl kolem pasu hubenější než vy.“

„Dobrá,“ řekl Frolich a zamrkal na ni. Pak se otočil ke svému kolegovi. „Rád bych si s tebou promluvil o jednom svědkovi. Sednu si zatím vedle.“ Ukázal prstem na druhé dveře a dal se na odchod.

„Ve srovnání s vámi byl opravdu štíhlý,“ prohodila směrem k němu Elise Hermansenová.

Frolich za sebou zavřel dveře. Žena se obrátila na Gunnarstrandu. „Tak jsem to nemyslela,“ řekla. „Chtěla jsem jen říct, že je mylné o něm tvrdit, že je tlustý.“

„Ten neznámý vypadal jako rváč, ale slušelo mu to,“

četl Gunnarstranda dál.

Elise Hermansenová znovu přikývla.

„Když jste byla dotázána na to, co míníte větou ,vypadal jako rváč, ale slušelo mu to‘, odpověděla jste, že se v obličeji trochu podobal jednomu italskému herci, něco jako Marcello Mastroianni a Sylvester Stallone dohromady.“

Znovu vzhlédnul.

Elise přikývla.

„Mohla byste to teď formulovat trochu přesněji?“

„Bylo to tou jeho bradou a rty. Ale naprosto konkrétně…“

Gunnarstranda přikývl.

„Působil tak trochu zpustle, ale tak nějak… mužně.“

„Aha. Dobrá. A když se vás ptali na barvu očí, řekla jste, že si nevzpomínáte. Vzpomínáte si teď?“

Elise s lítostivým výrazem zakroutila hlavou.

„Ale uvedla jste, že měl vlasy jako sůl a pepř a odpornou jizvu na pravém předloktí.“

Elise přikývla.

„Ale na jméno si vzpomenout nemůžete? Oslovila Katrine Bratterudová toho muže jménem?“

„Tím si právě nejsem jistá.“

„Ano?“

„Myslím si, že ho nějak oslovila.“

„Když spolu mluvili?“

„Ne, když jsem se jí pak zeptala, zmínila nějaké jméno, alespoň myslím, ale mrzí mě to, nevzpomínám si.“

„Dobrá,“ zareagoval Gunnarstranda přátelsky. „Vaši výpověď o tom muži jsem předal pracovníkům archivu kriminálky a poprosil je o fotografie všech mužů ročník padesát pět až šedesát čtyři. Máme tedy věkové rozpětí mezi pětatřiceti a pětačtyřiceti lety. Někteří nakonec vypadají starší, než doopravdy jsou, a jiní zase mladší, ne? Bývá to kvůli vlasům a oblečení a tak…“

„Bylo to takové hulvátské jméno,“ přerušila ho Elise Hermansenová.

Gunnarstranda si popostrčil brýle na nose. „Hulvátské jméno?“

„Ano, takové to jméno, jaké mají typičtí hulváti, Stig, Ronny…“

Gunnarstranda přikývl. „Hulvátské jméno,“ zamumlal.

„Co Bard? Nebo Roger? Jim?“

Elise Hermansenová rezignovaně zavrtěla hlavou.

„Možná mě to napadne…“

„Do té doby bych byl rád, kdybyste si prohlédla tyhle fotografie. Nemusíte si být stoprocentně jistá. Můžete to klidně říct, když rozpoznáte rysy v obličeji, pak to s vámi probere buď Frank Frolich, nebo já. A nemusíte mít strach, že tím někomu ublížíte. Pokud někoho poznáte, tak si s ním promluvíme, abychom objasnili, zda měl ke Katrine Bratterudové vztah, nebo zda ho prostě a jednoduše vyškrtneme z případu. Je to jasné?“

Elise Hermansenová přikývla.

Gunnarstranda musel bojovat s hrozícím návalem kašle.

„Upozorňuju vás na to, že ne každá osoba vedená v policejním archivu je kriminálník. Říkám to, abyste nedělala unáhlené závěry, když mezi fotografiemi objevíte někoho známého.“

Elise Hermansenová pokynula hlavou.

„Tak tady to máte,“ řekl Gunnarstranda a položil hromádku fotografií na stůl.

„Uvidíme, jestli máme štěstí,“ řekl Gunnarstranda, když za ní zapadly dveře. „Zdá se, že tahle dáma má velmi dobrou paměť. O čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

„O tom mladíkovi s kozí bradkou. Henninga Kramera musíme asi přiřadit k podezřelým,“ řekl Frolich a otočil se na židli.

„Tak tak,“ odvětil Gunnarstranda. Vzal si Frolichovu zprávu a začal si v ní se zájmem číst.

„Říká, že Katrine ten večer vyzvedl na oslavě u Annabeth Asové a pak s ní jezdil různě po okolí až po Gamle Mossevei, v Oppegardu, skoro u zábavního parku Tysenfryd, kde, jak tvrdí, spolu měli sex. Takže souložila dobrovolně.“

„Taktak,“ zopakoval Gunnarstranda a četl dál. Frolich se pomalu otáčel na židli sem a tam, zatímco ten druhý si četl.

Gunnarstranda nakonec zvedl zrak a zeptal se: „Co si o tom myslíš?“

„Že…“ Frolich se odmlčel, protože Gunnarstrandovo vyzáblé tělo roztřásla série dalších záškubů. Snažil se potlačit kašel, který neustával. Tohle nejsou mírně podrážděné průdušky nebo začínající nachlazení, pomyslel si Frank Frolich. Šéfův kašel zní dutě, astmaticky, podobně

jako při bronchitidě. Kašel, který se usadil hluboko v plicích muže a tam vyváděl a hartusil. Jako kamenná lavina, pomyslel si Frank a snažil se předstírat, že si toho ustavičného cukání v Gunnarstrandově obličeji nevšímá. Ale nebylo jednoduché předstírat, že se nic neděje, protože Gunnarstranda semkl rty tak silně, že mu vystoupily oči a zrudl obličej, když se vzduch z plic snažil prodrat ústy ven.

Obličej vrchního komisaře stále více připomínal žábu.

Kamenná lavina v plicích čekala jen na to, až se vyvalí přes svah hory, na to, až se uvolní první kámen. „Měl bys jít k doktorovi,“ poznamenal Frolich, když už to nemohl vydržet.

„Pro… pro… proč?“

„Může to být rozedma. Silní kuřáci často trpí rozedmou plic.“

Záchvat pomalu ustával, dech se trochu zklidnil a kameny uvnitř ztichly. „To není žádný emfyzém,“ odvětil Gunnarstranda zarytě. Odkašlal si, jako by chtěl naznačit, že záchvat je pryč, a otřel si čelo. „Jo, jo,“ zamumlal, „to není emfyzém. Je to kuřácký kašel, úplně normální kuřácký kašel.“

„To ti říkal doktor?“

„Ano.“

„Stejně bys měl přestat kouřit.“

„Jistě. Ale mám kašel pod kontrolou. Už tolik nešlukuju.“ Gunnarstranda už držel v ruce novou cigaretu.

„Tolik už ne,“ zopakoval. „Kromě toho mě kouření baví.“

„Ale…“

„A teď už s tím, sakra, přestaň! Radši mi povykládej o Henningu Kramerovi. Je to on?“

Zuřivý výbuch Frolicha vylekal. Pospíšil si s odpovědí: „Možná. V jeho vyprávění je zádrhel. Působil naprosto věrohodně až do okamžiku s tím počtem lidí v autě. Ale pak přišel s tou podivnou historkou, že ji odvezl až ke kruháči v blízkosti místa činu.“

„Lhal?“

„Nevím. Možná znervózněl, tak příběh pokulhává.

Předpokládejme, že v první části říkal pravdu, takže tam opravdu jeli a to celé byla sladká chvíle milenců. Ale potom…“

„Myslíš, že potom nechtěla?“ Gunnarstranda přikývl a pokračoval: „Předpokládejme, že to zkusil, ale dostal košem, vždyť chodila s někým jiným… Takže ji znásilnil, vystříkal se jí na oblečení a zabil ji. Bránila se, rvala mu vlasy, škrábala. To je logický myšlenkový pochod.“ Přikývl.

Frolich seděl několik vteřin bez hnutí.

„Bylo mi nepříjemné, že jsem vyslýchal sám,“ řekl pak.

Gunnarstranda se mírně zazubil. „Co se stalo, stalo se.“

„Ale přesto by to mohl být on.“

Gunnarstranda šlukoval. „Teď jsem napjatý,“ zazubil se, zvedl cigaretu do výšky a pozoroval ho. „Předpokládejme, že ji znásilnil a zavraždil Kramer. Povídej, co dělal potom.“

Frolich se předklonil. „Vždyť jsi to sám řekl,“ potvrdil.

„Takhle si to přece musíme představit. Sundal z ní oblečení postříkané semenem a plné částeček z jeho oblečení. Věděl, že stačí jediný flíček, jediný vlásek, abychom na základě testu DNA dokázali, kdo ji znásilnil. To by pak taky vysvětlovalo ten zlom v přesvědčivosti během našeho rozhovoru. Musel si z fleku vymyslet přijatelné vysvětlení pro to, co skutečně dělal. Bez problémů ji mohl vysadit v Mastermyru. S tím rozdílem, že už nežila. Možná byla opravdu mrtvá a on ji přehodil přes svodidla do křoví.“

Gunnarstranda čekal.

„Muselo to být takhle,“ uzavřel Frolich.

„Takže?“ zeptal se Gunnarstranda vyčkávavě.

„Co myslíš?“

„Máme ho zatknout?“

„To právě nevím,“ vzdychl Frolich. „Proto bych byl radši, kdybys byl u toho výslechu. Každopádně teď prohlídneme ten vůz. Pak uvidíme.“

„Myslíš, že nehrozí, že zničí důkazy?“

„Hrozí, samozřejmě. Může schovat její svršky a…“

„Ale je to pádný důvod pro podezření?“

Frolich zaváhal.

„Právě proto se ptám, jestli ho máme zatknout.“ Frolich rozčileně vstal.

„Když ho chceš zabásnout, krucifix, tak jdi a udělej to!“

„Ale chceš to?“

„Co tím myslíš, jestli to chci?“

„Tak zavřeme ho nebo ne?“

„O tom snad rozhoduješ ty!“

„Jenže já mám k dispozici jen tuhle zprávu,“ řekl Gunnarstranda prudce a zamával s podklady, které si právě přečetl.

„Myslíš tím, že ta zpráva není dost dobrá?“

„To jsem neřekl. Ale ze dvou důvodů chci počkat s jeho zavřením!“ Gunnarstranda se také postavil. Zařval: „Za prvé musíme Kramerovu výpověď nejdřív potvrdit, nebo ji vyvrátit. Musíme mít otevřených víc možností, hlavně kvůli jedné věci, kterou Kramer sám říkal, a mě udivuje, že jsi to vůbec nezaregistroval!“

„A co to je, prosím tě?“ vyštěkl Frolich.

„Skutečnost, že ten muž už přiznal, že měl se zavražděnou pohlavní styk.“

Frolich se těžkopádně posadil, když se mu najednou odhalil dosah téhle informace a když pochopil, co tím Gunnarstranda míní. „Dobře,“ řekl. „Ukvapil jsem se.“

„Kramer hrál s otevřenými kartami,“ pokračoval Gunnarstranda nelítostně. „Protože přiznal, že s ní měl sex.

Přiznat pohlavní styk s obětí znásilnění je pro znásilňující osobu naprosto logická strategie, ale jenom tehdy, když se obě strany setkají u soudu. Pak se otázka viny rozhodne na základě věrohodnosti stran. Ale tady je jeden rozdíl, Katrine je mrtvá. Pokud bylo motivem vraždy Katrine

Bratterudové znásilnění, tak byla vražda spáchána, aby byla oběť umlčena. Proč by potom měl sex s ní přiznávat? Tím by přece šel dobrovolně na popraviště!“

„Takže ty si myslíš, že ji Kramer nezabil?“

„To jsem neřekl. Ale jestli ji zavraždil, musel pro to mít jiný motiv než to, aby zamaskoval znásilnění.“

Gunnarstranda pokračoval: „Bylo by od něj naprosto nelogické, aby se přiznával, že s Katrine souložil, kdyby ji zabil proto, aby zamaskoval znásilnění.“

„Takže ho nezavřeme,“ vzdychl Frolich.

„Co zatím víme?“ zeptal se Gunnarstranda netrpělivě.

„Že ve tři v noci byla naživu.“

„Jestli Kramer říká pravdu.“

Frolich přikývl. „Jestli říká pravdu, pak byla ve tři v noci ještě naživu. V tom případě musíme vycházet z toho, že byla krátce nato zavražděna, protože byla nalezena pět set nebo šest set metrů od místa, kde ji Henning Kramer viděl naposledy.“

„Ale ona nebyla zavražděna tam, kde ji našli,“ namítl Gunnarstranda. „Pachatel ji tam přinesl.“

„Takže mohla někomu přeběhnout přes cestu,“ řekl Frolich. „Mohl ji potkat jakýkoli blázen, třeba v tunelu, kterým musela projít, aby došla ke svému příteli domů.

Mohl ji naložit kdokoli, někam ji odvézt a uškrtit.“

„Jenže pak musí existovat místo činu.“

„Takže musíme najít místo, kde byla zavražděna?“

„Samozřejmě. Musíme projít všechna místa, která Kramer zmínil ve své výpovědi, projít cestu, kterou měla jít do Holmlia, pročesat okolí a najít místo vraždy. Musíme taky ověřit Kramerovu výpověď, pokusíme se najít svědky, kteří můžou potvrdit to, co je na jeho výpovědi pravdivé.

Ale víme taky, že z oslavy odešla přibližně ve stejnou dobu jako Katrine skupina hostů. Kromě toho víme, že za Kramerem a Katrine jel do Ingierstrandu nějaký vůz, nebo ne?“

„Neměl dojem, že by ho někdo sledoval.“

„Ale mohlo to tak být. Vyjděme z toho, že ji někdo nenápadně sledoval. Může být, že si ti dva vozu všimli teprve tehdy, když dojeli na parkoviště u Ingierstrandu.“

„Ale není to trochu přitažené za vlasy?“

„Nezajímá mě, jestli je to přitažené za vlasy. Jde o to, že je to možné,“ zařval Gunnarstranda prudce. „Někdo je mohl sledovat. Nebo může někdo z toho auta v Ingierstrandu potvrdit,“ pokračoval, „co Kramer říká. Já osobně věřím spíše na neznámého pachatele. Někoho, kdo si tu ženu vybral, když uprostřed noci rázovala sama po cestě.“

„Máme taky ještě toho chlápka, který ji napadl v práci,“

zamumlal ten druhý tiše. „To je v každém případě reálný čin. Musíme se držet faktů. Doufám, že ta dáma uvnitř,“

kývl hlavou směrem ke dveřím, „někoho pozná.“

Vrchní komisař přikývl. „Jestli s ní ten chlápek měl nevyřízené účty, mohl ji a Kramera sledovat. Mohl ji

pozorovat celý den, celý večer a v noci a pak přitvrdit, když byla sama.“

„Ale pak předpokládáš, že je někdo sledoval.“

„To musíme zjistit. Nechej hledat auto, které se objevilo na tom parkovišti. Nebylo by nic lepšího, než kdyby se ukázalo, že ve voze seděli milenci, kteří nechtěli zaspat svatojánskou noc.“

„Tři hypotézy,“ usoudil Gunnarstranda nakonec. „Mohl to být cizí pachatel, někdo, koho Katrine potkala, když byla sama na cestě za Olem. Mohl to být někdo, kdo k ní měl nějaký vztah, což platí jak pro toho chlápka z cestovky, tak i pro ostatní, například pro někoho z oslavy…“

„A ta třetí hypotéza?“

„Henning Kramer. I on ji mohl zavraždit.“

„Myslel jsem, že toho jsi před chvílí vyloučil.“

„Chyba. Řekl jsem, že to sotva mohl udělat proto, aby zamaskoval znásilnění. To jsou dvě různé věci. Máme jenom jeho výpověď týkající se událostí mezi půlnocí a třetí hodinou ranní.“

„Co si myslíme o tom, že zavražděná měla tajemství?“

zeptal se Frolich. „Máme za tím jít?“

„To nezní moc reálně, ale není důvod nepoptat se. Mezi výslechy by ses měl pokusit ověřit Kramerovu výpověď.

Zkus to na Aker Brygge a u taxikářů. Snaž se toho vyhrabat co nejvíc.“

Zelený zápisník

Byt Katrine Bratterudové byl malý, ale velmi příjemný.

Zdi byly vymalované světlou barvou a nápadný nábytek v obývacím pokoji sestával z rozkládací sedačky, televize a psacího stolu. Před oknem stál třípatrový regál na květiny, něco jako piedestal, a na něm bylo opravdu rafinovaně rozestaveno několik pokojových květin. Lomikámen, poměrně velká aloe a velmi snaživá voskovka s neproniknutelnou džunglí výhonků. Gunnarstranda strčil prst do hlíny. Byla dost suchá, ale ne vysušená.

Přešel k psacímu stolu. Na desce ležel penál. Vedle stála malá dřevěná krabička. Otevřel víko. Na dně bylo několik mincí, knoflíky, pár jehlic do vlasů, zabalený tampon, několik zapalovačů, knoflíků a podobných drobností.

Gunnarstranda víko zaklopil.

Otevřel dveře do ložnice. Většinu místa zabírala široká dvoupostel. Postel nebyla ustlaná. Deky zamotané do sebe, prostěradla shrnutá. Na posteli ležel žlutý froté ručník.

Otevřel skříň. Uvnitř viselo řádně pověšené oblečení.

Zavřel skříň a otočil se ke komodě pod oknem. Na komodě, na malé háčkované dečce bílé barvy, stál lak na vlasy. Na dečce bylo křížovým stehem vyšito jméno Katrine.

Než otevřel horní šuplík, zhluboka se nadechl. Šuplík byl plný krajkového prádla, podprsenek, kalhotek. Druhý šuplík taky. Vlevo vedle postele stál starý noční stolek z ušlechtilého dřeva. Na zaprášené desce ležel román, z knižního klubu. „Bůh maličkostí“ od Arundhati Royové.

Román ležel na časopisu „Tique“. Gunnarstranda otevřel šuplík. Uvnitř se kutálelo pero. Byl to stříbrný Parker, pod ním sešit. Gunnarstranda ho vytáhl. Poznámkový blok formátu A4.

Otevřel ho. Stránky byly psány modrým inkoustem a pečlivým písmem. Gunnarstranda se začetl: Jela jsem rovnou silnicí, lemovanou po obou stranách zeleným stromořadím. Občas jsem míjela obrovská pole s kvetoucími slunečnicemi, které pokyvovaly hlavami a zdravily slunce. Cesta vedla rovnou do nekonečna. Ale auto jelo stále pomaleji. Došel mi benzin. Nechtěla jsem, aby auto zůstalo stát. Chtěla jsem jet dál, být v pohybu. Ale auto se nakonec přece jen zastavilo. Cítila jsem obrovskou tíhu, jako vždy, když se věci nedaří. Ohlédla jsem se. Auto se zastavilo na křižovatce před dřevěnou boudou. Připomínala garáž, byla naprosto opuštěná, měla rozbitá okna a propadlou střechu, kterou se někdo snažil opravit pomocí vlnitého plechu různých barev a zelených plastových dílů.

Vedle kůlny stálo opuštěné auto. Byl to moc pěkný červený sporťák, porsche. Kontrast mezi červeným autem a boudou na spadnutí byl hezký, téměř pastva pro oči. Zas a znovu jsem pohledem ulpívala tu na autě, tu na chatrči. Bylo to, jako bych sama sebe musela přesvědčit, že chci vidět ten kontrast, nejen to auto. Po obou stranách cesty se

rozprostírala žlutá pole, občas mramorovaná nazelenalým obilím. Tmavě zelené jehličnany tvořily práh do lesa a ohraničovaly pole v dáli. Za lesem se vypínaly hory až do nebe. Vpravo na cestě se zvedal oblak prachu za blížícím se autem. Auto vnášelo do statického obrazu s modrou oblohou, bílými květáky mraků, monumentálními horami a delikátními barvami země pohyb. Zvýšila jsem hlasitost rádia a zapálila si cigaretu, ne však proto, že bych na ni měla chuť, ale proto, že pohled na mě, na ženu kouřící v autě s nahlas puštěným rádiem, ze mě dělal součást obrazu a dokazoval mou existenci.

Björn Skifs zpíval švédsky „Hooked on a feeling“. Auto se blížilo. Byl to rezavý, zchátralý opel, starší model. Na křižovatce nezpomalil. Nejprve zuřivě najel do boku sportovního auta, promáčkl dveře a odtlačil lehké porsche přes oba jízdní pruhy do příkopu. V rádiu zpíval mužský sbor oggashakka oggashakka a vypadalo to, jako by řidič chtěl ujet. Zadní kola se protočila a za nimi se objevila sprška štěrku a prachu. Auto poskočilo dozadu. Když zastavilo, zvedl se nový oblak. Červený opel se rozjel a podruhé narazil do sportovního vozu jako rozzuřený kozel.

Sklo se rozbilo. Znělo to jako šustění papíru. Z reproduktorů duněla hudba. Porsche poskočilo, přijalo náraz jako postřelený jelen. Chvíli bylo slyšet jenom hudbu a pak vzduch prořízl zvuk řvoucího motoru. Opel se znovu rozjel.

Opakovalo se totéž. Další náraz. Porsche tentokrát poskočilo

trochu víc a sjelo hlouběji do příkopu. Smůla pro opel. Taky on teď uvázl. Vypnula jsem rádio. Ticho bylo uchvacující.

Zamáčkla jsem cigaretu do popelníku a zírala na zvláštní sousoší dvou do sebe zaseknutých aut, na něž se snášel průhledný oblak prachu, třpytící se ve slunci. Chatrná bouda vypadala pořád stejně. Vál mírný větřík, obilí se vlnilo, nikde ani známka života. Opel se naráz pohnul. Okénko u řidiče bylo otevřené. Někdo odsud něco vyhodil. Dopadlo to na zem. Vypadalo to jako dvě berle. Otevřela jsem dveře, položila nohu na zem a uhladila si sukni. Venku bylo chladněji, než jsem čekala. Lehký vítr bodal do tváře. Štěrk mě bodal do bosých nohou. Zůstala jsem nerozhodně stát. Z

okénka se najednou vysunula noha. Černá bota, bérec. Bérec s botou tlumeně dopadl na zem. V okně se objevila další noha. Na zem dopadl další bérec s černou botou. Pak se v okně objevila téměř plešatá mužská hlava. Muž měl nad ušima řídký ostrůvek kudrnatých vlasů a na nose brýle. Po hlavě následoval trup. Nakonec se muž převrátil a dopadl hlavou na zem. Zavřela jsem oči. Zavřela jsem oči, protože jsem nechtěla vidět, jak si zlomil vaz a umřel. Když jsem oči otevřela, kutálel se po zemi a pak zůstal nehybně ležet. Ale nebyl mrtvý. Za chvíli se posadil a oběma rukama si otřel obličej. Chyběly mu bérce a chodidla. Měl amputované nohy a stehna, dva pahýly ve volných kalhotách. „Mám vám pomoct?“ zeptala jsem se a připadala si hloupě.

Vypadalo to, jako by muž neslyšel. Vykasal si nohavice a

nasadil si protézy, které ležely vedle něj. Přistoupila jsem blíž. Mrazilo mě. „Mám vám pomoct?“ zeptala jsem se zase a slyšela, jak se mi zlomil hlas. Při pohledu na můj stín se muž zarazil a vzhlédl. Krvácel z úst a z nosu. „Neslyším vás,“ zamumlal a udeřil se do uší. „Krucinál, myslím, že jsem ohluchl.“ Sehnula jsem se pro berle a podala mu je.

Pohled, který mi věnoval, byl plný údivu. Pokusil se vstát.

Marně. Nevěděla jsem, co mám dělat, a popadla jsem ho v podpaží. Opřel se o berle a já jsem ho nadzvedávala, takže se mu podařilo vstát. „Děkuju,“ zamumlal a belhal se pryč.

Vzdaloval se. Jako smutný klaun.

Vrátila jsem se k autu a nasedla. K lesu na okraji obzoru se blížila kulhající postava. Bylo mi zima a smutno. Mrzák, který se na svých berlách belhal pryč, se neustále zmenšoval. Ani jednou se neohlédl.

Gunnarstrandovi klesla ruka se zápisníkem, zamyšleně se díval do prázdna. Všiml si, že sedí na posteli. Vůbec nepostřehl, že by si byl sedl. Na její postel. Na posteli se kroutil dlouhý, světlý ženský vlas. Rychle se otočil, protože měl pocit, že se mu někdo dívá přes rameno. Ale nikdo tam nebyl. Vzdychl a listoval v zápisníku dál. Byl téměř celý popsaný. Tentýž pečlivý, světle modrý rukopis stránka za stránkou. Jenom posledních pár stran, čtyři nebo pět, zůstalo prázdných. Kriminalista zavřel sešit a vrátil jej zpět do nočního stolku. Pak se postavil a pomalými kroky se vrátil do obývacího pokoje. U dveří bytu se zastavil a prohlížel si

útulný byt, který patříval Katrine Bratterudové. Je to jiné, když někam vcházíte, než když odcházíte. Naprosto jiné.

Když za sebou zamkl dveře, ptal se, jestli to nebyl hloupý nápad jezdit sem. Nevím, odpověděl sám sobě. Nevím.

Mister Nice Guy

Frank Frolich zahnul do chodby a před místností číslo 211 okamžitě spatřil postavu na židli. Ten muž musel být Bjorn Gerhardsen. Frolich přišel přesně, ale Gerhardsen přesto působil netrpělivě, ruce měl zkřížené na prsou a mrzutě pohupoval nohou nahoru dolů. Frolich se nezúčastněně díval před sebe a prošel kolem něj k dalším dveřím, aniž by pokynul hlavou. U dveří se otočil, a než vešel, podíval se na Gerhardsena.

Jak tam tak seděl, připomínal mu jednoho z kluků, kteří ve třídě vždycky sedí úplně vzadu. Kluka, který má ctižádostivé rodiče a nemocnou páteř. Gerhardsen, oblečený ve značkovém oblečení, seděl na židli a arogantně pohupoval nohou.

Frolich za sebou zavřel dveře a prošel do místnosti 211, aby mohl své zprávy přepsat načisto. Gerhardsen může ještě chvíli počkat.

Za deset minut zazvonil telefon. Recepce.

„Ahoj, Franku. Je tady nějaký muž. Bjorn Gerhardsen.

Měl být v půl čtvrté před místností 211.“

„Ať se laskavě posadí před místnost 211 a počká,“ řekl Frolich krátce a pokračoval v přepisování.

Když vzhlédnul podruhé, bylo za deset minut čtyři.

Gerhardsen byl trpělivý člověk. Za pět minut někdo zaklepal na dveře.

Frank Frolich se otočil na židli a podíval se na dveře.

Klika se opatrně pohnula směrem dolů.

Když se dveře otevřely, kriminalista předstíral, že právě vzhlédl od papírů.

„Dobrý den, jsem Bjorn Gerhardsen,“ řekl muž ve dveřích nesměle.

Frolich se podíval na nástěnné hodiny. Pak se podíval tázavě na Gerhardsena.

„Čekal jsem venku od půl,“ řekl muž.

„Aha,“ odvětil Frolich a vstal. „Už jsem si myslel, že nepřijdete. Dobrá, tak se posaďte,“ řekl a ukázal na křeslo vedle psacího stolu. „Frank Frolich,“ pokračoval a natáhl k muži ruku.

Gerhardsen se posadil. Byl oblečený jako obchodník, ale přesto ležérně, měl na sobě tmavé sako a trochu světlejší vlněné kalhoty, drahá značka. Pod sakem měl křiklavě žlutou košili a kravatu ve světlejším odstínu, která ladila k saku.

„Jistě víte, proč s vámi chceme mluvit.“

„Jasně.“ Gerhardsen si odkašlal. „Myslíte, že… že jste na mě čekal od půl čtvrté?“

Frolich bez zájmu vzhlédl od papírů. „Jste manžel Annabeth Asové?“

„Ano.“

„A v tu sobotu, když Katrine Bratterudová zmizela, jste k sobě na oslavu pozvali spoustu lidí. Povyprávějte mi nejdřív, jak jste si ten svátek užil.“

Gerhardsen jej fixoval skelným pohledem, který zřetelně vyjadřoval, že není zvyklý, že ho někdo takhle uráží. Pohled kromě toho prozrazoval, že si není jistý, jestli má urážku přejít. Nakonec se rozhodl, zavřel oči, ztěžka polkl a pak řekl: „Není co vyprávět, byla to vydařená oslava, milá, nálada byla dobrá, myslím, že to tak vnímá většina pozvaných.“

Frolich přikývl. „Co to bylo za oslavu? Při jaké příležitosti jste ji pořádali?“

„Byla to naprosto soukromá věc. Pozvali jsme s Annabeth své dobré přátele na jídlo a víno.“

„Ale většina hostů má nějaký vztah k Vinterhagenu, nebo ne?“

„Ano. Z tohoto pohledu to byla svého druhu letní slavnost.“

„Ale nepozvali jste všechny.“

„Ne, jen to takzvané jádro, alespoň předpokládám; byli to lidé z Annabethina okruhu.“

„A Katrine Bratterudová?“

„Ano, prodělala celý program našeho centra. Měla být formálně propuštěna, myslím, že takhle se to říká. Detaily téhle procedury však neznám.“

„Jste předsedou představenstva resocializačního centra Vinterhagen?“

„Ano, ale nejsem terapeut. Povoláním jsem podnikový ekonom, mým oborem činnosti je hospodářství.“

„Jste jednatelem v jedné finanční firmě?“

„U Geo-Invest, a. s.“

„Katrine nebyla blízký kamarád?“

„Samozřejmě že byla. Byla to dobrá kamarádka. To byl jeden z důvodů, proč jsme ji pozvali. Byla spoustu let součástí Annabethina všedního dne. A…“ Rezignovaně zvedl ruce. „Co mám říct? Byla atraktivní… uměla se chovat, měla nadání na spoustu věcí, byla inteligentní a v cestovní kanceláři, kde pracovala, si ji moc pochvalovali.“

Frolich se podíval před sebe a poškrábal se na bradě.

„Můžeme se k tomu později vrátit,“ zamumlal a pak se zeptal: „Nevšiml jste si ten večer na Katrine něčeho nápadného?“

„Bylo jí špatně.“

Frolich vzhlédl.

„Ano, bylo jí špatně a myslím, že zvracela. Byl kvůli tomu mírný rozruch. Mohlo to být tak kolem jedenácté.

Každopádně delší dobu po jídle. Vždycky sedíme dlouho u stolu… Neviděl jsem, co se stalo, ale Annabeth mi to říkala…“

Gerhardsen ztichl, když se za ním otevřely dveře. Otočil se. Vešel vrchní komisař Gunnarstranda, na pár vteřin se

zastavil před zrcadlem na zdi a přehazoval si řídké pramínky vlasů přes začínající pleš. „Bjorn Gerhardsen, vrchní komisař Gunnarstranda,“ představil je Frolich.

Podali si ruce. Gunnarstranda si sedl na roh stolu.

Gerhardsen se zeptal: „Mám pokračovat?“

Protože se ani jeden z policistů nechystal odpovědět, mluvil dál: „Annabeth se mnou mluvila a najednou přišel někdo zezadu, každopádně se rozbily asi dvě láhve vína, jak říkám, neviděl jsem to, ale Annabeth byla od hlavy k patě po…“

„Nevíte, kdo to byl?“

„Jak prosím?“

„Kdo se s vaší ženou srazil? Nevíte, kdo to byl?“

„Ne.“

Frolich na něj mávl, aby pokračoval.

„Každopádně tam bylo najednou mokro a nepořádek a v tom okamžiku Katrine omdlela. Byl tam její přítel a pomohl jí do koupelny. Pak jsem slyšel, že hned po tom incidentu odjela, protože jí nebylo dobře.“

Gunnarstranda se snažil otevřít obal žvýkačky. Nedal se otevřít. Nazlobeně žvýkačku přetrhl v půli a oba kousky si vložil do úst. Předklonil se, podepřel si bradu rukou a se zájmem naslouchal. Bradou mlel jako ovce spodní čelistí.

Frolich se otočil na Gerhardsena: „Ale vy jste to neviděl.“

„Ne.“

„Kde jste byl?“

„Chvíli tu, chvíli tam, pořád někde, vždyť jsem byl hostitel.“

„Všiml jste si, že Katrine Bratterudová odjela? Kdy to bylo? A jak odjela?“

„Ne. Tedy, slyšel jsem, jak se se svým přítelem hádá.“

„Hádá?“

„Ano, bylo to po té události s vínem, takže poté, co omdlela, nebo jak bych to nazval. Šel jsem kolem nich po chodbě. Chtěl jsem… ano, musel jsem… jít pro kluky.

Hodně se hádali.“

„Hodně?“

„Ano, alespoň to tak vypadalo, jako by se hádali, ale když jsem přišel, najednou ztichli. A pak jsem slyšel, jak zase začali, když jsem zavřel dveře. Ale nemám tušení, kvůli čemu se hádali.“

„Mluvil jste během oslavy s Katrine?“

„Jen letmo. Seděli jsme spolu u stolu, lépe řečeno naproti sobě, a bavili jsme se, tedy, konverzovali jsme.“

„Jak dlouho oslava trvala?“

„Přibližně do čtyř ráno, to odešli poslední hosté.“

„Víte ještě, kdo odešel jako poslední?“

„Bylo to celkem dost lidí, pro některé z nich si přijeli, ale byly tam dost zmatky s taxíky a tak. Někteří z nich museli čekat na taxi. Ale několik lidí určitě odešlo už

předtím, během noci. Každopádně jsem neregistroval, kdo kdy odcházel.“

Frolich pročítal vlastní podklady. „Jak to můžete vědět, když jste tam vůbec nebyl?“ zeptal se ledabyle.

Gerhardsen se na něj zpříma podíval. „Samozřejmě jsem tam byl,“ odvětil.

„Doslechli jsme se, že jste prý z oslavy odešel chvíli po kávě, společně s jistým Georgem Beckem a jinými.“

„Ano, to je pravda, ale před čtvrtou jsem se vrátil.“

„Přijel jste taxíkem?“

„Ne, firemním autem.“

Kriminalisté si vyměnili pohledy. Gerhardsen si toho všiml a odkašlal si.

„Máme dvě auta, která patří firmě Geo-Invest, transportér a menší osobní auto, daihatsu. Protože jsem jednatel, stává se, že si občas půjčím jedno z aut. Jedno jsem si vzal, když jsem chtěl jet v noci domů, abych nemusel čekat na taxíka.“

Znovu si odkašlal, a když ho ani jeden z kriminalistů nepřerušoval,

pokračoval:

„Máme

kanceláře

v

Munkedalsveien, v garáži tam stojí obě auta a já jsem prostě neměl chuť čekat hodiny na taxíka. Takže jsem odemkl garáž a jel jsem s daihatsu domů.“

Frolich si odkašlal. „Pil jste?“

Gerhardsen pokrčil rameny. „Vycházel jsem z toho, že nemám ani promile v krvi.“

„Ale celou noc jste pořádně slavil.“

Gerhardsen nehnul brvou. „Vycházel jsem z toho, že nemám ani promile v krvi.“

„Kdo odešel z oslavy dřív?“ přerušil je Gunnarstranda.

„Kromě vás?“

„Goggen, tedy Georg. A pak jeho přítel, nemůžu si vzpomenout na jeho jméno, Annabeth ho odněkud zná.

Kromě toho jedna žena, která někdy v zimě zaskakovala jako učitelka v centru. Jmenuje se Merethe Fossumová. A pak Katrinin přítel, Ole. Už nevím, jak se jmenuje dál.“

„Kdy jste odjeli?“

„Kolem půlnoci.“

„Kam?“

„Jeli jsme do ‚Smuget‘.“

Gunnarstranda se tázavě podíval na Frolicha a ten začal vysvětlovat: „To je lokál na Rosenkrantz Gate.“

„To je přece přímo u Aker Brygge,“ řekl Gunnarstranda.

„Pár minut pěšky,“ potvrdil Gerhardsen. „Přímo za radnicí.“

„A co se stalo potom?“

„No, jeli jsme do města, do ‚Smuget‘. A tam jsme se rozdělili.“

„Rozdělili jste se? Co to znamená?“

„Je tam víc místností, v jedné hraje bluesová kapela, ve druhé byla diskotéka, hraje se tam různě. A bylo plno k prasknutí. Ztratili jsme se vzájemně z očí.“

„Ale co jste dělal vy?“

„Já jsem trochu pobíhal po lokále, měl jsem pár piv a vodu a bavil jsem se o všem možném s nějakými lidmi na baru.“

„Proč jste vlastně odešel z oslavy, kterou jste sám organizoval a navíc jste byl hostitel?“

„Občas to tak dělám.“ Gerhardsen se napřímil. „Vím, že to někomu může připadat divné,“ začal, „ale nemáme s Annabeth děti. Jsme spolu šestnáct let. Dobře se známe a akceptujeme, že jsme rozdílní a máme rozdílné záliby, co se týče trávení volného času. Annabeth je žena, která má ráda věci. Tím myslím, že sbírá porcelán Kongelig Dansk, tu sérii s racky, prostě miluje starožitnosti. Hodně pro ni znamená mít stylový domov, který neustále odráží dobrý vkus. Já takový nejsem. Jsem obyčejný chlap s náročným všedním dnem, únavným zaměstnáním. Když k nám Annabeth zve lidi, pak přijdou většinou její přátelé, a když mám možnost dělat něco jiného… No jo, však víme, jak to je. Někteří hosté přijdou z osamělosti, jiní proto, že si myslí, že musí přijít, jiní přijdou proto, aby byli s dobrými přáteli, se kterými rádi tráví čas. Lidé mají různé potřeby, což platí i pro Annabeth a pro mě. Tak to prostě dneska je, každopádně jsme se s tím s Annabeth vyrovnali a docela dobře fungujeme…“ Protáhl obličej a chvíli přemýšlel. Pak pokračoval: „Ze zkušenosti vím, že oslava jako tahle v sobotu končí tím, že Annabeth tlachá s ostatními ženskými o

zařízení bytu a tak…“ Roztáhl paže a udělal gesto, které naznačovalo šíři témat rozhovorů jeho ženy. „Mluví nejspíš o práci, o zařízení, o vzorech tapet. Ale já,“ poklepal si ukazováčkem na prsa, „já jedu radši do města a vyblbnu se.“

Frolich pokyvoval. „Jaký dojem máte z Oleho Eidesena?“ zeptal se.

Gerhardsen pokrčil rameny. „Obyčejný mladý chlap.“

„Obyčejný?“

„Jo, normální.“

„Ale vy jste použil slovo obyčejný.“

„Ano.“

„Znamená to něco? Snižujete jeho hodnotu?“

„Vůbec ne. Připadá mi, že je to celkem milý chlap.

Každopádně jsme byli na stejné vlnové délce.“

Frolich si to poznamenal. „A potom? Viděl jste ho pak ještě ve ‚Smuget‘?“

„Letmo, několikrát. Ztratili jsme se z dohledu, hudba hrála moc nahlas a lokál byl dost těsný, než abychom si mohli příjemně povykládat. Odhaduju, že tančil a bavil se.“

„Kdy jste z lokálu odešel?“

„Kolem třetí.“

„A co jste dělal potom?“

„Neviděl jsem žádné taxíky, jenom plno lidí, co na ně čekali. Takže jsem šel do Munkedalsveien, zašel si do garáže pro auto a jel domů.“

„A pak?“

„Pak? Myslíte, co jsem dělal po příchodu domů? No, pomáhal jsem vysypávat popelníky, sbírat láhve a pak jsem šel do postele.“

„I se svou ženou?“

Gerhardsen přikývl.

„Kolik mohlo být asi hodin?“

„Možná kolem čtvrté, přesně už to nevím.“

„A pak jste spal?“

„Usnul jsem a spal sladce a beze snů až do poledne.“

„Myslíte, že vám to může někdo dokázat?“

„Musela by to být jedině Annabeth, ale předpokládám, že taky spala.“

„Takže nemáte žádné svědky.“

„Zeptejte se Annabeth, já jsem se jí neptal, jestli mě v noci hlídala. Ale přestaňte už chodit kolem horké kaše. Proč se mě nezeptáte, zda jsem ji zabil? A hotovo,“ odvětil zlostně.

„Zabil jste ji?“

„Samozřejmě že ne.“

Frolich mlčel a podíval se na svého kolegu, který si prsty rozprostíral řídké pramínky vlasů po pleši. Vyndal si z pusy žvýkačku a mrzutě se na ni podíval.

„Byl to váš nápad, nebo nápad vaší ženy, pozvat ji na oslavu?“ zeptal se Gunnarstranda a začal zase žvýkat.

„Byl to Annabethin nápad.“

„Vzpomenete si na to, kdy jste Katrine poprvé potkal?“

Bjorn Gerhardsen zoufale vzdychl a vzhlédl. Policisté mlčeli. Gerhardsen přemýšlel. Nakonec se odhodlal.

„Poprvé jsem ji potkal v bordelu nedaleko Filipstadu, na rohu Parkveien a Munkedalsveien. Zaplatil jsem jí patnáct set korun za jedno číslo. Z dřívějška jsem ji neznal, nevěděl jsem, kdo je, když vešla. Užili jsme si. Byla takříkajíc číslo.

Určitě bych na ni zapomněl, kdybych…“

Zavřel oči, jako by hledal ten správný výraz. Pak protáhl obličej. Oba kriminalisté jej mlčky pozorovali.

Gunnarstranda vyfoukl bublinu a ta hlasitě praskla. To byl signál k pokračování.

„Když ji poslali na léčení do centra Vinterhagen, přivedla ji Annabeth k nám domů. Nepoznal jsem ji, ale myslím, že je dost pravděpodobné, že poznala ona mě.

Chvíli nato, co jsme se toho odpoledne potkali, totiž zdrhla z centra. Když s ní Annabeth přišla domů, krátce jsem ji pozdravil. Byla to hubená, malá feťačka, žalostná lidská troska, které Annabeth pomáhala s nákupy. Téhož večera zmizela z Vinterhagenu. Nenašli ji…“

„A vy jste si její zmizení vyložil tak, že utekla kvůli tomu, že vás poznala?“

„Ano.“

„Jak jste na to přišel?“

„Později, ale k tomu se ještě dostanu.“

„Tak dál.“

„Našel jsem ji. Byl jsem ve městě na schůzce a pak jsem jel k Bankplassen, abych si našel prostitutku. To bylo přibližně tři týdny poté. Poznal jsem ji, až když nasedla do auta. O ceně jsme vyjednávali přes okýnko.“

„Takže k vám do auta nasedla jako prostitutka.“

„Ano. Seděla vedle mě v autě a mlčela a já jsem neměl tušení, kdo to je. Jel jsem po Bispekaii, abych našel nějaké nerušené místo. Během cesty jsem se na ni podíval a poznal jsem ji. Hlasitě se rozesmála a měla radost z toho, že jsem v šoku. Připomněla mi naše první setkání v tom ,masážním salonu‘. Říkala ještě jiné věci, na které si nemůžu vzpomenout, ale základem bylo, že jsem špatný člověk.

Odpověděl jsem, že jsem nikdy netvrdil, že jsem lepší než kdokoli jiný. Taky jsem řekl, že už nepřipadá v úvahu, abych od ní požadoval jakékoli sexuální služby. Zeptal jsem se jí, jestli ji mám odvézt do Vinterhagenu, a ona se zeptala, jak bych vysvětlil, že jsem ji našel. Odpověděl jsem, že to není problém, protože bych řekl, že jsem ji náhodou potkal ve městě. Pak se zeptala, jestli nechci vědět, jaká je její verze… kterou řekne Annabeth. Tak jsem zastavil a řekl, že nemám co dodat a že může jít. A že si může nechat ty peníze, které jsem jí už dal. Dal jsem jí dokonce trochu víc.

A ona seděla němě v autě a dlouho se na mě dívala.“

Gerhardsen zmlkl, jako by teď došel k nejtěžší části vyprávění. „Zeptal jsem se jí, jestli ji mám zavézt zpět do centra. Ale ona odmítla a dodala, že mi nechce být nic

dlužná. To zopakovala dvakrát. Řekla to přesně takhle: ‚Nechci ti dlužit ani ň.‘ A pak, než odešla, mi ho vykouřila.“

V místnosti se rozhostilo těžké ticho.

Po pěkné chvíli si Bjorn Gerhardsen odkašlal a řekl: „Měl bych dodat, že se po pár dnech vrátila do centra a pak dělala obrovské pokroky, až byla prohlášena za čistou a zařadili ji do programu na opětovné začlenění do společnosti. Jak jsem poznal v posledních letech, byla to nadaná a v každém ohledu skvělá dívka.“

„Měl jste s ní od té doby sexuální kontakt?“

„Nikdy.“

„Jak…“

Gunnarstranda Frolicha přerušil tím, že vyfoukl obří bublinu a praskl ji, a pak pokračoval: „Mám otázku, která se týká té jízdy v autě.“

Bjorn Gerhardsen zvedl hlavu.

„Vidím tady jistou změnu nálady,“ řekl Gunnarstranda.

„Jedete za pouliční prostitucí, seberete první kurvu, na kterou máte chuť, a pak jste šokován tím, že ji znáte. Pak mezi vámi začne diskuze. Diskuze, která má, řekněme, morální podtón. V tom okamžiku zastupujete to, co bychom mohli nazvat norské měšťanstvo. Každopádně představujete to normální, jakýsi vzor, který reprezentuje také vaše žena, když se setkává se svými klienty…“ Gunnarstranda naznačil ukazováky uvozovky. „Normální svět. Protože ať chcete nebo ne, vy a vaše paní jste pro klienty vzorem!“

„Samozřejmě,“ přerušil ho Gerhardsen. „Ale nemusíte teď přede mnou takhle moralizovat.“

„Já nemoralizuju,“ upřesnil Gunnarstranda. „Já se jen ptám, jak se v autě změnila atmosféra. Snažím se představit, jaké signály jste si během rozhovoru předávali. Takže: vy jste nadržený, toužíte po sexu a zařídíte si to tak, že si na Bankplassen najdete anonymní kurvu. Přes otevřené okénko si domluvíte cenu, ona se posadí do auta, ale pak jste v šoku, když ji poznáte. Pustíte se s ní do jakési morální, bouřlivé diskuze, která skončí tak, že si koupíte odpustek tím, že jí necháte peníze, aniž by vám poskytla službu. Ale nakonec přesto dosáhnete svého sexuálního vyvrcholení, o které vám vlastně šlo, když vám, k vašemu překvapení, nabídne sexuální služby. Rozuměl jsem tomu správně?“

„To jsou vaše slova, ne moje verze,“ odvětil Gerhardsen rezervovaně.

„Copak si taky nemyslíte, že by se to takhle dalo popsat?“

„To nemohu popřít.“

„A za dva dny dobrovolně přijde za vaší ženou a podrobí se zdlouhavé sociálně-lékařské terapii?“

„Ano.“

„Jak jste prožíval tu jízdu v autě, myslím čistě psychologicky?“

„Jak to myslíte?“

„No, jakou roli jste hrál? Byl jste dominantní muž, který si ho nechal rychle vykouřit lidskou troskou, která potřebuje prachy na dávku?“

„Takhle jsem to nikdy neviděl.“

„Jste si jistý? Kdo z vás měl během jízdy v autě kontrolu? Čistě psychologicky.“

„Nikdy jsem na to takhle nepohlížel, ovšem domnívám se, že to byla ona. Já jsem si přál být co nejdřív pryč.“

Když oba kriminalisté mlčeli, pokračoval: „Nebo možná… Možná, že na začátku, když jsem ještě nevěděl, že je to ona, čekala na to, že ji poznám. Takže mě musela poznat, už když jsem zastavil a otevřel okýnko. Vycházím tedy z toho, že se…“ Odkašlal si. Pak ve vzduchu naznačil uvozovky. „Že měla psychologickou převahu, jak říkáte, protože mě poznala. Předpokládám. Mohu vás ujistit, že ve mně byla celkem malá dušička, když mi došlo, kdo to je…“

„Ale potom?“

„Nechápu, co máte na mysli.“

„Ale pane Gerhardsene. Dostala vás do trapné situace tím, že přiznala, že ví, kdo jste, čímž odhalila vaši slabůstku.

Jaká mezi vámi byla psychologická rovnováha potom?“

Gerhardsen sevřel rty a mlčel.

Gunnarstranda se na něj usmál a ukázal bílé zuby. „Není špatné říct pravdu, pane Gerhardsene. Zatím jste to dělal dobře. Je jasné a zcela normální, že jí budete chtít tu malou urážku v autě oplatit.“

Gerhardsen neústupně opáčil: „Nikdy jsem se jí v žádné formě nepomstil.“

„Ale pomstil,“ usmál se kriminalista. „Vy jste se s ní snažil sblížit, nebo snad ne? Víme, že jste to na ni zkoušel dokonce během oslavy.“

„Během oslavy jsem se vůbec o nic nepokoušel.“

„Naši svědci tvrdí něco jiného!“ sykl Gunnarstranda.

„Neodvažujte se mi něco nalhávat, člověče. Vím, že jste se s Katrine Bratterudovou během večera snažil sblížit a útočil na ni.“

„No a co?“

„No a co?“ Gunnarstranda znovu ukázal zuby. „Když se to stalo ten večer, tak se to mohlo stát už dřív, ne?“

„Ale předtím se to nestalo.“

„A odkud to máme vědět? Odkud máme vědět, jestli se celou dobu necítila, že ji nutíte do sexu?“

„Promluvte si s jejími terapeuty.“

„S vaší ženou?“

„Klidně to udělejte. Nemám před ní žádné tajnosti.“

„Chcete mi snad říct, že vaše žena věděla, že jste si klientky najímal na sexuální služby?“

„Ano.“

„Promiňte,“ řekl Gunnarstranda nakvašeně, „ale vy jste předseda

představenstva

resocializačního

centra

Vinterhagen, nebo snad ne?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Už jste někdy měli na programu pojem etika?“

Bjorn Gerhardsen zavřel oči: „Mám pocit, že by se tenhle rozhovor neměl točit kolem etických zásad resocializačního centra Vinterhagen.“

„Ne, přejděme ke konkrétnímu večeru,“ řekl Gunnarstranda o poznání klidněji. „Ovšem někteří odborníci budou stejně ohrnovat nos, až uslyší, že vedoucí zaměstnanci protidrogového zařízení zvou narkomany na pravidelné pitky.“ Když ho chtěl Gerhardsen přerušit, zvýšil hlas. „Ale to můžeme zatím nechat stranou. Můj problém je, že si musím udělat představu o tom, co se stalo tu noc, kdy byla Katrine zavražděna. Musím vědět do nejmenších detailů, co se tu noc stalo.“

„Samozřejmě,“ řekl Gerhardsen shovívavě. „Právě proto taky obětuju svůj drahocenný pracovní čas a snažím se vám vysvětlit, co se stalo.“

„Potkal jste Katrine Bratterudovou ve městě poté, co vystoupila z taxi?“

„Katrine? Ve městě?“

„Odpovězte na otázku.“

„Ne, nepotkal jsem ji.“

„Sledoval jste ji?“

„Ne.“

„Tak si představme, že to, co říkáte, není pravda,“ řekl Gunnarstranda mírně. „Představme si, že jste Katrine náhodou potkal v noci na Aker Brygge…“

„Ale to není pravda!“

„Nechte mě domluvit,“ zaprskal Gunnarstranda. „Víme, že jste to na ni na oslavě zkoušel. Víme, že jste jel na náměstí taxíkem. Víme, že jste ji pokládal za parádní číslo.

To jsou vaše vlastní slova. Představme si, že ji sledujete, opakujete své snahy o sblížení. Ona se vám brání a vy najdete provaz, který jí omotáte kolem krku, aby byla povolnější…“

Kriminalistův pohled při pohledu na Gerhardsena zajiskřil; ten se na své židli schoulil.

„Jste na špatné stopě,“ řekl nakonec.

„Tak mi řekněte, co se stalo!“

„Měli jsme doma oslavu, děla! jsem hostitele pro spoustu milých lidí. Jel jsem do města, abych si zatančil a pobavil se…“

„Abyste si s nějakou dal pár čísel?“

„Ne.“

„Můžete doložit, kdy jste si ve firemní garáži vyzvedl daihatsu?“

Gerhardsen sklonil hlavu a přemýšlel. „Ne, myslím, že nemůžu. Je to taková neobvyklá garáž ve sklepě, která se otvírá klíčem, a já nemám nejmenší tušení, jestli mě někdo viděl.“

„Můžete dokázat, kdy jste odešel z toho lokálu?“

„To nevím. Ale někdo mě určitě musel vidět.“

„Nikdo z těch, co s vámi přijeli, s vámi předtím nemluvil?“

„Ne.“

„Ale to je trochu zvláštní.“

„To si možná myslíte vy, ale…“

„Ale co?“

„Mně to zvláštní nepřipadá.“

„Nevíte, jestli měl někdo z vašich hostů s Katrine nějaké nevyřízené účty?“

„To si nedokážu představit.“

„A vaše žena?“

„Annabeth? Jaké nevyřízené účty by s ní měla mít?“

„Možná žárlila.“

Gerhardsen zakýval hlavou. „To ano, ale nebyla žárlivá tímhle způsobem.“

„A jak tedy byla žárlivá?“

Gerhardsen ztěžka vzdychl. „Poslechněte,“ začal a zvedl ruce do vzduchu, jako by chtěl zklidnit emoce.

„Poslechněte,“ zopakoval. „Byl jsem přinucen Annabeth říct o svém vztahu s Katrine. Jiné řešení neexistovalo. Když k nám Katrine Bratterudová přišla na léčení, bylo zřejmé, že o mně dřív nebo později někomu v centru řekne. Byl jsem nucen ji předběhnout. Ne s ohledem na všechny, samozřejmě, ale s ohledem na Annabeth. Nemohl jsem se permanentně obávat, že…“

„Kdy jste to své ženě přiznal?“

„To už nevím.“

„Bylo to o hodně později?“

„Ano, po nějaké době. Řekl jsem to, když bylo jasné, že Katrine zůstane v zařízení a že se zase nevypaří.“

„Takže už je to pár let, co jste to své ženě řekl?“

„Ano.“

„Vaše žena tedy Katrine několik let léčila a věděla, že jste byl kdysi Katrinin zákazník?“

„Ano.“ Gerhardsen vypadal unaveně.

Kriminalisté se na sebe podívali. Frolich si odkašlal a nadzvedl tázavě obočí. Jeho šéf přikývl. „Myslíte si, že se tahle skutečnost podílela na utváření jejich vztahu?“ zeptal se Frank Frolich opatrně.

„Annabeth je velmi profesionální,“ odvětil Gerhardsen.

„Vůči klientům se chová profesionálně, ale celá záležitost samozřejmě vedla ke krizi našeho manželství.“

„Jaký vztah mezi sebou měly Annabeth s Katrine?

Srdečný?“

„Ne, ale myslím si, že s tímhle to nesouvisí. Řekou protekla spousta vody, než jsem to Annabeth řekl. To, že vztah mezi ní a Katrine nebyl srdečný, asi souviselo s chemií mezi nimi.“

„Ale vždyť jste před chvílí řekl, že vaše přiznání vyvolalo manželskou krizi.“

„Ano, ale to bylo mezi Annabeth a mnou.“

„Přesto byla Katrine Bratterudová spouštěč. Bylo by zvláštní, kdyby si vaše žena na Katrine tu a tam nevylila špatnou náladu, nemyslíte?“

„Zní to možná divně, ale nemyslím si, že by Annabeth s Katrine měly nevyřízené účty.“

„Tykáte si se všemi klienty Vinterhagenu?“ nadhodil Gunnarstranda.

„Probůh, to ne.“

„Proč jste si tykal s Katrine?“

„Byla u nás dlouho. Byla náš úspěch, byla rehabilitována, a to je samozřejmě událost.“

„Ale to není důvod pro tykání.“

Gerhardsen vzdychl. „Byla to pro mě zvláštní klientka.“

„Takže jste se s ní v průběhu následujících let snažil sblížit.“

„Ne,“ řekl Gerhardsen rezignovaně. „Ale tahle holka dostávala čestné funkce, četl jsem zprávy, dělal jsem s ní rozhovor…“

Gunnarstranda ho přerušil: „Aniž by její dávná minulost, kdy byla kurva a vy zákazník, ovlivnila situaci?“

„Ano. Jak dlouho mě s tím chcete ještě štvát?“

„Až přijdeme na to, co je pro nás důležité,“ odpověděl Gunnarstranda a vyndal si žvýkačku z pusy, zhnuseně se na ni podíval a pak ji vyhodil do koše vedle Gerhardsenovy pravé nohy. „Mohla vaše žena toho večera odejít z oslavy?“

Gerhardsen se na něj němě díval.

„No tak, odpovězte na otázku.“

„Na jak dlouho?“

„Asi na hodinu.“

„O tom dost pochybuju.“

„Proč o tom pochybujete?“

„Protože by ji hosté hledali. Annabeth miluje tenhle druh setkání. Je ráda středem pozornosti. Byla hostitelkou.

Je naprosto nemyslitelné, aby odešla z domu, když jsou tam ještě hosté.“

„Existuje někdo, kdo mohl na chvíli zmizet?“

Gerhardsen přemýšlel. „To je možné,“ řekl nakonec.

„Ale kdo…“ Zakroutil hlavou. „Musíte se zeptat Annabeth.

Jak říkám, byl jsem pár.hodin pryč.“

„Byl mezi hosty někdo, kdo měl s Katrine nevyřízené účty?“

„Nevím o nikom.“

„Ale teď si sám protiřečíte,“ řekl Gunnarstranda s úsměvem. „Neprotiřečím.“

„Tvrdil jste, že se Katrine hádala se svým přítelem.“

„Ale on by ji přece nezabil. Dobrotivý Bože, mohu vás ujistit, že to byl milý člověk.“

„Kvůli čemu se hádali?“

„To netuším.“

„Takže jste si žádné hádky nevšiml.“

„To ano, ale bylo to spíš tak, že najednou ztichli. Něco bylo ve vzduchu.“

„Předtím jste tvrdil, že se pořádně hádali.“

„Vzal jsem to zpět.“

„Nenapadlo vás, že se možná hádali kvůli vám?“ zeptal se Gunnarstranda. „Kvůli mně?“

„Vždyť jste se k ní měl. Možná žárlil.“

„To by přede mnou nemohl tajit, když jsme jeli taxíkem do města. Nálada v autě byla skvělá.“

„Možná si svůj vztek vylil na Katrine,“ řekl Frolich.

„Myslel jste na to?“

Gerhardsen vydechl a zavřel oči. Na čele se mu zaleskly kapičky potu. „Ne,“ řekl se zavřenýma očima. „Na to jsem nemyslel. Je to všechno?“

Frolich se tázavě podíval na svého nadřízeného. Ten pokynul. „Zatím ano,“ řekl Frolich. „Ale určitě se vám ozveme, abychom si ověřili několik bodů vaší výpovědi.“

„To mě ani v nejmenším neudivuje,“ odvětil Gerhardsen a vstal.

Když Gerhardsen odešel, kriminalisté zůstali sedět a upřeně zírali do zdi. Gunnarstranda vytáhl krabičku zápalek a snažil se ze sirky vytvořit párátko.

„Kru, ci, nál!“ povzdechl si Frolich.

„Ano, tady přehazujeme celkem slušnou hromadu hnoje,“ odvětil Gunnarstranda a opatrně párátko vyzkoušel.

„Co dělá ten Geo-Invest?“

„Zahraniční obchod,“ odvětil Frolich. „Nějaké makléřství s olejem, zkrátka taková ta práce, na kterou potřebuješ vzdělání, abys pochopil, co to obnáší.“

„Máme dnes večer ještě nějaké schůzky?“

„Eidesen, ten přítel.“ Frolich prolistoval několik nepopsaných papírů na psacím stole. „Co myslíš?“ zeptal se.

„Mohl to být Gerhardsen nebo jeho stará?“

Gunnarstranda pokrčil rameny. „V každém případě musel pěkně breptat, když se Katrine podruhé objevila v centru.“

„Myslíš si, že lže?“

„Proč by měl lhát? Celá ta příhoda s kurvou je až příliš delikátní. Musel vědět nebo tušit, že se ta holka někomu svěřila, takže se nějakým způsobem dozvíme o jeho klopýtnutí. Proto radši všechno přiznal. Svědčí to o tom, že co se vraždy týče, nemá co skrývat.“

„Ale co jeho žena?“

Gunnarstrandův obličej se protáhl ještě víc a vypadal trpitelsky. „Jo, jo,“ zamumlal. „Proč čekat několik let?“

„Možná právě tu noc pohár přetekl. Podle Kramera Gerhardsen toho večera Katrine nějak obtěžoval. Jeho žena si toho mohla všimnout.“

„A co?“

„Viděla to, rozzuřila se a tak dál.“

„Ano,“ přikývl Gunnarstranda. „Ale Kramer tvrdí, že do tří hodin na Katrine dával dobrý pozor. Musíme ověřit tu záležitost s autem, kterým jel Gerhardsen domů. Ale je opravdu neuvěřitelné, že Henning s Katrine jeli na totéž

místo, kde ti ostatní vystupovali. Zní naprosto nehodnověrně, že by se ti dva neviděli!“

„Henning a Katrine šli na Aker Brygge do McDonald’s.

Ti druzí zastavili na druhé straně náměstí před ‚Smuget‘.

Nemuseli se vidět.“

„Ale jestli se viděli…,“ řekl Gunnarstranda důrazně.

„Gerhardsen sám nebo s Olem Eidesenem vidí Katrine, jak se objímá s Henningem Kramerem.“

„Jenom Gerhardsen měl možnost sehnat auto,“ dodal Frolich. „Kramer přece tvrdil, že do Ingierstrandu za nimi jelo auto.“

Stará známá

Když někdo zaklepal na dveře, odhodil Gunnarstranda titěrný nedopalek spěšně do stojacího popelníku.

„Dále,“ zavolal a popadl fotografii, která byla kancelářskou sponkou připevněna k deskám na spisy. Spisy ležely na psacím stole.

Vešel Frolich. „Viděl jsi to?“ Kývl směrem k fotografii, kterou vrchní komisař držel v ruce. „Dáma z cestovky trefila do černého. To s tím pobudou a tak.“

„Raymond Skau.“ Gunnarstranda se zapitvořil, jako by to jméno chutnalo nakysle. „Zní to jako někdo z Olsen Bandu8.“

„Každopádně se tak jmenuje,“ odvětil Frolich. „Ta žena si je tím stoprocentně jistá. Tenhle týpek, ten Raymond Skau, přišel ke Katrine do cestovní kanceláře v tu sobotu, kdy byla zavražděna.“

Gunnarstranda si fotografii důkladně prohlížel. „Toho jsem ještě nikdy neviděl,“ zamumlal a odložil fotografii v okamžiku, kdy se mu začala třást ruka.

„Drobný kriminálník,“ pronesl Frolich věcně. „Seděl kvůli přechovávání kradených věcí a krádežím. Potlouká se tak trochu ve striptérském prostředí a kolem. Možná je

8 Pal Olsen Band - norská skupina (pozn. překl.) pasák. Několikrát ho strčili do díry kvůli dealování hašiše mladistvým. Ale nejzajímavější je událost, která se stala před několika lety, v březnu 1995.“

„Aha,“ řekl Gunnarstranda a sklonil se nad stůl. Sepnul ruce, aby se mu netřásly. Muž na fotografii vypadal jako sto jiných jeho ražení. Archivní fotografie. Muž s vyžilým obličejem, prázdným pohledem s napůl zavřenými, téměř ospalými víčky. Měl blond vlasy, téměř šedivé. V tmavé díře, kterou vytvořila pootevřená ústa, se dala vytušit značně nepravidelná řada zubů.

„Měl zlomený zub?“

„Možná,“ odvětil Frolich. „Ale tehdy, v devadesátém pátém, ho udala Katrine Bratterudová.“

Gunnarstranda si hvízdl. Pousmání Franka Frolicha se roztáhlo do širokého úsměvu. „Telefonické udání. Náš poklad totiž skutečně kdysi s Katrine žil. A udala ho, protože ji zmlátil a pokusil se ji přejet autem.“

„Přejet autem?“

„Yes,“ pokývl hlavou Frolich. „Drama ze žárlivosti de luxe. A řízení nebylo zastaveno, to ne, slečna Bratterudová utíkala osobně na policejní prezidium a udání odvolala.“

„A on čekal venku?“

„To nevíme, ale je to možné.“

„Srazil ji? Autem?“

„Utekla s křikem. Ale nevybavuju si, že by patologové zmiňovali něco o trvalých následcích.“

„No jo, žárlivost,“ zamumlal Gunnarstranda a poklepal prstem na fotografii. „To slovo se nám líbí.“ Vstal a odšoural se k oknu.

„V té jeho barabizně nikdo nebyl,“ řekl Frolich.

„Kde to je?“

„Gronland, sociální byt, jeden z těch starých bloků v rohu.“ Frolich pomalu přikývl a zadíval se na fotografii.

„Raymond Skau,“ řekl. „Divné jméno.“

„Záleží na jméně?“ položil si Gunnarstranda řečnickou otázku. „Za své jméno nemůže.“ Zastavil se a zíral před sebe. Frolich stál ještě pořád ve dveřích.

„Ano,“ pronesl vrchní komisař nepřítomně.

„Ten přítel,“ hlesl Frolich a ukázal na dveře. „Chceme přece společně vyslýchat Oleho Eidesena.“

Škrábance

Po schodech před nimi stoupala nějaká žena. Frank Frolich ji sledoval pohledem. Vlasy a obličej jí dokonale zakrývala rouška. Ale obrysy pěkně tvarovaných boků a prsou, které tušil pod dlouhým, vzdušným oblečením, když zahýbala, probouzely jeho fantazii.

„Tam,“ řekl Gunnarstranda a ukázal na dveře. Pod zvonkem byl nalepený červený pásek, na němž bylo bílou barvou napsáno „Ole Eidesen“.

Žena s rouškou bydlela v témže patře. Zastavila se a hledala klíče, nakonec odemkla dveře a roušku si sundala.

Pak za sebou zavřela. Frolich nevěřil svým očím. „Viděl jsi to?“ zeptal se.

„A co?“ Gunnarstranda zazvonil na Eidesenovy dveře.

„Ta žena, byla blonďatá.“

„No a?“

„Ale měla přece roušku!“

„Můžeš být přece muslim, i když jsi Nor.“

„Ale…“ Frolich polkl a odkašlal si. V temže okamžiku se před nimi otevřely dveře. Olemu Eidesenovi mohlo být asi třicet. Středně vysoká a štíhlá postava. V levém obočí visel nápadný kroužek. Pokoušel se zastavit začínající vypadávání vlasů tím, že si všechny vlasy na hlavě oholil.

Tmavá mapa na lebce prozrazovala, kde mu vlasy rostou.

Ale nejnápadnější na obličeji byla řada ran a červených škrábanců.

„Pan Eidesen?“ chtěl vědět Gunnarstranda.

„Ano,“ potvrdil muž vážně. Pohledem těkal z jednoho policisty na druhého.

Gunnarstranda nechal ruce zastrčené v kapsách a představil se.

„Pojďte dál.“

„Tohle je Frank Frolich.“

Eidesen měl dlouhé a štíhlé prsty. Jeho stisk byl lehký, ale pevný.

Vešli do světlého obývacího pokoje, který voněl parfémem. Plno oken a málo nábytku. Plastická tapeta na zdech byla natřena na bílo. Hi-fi věž stála na zemi, přisunutá ke zdi. Uprostřed místnosti stolek se skleněnou deskou, vedle bílá kožená sedačka a dvě proutěné židle. Když se Frolich na jednu z nich posadil, zanaříkala.

Eidesen si sedl na bílou sedačku. Z kraťasů mu trčely hnědé a svalnaté nohy. Nejisté se podíval na Gunnarstrandu, který zůstal stát a zamyšleně se kousal do spodního rtu.

Frolich si na klín položil poznámkový blok a nespouštěl oči z muže na sedačce. „Jde o Katrine Bratterudovou,“ řekl pomalu.

Eidesen přikývl.

„Jste zraněný?“ zeptal se kriminalista. Eidesen zavrtěl hlavou. „Rozbil jsem si hubu.“

„Rozbil jste si hubu?“

Eidesen nervózně hýbal rukama. „Jo, prostě nedokážu sedět klidně, celou dobu na ni myslím, v noci je to nejhorší, tak běhám.“ Protáhl obličej do mdlého a omluvného úsměvu. „Dnes v noci jsem běhal taky a…“ Úsměv se změnil v nervózní, ironické zazubení. „Zakopl jsem o nějaké křoví a spadl rovnou na držku.“

Frolich pomalu přikývl. „Ozval se vám farář?“

Eidesen zvážněl a zavrtěl hlavou. „Dozvěděl jsem se to teprve včera.“

„Co jste se dozvěděl teprve včera?“

„Že to byla Katrine, o kom psali v novinách.“

„Od koho jste to slyšel?“

„Od jedné ženské, jmenuje se Sigrid, pracuje tam, ve Vinterhagenu.“

Frolich se podíval do svých zápisků. „Sigrid Haugomová?“

Eidesen přikývl. „Volal jsem tam.“

„Co vám Sigrid Haugomová vyprávěla?“

„Zavolal jsem jí a ona mi řekla, že Katrine někdo zabil.

Že ta mrtvola, kterou našli u Hvervenbukta, byla Katrine.“

„Říkala vám, jak Katrine zemřela?“

Eidesen si odkašlal a nejisté zakroutil hlavou.

Celé umění spočívá v trpělivosti, pomyslel si Frolich.

Vždycky být trpělivý, pomyslel si, aniž tušil, proč ho šéf do

tohohle boje pouští. Ale byl za tím nějaký plán, to věděl.

„Jak dlouho jste se znali?“

„Cože?“

Frolich zopakoval dotaz.

„Pár měsíců. Ale už delší dobu jsem věděl, co je zač.

Seznámili jsme se na kurzu španělštiny.“

„Umíte španělsky?“

„Ano.“ Ihned dodal: „Má matka je Španělka. Učím večer španělštinu na lidové univerzitě.“

„A Katrine byla vaše žákyně?“

„Ano.“

Frolich čekal. Eidesen si odkašlal. „Pozval jsem ji,“

začal. „Třetí večer. Šli jsme do španělské restaurace na Pilestredet, jen už nevím, co…“

„Víte ještě, co měla na sobě v sobotu na té oslavě?“

zeptal se Frolich. „Zkuste nám ji popsat odshora dolů.“

„Černý vršek s takovými… s průhlednými rukávy,“

odvětil Eidesen a přemýšlel. „A sukni, ta byla šedá, tmavě šedá, lehká a letní, ne moc krátká, končila jí těsně nad koleny, a na boty si už nevzpomínám… Byly černé, myslím, nebo šedé, s nízkým podpatkem.“

„A spodní prádlo?“ chtěl vědět Frolich.

Eidesen pokrčil rameny. „Opravdu nevím. Oblékala se v koupelně, po sprchování, byli jsme u ní. A pak jsme si vzali taxíka a jeli k Annabeth Asové a Gerhardsenovi.“

„Ale jaké nosila spodní prádlo normálně?“

Eidesen znovu pokrčil rameny. „Úplně normální. A oboje.“

„Barvy?“

„Jak už jsem říkal, nevím. Odhaduju, že měla tmavé spodní prádlo, protože si oblékla černou halenku, byla v tomhle důsledná, víte, aby to nebylo vyzývavé, žádná ramínka a tak.“

„Ještě něco?“

Otázku položil Gunnarstranda. Mužovy citlivé rty se lehce chvěly. Když si ruce zastrčil do kapes, hubené tělo bylo ještě nápadnější. Jeho pohled měl neustále ten vyčkávavý výraz, který sice nevyzýval přímo ke konfrontaci, ale přesto signalizoval nebezpečí výbuchu.

„Tašku, takovou malou příruční tašku.“ Eidesen se podíval na Gunnarstrandu, který si odložil kabát, udělal několik kroků k proutěné židli a posadil se. Kriminalista si složil hlavu do dlaní a pronesl tichým hlasem: „Vždycky hraju fér a nikdy nelžu.“

„Opravdu?“

„Ale jsem skutečný poseroutka, pane Eidesene, opravdový poseroutka, víte?“

Eidesen zakroutil nejisté hlavou.

„Ale taková jsou pravidla hry,“ řekl Gunnarstranda.

„Občas pomůže, když je člověk poseroutka. Říkám to jen proto, že vždycky hraju férovou hru. Jestli jsem to správně pochopil, tak jste byl, alespoň určitou dobu, Katrinin

přítel. Ale na to teď nemůžu brát ohledy. Důležité je jen to, abychom přišli na to, kdo to udělal, a po tom všem, co vím, byste to mohl být vy. Nevím to. Nikdo to neví. Jenom pachatel.“

Eidesen znovu přikývl. Cítil se nesvůj. „Zavraždil jste Katrine?“ Eidesen protáhl obličej. „Ne.“

„Prožila to, čemu patologové říkají krutá smrt,“

pokračoval Gunnarstranda. Eidesen vzhlédl.

„Nevíme, proč pachatel udělal to, co udělal, ale je jasné, že trvalo dlouho, než byla mrtvá. Hodně dlouho.“

Eidesen dýchal ústy. V bytě se rozhostilo ticho, bylo slyšet jen Eidesenův těžký dech.

Nakonec ticho prolomil Gunnarstranda. „Když říkám, že to trvalo dlouho, znamená to, že pachatel měl čas a příležitost, aby přestal a nechal ji žít. No a, říkáte si, to přece nehraje žádnou roli, když už je mrtvá. Ale je to důležité, protože uvedená doba nám poskytuje dvě velmi důležité informace. Za prvé: mluvíme o úmyslu, nikoli o jednání v afektu.“ V tichu, které zavládlo, se upřeně díval na Eidesena.

„A co dál?“ zeptal se Eidesen se zvednutou tváří.

„Když je někdo na sto procent fixovaný na to, že chce někoho zabít, může to mít dva důvody. Dva opravdu pravděpodobné důvody. Jeden z nich je, že se pachatel pokouší chránit vlastní život. Ale tomu v tomto případě nevěřím, protože než ji uškrtil, muselo to trvat několik

minut. Musela se bránit a prudce házet nohama a zmítat rukama. Máme co do činění se situací, kdy pachatel čeká, až nastane smrt. Tenhle vrah nebránil sám sebe. To nás vede ke druhému možnému důvodu vraždy: byl naprosto zaslepený vzteky nebo v době činu naprosto emocionálně chladný.“

Z kuchyně se ozvalo kliknutí ledničky, která se zapnula.

Frolich také slyšel noblesní tikání v tíživém tichu. Byly to malé, nové, černé hodiny značky Philips, které stály na televizi.

Eidesen si pohladil rány na tváři. „Určitě se bránila,“

zamumlal.

Kriminalista němě přikývl. Díval se Eidesenovi do očí a zeptal se: „Měli jste s Katrine nějaké nesrovnalosti?“

Eidesen zakroutil hlavou. „Používejte slova, prosím.“

„Co?“

„Odpovězte na mou otázku slovy, ne neverbálně. Frank Frolich musí vaše odpovědi zapisovat.“

„Ne, hádali jsme se zřídka.“

„V sobotu sedmého června jste oba byli na oslavě u jisté Annabeth Asové, je to pravda?“

„Ano.“

„Je paní Asová vaše známá?“

„Ne, pozvali mě díky Katrine. Annabeth je vedoucí resocializačního centra, jehož byla Katrine klientem, polovičním klientem.“

„Jak dlouho jste byl na oslavě u paní Asové?“

„Odešel jsem kolem půlnoci.“

„Šel jste pryč ještě s někým?“

„Sám… teda… vlastně jsme se rozdělili do několika taxíků.“

„A Katrine?“

„Bylo jí špatně a jela domů.“

„Před vámi?“

„Myslím že ano.“

„Proč podle vás odešla z oslavy před vámi?“

„Bylo jí špatně, zvracela.“

Gunnarstranda svraštil se zájmem čelo. „Stávalo se jí často, že by zvracela?“

„Často? Bylo jí špatně.“

„Ale neměla poruchy zažívání, že by pravidelně zvracela?“

„Vůbec ne.“ Eidesen pokračoval mdlým hlasem dál: „Po jídle, delší dobu po večeři, odešla do koupelny a zvracela. Řekla, že jí není dobře.“ Odmlčel se.

„Takže jste si její chování vyložil jako příznak náhodného onemocnění, jako třeba pokažený žaludek nebo něco podobného?“

„Ano, teda nejdřív jsem si myslel, že možná moc pila.“

„A nepila?“

„Ne. Řekla, že se celý večer ničeho nedotkla.“

„Vypadala, jako by byla opilá?“

„Ne.“

„Co jste dělali? Zavolali jste taxi?“

„Ne.“

Gunnarstranda čekal. Eidesen si znovu odkašlal.

„Myslím, že si ho zavolala sama. Řekla, že chce jít pryč, a pak zmizela.“

„Určitě jste ji nedoprovodil ven?“

„Ne. Nenašel jsem ji, tak jsem předpokládal, že už je pryč.“

„Pohádali jste se?“

„Ne.“

„Tak proč jste se s ní nerozloučil nebo se aspoň nepostaral o to, aby došla v pořádku domů?“

„Nálada mezi námi nebyla v pořádku.“

„Takže jste se pohádali?“ Eidesen pokrčil rameny.

„Katrine nebylo dobře, chtěla jít domů. Ale vy jste chtěl zůstat, neshodli jste se. Hádali jste se?“

„Nehádali.“

„Když řeknu, že jeden z hostů vás viděl, jak poměrně nahlas diskutujete, než odešla, co mi řeknete?“

„Tak jo, to je pravda. Ale nevybavuju si, že by to bylo tak nahlas. Byla to spíš špatná nálada. Nelíbilo se jí, že chci ještě zůstat. Prostě mezi námi bylo husto, než odjela.“

Gunnarstranda mlčel. Do místnosti se širokými okny cpalo ostré slunce, ve vzduchu tančil prach.

„Ole,“ oslovil ho Gunnarstranda. „Můžu vám říkat Ole?“

Eidesen přikývl.

„V případech, jako je tento, nám od prvního okamžiku musíte ve vlastním zájmu říkat jen pravdu, Ole. Když to neuděláte, máte minusové body, chápete to?“ A aniž by počkal na odpověď, pokračoval: „Takže, Ole, hádali jste se nebo ne? Pokud ano, tak kvůli čemu?“

„Chtěla jít pryč, protože jí bylo špatně, ale já jsem neměl chuť jet domů, byla tam sranda a ona, ona byla najednou protivná, to je všechno, byla protivná, myslím, že kvůli tomu, že jsem ji odmítl doprovodit.“

„Řekla vám to? Abyste ji doprovodil?“

„To ne, ale já jsem si její hněv takhle vyložil.“

„Povězte mi o tom, jak se jí udělalo špatně.“

„No, prostě se zhroutila. Omdlela. Stáli jsme tam a bavili se s několika ženami z centra. Byla u toho taky Annabeth Asová. Katrine se najednou poroučela k zemi, vyvrácené oči. Byla úplně mimo. Pak zavládl na chvíli rozruch a já jsem ji odvedl do koupelny. Byla v bezvědomí maximálně dvě sekundy, mohla pak sama jít na záchod a tam zvracela.“

„Vysvětlila nějak ten záchvat?“

„Ne.“

„Už se to někdy stalo?“

Eidesen vysunul spodní ret a zamyslel se. „Ne, teda já jsem ještě nezažil, že by někdy omdlela, ale bylo zřejmé, že se na té párty cítí absolutně nesvá.“

„Proč?“

„Prostě byla taková. Nedokázala být dohromady s lidmi, které neznala. A hrozila se toho, že bude muset celý večer strávit s nimi. Připadala si jako předmět na výstavě, protože byla dřív klientkou.“

„Ukázala nějak toho dne, že se bojí?“

„Vlastně ne. Ale…“ Ole Eidesen se ušklíbl. „Celý den byla příšerně protivná. Pořád se se mnou hádala.“

„Hádala se s vámi?“

„Jo, byli jsme u ní doma. Díval jsem se na fotbal a pak jsme se začali hádat, teda, ona s tím začala.“

„Kvůli čemu?“

Eidesen zakroutil hlavou. „Chtěla někomu telefonovat a já jsem se nemohl dívat na televizi, prostě mi ztišila zvuk, a už jsme byli v sobě. Byla to rozhodující hra, víte? Byla fakt příšerná!“

„Takže jste si to vyložil jako příznak nervozity?“

„Ano.“

„A proč byla nervózní?“

„Kvůli té oslavě. Myslím si, že neměla chuť tam jít, ale měla pocit, že tam jít musí.“

„Ještě jednou se vrátíme k tomu večeru. O čem jste mluvili, než najednou omdlela?“

„Už nevím, byly to samé žvásty. Annabeth Asová řekla Katrine pár komplimentů, jako že je tak chytrá a tak, už si na to nevzpomínám.“

„Byl jste opilý?“

„Měl jsem dobrou náladu. K jídlu bylo víno a potom tvrdý alkohol. Bylo toho celkem dost.“

„Měl jste i jiné drogy?“

„Cože?“

„Měl jste vztah s drogově závislou ženou. Měl jste ten večer i jiné drogy kromě tvrdého alkoholu a vína?“

Obličej Oleho Eidesena ztuhl: „Nebyla závislá na drogách. Za pár měsíců by byla naprosto čistá. A já žádné drogy neberu!“

„Takže jste ten večer kromě alkoholu jinou drogu neužil, chápu to správně?“

„Ano.“

„Oba jste měli vlastní byt. Chtěli jste se sestěhovat?“

„Ne, bylo na to moc brzy. Ale tu a tam jsme bud‘ tady, nebo u ní přespali.“

„Takže vás ostatní chápali jako pár?“

„Někteří možná jo.“

„A co vy?“ zeptal se Gunnarstranda lakonicky. „Pro vás to byl vztah?“

„Samozřejmě.“

„Odešel jste z oslavy sám?“

„Ne, vzal jsem si s několika lidmi taxi hned poté, co Katrine odešla.“

„S kým?“

„S tím chlápkem, co tam bydlí, s Bjornem, a s jedním teploušem, jmenuje se Goggen, a s jeho partnerem, na jeho jméno si už nevzpomínám, a taky s jednou ženou, s Merethe Fossumovou.“

„Kdy to bylo?“

„Kolem půlnoci.“

„Ale předtím jste své přítelkyni přece tvrdil, že nechcete jít pryč, ne?“

„To jo, ale tohle byli lidé, co se uměli postarat o zábavu.

Goggen, veselá kopa, víte, a Bjorn byl taky úplně v pohodě.“

„A ta žena?“

„Jasně, ta byla taky v pohodě.“

„Znal jste paní Fossumovou z dřívějška?“

„Ne.“

„Potkali jste se poprvé? Na té oslavě?“

„Ano.“

„Kam jste jeli?“

„Do centra, do ‚Smuget‘, to je jeden lokál.“

„Taxikář vám zastavil před ním?“

„Ano.“

„A pak?“

„Zaplatili jsme a šli dovnitř.“

„Všichni společně?“

Eidesen přemýšlel. „Myslím, že jo. Teda, tři z nás. Ti dva teplouši chtěli jít někam jinam. My tři jsme šli dovnitř.“

„Vy, ta žena a Gerhardsen?“

„Venku byla fronta. Stál jsem tam společně s Merethe Fossumovou. Gerhardsena jsme ztratili z očí, ale odhaduju, že zaplatil a šel dovnitř.“

Gunnarstranda se podíval na Frolicha. „Chodíš normálně do restaurací, kde se musí za vstup platit?“

„Upřímně, tohle není restaurace, ale něco jako diskotékový klub, hraje tam hudba, je tam zábava…“

Gunnarstranda se znovu otočil k Eidesenovi.

„Viděl jste ostatní, když jste vešel dovnitř?“

„Hlavně Merethe.“

„Co jste dělali?“

„Trochu jsme tančili, chvíli poslouchali hudbu, dali jsme si pár piva…“

„A Gerhardsen?“

„Netuším.“

„Vy jste ho neviděl?“

„Stáli jsme spolu ve frontě. Ale pak…“ Eidesen zakroutil hlavou.

„Kdy jste přišel domů?“

„Nedíval jsem se na hodinky, ale bylo pozdě, už svítalo.

Trochu jsem zpanikařil, protože Katrine tady nebyla. O

víkendu býváme většinou spolu, spíme spolu. Tak nějak jsem čekal, že se tu sejdeme.“

„Nějaké náznaky, že tu byla?“

„Mohla tu být, ale nemyslím si to.“

„Proč ne?“

Eidesen pokrčil rameny. „Myslím tím, že si tady nikdo neudělal nic k jídlu, nikdo se ničeho nedotkl. Ale i kdyby tady byla, tak bych si toho nevšiml.“

„Tak dobrá, přišel jste sem, ale ona zde nebyla. Co jste udělal?“

„Zavolal jsem jí domů.“

„V noci?“

„Samozřejmě. Bylo dost divné, že tady není, když jí bylo špatně a tak.“

Gunnarstranda vstal a přistoupil k oknu. „Ale kdyby vám bylo špatně,“ řekl, „kdyby vám bylo zle, zvracel byste a neměl jste chuť na žádné lidi, nebylo by normální, že byste jel k sobě domů, lehl si do postele a radši doufal, že se na druhý den probudíte v pořádku?“

„To sice jo, ale pak bych tomu, kdo na mě čeká, nechal vzkaz na záznamníku.“

„Na záznamníku tedy žádná zpráva nebyla?“

Gunnarstranda nadzvedl černou věc, která stála vedle bílého telefonu na parapetu. „Tady na tom?“

„Jo. Nebyla tam žádná zpráva.“

„A jinak vám tam zprávy nechávala?“

„Ano.“

Gunnarstranda přikývl. „Zvedla to, když jste jí volal?“

„Ne.“

„Co jste udělal potom?“

„Šel jsem si lehnout.“

„A dál?“

„Usnul jsem.“

„Myslel jsem, že jste šel běhat do lesa a poškrábal si obličej o trny. Copak to tak nebylo?“

„Ne, to bylo včera v noci. Nemohl jsem spát, když jsem slyšel, co se stalo.“

„Ale tu noc jste spal?“

„Jako zabitý.“

„I když zmizela beze stopy?“

„Nezmizela.“

„Ne?“

„Myslím tím, že jsem se nedomníval, že zmizela.

Myslel jsem si, že spí.“

„Ale ona vám přece nezvedla telefon.“

„Nezvedla, ale bylo jí špatně, tak šla domů. Myslel jsem si, že spí.“

Gunnarstranda pomalu přikývl: „Existuje někdo, kdo vám může potvrdit, že jste ty škrábance v neděli ještě neměl?“

Eidesen pokrčil nevlídně rameny. „Možná jo.“

„Jméno.“

„Jestli chcete, můžu vám napsat jména několika lidí, kteří mě v neděli viděli.“

„Takže jste usnul. Jak dlouho jste spal?“

„Asi do devíti.“

„Snažil jste se s ní spojit?“

„Ano. Telefonicky.“

„Co jste si myslel?“

„Jak to myslíte?“

Gunnarstranda se rozzlobil: „Člověče, dělal jste si starosti? Co jste si myslel, co vás napadalo, když byla vaše přítelkyně celou noc pryč a když jí bylo tak špatně?“

„Nic.“

„Nic?“ zopakoval kriminalista a zalapal po dechu.

Eidesen vstal a obešel stůl. Převyšoval malého, hubeného komisaře s prořídlými vlasy a opičí bradou nejméně o dvě hlavy. „Nevím, jak se má postupovat v takových situacích,“ odvětil a hlas se mu třásl.

Frolich zůstal sedět, protože to vypadalo, že šéf má situaci stále ještě pod kontrolou.

„Nejsem specialista na reakce a pocity, ale právě jsem ztratil člověka, který pro mě moc znamenal, a jestli v sobě nemáte kouska citu, tak…“

„Napadlo vás to teprve teď, nebo jste na to myslel už to dopoledne?“ Malý kriminalista to doslova vyštěkl a dvěma kroky přistoupil k atletické postavě. Eidesen chtě nechtě couvl. Kriminalista zopakoval: „Napadlo vás to dopoledne, že se Katrine mohlo něco stát? Že je možná zraněná?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Protože…“ Eidesen zmlkl, jako by musel přemýšlet.

„Proč ne?“ zařval Gunnarstranda. Eidesen klesl do sedačky a ztěžka vzdychl. Gunnarstranda se také posadil, popadl tabatěrku, vytáhl z ní cigaretu a nervózně si s ní pohrával. Eidesen vypadal unaveně, ale mlčel. „Myslel jste si, že je u jiného chlapa?“ Eidesen se díval z okna.

„No tak,“ řekl Gunnarstranda. „Vaše přítelkyně si zmizí a není doma celou noc, bylo jí špatně, necítila se dobře, a vy neuděláte vůbec nic? Nehledáte ji u lidí, o kterých jste musel vědět, že jsou jí blízcí. Neoznámil jste, že ji pohřešujete, a když jsou nedělní zprávy plné toho, že v Mastermyru byla nalezena zavražděná žena, ještě pořád vám to nedochází.

Musel jste si myslet, že je u někoho jiného, když jste ji nezabil!“

„Co mi to tu podsouváte?“ Eidesen byl nejspíš šokovaný a rozzlobený kvůli vyšetřovatelově drzosti.

„Nic vám nepodsouvám,“ objasňoval kriminalista.

„Jenom uvažuju nad možnostmi. Buď jste byl to ráno tak klidný, protože jste věděl, co se stalo, nebo jste to bral s rezervou, protože jste měl dobrý důvod myslet si, že se nic nestalo. V tom případě, když jste vycházel z toho, že Katrine je v pořádku, musel jste předpokládat, že je někde jinde.

Obě možnosti jsou pravděpodobné. Vypadáte, jako byste zápasil s někým, kdo měl drápy…“

„To se může stát každému,“ přerušil ho Eidesen.

„Jasně. A vy bohužel nemůžete rychle vysypat z rukávu jména několika lidí, kteří by potvrdili vaše tvrzení. Ale

předpokládejme, že s tou vraždou nemáte co do činění.

Dobrá, říkáte, že jste si toho rána nedělal o Katrine starosti.

V tom případě se ptám: Kde byla? Nebo lépe: Kde myslíte, že byla?“

Eidesen sklopil hlavu a očividně nevěděl, co říct. Když konečně vzhlédl, tvářil se mírně rezignovaně. „Byla u Henninga Kramera,“ zamumlal téměř neslyšně.

Frolich se zavrtěl a poznamenal si odpověď.

„Proč jste si myslel, že je u něj?“

„Trávila s ním spoustu času.“

„Aférka?“

„Katrine říkala, že jsou…“Eidesen udělal oběma ukazováčky ve vzduchu ironické uvozovky, „že jsou dobří přátelé.“

„Ale vy jste tomu nevěřil.“

„Už zase začínáte?“ Eidesen vypadal unaveně.

Gunnarstranda zavrtěl hlavou. „Chci vědět, jak jste to viděl. Jaký vztah mezi nimi byl? Když předpokládáte, že Katrine u něj strávila noc, tak jsem dost zvědavý. Co je to za chlápka, ten Henning?“

Eidesen pokrčil rameny. „Takový vyhublý chlápek, dlouhé vlasy, pod bradou chumáč vousů. Dost se zubí, zajímá se o filozofii.“

„O filozofii?“

„Jo, babrá se ve filozofických otázkách, sedí a přemýšlí, píše básně, rád vaří, vyznává buddhismus a tak, prostě sen všech ženských.“

„Mám to chápat tak, že vy vaříte nerad, nepíšete básně ani se nezabýváte filozofickými otázkami?“

„Můžete si to chápat, jak chcete. Ale já Henninga Kramera nemám rád a nikdy jsem ho rád neměl. To není žádné tajemství.“

„Ale myslíte si, že měli s Katrine vztah.“

Eidesen zaváhal. „Vztah,“ zamumlal. „Určitě byli neskutečně dobří přátele, jak se tak říká. Každopádně Katrine tvrdila, že Henning je její přítel, ne milenec. Přesto jsem byl tu a tam trochu skeptický, protože se znali tak nějak moc dobře.“

„Vysvětlete mi to.“

„Velmi důvěrně se znali, jako manželé. Byla mezi nimi jakási intimita.“

„A vy jste si myslel, že byla tu noc u Henninga?“

„Ano.“

„V tom případě jste se musel domnívat, že mezi nimi něco je. Něco víc.“

„Katrine tvrdila, že Henning je pro ni něco jako kamarádka.“

„Kamarádka? On je homosexuál?“

„To si nemyslím, ale byli přátelé.“

„Ona neměla kamarádky?“

„Ne.“

„Vůbec žádné?“

„O žádných nevím.“

„Není to divné?“

„Možná je, ale nepřemýšlel jsem o tom. Možná měla kamarádky, ale já nevím o žádné, která by jí byla blízká.“

Gunnarstranda pohlédl na zem. „Dobře,“ hlesl a pak se podíval na svůj protějšek. „Žárlil jste na Henninga?“

„Občas.“

„Žárlil jste na něj ve jmenovanou noc?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Netuším.“

„Ale přišel jste v noci domů a čekal jste, že vaše přítelkyně tam bude. Nebyla tam. Pak vás s naprostou samozřejmostí napadlo, že bude u toho druhého, a přesto jste nežárlil?“

„Nežárlil jsem.“

„Ale tomu se dost těžko věří!“

„Tak dobře,“ odpověděl Eidesen zlostně. „Chcete, abych byl žárlivý, ale co to má za smysl? Když chcete, můžu říct, že jsem žárlil; možná budete mít lepší pocit. Ano, můžu říct, že jsem žárlil. Jste spokojený?“

„Ne.“

„A proč ne?“ Eidesen vstal a zařval otázku kriminalistovi přímo do obličeje.

Ten klidně odvětil: „Posaďte se.“

Eidesen se zase posadil a Gunnarstranda si slavnostně odkašlal: „Chci vědět, co se stalo. A jak jsem říkal: já neblufuju a nelžu. To byste měl vědět. Jsem obyčejný úředník, a kdybych blufoval a lhal, nic bych z toho neměl.

Chci jen dělat svou práci a ta spočívá v tom, že musím najít pravdu. A teď jste mi předložil dvě hypotézy: buď jste žárlil, nebo jste nežárlil. Předpokládejme, že jste žárlil. Katrinina mrtvola byla nalezena dva tři kilometry odsud.

Předpokládejme, že jste byl na cestě domů. Co z toho lze vyvodit? Předpokládejme, že jste se potkali venku nebo že jste prostě hned vyšel z bytu, protože nebyla doma a nečekala na vás. Pomalu svítá a najednou ji vidíte přicházet.

Mohl jste se jí zeptat, kde byla. Nebo ne? Možná přiznala, že byla u Kramera. Možná jste se začali hádat a hádka skončila fatálně. To se dobře hodí k faktům, že pachatel totiž musel být na svou oběť šíleně vzteklý. Jestliže oběť pachatele podvedla nebo ho opustila, umíme si takovou zlost docela dobře představit. Chápete? Bylo to tak?“

„Ne,“ pronesl Eidesen rezignovaně.

„Mohla přijít sem,“ pokračoval kriminalista. „Mohla přijít sem a po tom všem, co vím, jste ji mohl zavraždit tady, na té sedačce.“

Gunnarstranda zůstal sedět a pozoroval Eidesena, zatímco si dvěma prsty přejel po nose. Ticho trvalo.

Frank Frolich ucítil, že má hlad jako vlk. V žaludku mu jako na povel začalo kručet. Eidesen s Gunnarstrandou se na něj podívali. Frolich si odkašlal a změnil polohu.

„Proč jste ji nechal jít z oslavy samotnou a tak brzy?“

zeptal se Gunnarstranda nakonec.

„Z oslavy? Necítila se dobře a já jsem se dobře bavil.“

„Ale byl jste tam přece cizí, ne?“

„O nic víc než Katrine.“

„Ale přece jen trochu víc než ona. Katrine znala oba hostitele, zatímco vy jste neznal nikoho.“

„Byl jsem pozván jako ostatní a bylo to fajn.“

„Jak fajn?“

„Vyprávěly se tam dobré příhody. Lidi byli fajn.“

„Vy jste mimo jiné odjel s tou ženou, s Merethe Fossumovou. Je přibližně stejně stará jako vy?“

„Trochu mladší.“ Eidesenův pohled byl teď pohledem člověka, který se soustředí na to, aby neuhnul pohledem.

„Bylo vám spolu dobře? Tedy, byli jste spolu jen vy dva?“

„Uvnitř bylo narváno k prasknutí, ale trochu jsme tančili a povídali si.“

„Vy? Takže jste byli pár?“

„Nebyli jsme pár. Já jsem chodil s Katrine!“

„Ale dobře jste si s touhle Merethe rozuměl a chemie zafungovala ještě před tím, než odešla Katrine. Je to tak?“

„Ne.“

„Takže to nebyl důvod, proč Katrine odešla? Protože jste balil jinou ženskou?“

„Nikoho jsem nebalil.“

„Ale šel jste s ní tančit. A přiznal jste se, že jste se s Katrine pohádal.“

„Nehádali jsme se kvůli tomuhle.“

„Kde bydlí?“

„Kdo?“

„Merethe Fossumová.“

„Na Galgebergu, dole v zatáčce, odkud se jede do Rybergetu.“

„Jak to víte?“

„Jeli jsme spolu taxíkem. Vystoupila tam.“

Gunnarstranda dal Frolichovi znamení. Ten vstal a šel ke dveřím. Ale tu ho něco napadlo. „Ještě poslední věc,“

řekl Frolich, zatímco jeho kolega si zapínal sako a balil cigaretu.

Eidesen zvedl unaveně hlavu. „Copak?“

„Víme, jak byla oblečená, ale to bylo kvůli slavnostní příležitosti. Jaké šperky měla ten den na sobě?“

„Šperky?“ Eidesen přemýšlel. „Tenký zlatý řetízek.

Možná několik náramků. Byla úplný blázen do náramků.

Vždycky jich pár měla na ruce.“ Objal si rukou zápěstí.

„Cinkaly. Ten zvuk se jí strašně líbil. To cinkání.“

„Ještě něco?“

„Nevzpomínám si na nic zvláštního.“

„Žádné prstýnky?“

„Ty určitě, vždycky nosila plno zlata.“

„A na uších?“

„Ano, na to si vzpomínám. Ty náušnice jsem jí koupil já. Jako dárek. Dva marihuanové lístky ze zlata, v každém uchu jeden.“

„Ale marihuanové lístky…“

„No a?“

Frolich mávl rukou. „Nic,“ zamumlal a čekal na Gunnarstrandu, který se postavil před mnohem vyššího a silnějšího Oleho Eidesena. „Nařizuji vám, abyste v následujících čtyřiadvaceti hodinách navštívil Ústav soudního lékařství,“ řekl vrchní komisař a zastrčil si do úst cigaretu. „Musíte se podrobit analýze DNA. Máte na to dvacet čtyři hodin. Dobrou noc.“

Diskuze v dešti

Déšť se snažil smazat krátkou tenkou čárku od propisky na Frolichově levém palci. Přibližně každou třetí vteřinu zasáhla čárku jedna dešťová kapka. Téměř to nevnímal, jen cítil, že už snad nemůže být vlhčí. Větrovka mu ztuhla jako karton a voda stékala po pažích a kapala z rukou. Modrá čárka se ostře rýsovala na opálené kůži hřbetu ruky.

Frolich seděl na bobku a pozoroval dokonale podupané maliníky okolo. Pak si prohlédl svah a dával pozor, aby co nejméně šlapal na rostlinky. Teď už sotva hraje nějakou roli, zda tohle rozšlapané místo na kraji cesty bylo dějištěm vraždy nebo nebylo, prudký liják už dávno smyl všechny stopy, které tady případně byly.

Zelenou větrovku měl až pod pás. Měl na sobě tmavé jeansy a na nohou vysoké holínky zelené barvy. Snažil se spodní okraj ztuhlé větrovky ohrnout, aby mu na stehna netekla voda. Ale nepomohlo to. Nohavice mu zvlhly a ztmavly a kalhoty se mu přilepily na kůži, takže jakýkoli pohyb byl nepříjemný. Kapuce mu padala dopředu jako helma a bránila ve výhledu. Při jakémkoli pootočení hlavy si ji musel pravou rukou vždy posunout dozadu, aby viděl víc než jen vnitřní podšívku. Vstal a vydal se za kolegou z oddělení zajišťování stop.

„Netuším,“ řekl.

Víc nemusel říkat. Rozuměli si i tak. Houští a křoví tady mohly rozšlapat srny, stejně jako vrah.

„Každopádně žádné oblečení,“ řekl služebně nejstarší Yttergjerde. Muž s nohama do O, dlouhými pažemi a ohnutými zády. Jeho opičí zevnějšek se postaral o křestní jméno Julius. „Už jsi byl na dovolené, Frolichu?“

Frank zavrtěl pod kapuci hlavou.

„Tu obrovskou štiku jsi ještě nechytil, co?“ Frank, který věděl o Yttergjerdeho vášni pro chytání štik, odvětil podle pravdy: „Mám radši pstruhy.“

„Ty nelovíš štiky?“

„Ne,“ řekl Frolich a díval se do deště. „Mušky jsou úžasná věc, musíš přijít na to, co se v okolí rojí, použít správnou mouchu a vydržet, než zabere.“

„Štiky jsou houževnaté, to ti povím,“ řekl Julius Yttergjerde. „V neděli jsem chytil osmilibrového macka.“

„O víkendu nikdy nemůžu chodit rybařit,“ odvětil ten druhý. „Přítelkyně se o chytání ryb nezajímá ani za mák.“

„Měl čtyři kila,“ zdůraznil Yttergjerde. „Praštil jsem ho sekerou po hlavě, až to v něm pořádně luplo, a pak jsem ho strčil do takového černého pytle, pár hodin ležel v lodi a já jsem se snažil ještě něco chytit. Když jsem přišel domů, stará tam nebyla, tak jsem štiku položil do umyvadla a staré napsal na lísteček, že má k večeři udělat štičí knedlíčky.

Odpoledne přišla domů, vytáhne nůž a štika najednou mrskne ocasem a vyskočí do vzduchu. Vážně, ta štika tam

ležela půl dne, byla naprosto vysušená a dýchala vzduch, ale dole na podlaze šla po ní a celou dobu otvírala tlamu jako vyhladovělý krokodýl!“

Frank Frolich se temně usmál. „Byla to holt jedna z těch, co žerou malé děti, když se koupou,“ pronesl suše.

„Určitě si myslíš, že si vymýšlím,“ řekl Yttergjerde.

„Ale stará ti to může odpřisáhnout. Jsou jako zvířata v džungli, když je sucho, zahrabou se do bahna. Když pak v červenci vyschne rybník, vidíš, jak se zahrabávají, jenom oči jim čouhají ven. Super tvrdí chlápci si berou pár dní volna speciálně proto, aby tam mohli jít a den co den chytat štiky, ale není šance se těch ďáblů zbavit. Když přijde déšť, vyplavou si na vodní hladinu jako malé velryby a klíďo píďo si odplavou.“ Julius se neusmíval. Měl v obličeji hluboké vrásky. Velké, úzké zuby schoval a přísně semkl rty, což jeho obličeji dodávalo rozmrzelý výraz, a i tomu nejdobrodružnějšímu

rybaření

propůjčovalo

zdání

hodnověrnosti.

Frolich přikývl. „Ještě to potrvá, než bude suché léto,“

řekl a vzhlédl k nebi. „Co jsme zatím našli?“

„Prázdnou, pomačkanou plechovku od Coca coly,“ četl Julius ze seznamu, který sám napsal. „Použitý kondom -

vymytý a poměrně zničený, pak všelijaké kousky papíru, kdysi možná cigaretové papírky, dost rezavých korunkových uzávěrů a taky elektromotor, pravděpodobně vodní čerpadlo.“

„Kdo by vyhazoval čerpadlo?“ zeptal se Frolich.

„Každý, kdo předpokládá, že je rozbité,“ odvětil Yttergjerde. Pokýval hlavou směrem ke břehu. „Jen počkej, až tady budou potápěči. Pak se budeme moct koupat v ukradených autech a přívěsech.“

„Hledáme jen čerstvé stopy,“ odvětil Frolich unaveně a začal si třít modrou čárku od propisky na ruce. „Oblečení, lepší dámské oblečení, pravděpodobně silonky s krajkovým okrajem a podobně. Dámské spodní prádlo… a šperky.“

Julius Yttergjerde zakroutil zádumčivě hlavou. V tom okamžiku se objevil mladší policejní úředník. Držel něco v ruce. Frolich a Yttergjerde se k němu otočili. Kolegovi stékaly po stříšce policejní čepice kapky deště, jednu měl na špičce nosu. Držel svůj nález: dámskou botu na vysokém podpatku, plnou bahna a dost poničenou. „Ta ležela nejméně tři zimy v lese,“ řekl Julius zasmušile. Podíval se na Frolicha a němě vzdychl, povzdechnutí vyjadřující vše, co cítili všichni, kdo v lijáku pročesávali okolí. „Mám tu botu napsat do seznamu?“

Policista, který botu našel, stál v témže postoji jako Frolich. Bez hnutí, aby na těle necítil promočené oblečení.

„Je tam ještě pár prázdných igelitových tašek,“ oznámil jim.

„Naposledy byla spatřena na cestě do Holmlia,“ řekl Frolich. „A byla nalezena přibližně pět set metrů odsud.“

Ukázal nad bílý lázeňský dům na druhé straně zálivu.

„Támhle,“ ukázal, „v té zatáčce, kde jsou už jen svodidla

mezi cestou a břehem. Někdo ji tam odhodil. Někde tady v blízkosti musela být uškrcena.“ Podíval se na hodinky.

„Doufám, že to tady ještě chvíli vydržíte,“ zamumlal.

„Mám ještě,“ odkašlal si a hledal ten správný výraz, „bohužel mám ještě schůzku s jedním svědkem.“

Otočil se a těžce kráčel k vozu. Ať si myslí, co chtějí.

Může dělat užitečnější věci někde jinde.

Vytáhl z kufru starou igelitovou tašku, a než si sedl do auta, rozprostřel ji na sedadlo. Musí se převléci do suchého oblečení, takže pojede nejprve domů. Když otvíral dveře od bytu, zvonil telefon. Okamžitě ho napadlo, že slíbil Evě-

Britt, že jí zavolá. Zvedl sluchátko, přiložil si bezdrátový telefon k uchu a začal hledat suché věci. Eva-Britt mu připomněla domluvu na pátek večer. Přesně tohle téma Frankovi nahánělo hrůzu. „Možná bych mohl v sobotu,“ řekl zběžně a vytáhl ze skříně suché jeansy. Mlčení na druhém konci nevěstilo nic dobrého. „Chápu, že se ti to nelíbí,“

zamumlal a v duchu se ptal, jestli má ještě nějakou vyžehlenou košili. Nejspíš ne. „Ale já to Gunnarstrandovi nemůžu odříct, ne v ten den. Když mě pozve na svou chatu, takto není jen tak nějaká chata, ale Svatý grál.“

Zatímco Eva-Britt lapala po dechu, prohrabával šuplík a hledal nějaké ponožky bez děr na patách. Svatý grál sem, Svatý grál tam, o to vůbec nešlo. Faktem je, že se mu neustále dařilo vytáčet ji. On byl uražený, ona zase

pochybovala o jeho citech, obvyklá smyčka, odložil sluchátko na parapet, lehl si na záda na postel a stáhl si mokré kalhoty ze stehen, zatímco její hlas prořízl pokoj: „Posloucháš mě vůbec?“

Frank popadl telefon. „Kruci,“ zaklel.

„Co je?“

„Vypadl mi telefon. Co jsi říkala?“

Svlékal si kalhoty, zatímco její hlas rachotil jako walkman, a podíval se na sebe v zrcadle. Moc tlustý. Znovu popadl telefon a dal si ho k uchu. „Je mi to jasné,“ řekl, zatímco nabírala dech. „A je mi to fakt moc líto. Ale můžeš teda v sobotu nebo ne?“

Vzteky koktala. Ještě chvilku a začne mu nadávat.

Musel rozhovor přerušit: „Takže tobě koupím červené víno, sobě pár piv a zvu tě na mírně solenou tresku, šunku a houbové ragú, to bys mohla udělat ty, a slibuju ti, že v neděli ráno nepůjdu do práce dřív než v deset.“

Odtáhl sluchátko od hlavy, protože ještě pořád měla záchvat vzteku.

„Ano,“ zopakoval. „Prosit nepomůže, v neděli musím pracovat.“ Znovu odložil telefon, nasoukal se do suchých jeansů a zapnul si je. Pak si je povytáhl nahoru a prohlížel si břicho z profilu.

Telefon! Přiložil si sluchátko k uchu. Bylo hluché.

Intenzivně prohledával skříň, našel nevyžehlenou košili a zkoumavě si ji prohlížel. Bude to muset stačit, je pokrčená

jen náprsní kapsa. Zavolal jí a ušklíbl se na svůj obraz v zrcadle. Telefon vyzváněl celou věčnost. „Asi nás to přerušilo,“ řekl, než stačila cokoli říct.

„Občas vypadáš zatraceně bez zájmu,“ zařvala.

„Nezačínej s tím zase,“ odrazil úder. „Slibuju, že v sobotu budu celý večer doma. Slibuju, že nepřijdu pozdě.

Slibuju, že vypnu telefon, slibuju, že se nebudu dívat na televizi, nebudu pouštět žádnou hudbu ze sedmdesátých let, budu se strašně zajímat o všechny problémy, které máš v práci. Nepůjčím žádnou videokazetu, slibuju, že budu pít k jídlu červené víno, že ti řeknu nejmíň pět komplimentů, a slibuju, že dám na stůl svíčky a zapálím je. V pořádku?“

„Dobrotivé nebe, ty jsi ale romantický,“ zasténal její hlas.

„Když chci, tak jsem,“ zazubil se Frank a znovu se zapitvořil do zrcadla. Byl suchý a mohl se ukázat u kolegů.

Ve špatné formě

Georg Beck pracoval v instituci, ve které většina klientů vypadala, jako by byli psychicky narušení. Frolich vešel dovnitř, ale na recepci na sebe nedokázal upoutat pozornost.

Mladý muž, který tam seděl, žvýkal a zmizel, aniž by si vstoupivšího policisty povšiml. Frolich se osmělil, pronikl dovnitř nízké budovy a oslovil asi čtyřicetiletého muže.

Předpokládal, že muž tady pracuje, protože měl v podpaží pořadač. Měl hnědé, krátce přistřižené vousy, křivou pusu a na čele kadeř a výmluvně se usmál, když padlo jméno Georg Beck. Pak zavedl Frolicha chodbou dolů, až k červeným dveřím, na nichž bylo bílým písmem napsáno „Pracovna II“.

Frolich zaklepal a vešel. V místnosti byly dvě osoby. U

stolu seděla starší, hubená žena na vozíčku. Nad ní se skláněl Georg Beck. Snažili se slepit dva kusy lepenky.

Beck byl tělnatý, středně vysoký muž. Pečlivě učesané hnědé vlasy, které tvořily uprostřed pěšinku, mu padaly do čela. „Dobře, Stello,“ řekl důvěrným tónem a zamrkal na Frolicha. Beck svou tělnatost šikovně zakrýval volným oblečením: modrým svetrem s véčkovým výstřihem, širokými vlněnými kalhotami bílé barvy a sandály. Vedl ženiny ruce k podložce na vajíčka, která ležela na stole.

„Teď to pevně drž, Stello,“ řekl trpělivě. „V životě už jsi přece v prstech něco držela, Stello. Teď přilož ruku k dílu, ano, správně. A teď vezmeme lepidlo.“

Stařičká žena seděla na vozíčku s pootevřenými ústy a soustředila se. V jedné ruce podložku na vajíčka, ve druhé lepidlo. Ze spodního rtu jí stékala slina a táhla se jako dlouhé vlákno až do klína, než se rozhodla ukápnout.

„Ale Stello,“ řekl muž strojeně, otřel jí papírovým kapesníkem rty a opatrně zavřel pusu. „Takhle se přece nesedí.“ Georg Beck na Franka znovu zamrkal. „Když máme pánskou návštěvu.“

Stará žena vyjekla a modrošedý úsměv odhalil umělý chrup. Ruce měla tak hubené, že jí na nich kůže doslova visela. Vrásčité prsty měla roztažené. Upínala zrak na nějaký bod v dáli.

„Jejda,“ řekl Beck opatrně. „Teď zmáčkneme tubu, to přece umíš, Stello, umíš zmáčknout tubu. Ne tak moc, Stello, ne tak moc, tubu přece nemačkáš poprvé, Stello!“

Krátce se podíval na Frolicha, pak se narovnal, stál tam chvíli se vzpřímenými zády a díval se na ženu na vozíku.

Ruce s podložkou na vajíčka a lepidlem jí klesly do klína a nečinně ležely. Seděla nehybně, otevřená ústa, a dívala se před sebe.

Beck rezignovaně zakroutil hlavou a otočil se k Frolichovi. „Tak střílej, cukrouši,“ řekl a ukázal široký úsměv, který odhalil širokou mezerou mezi předními zuby.

„Jde o oslavu u Annabeth Asové.“

„Která skončila tak dramaticky!“ Beck se zatvářil afektovaně. „Pojďte se mnou, jen pojďte,“ vyhrkl a

houpavým krokem se ubíral k sedačce u okna. „Nedělejte si kvůli Stelle žádné starosti. Stejně nic neuslyší. Ano, byl jsem tam. Já, který si tak rád domýšlí, že má výrazný smysl pro timing, já jsem odešel. Tomu říkám být ve špatné formě, nevycítit skandál, když už se všude ohlašuje velkými písmeny v zářivých barvách.“

Beck si kriminalistu nenucené prohlížel od hlavy k patě a podal mu židli. „Ať už uděláte cokoli, kapitáne, tady se s okovy neřinčí, jinak všichni omdlíme.“

„Jaký vztah jste měl k Gerhardsenovi a Annabeth Asové?“ chtěl vědět Frolich.

„Já jsem oslavu jen přehlušil vlastní osobností. Ale Annabeth je tak kouzelná. Vždycky mě tam dostane. Když se zeptá, člověk prostě nemůže odmítnout. Jsem jen externí spolupracovník… v resocializačním centru Vinterhagen; něco jiného bych prostě nesnesl. Ale dělám dost na to, aby mě zvali na párty. To pak Bjorn vytáhne ten nejlepší koňak, Bjorn, ten mazlík.“

„Mazlík?“ zeptal se Frolich.

„Jejda,“ vyhrkl Beck a zakryl si rukou ústa. „Řekl jsem snad příliš? Tak to vidíte, já a statní chlapi, to není dobrá kombinace.“

Frolich se na něj díval.

„Myslím, že Bjorn svými tykadly vyjel po té chuděrce malé, nebo spíš po ní vztáhl ruce, to je možná lepší výraz,“

dodal výmluvně. „Bože můj, ani se neodvažuju pomyslet, kde všude ten chlap měl ruce.“

„Myslíte tím, že…“

„Ano, koketování s nohama pod stolem, co tomu říkáte?

S tou chudinkou. Ne že bych byl neviňátko, ale pokud vím, ona taky ne…“ Beck se usmál a zamrkal. „Aniž bychom museli tuhle stránku příhody nějak rozpitvávat. V každém případě seděl Bjorn u téhož stolu jako Annabeth, přes to všechno, a venku na terase jí strkal ruku pod sukni.“

„Komu? Katrine Bratterudové?“

„Tak se přece jmenovala.“

„Viděl jste to?“

„Nejenom já. Annabeth to viděla taky. Skřípala zuby tak hlasitě, že by si jeden myslel, že spolykala písek.“ Znovu se zasmál. „Jak Katrine reagovala?“

„Dobrotivý Bože, nemám tušení. Ihned jsem se uchýlil do ústraní, protože Annabeth byla takříkajíc s nabroušenými noži na cestě ven, na terasu. Nepřišel jsem na oslavu kvůli tomu, abych volal sanitku. Prostě jsem se posadil a začal se bavit s ostatními.“

„Ale jak…“ Frolich hledal slova. „Ti dva flirtovali? Na terase? Myslím tím Katrine Bratterudovou a Gerhardsena, nebo působila odmítavým dojmem?“

„Opravdu netuším. Možná ano, možná ne. Každopádně nenarazily na tuhý odpor, myslím tím jeho ruce.“

„Ale vy jste neviděl, jak to dopadlo?“

„Ale no tak…“

Frolich si odkašlal. „Myslím tím, co se stalo, když přišla paní Asová.“

„Bože na nebi! Odhaduju, že Annabeth Bjorna přinutila, aby se vzpamatoval.“

„Ale kdyby se na terase něco stalo, něco… skandálního, tak byste to pravděpodobně věděl, ne?“

„Samozřejmě.“

„Takže tím myslíte, že Gerhardsenovy pokusy o sblížení se s mrtvou u Annabeth Asové spustily emocionální reakci?“

„Kruci, jak to mluvíte? S mrtvou. Jsem z toho dočista nervózní.“

Gestikuloval a vážně svraštil čelo. „Ale ano, situace se jí dotkla, to je jisté.“

„Postřehl jste, že Katrine se večer udělalo špatně?“

„Zaslechl jsem to. Už v tomhle okamžiku byl skandál perfektní. Hned poté jsem odešel, což si nemůžu odpustit.“

„Odešel jste z oslavy sám?“

„To ne. Bylo nás pět. Byla tam taková nuda. Šli jsme do ‚Enka‘.“ Beck zamrkal. „Vlastně tři lidi jsme vysadili u ‚Smuget‘ a já s Lassem jsme jeli dál. Lasso je můj přítel.“

Usmál se.

„Kdo seděl v tom autě?“

„Bjorn, řádně v ráži jako vždy…“

„Takže manžel Annabeth Asové?“

„Ano, a pak ten cukroušek od holky, co o ní mluvíme, ten mluvka s párečkem neuvěřitelně sladkých nohou, a ženská, co se na něj přilepila.“

„Ty tři jste vysadili před ,Smuget‘?“

„Ano, Bjorna, tu ženu a toho atleta… Oleho. Hezké jméno, že? Když to jméno slyším, je mi naprosto svátečně.

Musím myslet na Oleho Bulla9 a naše kulturní poklady.“

„Proč jste s Lassem nevystoupili před ‚Smuget‘?“

„Chtěli jsme do ‚Enka‘. Ale ti druzí, hlavně Bjorn, chtěli do lokálu, kde je to trochu víc hetero. Tak jsme je tam vysadili a jeli s Lassem do ‚Enka‘; tam jsme se potkali s jiným párem a v půl čtvrté jsme jeli ke mně domů, všichni čtyři. Tomu se, pokud vím, říká alibi, ne?“ Beck se mazaně usmál a předklonil se. „Chcete vylíčit detaily?“

Frolich vzdychl, vytrhl list ze svého poznámkového bloku a podal ho Beckovi. „Napište mi, prosím, ta jména,“

řekl a vstal.

9 Slavný norský houslový virtuóz (pozn. překl.)

Směry jízdy

Oba kriminalisté seděli spolu a porovnávali různé svědecké výpovědi. Frolich zadával do počítače veškeré informace o místech, na nichž se mrtvá zdržovala.

Gunnarstranda si dlouho prohlížel archivní fotografii Raymonda Skaua. „Tenhle muž hraje hlavní roli,“ mínil.

„Každopádně není nikdy doma,“ vyštěkl Frolich přes rameno.

Gunnarstranda vstal. „Musíme to dál zkoušet u něj doma, a když to k ničemu nebude, tak ať ho sebere policejní hlídka,“ pokračoval, a když zazvonil telefon, okamžitě zmlkl. Za chvíli vztekle zavěsil a vstal. „To byl Yttergjerde,“ zamumlal.

„Julius?“ zeptal se Frolich.

Gunnarstranda zápasil s kabátem. Nikdy se do něj nenasoukal dost rychle. *

„Co se stalo?“ chtěl vědět Frolich.

„Oblečení. Našli oblečení,“ řekl vrchní komisař krátce.

Otočil se na podpatku a vyběhl ven. Kabát za ním vlál.

Roztáhl paže. Nos mu čněl do vzduchu jako ohnutý zobák.

Připomínal hladového racka, který se vznáší v závětří za trajektem, smál se sám pro sebe a zároveň byl rozčilený.

Frolich odbočil ze silnice na cestu vysypanou štěrkem a zastavil. Oba kriminalisté došli poslední část pěšky. Starší z

nich kráčel dobré dva metry před mladším se šedivými vlasy. Yttergjerde a jeho lidé uzavřeli prostor pod cestou.

„To není moc daleko od místa, kde byla nalezena,“

zamumlal Frolich.

Yttergjerde jim vyšel naproti. „Ty věci připlavaly v igelitové tašce,“ řekl. „Zachytily se támhle mezi kameny.“

Ukázal směrem k jezeru.

Oba ho následovali. Na hromadě tam leželo různé oblečení, zabalené do průhledných igelitových sáčků, na nichž se nahromadily kapky deště. Frolich rozpoznal černou podprsenku, černé kalhotky, šedou sukni, halenku, ale jen jednu botu.

„A druhá bota?“ zeptal se Gunnarstranda.

„To je všechno,“ odvětil Yttergjerde. „A tamta taška.“

Ukázal na bílou igelitovou tašku se zelenou reklamou řetězce supermarketů ‚Joker‘. Zelená byla téměř smytá.

„Tu tašku jste našli tady?“ Gunnarstranda pokývl hlavou směrem k velkým kamenům na břehu, které vyčuhovaly z vody pod větvemi dvou mohutných borovic.

„Ano, byla zavázaná. Takže to všechno půjde do laboratoře?“

„Ta taška sem připlula, nebo ji tady někdo vyhodil?“

„Těžko říct. Jestli ji sem nehodili z cesty tam nahoře.

Yttergjerde ukázal na cestu, po které právě pomalu projíždělo staré modré volvo plné zvědavých teenagerů, „tak to nemohlo být moc daleko odtud.“

„Žádné šperky, kabelka nebo osobní věci?“

Yttergjerde zavrtěl hlavou.

„Trochu se tu porozhlédneme,“ řekl Gunnarstranda a vydal se nahoru k cestě.

„Takže nám chybí jedna bota a šperky,“ řekl Frolich bez dechu; z bůhvíjakého důvodu mu svah připadal zbytečně příkrý. „A dámská kabelka,“ doplnil.“

„Jak daleko jsme od místa, kde byla nalezena mrtvola?“

zeptal se Gunnarstranda.

„Dva tři kilometry.“ Frolich kývl směrem na západ a otočil se. „A přibližně stejně daleko je to k tomu parkovišti, kde stáli s Henningem.“

„Takže pachatel nejprve vyhodil šaty a pak odhodil mrtvolu?“

„Je to možné,“ zareagoval Frolich zamyšleně. „Přijde na to, jakým směrem jel.“ Podíval se nahoru a dolů po cestě.

„Igelitová taška napravo od cesty, mrtvola nalevo…“

„Pokud jel odsud do centra,“ dodal Gunnarstranda.

„Podle Kramera šla nahoru do Holmlia, a jestli jí pachatel zastavil tam, musel být na cestě z Osla. V tom případě se nejdřív zbavil mrtvoly a nakonec oblečení, ne?“

Posadili se do auta. Frank Frolich nastartoval. „Všiml sis na těch věcech něčeho?“ zeptal se.

„Co přesně máš na mysli?“

„No, vypadá to, jako by se vysvlékla sama.“

„Námitka,“ odvětil Gunnarstranda. „Nevypadalo to, že by aspoň jeden z těch kousků byl roztrhaný. To je rozdíl.

Musíme počkat, co nám řeknou v laboratoři.“

Frolich přikývl a vyjel směrem do centra. Když se blížili k Hvervenbukta, přibrzdil a zajel ke kraji silnice. Nalevo viděli bílý lázeňský dům, zelené louky, táhnoucí se až nahoru k parkovišti, a za nimi sráz hustě porostlý borovicemi.

„Celkem se ničím nenechal rušit,“ řekl Frolich. „Jestli pachatel přijel jako my a zastavil tady, kde teď stojíme, musel ji přenést přes cestu a pak ji přehodit přes svodidla.“

„To by ale znamenalo, že vůz přijel z opačného směru,“

namítl Gunnarstranda. „Takže: pachatel odtáhne Katrine do auta, znásilní ji a uškrtí, vysvleče ji, jede sedm set osm set metrů, zastaví, přehodí ji přes svodidla, nasedne do auta, jede dál a…“

„V tom případě by ale musel zastavit v zatáčce,“

přerušil ho Frank. „Nedá se tam nikde zajet na stranu,“

zkonstatoval. „Zastavil bys uprostřed vozovky, kdybys chtěl vyhodit mrtvolu?“

„V noci možná,“ odvětil Gunnarstranda váhavě a dodal: „Je na tom něco zvláštního.“

„Je mnohem pravděpodobnější, že zaparkoval tady,“

mínil Frolich. „Na téhle straně cesty.“ Podíval se na šéfa.

„Touhle cestou jel Kramer,“ pronesl významně.

Gunnarstranda se na něj usmál neméně výmluvně. „Ať už jel pachatel jakýmkoli směrem, tady je místo, kde se dá zastavit. Jestliže jel opačným směrem a zaparkoval tady, proč by pak táhl mrtvolu na druhou stranu cesty?“ zeptal se Gunnarstranda. „Mohl ji přece odhodit tady, rovnou do příkopu. Ne,“ usoudil, „vypadá to, jako by pachatel přijel z Osla, a zastavil v zatáčce.“

Vystoupili, přešli cestu a pohlédli přes svodidla dolů, na skálu, kde byla před několika dny nalezena mrtvola Katrine Bratterudové.

Gunnarstranda přemýšlel nahlas: „Jestliže vůz přijel z města, může Kramerova výpověď souhlasit. Na druhou stranu mohl pachatel její věci odhodit tam, aby nás zmátl.“

Frolich pokrčil rameny. Kolem projelo auto. Musel křičet, aby překřičel hluk motoru. „Přijde na to, kde a kdy byla zavražděna. Jestli ji někdo vzal s sebou, když byla na cestě do Holmlia, a my vycházíme z toho, že se místo činu nachází někde na cestě sem, tak ji zavraždil pravděpodobně na tom parkovišti nahoře.“ Ukázal na parkoviště na druhé straně zálivu, kde parkovalo několik aut. „Pak jel dál, nejdřív tady vyhodil mrtvolu a později se postaral o to, aby se zbavil jejích věcí tam, kde je Yttergjerde našel.“

Gunnarstranda se naklonil nad svodidla a podíval se dolů. „Ale vůbec se nesnažil mrtvolu schovat.“ Přemýšlel nahlas: „Tělo bylo nalezeno bez šperků a v tašce, kterou našel Yttergjerde, taky žádné šperky nebyly. Takže…“

„Pachatel působí zatraceně chladnokrevně,“ shrnul to Frolich. „Chladnokrevně a vypočítavě. Šaty, šperky a mrtvola.“

Naposledy přelétl pohledem fjord a následoval Gunnarstrandu, který už nastupoval do auta.

„Pár věcí se mi na té teorii nelíbí,“ řekl vrchní komisař, když byli na cestě.

„Na jaké teorii?“

„Že pachatel jel z města ven. Problém je, že totálně tápeme. Jestli jel vůz z města, vrah teď může být ve Švédsku nebo někde jinde.“

Na povrchu, pod povrchem

Čekala na svém oblíbeném místě v zadní části restaurace. Seděla tam už pěknou chvíli, protože na stole před ní stála napůl prázdná láhev s minerální vodou.

Sluneční světlo proudící dovnitř osvětlovalo její husté tmavé vlasy. Četla si a vypadalo to, jako by si ho všimla, protože začala sbírat papíry ležící na stole. Podal muži v šatně svou jeansovou bundu, ale ještě předtím si zastrčil peněženku do kapsy u kalhot.

Podívali se na sebe. Měla na sobě lehoučké letní šaty a vypadala jinak. Obvykle bývala v pracovní dny oblečená formálněji. Chvíli stál a prohlížel si její opálenou, zlatavou kůži na ramenou.

„Jako vždy?“ zeptala se.

Přikývl a posadil se.

„Dobře,“ odvětila. „Už jsem nám objednala.“

„Co si vlastně myslíš o tetování?“ zeptal se.

Tázavě svraštila čelo. „Snad nechceš…“

„To ne, jen, už jsi na to někdy myslela? 2e by ses nechala tetovat?“

Zakroutila hlavou. „Já? Při mé práci?“ Vystrčila jedno rameno dopředu a zašilhala si na lopatku, jako by tam byl obrázek. „Já se svým image…“

„Ta zavražděná byla tetovaná. Měla velké tetování na břiše.“ Demonstrativně si rukou zakroužil po břiše.

Eva-Britt se na něj úkosem podívala: „Připadá ti to sexy?“

„Možná. Ale ne na mrtvole. Tak co si myslíš? Má to něco do sebe?“

„Pro striptérku možná ano.“ Udělala na stole místo, aby před ně mohl číšník postavit talíře. „Ale já nejsem striptérka,“ dodala a začala si na špagety sypat parmazán.

„Lena má přece tetování,“ připomněl jí Frank. Lena byla její stará přítelkyně.

Eva-Britt ještě jednou zapřemýšlela. „Možná na tom přece jen něco bude,“ mínila.

„Protože ho má Lena?“

„Ne, ale Lena má vkusný motiv, komiksovou postavičku. Toho malého ptáčka s velkou hlavou.“ Frankovi to nedocházelo.

„Z těch starých komiksových sešitků,“ dodala Eva-Britt.

„Ten ptáček, co se pořád pouští do té kočky.“

„Tweedy a Sylvester,“ řekl Frank.

„Jo,“ přikývla Eva-Britt. „Tweedy.“ Ukázala prstem na své holé rameno. „Lena si Tweedyho nechala vytetovat sem.

Připadá mi to tak nějak provokativní. A kromě toho trochu legrační. Růže a ptáci a ty erotické symboly, to už je trochu horší. Člověk pak musí přemýšlet, co si obleče. Já v práci nemůžu pobíhat s obrázkem na rameni. Jako žena…“

„Co je tak zvláštního na tvé práci?“

„Chceš teď být jízlivý?“

„Ne,“ ujistil ji Frank. „Jsem zvědavý. Myslím na tu holku s obrovskou kytkou na břiše.“

„No jo, tu může ve většině případů schovat,“ odvětila Eva-Britt. „Ale já, jako předsedkyně představenstva ve středně velké firmě s několika spolupracovníky mužského pohlaví…“ Zavrtěla hlavou a ušklíbla se. „Nemůžu chlapům dovolit, aby fantazírovali o mém těle. Tetování je prostě nemyslitelné.“

„Takže tys už někdy přemýšlela o tom, jestli se necháš tetovat?“

Vzhlédla, ale jeho otázku přeslechla. „Tetování se navíc nedá jen tak odstranit. Prostě mi to připadá ošklivé. Ve ‚Felixovi‘ jsem jednou viděla mladou ženskou. Na noze měla vytetovaného hada, tuším hroznýše, omotával se jí kolem stehna a plazil se až dolů, pod koleno. Každý chlap, který tuhle ženskou potkal, musel přemýšlet o tom, kde je zbytek toho hada. Chápeš? Určitě je to fajn, když je mladá, ztřeštěná a atraktivní. Ale nikdy nedostane seriózní práci, ve které je zapotřebí respekt a profesionální odstup.“

„Teď nechápu, co tím myslíš,“ řekl Frank. „Myslel jsem, že jsi zastáncem ženských práv a nesouhlasíš se sexuální diskriminací.“

„Vždyť jo!“

„Ale má být použito proti ní, že má vytetovaného hada, který u mužů vzbuzuje erotické představy?“

„Poslouchej mě přece. Nemá to být použito proti ní, ale ona se sama staví stranou! Každý muž, který ji potká, bude mít před očima zejména její sexualitu, nikoli ostatní kvality.“

„Hmm,“ řekl Frank zadumaně.

„Chápeš to?“

„Nevím,“ hlesl. „Možná na tom něco je.“

„Mysli na sebe,“ pokračovala Eva-Britt. „Taky se můžu cítit sexy, mít chuť být sexy…“

„Ano,“ pronesl Frank poslušně.

Přeslechla ho: „Ale proč bych si to měla dávat na tělo?

A nikdy se toho nezbavit?“

Frank zvážněl. „Ptám se, jestli o ní může tetování něco vypovídat.“

Eva-Britt se usmála. „Co myslíš?“

Přemýšlel. „Řekl bych, že se pokusila začít nový život, všichni to říkají. Pokusila se osvobodit.“

„Ale pak se přece může takové znamení vykládat různě,“ řekla Eva-Britt. „Jestli je tetování pozůstatek minulosti, možná litovala, že se nechala tetovat. Ale může to být užitečná vzpomínka.“

„Užitečná?“

„Něco jako vypálené znamení, symbol něčeho, co se už nikdy nesmí opakovat.“

Frank přemýšlel. „Dneska ti to fakt myslí,“ řekl a dal se taky do jídla. Ale znovu se ponořil do myšlenek.

„Na co myslíš?“

„Ragnar Travás jednou řekl, že tetování člověk propadne, je na něm závislý, skoro jako na cigaretách.“

„Na cigaretách?“

„Jo. Říkal, že jedno tetování je v pohodě, dvě ještě taky, ale tři, to už je závislost. Je jen otázkou času, než si člověk nechá potetovat celé tělo.“

„Každopádně je to ošklivé. Takoví lidé vypadají, jako by je vyrobili ve fabrice.“

Přikývl.

„Mluvme radši o něčem jiném,“ namítla Eva-Britt a mávla vidličkou ve vzduchu. „Ale ne o tom, že se svým šíleným šéfem jedeš na jeho chatu.“

Frank polkl. „Na co bys pak měla chuť?“ zeptal se nakonec.

„Pojďme do kina,“ navrhla. „A na co?“

Eva-Britt se šibalsky usmála. „To je jedno, hlavně když mě to naladí.“

Prach jsi a v prach se obrátíš

Jestliže byl předchozí den vlhký, tak ten dnešní byl suchý jako bílé víno. Vrchní komisař Gunnarstranda otevřel okénko v autě a prohlížel si statnou postavu Franka Frolicha, který se blížil k autu. Parkoviště bylo až na několik osobních aut, která se smažila na slunci, prázdné. Mezerou v živém plotě z cypřišů, který odděloval parkoviště od hřbitova, se blížila zahradnice. Svlékla si ušpiněné pracovní rukavice; v kraťasech a s hlínou nalepenou na těžkých botách ztěžka kráčela. Od bot jí odpadávaly kusy hlíny. Nechávala je za sebou jako stopu. Utřela si pot z čela, zastavila se a zapálila si cigaretu. Kouřila a zamyšleně se dívala na zem. Na parkoviště přijel minibus, projel kolem zahradnice a pak kolem Frolicha a zaparkoval. Na boku měl veselými, ale vybledlými

barvami

namalováno

velké

logo

resocializačního centra Vinterhagen. Z autobusu se vyřítila skupinka moderně oblečených mladých lidí. Vypadali zranitelně ve svých fajnových oblečcích, téměř jako by je někdo nastříkal škrobem, aby stáli rovně. Frolich jim pokynul hlavou. Mladí se rozhlédli, ztuhlé postavičky s rukama zastrčenýma hluboko do kapes, a nakonec se pomalu sunuli ke vchodu do kaple, kde čekal zaměstnanec pohřební služby v tmavém obleku. Ole Eidesen tam byl také. Byl ponořený do letáku týkajícího se pohřebního obřadu a oblečený v černém.

Frank Frolich se posadil do auta. Vnitřek vozu zaplnila směsice deodorantu a potu. „To byli VIP,“ zamumlal a kývl hlavou směrem k mládeži před kaplí. „Půjdeme dovnitř?“

Gunnarstranda zavrtěl hlavou. „Dej jim půlhodinku pro sebe.“

Frolich otevřel okénko na své straně. „Kruci, to je vedro,“ vzdychl. „Prolítal jsem téměř celé okolí, ale ani stopa po muži jménem Raymond Skau.“

Mládež z minibusu ještě pořád postávala před kaplí. „Je tady zatraceně hodně obrovských náhrobků,“ řekl Frolich nakonec. „Neříkej.“

„Jo, samý obelix a tak.“

„Obelisk.“

„To byla slovní hříčka.“

„Jo?“

„Ten komiks. S tím galským tlusťochem, co nosí na zádech takovéhle obelisky. Jmenuje se Obelix.“

„No teda.“

„Fakt.“

„Jo, jo.“

„Zahlédl jsi nějaké známé tváře?“ zeptal se Frolich.

„Henninga Kramera, Annabeth Asovou a tu bandu z centra, kterou jsi viděl. Ole Eidesen taky přišel…“

Gunnarstranda kývl směrem ke vchodu, kudy právě zmizel Eidesen.

„Mluvil s někým?“

„Ne.“

„Možná bychom měli ještě jednou potrápit Kramera.“

„Dneska ne. Kromě toho bychom měli nejdřív najít mezery v jeho výpovědi.“

„Zahlédl jsi Gerhardsena?“ zeptal se Frolich.

Gunnarstranda se podíval na hodinky. „Ještě má pár minut.“

„Myslíš, že je tady její matka?“

„Předpokládám. Přes to všechno je to nejbližší příbuzný.“

„Strašné,“ zamumlal Frolich. „Strašné.“

„Měli bychom asi pročesat park,“ řekl Gunnarstranda.

„Neměli bychom jít dovnitř a říct její matce dobrý den?“

„Nejspíš jo, ale tohle není správné místo a ani dobrý okamžik k tomu, abychom tady provozovali ofenzivní policejní činnost.“

„Správně,“ odvětil Frolich, vytáhl z kapsy papírový kapesník a otřel si pot z čela. „Správně,“ zopakoval. „Takže to znamená, že musím jet k ní domů.“

„Ten park prozatím vypadá opravdu lákavě,“ pronesl Gunnarstranda.

„To si nemyslím.“

„Mám to chápat tak, že ti připadá nesmyslné, abychom si ten park ještě jednou prohlédli?“

„Bingo.“

„Nechtěl by ses jednou stát státním zástupcem?“

„A to kvůli tomu si ho musím vyhonit v tomhle parku?“

„To není nutné. Ale chtěli jsme se přece mrknout na vztahy té ubohé dívky. Ovšem základem je teorie, podle níž se pachatel plíží tady v křoví nebo sedí v kapli a poslouchá, jak úžasného člověka zabil. Mrkni se na tu ženskou…“

Gunnarstranda ztichl a oba sledovali pohledem Sigrid Haugomovou. Zamkla dveře mercedesu. Frolich si hvízdl.

„Páni, to je tělo,“ zamumlal obdivné.

„Je pro tebe moc stará, Frolichu. To je Sigrid Haugomová, Katrinina důvěrná přítelkyně. Ptala se, jestli se mi líbí mé jméno.“

„Kdo myslíš, že je ten týpek?“

Gunnarstranda pokrčil rameny. „Mohl by to být ředitel finančního úřadu Neználkov. Ale hvězdy mi říkají, že je to muž, kterého si vzala. A slyší na jméno Erik Haugom.“

Oba se dívali na manželský pár. Ona kráčela graciézně a elegantně, stylově a odpovídajícím způsobem oblečená, dokonce s černým šálem přes ramena. On, svérázný typ, vzpřímené držení těla, zadek k nakousnutí a trucovitý knírek pod nosem, obličej posetý červenými skvrnkami.“

„Hádej, co ten chlápek dělá,“ ozval se vrchní komisař.

Frolich s odpovědí váhal. Když míjeli poslední auto před kaplí, muž se zastavil, vytáhl z kapsy kalhot hřebínek a učesal se; jeho tvář se odrážela v okně auta.

„Netuším,“ rozhodl se Frolich.

„Bydlí v Grefse. Mají moderní vilu plnou staré veteše, kterou si postupně nasbírali na aukcích starožitností tady a v Londýně. Syn studuje na Yaleské univerzitě a oni mají každý své auto. On mercedes a ona BMW.“

„Asi se pokoušejí udržet vyrovnanou bilanci,“

zamumlal Frolich. „A ona dělá terapeutku narkomanům.“

„Ale z čeho si myslíš, že ten chlap žije?“

„Nemám páru.“

„Samozřejmě z lékařské praxe.“

„Lékařská praxe?“ Frolich se zazubil. „Vím, co je ten chlápek zač.“

„Fakt?“ zeptal se Gunnarstranda bez zájmu.

„Jo. Erik Haugom? Lékař? Člověče, to je vážně prominent. Ten chlápek má v několika časopisech vlastní rubriku.“

Gunnarstranda se na Frolicha podíval. Jeho výraz připomínal člověka, který právě snědl něco zkaženého.

„Řekl jsi právě slovo prominent?“

Frolich neposlouchal. Jeho obličej byl jeden obrovský, vlhký škleb. „Neustále čtu Haugomovy sloupky, říká si sexolog. Ten chlápek ví všechno, co by měl člověk vědět o análu, grupáči, močení při pohlavním styku…“ Najednou se zarazil, protože ho právě něco napadlo. „Vypadají celkem spokojeně,“ zamumlal. „Myslím si, že… ona je…“

Gunnarstranda se na svého kolegu pořád ještě díval, jako by to byl objekt, se kterým to musí krátkodobě vydržet,

ale doufá, že snad velmi brzy zmizí. Otevřel pusu a vyslovil tiše, ale naléhavě: „Teď prosím tě zmlkni.“

„Dobře.“ Frolich ztichl.

Viděli, jak pár pozdravil muže z pohřebního ústavu.

Stříbrné vlasy Sigrid Haugomové rozfoukal vítr; ona elegantně pohodila hlavou. Zmizeli v kapli.

„Tak do toho,“ vyzval ho Gunnarstranda.

„Cože?“

„Co jsi chtěl říct?“

„Ty to přece nechceš poslouchat.“

„Tak už to řekni, krucinál.“

Frolich si odkašlal. „No jo, na to, že je jí možná něco přes padesát, tak je to fakt kus. S tou prdelkou k nakousnutí, myslím si, že je to vážně kus.“ Odmlčel se.

„No a?“

„No jo, jen považ, co všechno ten chlap ví o sexu.“

„Víš co, drž hubu.“

„Říkal jsem přece, že takové komentáře nemáš rád.“

„Jdu se radši uchodit k smrti,“ řekl Gunnarstranda a vystoupil. Přešel vyasfaltované parkoviště a šel za zahradnicí, která se pomalu šourala k jednomu hrobu. Klekla si a začala vytrhávat zarputilá stébla pýru a přesliček mezi astrami a rozmarýnem. Gunnarstranda si přehodil bundu přes rameno a nasál vůni čerstvě posečené trávy a sladkých letniček smíšenou se slabým pachem hniloby. V tichu nad hroby se mu vybavila Edel. Pomalým krokem kráčel k

jejímu hrobu. Cestou minul otevřený hrob; hromada hlíny vedle byla přikrytá igelitovou plachtou. Šel dál, do další části hřbitova, kde ležela Edelina urna. Fialový flox, který tu zasadil loni, vyrostl a rozrostl se po záhonu před náhrobkem a trochu po trávě. Tu a tam se v trávě mihly osamocené drobné fialové kvítky. Sedl si na bobek a na chvíli zavřel oči. Viděl ji, jak stojí u okna a lije vodu do květináče.

Otevřel oči a snažil se vzpomenout, kdy to bylo a proč mu před očima vytanula zrovna tahle událost. Ale přelud okamžitě zmizel a on už si obraz nedokázal zřetelně vybavit.

Už nevěděl, kolik jí bylo let nebo jaké šaty měla na sobě.

Ani na květinu, kterou zalévala, si nevzpomněl.

Otočil se k hrobu zády a šoural se nazpět ke kapli, prošel kolem jižní zdi, kde právě končil jiný pohřeb.

Smrtelně vážní smuteční hosté se navzájem pozorovali, kondolovali si a podávali si ruce. Gunnarstranda si připadal cizí a odešel. Kousek od něj seděl na trávě vedle sekačky na trávu hubený chlápek.

Gunnarstranda zůstal stát uprostřed, na jedné z cestiček vysypaných štěrkem, které vedly rovně jako natažená šňůra napříč obrovským hřbitovem. Cestu křižovala spousta jiných steziček, takže plocha vypadala, jako by byla rozdělena do malých čtverců; parcely rámované vysokým živým plotem z cypřišů. Kolem prošel páreček starších žen, přímo před nimi přejel přes cestu traktor, pak znova, ale už trošku blíž.

Gunnarstranda pochopil, že je zbytečné hledat tady

podezřelé osoby. Obešel kapli. Na východní straně krematoria stály urny zakládajících členů Norské asociace krematorií. Přistoupil blíž a pokusil se rozluštit nápisy na urnách. Najednou poznal jedno jméno, starého souseda z dětských let v Grunerlokka. Přečetl si mužovo jméno ještě jednou a ucítil zvláštní, hlubokou úctu.

Takže nakonec skončil tady. Gunnarstranda si s úsměvem vzpomněl na starého muže za oknem úplně nahoře v Markveien. Jak se tehdy zasazoval o krematoria: „To vám říkám, vy usmrkanci, krematorium je budoucnost!“

prorokoval, a sklidil hlasitý smích. Teď stojí tady, na čestné tribuně, hrstka popela v urně.

Gunnarstranda šel dál a objevil se na rohu zrovna v okamžiku, kdy dveřmi do kaple prošel Bjorn Gerhardsen.

Početní úloha

Frank Frolich našel místo na zaparkování v Torgatta před stánkem s kebabem a jedním z lépe zásobených exotických obchůdků se zeleninou. Napadlo ho, že by měl nakoupit, ale odolal pokušení; místo toho přešel přes ulici a pokračoval v cestě po protějším chodníku. Mezi lidmi se proplétal mladík na kole, v barevných cyklistických kalhotách a s helmou na hlavě. Frolich se protáhl skupinkou Afričanů v drahých kožených bundách, kteří právě o něčem náruživě diskutovali. Nějaká dodávka, zaparkovaná ve druhé řadě, zastavila provoz. Byla to sešlá Toyota Hiace s velkými dírami způsobenými rzí na bocích. Zadní dveře byly otevřené dokořán a umožňovaly pohled do kufru plného masa z porážky. Orientálně vyhlížející muži si nahazovali půlky zvířat na ramena a rychle pobíhali mezi naloženým autem a jedním z obchůdků sem a tam. Pašované maso ze Švédska, pomyslel si Frolich a na chvíli se zastavil a pozoroval čilý ruch. Nakonec odtrhl pohled a pokračoval po Bernt Ankers Gate až ke knižnímu nakladatelství, kde pracovala Merethe Fossumová. Vešel do foyer a došel k recepci. Muž na centrále byl z bezpečnostní služby. Měl na sobě uniformu s vyšitým logem, které připomínalo dvě pouta na ruce. S telefonním sluchátkem v ruce se Frolicha zeptal, jestli je očekáván. Kriminalista tuto možnost připustil. „Ano,“ odpověděl. Muž v uniformě vytočil číslo a podal Frolichovi sluchátko; ten si ho přiložil k uchu a slyšel, jak to dvakrát zazvonilo. Hlas Merethe Fossumové byl hluboký a trochu chraplavý. Sexy hlas, pomyslel si Frolich a zeptal se, jestli může jít nahoru. Odvětila, že je stejně polední přestávka, a požádala ho, aby si našel v kantýně místo.

Muž na recepci mu ukázal cestu do sklepa. Kantýna byla zároveň kavárna. U dlouhého pultu nabízeli obložené chlebíčky a suché, tvrdé chleby s obvyklou norskou oblohou: skopová klobása, játrová paštika a přeložené plátky sýra, ozdobené červenou papričkou. Ke kávě nabízeli koláčky. Tlustá starší žena v bílé zástěře chtěla pět korun za kávu, která byla černá a tajuplná jako vyjetý olej z traktoru.

Frolich nakoukl do konvičky na mléko vedle kávy. Byla prázdná. Odkašlal si. Tlusťoška věděla, oč jde, aniž by se otočila. Popadla mléko v červené krabici, stojící na stole za pultem, a beze slova ji postavila před něj. Frolich si do kávy nalil pořádnou dávku, aniž by docílil zesvětlání černočerného odstínu kávy.

Očividně byla polední přestávka. Po schodech se do bufetu neustále řinuli lidé a kantýna se začala plnit. Frolich se posadil k prázdnému stolu přímo naproti vchodu, aby ho Merethe snadno našla. Když se objevila, okamžitěji poznal.

Žena se váhavě rozhlížela, až se jejich pohledy setkaly. Byla atraktivní, štíhlá a jemná, vysoká nanejvýš metr šedesát a měla na sobě hezkou černou sukni a k ní vhodné sako. Než

si nalila kávu, odložila si své obložené chleby na pult. Vstal a odkašlal si. Rychle se k němu otočila a pohodila vlasy jako v reklamě.

Zvědavě, téměř tázavě se usmála, pak se posadila na židli; graciézně si přehodila nohu přes nohu a velkoryse odhalila proužek kůže nad koleny. Dlouhé prsty s červenými nehty elegantně rozbalily svačinu. Měla štíhlé ruce s drobnými články prstů. Kůže kolem zápěstí byla bílá a sametová. Když sklonila hlavu a dívala se na chléb, jeden pramínek vlasů se jí uvolnil a spustil se před obličej.

Frank Frolich byl očarován. Nedokázal od ní odtrhnout zrak. Měla čisté a smyslné rysy. Oválný obličej s mandlovýma, ledově modrýma očima, rovný nos a široká ústa s krásně vykrojenými rty. Kůže na krku byla spíše zlatavá než bílá.

„Vy jste Katrine Bratterudovou potkala na oslavě u Annabeth Asové,“ pronesl Frolich zajíkavě a připadal si vedle tohoto delikátního ženského stvoření jako přerostlá gorila. Potil se, protože seděl tak blízko ní.

Vzhlédla a krátce přikývla. Vycházela z ní teplá energie.

Jeho svetr energii doslova nasával. Proto se tak potím, pomyslel si.

„A Oleho,“ pronesla váhavě. „Oleho Eidesena?“

„Ano, s ní jsem se tak moc nebavila, odešla dřív. Ale Ole je vážně třída.“

Ve Frolichově hlavě klesla její bodová hodnota z devadesáti devíti na osmdesát devět. Předstíral, že studuje své poznámky, ale úkradkem pozoroval, jak zvedá svůj šálek a mává na nějakou kolegyni.

„Jaký jste k tomu měla důvod?“ zeptal se a znovu si odkašlal. „Myslím tím, proč jste byla pozvána?“

„Občas jsem dávala hodiny, měla jsem v centru výuku.

Zejména minulou zimu.“

„Vy jste učitelka?“

„Literární vědkyně. Tohle je to, co vlastně chci.“

Jediným pohledem přelétla celou místnost. „Začala jsem tady v březnu, ale ve Vinterhagenu jsem měla ještě pár hodin norštiny, angličtiny a občanské výchovy.“ Usmála se.

„Učila jste Katrine?“

„Ne, ona pracovala, byla v poslední fázi. Určitě jsem ji několikrát viděla. Z dálky. Ale nemyslím si, že by věděla, kdo jsem.“

Mezi nimi se rozhostilo ticho.

„Milá kantýna,“ řekl v panice a rozhlédl se.

„Mně se nelíbí,“ odvětila. „Ale miluju kávu.“ Frolich jí za kávu odečetl dalších deset bodů, ale přidal jí pět za hezké zuby a tajuplný úsměv. Uvolnil si kravatu, zhluboka se nadechl a připravil se na setkání se zářivým modrým pohledem. Ve štíhlých prstech držela chléb. Chvíli se dívala na kolegy, kteří si vzadu hledali místo. Pak se znovu obrátila ke kriminalistovi a pozvedla chléb k ústům. Frank Frolich

vzhlédl zrovna v okamžiku, kdy otevřela pusu a rozdrtila chléb na kousky: šedá skopová klobása a zelená okurka jí vylezly z koutků úst. Neukousla si; nacpala všechno do pusy, přežvykovala tak, že se jí na rtech mísily sliny a drobky chleba. Okamžitě si rty olízla a drobky zmizely v ústech; v okamžiku, kdy se jejich pohledy střetly, začala mluvit s plnými ústy. Mluvila o Annabeth Asové a jejím domě, o tom, jak skvělí jsou Annabeth s Gerhardsenem, a pak se rozpovídala o počasí, o dešti a o tom, jak strašné je, když máte mokro v botách. Frolichův pohled se nalepil na široká ústa. Začaly se mu třást ruce, ale nedokázal odtrhnout pohled od té vlhké rokle. Pravá tvář se jí elasticky zvětšovala; měla připravený další krajíc chleba, který přeložila stejně jako ten první, všechno to zase nacpala do pusy a mluvila dál, teď o deštníku, ano, musel to být deštník. Štíhlé prsty složily třetí chléb a nacpaly ho dovnitř.

Tváře se jí vyboulily. Napila se. Usrkávala kávu připomínající vyjetý olej, ale mohlo by to být klidně i zředěné skořicové želé s kuličkami z čokolády Daim.

A pak představení skončilo. Zmačkala papír a olízala si prsty. Frolich slyšitelně vyfoukl vzduch nosem. Scéna, které byl svědkem, se vzpírala jakémukoli popisu. Nevěděl, co to teď vlastně zažil, ale věděl, že to skončilo a že to vlastně ani nechtěl absolvovat.

„Odešla jste z oslavy dřív?“ zeptal se rychle.

„Kdo?“

„Vy a další pozvaní.“

„Ano, jeli jsme do města.“

„Kdo?“

„Ole a já.“

„Jinak nikdo?“

„Ale ano, bylo nás v autě pět. Ale Goggen se svým přítelem chtěli jít do jednoho lokálu pro homosexuály a Bjorn ani Ole nechtěli. Já proti homosexuálním barům a tak nic nemám, všichni homosexuálové, které znám, jsou v pohodě.“

„Takže jste odjela vy, Bjorn Gerhardsen a dva další muži?“

„Ano, Goggen a Lasse. Oni spolu chodí.“

„A co se stalo pak?“

„Šli jsme do ‚Smuget‘, já a Ole.“

„A Bjorn Gerhardsen?“

„Nevím.“

„Nešel s vámi dovnitř?“

„To ano. Ale já jsem tam byla s Olem, uvnitř bylo narváno, neviděla jsem nikoho známého.“

„Takže si nejste jistá, jestli s vámi Bjorn Gerhardsen šel dovnitř.“

„A proč by neměl jít dovnitř?“

„Dobrá,“ řekl Frolich ztěžka. „Co se stalo potom?“

„Chvíli nato jsme odešli. Ke mně domů.“ Zamrkala na něj. „Nikomu to neříkejte. Slíbila jsem, že budu mlčet.“

„Jela jste s Olem Eidesenem k vám domů a on šel dovnitř?“

„Ano.“

Frolich se na ni díval a cítil, jak mu hoří tváře. Merethe Fossumová si zajela nehtem na jednom ze svých štíhlých prstů mezi zuby. Nepodařilo se jí hned dostat jídlo ven.

Otevřela tedy ústa ještě víc a vrtala si nehtem mezi zuby; ústa protáhla do groteskního úšklebku.

„Kdy?“

Pokrčila rameny a přestala si vrtat mezi zuby, aby mohla odpovědět. „Každopádně už svítalo. Možná kolem čtvrté.“

„Jste si tím časem jistá?“

„Ne.“ Banálně se zašklebila, a když postřehla kriminalistův výraz tváře, dodala: „Mrzí mě to.“

„Víte, kdy šel domů?“

„O něco později. Opravdu mě to mrzí, ale vůbec jsem se nedívala na hodiny.“

„Jak dlouho u vás zůstal?“

Merethe Fossumová si prohlížela kousek chleba na červeném nehtu a pak ho olízla. „Asi do jedenácti nebo do dvanácti, nemám tušení. Je to důležité?“

Frolich si chtěl udělat poznámku, ale nevěděl, co má napsat, tak si poznačil minus sto bodů ve svých soukromých počtech.

Vzhlédl. „Jeto celkem důležité,“ odpověděl. „Jestli jsem to správně pochopil, tak Ole Eidesen byl od půlnoci do jedenácti hodin druhého dne s vámi.“

Přikývla.

„A během té doby z vašeho bytu neodešel?“

„Toho bych si všimla.“ Zasněně se pousmála. „Ano,“

zopakovala jakoby sama pro sebe. „Toho bych si všimla.“

„On tvrdí, že jste tu noc nebyli spolu.“

„Chudák můj malý.“

„Jak prosím?“

Zasmála se. „Drží se prostě naší dohody. Dohodli jsme se na tom, že si to necháme pro sebe, no jo, teď už na to ta jeho stejně nemůže přijít, je mrtvá, chuděra. To je opravdu hrozné. Ale je třeba myslet taky na ty, co zůstali. Ole to teď opravdu nemá jednoduché. Když žena, se kterou chodil, přijde o život takovým způsobem.“

„Jistě.“

„No vážně.“

„Stýkáte se s ním od té doby?“

„Dobrý Bože,“ vzdychla Merethe Fossumová.

„Cože?“

Zazubila se, ale vzpamatovala se. „Myslela jsem tím, jestli vypadám jako holka na jednu noc.“ Frolich si ji mlčky prohlížel.

„Mluvila jsem s ním, jednou. Musíte nám prominout, jestli je špatné, co děláme, ale není to tak jednoduché…“

„Mluvila jste s Olem Eidesenem v jakékoli formě o tom, co budete říkat policii o tom, jak probíhala ta noc?“

Frolich si zapisoval.

„Ne,“ odvětila. „Vůbec ne.“

„Ale to je dost divné.“

„Proč je to divné?“

„Jeho přítelkyni někdo zavraždil, policie provádí vyšetřování. O čem jste, pro Boha živého, mluvili, když ne o tomhle?“

Vyvalila na Frolicha své velké oči. „To je taky postavené na hlavu? Pozvat muže do kina?“

Když Frank Frolich o něco později míjel muže na recepci, sáhl si do kapsy pro telefon. Neměl ho tam. Zastavil se. Zapomněl ho dole v kantýně? Nebo ho má v autě? Otočil se a upřeně hleděl na schody. Bude v autě, pomyslel si.

Bude ležet v autě, a když je v autě, tak už do kantýny nemusím chodit. Zamrkal na hlídače a vyšel.

Rozhovor ve skleníku

Po telefonickém rozhovoru s Frolichem zůstal Gunnarstranda sedět a díval se z okna. Myslel na pohřební obřad, na tváře těch, které cestou ke kapli míjel. Myslel na Gerhardsena a jeho energickou manželku. Nástěnné hodiny se odrážely v okenní tabuli. Uplynulo několik vteřin. Je načase ještě jednou navštívit Vinterhagen.

Když za sebou o půl hodiny později zabouchl dveře od auta a pohlédl na parkoviště, v duchu se ptal, jestli jeho pokus nebyl přece jen zbytečný. Na velkém parkovišti se rozhostilo syté ticho. Očividně si všichni vzali kvůli pohřbu volno. Zastrčil si ruce do kapes saka a kráčel stejnou cestou, kterou šel před pár dny Frolich. Ovšem tentokrát nepotkal ani živáčka. Zahnul za roh a rozhodl se, že využije příležitost k tomu, aby se porozhlédl po areálu. Z kapsy vytáhl cigaretový oharek, zapálil si a pomalu kráčel podél záhonku se zeleninou ke skleníku. Brambory už někdo jednou okopával, očividně menší lopatkou nebo rýčem.

Tady si někdo pořádně mákl, zato ostatní řádky byly tak špatně zryté, že z nich bude určitě špatná úroda. Pórek a cibule byly bledé, tenké a roztřepené. Potřebují víc hnojiva.

Mrkvi se dařilo. Došel až ke skleníku a zlehounka se opřel do dveří. Nebyly zamčené. Odhodil cigaretu na hromadu písku a vešel.

Uvnitř se zastavil a dychtivě nasál teplý, vlhký vzduch.

Tady se pěstoval salát a okurky. Úplně nahoře, pod hřebenem střechy, byly kvůli větrání otevřeny vikýře a přiváděly dovnitř závan čerstvého, studenějšího vzduchu.

Ucítil ho na hlavě. Vešel mezi záhony a vzadu u zdi objevil nějakého člověka. Byla to Annabeth Asová. Smuteční oblečení vyměnila za zelené trenýrky, flanelovou košili a vysoké holínky. Zalévala rostliny a procházela se s gumovou hadicí s našroubovanou hlavicí mezi záhonky.

Odkašlal si, ale neslyšela ho. Zakašlal ještě jednou.

„Jejda,“ vyrazila ze sebe, když se otočila. „To jsem se ale lekla!“

„Připadalo mi nevhodné rušit během pohřbu,“ řekl Gunnarstranda.

„Vím, proč jste přišel,“ řekla Annabeth Asová rezignovaně a pokračovala v zalévání. „Krucinál, s Bjornem jsme se tak často hádali, nečekala jsem, že to udělá znovu.

Prostě vám to povykládám. Tak se vyvarujeme veškeré nabubřelosti a trapných odmlk. Bjorn, můj muž, je prostě velké dítě. Ano, přiznal se mi, že si s ní v jedné slabé chvilce užil. Kdybych tehdy s tou holkou nebyla už tak daleko, nechala bych ji přeložit jinam. To říkám rovnou, to není žádné tajemství.“

„Ale proč jste to neudělala?“ zeptal se Gunnarstranda a otrhával suché listy z jednotlivých rostlinek na stole.

„Dobrá otázka. Ptát se s křížkem po funuse je snadné.

Myslíte, že jsem to nechtěla? Ale líbilo se jí u nás. Pojala k nám důvěru. Dobře tady fungovala, pane Gunnarstrando.

Věřte mi, nebylo to jednoduché.“

Annabeth Asová nadzvedla hadici a táhla ji s sebou po cestičce.

„Naprosto vám věřím, že to nebylo jednoduché rozhodnutí,“ přerušil ji znovu Gunnarstranda. „Ale nebylo ani správné. Nemohlo to být v žádném případě správné rozhodnutí, nechat si Katrine Bratterudovou jako klientku, jestliže váš muž k ní měl takový vztah.“

„Tady to máte!“ Annabeth Asová zamávala hadicí.

„Přicházíte s předsudky. Ale proč to děláte?“ Přísně se na kriminalistu podívala a pokračovala agresivním tónem: „Říkáte to proto, že byla zavražděna. Kdyby se to nestalo, nikdo by se nic nedozvěděl. Pro ni to nebyla žádná zátěž.

Byla naprosto rehabilitovaná. Byla náš úspěch. Léčení byl úspěch. Proto nebyla chyba nechávat si ji tu.“

Gunnarstranda mlčel. Něco na tom bylo. Rozhodně se na něj dívala.

„Katrine tady měla všechny šance na to, aby to zvládla.

Měli jsme její důvěru. Chtěla se zbavit toxikomanie. Mohli jsme ji poslat k někomu jinému, na místo, kde by musela žít s jinými klienty a musela by se s problémem vypořádat pomocí naprosto cizích terapeutických postupů. Ale to bychom pak neměli záruku, že by to zvládla. Takže je to tak,

jak to je. Nikdo nemůže napravit fatální chybu, kterou můj muž udělal ve slabém okamžiku.“

„Ve slabém okamžiku?“ divil se Gunnarstranda.

„Ano. Šel do, řekněme, masážního salonu. Ale měla by snad jeho tehdejší chyba snižovat Katrininy šance na úspěch?“ Annabeth Asová sklonila hlavu, jako by mluvila s blízkým přítelem. „Bylo by to správné?“ zeptala se mírnějším tónem.

Gunnarstranda se křivě usmál. „Tak se na to dá dívat taky,“ připustil. „Ale není to nutně správný způsob pohledu.

Nemůžete vědět, jak by terapie probíhala na jiném místě.

Nemůžete vědět, zda by Katrine nedošla taky tak daleko.“

„Copak neslyšíte, co vám říkám?“ Annabeth na něj téměř křičela. „Katrine tady měla nejlepší šanci na úspěch, my jsme ji uzdravili! Otevřeli jsme jí svět!“

„Byla tady a zavraždili ji,“ vpadl jí Gunnarstranda zlostně do řeči.

Annabeth Asová zavřela pusu a hodila hadici na tvrdou hliněnou podlahu. Vzájemně se na sebe dívali v rostoucím tichu.

Nemá cenu hlouběji s touhle ženou rozebírat policejní vyšetřovací teorie, pomyslel si Gunnarstranda. Tušil, proč jednala takhle., Nebylo to přání zachránit Katrine Bratterudovou, co tuhle ženu přivedlo k tomu, aby si ji ponechala u sebe jako klientku. Poháněla ji šance na úspěch.

A obecní příspěvek, který díky dívce pravděpodobně

dostávali. A při honu za úspěchem Annabeth Asová polykala ropuchy, nebo ještě lépe: zavírala oči před vlastním profesním étosem. „Nikdo zatím neví, co se tu noc stalo,“

řekl mírnějším tónem. „Nikdo neví, proč musela být Katrine dnes pohřbena. Nevytvářejte ani teď žádné domněnky. Je ale jasné, že jste si tu nechala klientku, která možná neměla být léčena zde. Věděl kromě vás ještě někdo o dřívějších…

setkáních vašeho manžela s Katrine Bratterudovou?“

„Ne.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Protože takové fámy na místě, jako je tohle, nemůžou zůstat utajené.“

„Mluvila jste o tom s Katrine?“

„Ne.“

„Nikdy jste to nezmínila?“

„Ne.“

„A ona, řekla vám o tom někdy?“

Annabeth Asová zavřela oči a zavrtěla hlavou.

„Ne, nikdy.“

Nikdy, pomyslel si Gunnarstranda. Katrine musela vědět, že to Annabeth ví. Takže jistota, že její manžel využil sociální nouze jedné z klientek, musela negativně ovlivnit náladu pokaždé, když Annabeth Katrine potkala. A klientka to zase musela cítit; jinak to být nemohlo.

Voda z hadice dotekla k jeho botám a pokračovala po obou stranách stezky, na které stál. „Zastavíme tu vodu,“

řekl a vrátil se ke kohoutku, na němž byla hadice upevněna.

Otočil kohoutkem, napřímil se a pozoroval ji. Nehnula se z místa. „Vím, že o tom nemluvíte ráda,“ řekl Gunnarstranda, „ale hledat motivy je má povinnost. Kdybychom na chviličku předpokládali, že Katrine byla žena bez skrupulí, tak si přece můžeme představit, že ten vztah, myslím tím skutečnost, že váš muž jako předseda představenstva požadoval po Katrine sexuální služby…“ Kriminalista se na chvíli odmlčel, protože Annabeth najednou zavřela oči, a pak pokračoval: „Můžeme si možná myslet, že tahle skutečnost vedla k tomu, že Katrine vašeho muže jaksi držela v šachu. Mohla vašeho muže vydírat? Pokoušela se využít své pozice?“

„Nikdy.“

„Odpovídáte velmi jistě.“

Annabeth Asová si sundala pracovní rukavice a pomalu k němu přistoupila. „Dobrotivý Bože, Katrine se chtěla uzdravit. Proto jsem si ji tady chtěla nechat. Proto jsem si ji tady nechala jako klientku. Katrine byla pravděpodobně ta nejangažovanější klientka, jakou jsem kdy měla. Už jen představa toho, že Bjorna vydírá, by mě nikdy nenapadla.“

„Ale to říkáte možná jen proto, abyste zamaskovala, že na něj vyvíjela nátlak.“

„Proč bych měla maskovat, že došla tak daleko, že Bjorna vydírala?“

„Protože takový nátlak by pro Bjorna Gerhardsena byl motivem k tomu, aby ji zabil.“

„Ha,“ zasmála se Annabeth Asová arogantně. „Teď jste na špatné stopě. Bjorn! Bjorn že by Katrine zabil?“ Smála se dál. „Promiňte, ale tahle myšlenka je naprosto směšná. Věřte mi, pane Gunnarstrando, Bjorn Gerhardsen může vyťukávat na kalkulačce čísla a možná se může tajně vplížit do nějakého prašivého podniku, aby utišil tlak své mužské sexuality. Ale jinak… Když chodíme v létě na ryby, tak kousky, které chytne na háček, zabíjím já. Když se na naší chatě chytne do pasti myš, tak se na ni ani neodvažuje podívat. Já ji musím uklidit. Popravdě řečeno, Bjorn Gerhardsen je milý chlap, ale je to měkota a srab.“

Gunnarstranda mlčel. Přemýšlel o jejích slovech, zatímco kráčeli podél záhonů se sazenicemi. Vyšli na čerstvý vzduch. Milý chlap, ale srab. Pustila se do zesměšňování mužnosti svého muže.

Kráčeli podél zeleninového záhonku k parkovišti.

„Věřte mi, pane Gunnarstrando, vaše spekulace jsou naprosto mylné. Katrine se chtěla dostat ze závislosti.

Vybrala si nás, protože jsme jí mohli pomoci.“

Kriminalista se zastavil a podíval se jí upřeně do očí.

„Odešla jste během oslavy, kterou jste zorganizovala v tu sobotu?“

Ještě pořád se mírně usmívala a zavrtěla hlavou. „Ani na minutu. Bjorn odjel společně s Georgem Beckem a

několika dalšími lidmi. To už říkal, pokud vím. Ale pak se vrátil, mírňoučký a mazlivý jako koťátko, které se na víc než dvě hodiny vzdálilo od kočky.“

Gunnarstranda si ji chvíli prohlížel a pak se zeptal: „Vzpomínáte si, kdy odjel?“

„Kolem půlnoci. Vrátil se sám chvíli před čtvrtou a pomáhal nám s úklidem.“

„Odešel ještě někdo v průběhu večera z oslavy?“

„Určitě ne. Hosté se začali rozcházet najednou asi od půl třetí, ale trvalo to, než si všichni slavnostně posedali do taxíků. Asi hodinu, možná déle.“

Muž, který se vysvlékl

Čekárna praskala ve švech. Frank Frolich se snažil zorientovat. Starší muž v zapnuté zelené bundě po kolena a v kalhotách, které připomínaly pyžamo, dutě a klokotavě kašlal. Kriminalista se rychle podíval jiným směrem. Jeho pohled ulpěl na dalším starším muži s našedlou barvou pleti, dlouhým strništěm a nečesanými, mastnými vlasy. Vedle něj seděla matka s dítětem na klíně. Nějaká starší žena si pletla.

Vedle ní zase seděla stará žena s šátkem na hlavě. Měla na sobě tlusté hnědé punčocháče a na nohou sešmatlané bačkory. Frank Frolich myslel na ‚sexologickou‘ pověst Erika Haugoma a chvíli přemýšlel, s jakými sexuálními problémy přítomní pacienti nejspíš bojují. Mezi židlí, na níž seděla žena v šátku, a židlí s mužem v dlouhé bundě se nacházely dveře do ordinace. Frank Frolich zaklepal a otevřel.

Od práce vzhlédla žena v bílém. „Počkejte venku,“

řekla.

„Jak prosím?“ zeptal se kriminalista.

„Žádala jsem vás, abyste počkal venku.“

„Mám jednu otázku,“ řekl Frolich zdvořile.

„Tak si počkejte, až budete na řadě.“ Vypochodovala zpoza pultu, zkušená žena v bílých kalhotách a košili.

Chytla kriminalistu za ruku a chtěla jej vyvést. Když ruku odtáhl, otevřela dveře a ukázala na červené světlo. „Svítí červená, vidíte?“ zeptala se zlostně. „Na červenou se musí na křižovatce stát. Červený panáček. Tahle červená znamená i tady, že se musí stát. Když svítí zelená, můžete jít dál, pokud jste ovšem na řadě a za předpokladu, že jste si domluvil termín. Jestli ne, tak si můžete zavolat mezi osmou a devátou. Je to jasné? Kapíto?“

Frank Frolich se křivě usmál. „Ale drahoušku,“ vyjelo z něj. Žena sebou trhla a Frank ji rozhodně táhl dveřmi zpět.

Pak za sebou zavřel. Položil na pult svůj policejní odznak.

„Co je to?“ Žena teď vypadala spíše rezignovaně než naštvaně. Odpochodovala ve svém bílém oblečení za pult.

Tam popadla telefon a vyťukala telefonní číslo. Sluchátko si ramenem přidržovala u ucha. „Jestli neodejdete dobrovolně, budeme muset zavolat někoho, kdo vás vyhodí,“ řekla a dívala se do prázdna.

„Jmenuju se Frank Frolich. Přišel jsem si promluvit s Erikem Haugomem, zdejším lékařem,“ řekl kriminalista.

„Počkejte si, až budete na řadě,“ řekla žena do prázdna.

„Pokoušeli jsme se sem dovolat, ale z nějakého důvodu nám to nikdo nezvedal. Něco vám navrhnu,“ řekl Frolich klidně. „Vy zaklepete na Haugomovy dveře a poprosíte ho, jestli by si na mě neudělal deset minut čas. Druhou možností je, že si ho pozvu na výslech na policii. V tom případě je povinen přijít a ztratí nejméně čtyři hodiny. Můžete odložit sluchátko a zeptat se ho, co se mu líbí víc, s ohledem na něj, ne na mě.“

Žena zavřela oči a zavěsila. „Lidi jsou dnes neuvěřitelně drzí,“ zamumlala tiše a zmizela v místnosti za pultem.

Za chvíli už Frolicha vedla dovnitř. Prošli místností vonící po lécích, ve které stály zástěny, lehátka pokrytá papírovými utěrkami a na zdech visely plakáty s různě velikými písmeny na zkoušku zraku. Tentýž plakát visel v Haugomově kanceláři.

Erik Haugom jej přijal s napřaženou rukou. Lékař s obličejem plným červených skvrnek, v obligátním bílém plášti, ze kterého se nad posledním knoflíkem nahoře dral šedivý chomáč chlupů. Jazykem si přejížděl spodní řadu zubů. Jeho brada připomínala šuplík registrační pokladny.

„Musíte naše dámy omluvit,“ řekl. „Víte, tohle je klinika, občas se tu objeví ty nejpodivnější postavičky. Přede dvěma měsíci, to měla službu taky Inger Marie, ta žena, která vás sem před chvílí přivedla, se v přijímacím pokoji najednou objevil naprosto cizí muž. Nebylo možné navázat s ním kontakt. Dobře vypadal, byl perfektně oblečený, však víte, kravata, košile a tak. Neřekl jediné slovo. Jako panna ve výloze. Všichni se na něj snažili mluvit, ale on tam jen tak stál jako zakořeněný. Myslím si, že dvacet minut ani nezamžoural očima. Nakonec, muselo to být asi po dvaceti minutách –se ten chlap začal vysvlékat. Umíte si to představit? Naprosto klidně, jeden kousek oblečení za druhým, přičemž si každý kousek pečlivě poskládal a přehodil přes ruku. A nakonec tam stál nahý a ohavný –

vždyť tohle si naše dámy myslí, a dočista nahý vypochodoval ven, do čekárny a po schodech dolů, rovnou na ulici. Umíte si to představit? Od té doby je svět pro Inger Marii naprosto jiný. Posaďte se,“ řekl a podal kriminalistovi židli. „Vy jste pan Frolich, že? Toho si ta nebohá žena všimla.“

„No,“ řekl Frank a posadil se. „Nechci vás dlouho zdržovat. Ale jde o tu oslavu u Annabeth Asové.“

Haugom se posadil za psací stůl a přikývl.

„Také jste znal Katrine Bratterudovou?“ zeptal se kriminalista.

„Sotva,“ odvětil Haugom s úsměvem. Úsměv působil nuceně, jazyk mu kroužil ve spodní čelisti, jakési nervózní cukání, které neustávalo.

„Sigrid, má žena, o ní mluvila,“ pokračoval lékař, když Frank Frolich mlčel. „Hodně mi vyprávěla o práci. Typická ženská. Také si myslíte, že je to ženský fenomén, neustále mluvit o práci, ať jde o cokoli? Mám kamaráda, je učitel.

Hrajeme spolu bridž, Sigrid, já a on se svou ženou. A tenhle chlapík, jmenuje se Mogren, takže Mogren mi neustále vypráví o své noční můře, o kolegyních, které pořád mluví o svých problémech, místo aby dělaly svou práci. Vy jste policista. Já pracuju jako lékař. Jak by to vypadalo, kdybych mluvil o svých pacientech a každé zatracené bradavici na přirození, o každém penisu

nakaženém kapavkou nebo o každém případu hypochondrie, se kterým jsem se přes den setkal?“

„Znám ten problém.“

„Je mi to jasné. Ovšem teď se nemáme bavit o našich manželských nesnázích, že?“

„Takže jste Katrine Bratterudovou neznal.“

„Ne… Ano, znal jsem ji od vidění. Hezká holka, pěkná prsa, dlouhé nohy, souhlasí? Hezká holka.“

„Jak jsem vyrozuměl, vy jste svou ženu odvezl v sobotu k Annabeth Asové a zase pro ni pozdě v noci přijel.“

„Ano, to je pravda. Zatracená věc, že tu hezkou holku někdo zabil, viďte? Zatracená věc.“

„Kdy jste pro svou ženu přijel?“

„Krátce po čtvrté ráno.“

„To od vás ale bylo velmi laskavé.

„Řeknu vám jedno, pane Frolichu. Dělal jsem to tak po celou dobu svého manželství. Nejsem žádný moderní muž, neangažuju se v kuchyni a neštupuju si ponožky. Ale dělám to, co se od manžela očekává. To zahrnuje také to, že Sigrid vyzvednu, když chce jet domů.“

Frolich vzhlédl. Co se od manžela očekává, pomyslel si.

To bylo ale velké očekávání. Znovu se podíval do svých poznámek.

„Zůstal jste vzhůru a čekal, až vám zavolá?“

„Samozřejmě. Jsem přece její muž.“ Kriminalista se nadechl. Nedokázal se tak docela spřátelit s neustálým

úsměvem kolem Haugomových rtů. „Čím si krátíte čas?“

zeptal se.

„Tady?“

„Ne, myslím, když jste zůstal vzhůru a čekal, až vaše žena zavolá.“

„To patří k investicím, díky nimž zůstává soužití s druhým dlouho šťastné,“ řekl doktor a mírně se usmál. „V

téhle oblasti skutečně disponuju jistou odbornou kompetencí. Existuje spousta mýtů o receptech na šťastné manželství. Tajemství spočívá v drobných a nepříliš drahých investicích, například trpělivosti a shovívavosti. Kromě toho mám z takových okamžiků radost, nejkrásnější hodiny jsou v noci, zejména za letních nocí. Prostě jít na procházku, ne?

Ticho a modrošedé světlo. Nebo si sednout na verandu a číst si, k tomu dobrý doutník. Tak uběhne hodina, aniž si toho všimnete. Měl byste kouřit doutníky. Možná patříte k té hysterické generaci, která chce všechno dělat správně, která si propichuje uši jehličkami, místo aby brala léky, která věří, že se dá předcházet rakovině tím, že jíte scvrklá jablka a tmavý chleba, který se nedá pokousat. No jo, vlastně nemám nejmenší tušení. Zdání může klamat. Určitě jste dobrý chlap.

Ale měl byste kouřit doutníky. Přináší to hluboký klid do duše. Takříkajíc doporučeno lékaři. Pak nebudete mít špatné svědomí.“

„Když jste tam přišel,“ zeptal se Frolich, „tedy pro svou ženu, bylo tam ještě hodně hostů?“

„Nikdo.“

„Jenom vaše žena?“

„Ano, pomáhala vysypávat popelníky, sbírat láhve a uklízet.“

„Byl u toho Bjorn Gerhardsen?“

„Ano, právě se vrátil z menšího výletu do města.

Zatracený chlap, jede si do města a nechá ženu sedět doma.

A ještě k tomu během oslavy. Je to holt moderní muž, ten Gerhardsen. Moderní. Ale ví, jak se dobře žije, moderní muž sem, moderní muž tam.“

„Mohl byste si přesně vzpomenout, v kolik hodin jste přijel?“

„Pět minut po čtvrté.“

„A měl jste dojem, že Gerhardsen byl už delší dobu zpět?“

„Ne, nemohlo to být dlouho.“

„Jak to můžete tak jistě tvrdit?“

„Opřel jsem se o chladič auta, kterým přijel, a byl ještě docela teplý.“

„Bylo ještě na Annabeth vidět, co se stalo?“

„A co se stalo?“

„Ta záležitost s Katrine Bratterudovou, bylo jí toho večera špatně.“

„Ne, nemyslím si. Bylo to uprostřed noci. Dobrý Bože, všichni byli unavení k smrti. Vždyť už bylo ráno.“

Kriminalista vstal. „Děkuju, že jste si na náš neplánovaný rozhovor udělal čas,“ řekl a šel ke dveřím.

Ještě jednou se otočil, protože ho něco napadlo.

„Ano?“ zeptal se Haugom od psacího stolu.

„Víte, tu a tam si čtu vaše sloupky,“ řekl Frolich váhavě.

„Které?“ zeptal se Haugom s pozvednutou bradou.

„To kdybych věděl,“ odvětil Frolich a podíval se na zem.

Haugom se blahosklonně usmál. „Chtěl jste se na něco zeptat?“

„Zapomněl jsem otázku,“ řekl Frolich a dlaní objal kliku dveří. „Ozvu se vám, až mě zase napadne.“

Šperky

Gunnarstranda si četl Frolichovu zprávu a nakonec ji naštvaně odložil. „Je blbá?“ zeptal se a podíval se na Frolicha, který seděl v nižším křesle pod oknem. Frolich v ruce potěžkával zelenou šipku. Zamířil a při tom lehce a pružně pohyboval předloktím sem a tam; pak šipku hodil do terče, který upevnil mezi dva pořadače v regálu nad svým psacím stolem.

„Blbá vlastně být nemůže,“ mínil Frolich zamyšleně.

„Má jisté povolání a vzdělání.“ Ze stolku na kávu si podal další šipku.

Gunnarstranda vztekle vzhlédl. „Může být přece blbá, i když má vzdělání.“

Frolich znovu namířil. Ale šipka netrefila ani terč a zmizel za šanony. Frolich zaklel.

„Ty máš taky vzdělání,“ řekl Gunnarstranda kysele.

„Co?“

„Ale

momentálně

nevypadáš

moc

chytře.“

Gunnarstranda netrpělivě povíval svými papíry.

Frolich se s námahou zvedl z křesla, zhluboka se nadechl a ztěžka vzdychl. Přešel místnost, sedl si k psacímu stolu a zpod jeho desky vytáhl podložku s klávesnicí a myší.

Pak řekl: „Víme, že lže buď Merethe Fossumová, nebo Eidesen. To je jasné.“

Gunnarstranda přikývl. „Oba jsme Eidesenovi první večer celkem dost zvedli mandle. Vyprávěl nám nepravděpodobný, bláznivý příběh, který mu neposkytuje žádné alibi. Jestli si správně vzpomínám, tvrdil, že šel domů, očekával, že Katrine bude v jeho posteli, ale nebyla tam.

Bylo to tak?“

Frolich pohyboval myší po obrazovce. „Říkal, že přišel domů mezi půl třetí až třetí.“

„A je možné, že Katrine ještě žila,“ řekl Gunnarstranda.

Frolich četl dál: „Eidesen říká, že volal Katrine Bratterudové, ale nikdo nezvedal telefon.“ Gunnarstranda přikývl. „A pak si šel lehnout a spal. Takže nemá žádné alibi.“

Frolich sebou mrskal na otočné židli sem a tam.

„Zatímco Merethe Fossumová tvrdí, že šli s Eidesenem do jejího bytu a leželi až do poledne následujícího dne ve stejné posteli.“

Gunnarstranda opáčil: „Ale proč by si měl Eidesen lží zničit solidní alibi?“

„No, aby vypadal sympatičtěji. Přes to všechno byl přítelem zavražděné a vypadá přece trochu lépe, když leží v posteli a čeká na ni, zatímco ji někdo vraždí. Je to každopádně lepší, než kdyby tvrdil, že ležel v posteli jiné ženy.“

„Ale v tom případě musel přece pochopit, že takovou lež prohlédneme.“

„Přesně tak,“ řekl Frolich naléhavě. „Ale on byl její přítel, neměl žádný motiv k tomu, aby ji uškrtil. A má taky alibi, ale aby nemusel poslouchat výčitky ostatních, mysli na to, že Katrine byla oblíbená, tak ještě čeká, než alibi Merethe Fossumové vyjde najevo. Co na to řeknou všichni její přátelé? Že nechal jít tu noc Katrine samotnou domů, vstříc všem těm sexuálním zvrhlíkům a divokým zvířatům, on sám pak šel do postele s Merethe Fossumovou, zatímco Katrine někdo prostě zavraždil.“

„Jestli v něm Katrinino dobrodružství s Henningem Kramerem

vyvolalo

žárlivost,

pak

motiv

měl.

Předpokládejme, že byl žárlivý. Existují muži, kteří svým ženám nevěří ve dne v noci. Vycházejme z toho, že ji sledoval, když odešla domů. Předpokládejme, že ji viděl jít po ulici a nasedat do auta svého soka… V téhle zemi je spáchána ročně spousta vražd ze žárlivosti, můj milý.“

„Ale proč by měla Merethe Fossumová lhát?“ zeptal se Frolich. „Všichni dosvědčili, že šli ve třech do ,Smuget‘ a tam zůstali. Proč by ji měl Eidesen krýt lhaním? Co by z toho měla? Musíme vycházet z toho, že Fossumová říká pravdu, a pak má Eidesen alibi. Jestli Eidesen zjistil, že Katrine se toho večera spustila s Henningem Kramerem, tak spočívala jeho pomsta jedině v tom, že šel do postele s Merethe Fossumovou. To zní pravděpodobněji než to, že by šel ven proto, aby ji zabil.“

Gunnarstranda zamyšleně naslouchal a na čele se mu objevila hluboká vráska.

Frolich pokračoval: „Jenom Gerhardsen se nemá za koho schovat. Představ si, že Bjorn Gerhardsen byl na Katrine ten večer prudký. Podle Georga Becka se na ni na verandě sápal. A pak ta podivná náhoda, že obě auta jedou přibližně ve stejnou dobu směrem do města. Taxi zastaví před ‚Smuget‘. Kramer zaparkuje audi na Cort Adelers Gate, odkud šli s Katrine k Aker Brygge. Tady se zastaví u rychlého občerstvení a koupí si něco k jídlu. Ona tančí s nějakým pobudou. Čas plyne. Předpokládejme, že Bjorn Gerhardsen vůbec není s Merethe a Olem v klubu. Byl přece páté kolo u vozu. Předpokládejme, že šel na Aker Brygge, kde jsou ženské v houfech, a tam se vidí s Kramerem.

Kousíček odsud je ta firemní garáž. Víme, že si vzal firemní auto. Ale mohl to udělat mnohem dřív. Mohl si to auto vzít a sledovat je. A když Kramer Katrine vysadil, udeřil a pak odjel domů. To by se dalo stihnout. Kramer prohlašoval, že Katrine vysadil mezi půl třetí a třetí. To znamená, že Gerhardsen by měl dost času na to, aby ji znásilnil, uškrtil, vyhodil z auta a ve čtyři byl zase doma.“

Seděli tam a dívali se na sebe. Frolich rozohněný vlastním monologem a Gunnarstranda mlčky.

„Co se ti na té teorii nelíbí?“ zeptal se mladší kriminalista bez obalu.

Gunnarstranda vstal a začal se v místnosti procházet sem a tam. „Vlastně je všechno v pořádku,“ řekl a vzal si ze stolku poslední šipku. „Ale myslím na Henninga Kramera.

Jeho výpověď se mi líbí čím dál tím míň. Nevíme, jaké má zábrany.“ Gunnarstranda se opřel o okno a přemýšlel, zatímco jeho pravá ruka si hrála se zelenou šipkou. „A jestli lže,“ zamumlal, „jestli lže, tak to dělá proto, aby před námi něco skryl; a co jiného byl měl zastírat než to, že…“

„…že ji zavraždil?“ skončil větu Frolich. Mlčeli.

Gunnarstranda si hrál s šipkou. Frolich zakašlal. „A nemůžeme prostě nechat prohledat Gerhardsenovo firemní vozidlo?“ zeptal se nakonec. „Jestli Katrine v tom voze byla, tak najdeme důkaz. Na to můžeš vzít jed.“

Gunnarstranda přikývl. „Ne, to nemůžeme opominout,“

zamumlal.

Rozezvučel se telefon. Gunnarstranda rychle došel ke svému psacímu stolu a zvedl sluchátko. Frolich vstal a začal hledat šipku, která zmizela za regálem se šanony. Vzdal to a místo toho pozoroval Gunnarstrandu, který přikyvoval a bručel do telefonu: „Ano… ano… ano… přesně tak… ano…

ano.“

Zavěsil.

Podívali se na sebe. „Jaké šperky měla mít Katrine na sobě?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Kromě

piercingu?“

Frolich

svraštil

čelo.

„Pravděpodobně všechno ze zlata. Prsteny, zlatý náramek a

určitě zlatý řetízek, náramek ze slonoviny… Jediné, co víme na sto procent, je to, že tu noc měla náušnice, dva marihuanové lístky ze zlata. Dárek od Eidesena, ale to je jen jeho výpověď.“ Frolich se ušklíbl a nadzvedl skepticky obočí.

Gunnarstranda potěžkával v ruce zelenou šipku. „Skrč se,“ řekl a zamířil.

Frolich se odrazil a popojel s židlí z dráhy hodu.

Gunnarstranda hodil. Desítka. „Volal Yttergjerde,“ řekl a spokojeně se usmál. „Yttergjerde a pár jeho lidí se dali do bytu Raymonda Skaua. Po Skauovi ani stopy. Ale v jeho obýváku našli dámské šperky, mimo jiné dva marihuanové lístky ze zlata, které se dají nosit v uchu.“

„V bytě Raymonda Skaua?“

Gunnarstranda přikývl.

„On měl Katrininy šperky?“

„To se ještě ukáže,“ mínil Gunnarstranda. „Nejspíš jen Eidesen může dosvědčit, zda jsou její.“ Vstal. „Takže mám důvod, proč zůstat v kanceláři a přijmout další návštěvu. Do té doby můžeš provádět pátrání v terénu, vezmi si na paškál vše, co nějak souvisí s Henningem Kramerem.“

Nápis na hrobě

Ole Eidesen se vlekl po chodbě s rukama zastrčenýma hluboko v kapsách kalhot. Měl na sobě bílý svetr s pestrobarevným motivem na prsou, představujícím svého druhu akvárium, ve kterém plavaly buď spermie, nebo pulci.

Na jednom koleni bílých kalhot měl zelený flek. Kalhoty byly nepřiměřeně volné a zmačkané a doslova mu stály na bílých teniskách. Gunnarstranda se při tomhle pohledu široce usmál a otevřel své návštěvě dveře. Eidesen se svými nakrátko ostříhanými vlasy připomínal mnicha; stál tam a mírně pokrčil kolena, aby Gunnarstrandu pozdravil. Téměř jako by se zdvořile uklonil. Zastavil se přímo ve dveřích.

Škrábance mu rudě zářily na obličeji a jeho pohled padl na Gunnarstrandův psací stůl. Všechny hromady papíru byly uklizené, nicméně plocha stolu mezi monitorem a elektrickým psacím strojem byla plná drobných předmětů.

„Nechte si tolik času, kolik potřebujete, a pokuste se vypátrat, které z těchto předmětů podle vás patřily Katrine,“

řekl vrchní komisař a zavedl Oleho Eidesena k psacímu stolu.

Na stole ležela stará břitva s rezavými flíčky, váleček měděné barvy se rtěnkou uvnitř, porcelánová dýmka na

hašiš, hromádka „černého Afghánce“10, zabalená do průhledného sáčku, dvě náušnice ze zlata ve tvaru marihuanových lístků, krabička zápalek, napůl vybrané balení antikoncepčních pilulek, dva zlaté prstýnky, jeden ve tvaru hada, druhý se zeleným kamínkem. Vedle řidičského průkazu ležel černý jednorázový zapalovač s jedničkou na boku, pletený zlatý řetízek, náramek ze slonové kosti, několik tenkých náramků z nedefinovatelného materiálu a malá černá příruční taška.

Eidesen se na předměty dlouho díval, pak stočil pohled na kriminalistu.

„Nemusíte spěchat,” řekl Gunnarstranda a posadil se.

„Máte čas.”

Eidesen zakašlal a ukázal na kabelku. „Můžu se na ni podívat zblízka?”

„Na kabelku? Samozřejmě, prohlédněte si ji.”

Kriminalista vysunul spodní šuplík, dal si na něj nohu a pohodlně se opřel. „Prověřte to ve jménu božím.”

„Je její,” řekl Eidesen a podíval se do kabelky.

„Určitě?” zeptal se kriminalista.

„Ano.”

„Jak si můžete být tak jistý?”

10 Droga z marihuanového pylu mající konzistenci plastelíny, častá a oblíbená v době hippies (pozn. překl.)

„Dostala ji ode mě.“ Eidesen ukázal na náušnice. „A ty taky.”

„Jste si jistý?”

„Naprosto.”

„Kdybych řekl, že si ty marihuanové lístečky koupila u pouličního prodavače v Markveien, jak byste odpověděl pak?”

Eidesen pokrčil čelo. „To možná jo, ale s tou taškou jsem si jistý. Tu poznávám.” Vytáhl bílý vnitřek z kabelky.

„Tady,” řekl. „Jednou se jí tam vylil lak na nehty, ten flek poznávám. Je to její taška, koupil jsem ji ve Španělsku, takových moc není. Můžete mě klidně poslat do prdele, ale ty náušnice, zlatý řetízek, prsteny a náramek ze slonové kosti a taky ta rtěnka, značka Lancóme a ta barva, to jsou Katrininy věci.”

„Jste si naprosto jistý?”

„Ano.”

„Chybí tady něco?” „To nevím.”

„Jak mám té odpovědi rozumět?”

„Myslím, že měla ještě jeden prsten. Se dvěma diamanty.”

„Myslíte, že ten prsten měla ten večer?”

Eidesen ztěžka vydechl. Pak zakroutil hlavou. „Bylo by dost zvláštní,” zamumlal a ještě jednou těžkopádně zakroutil hlavou, „kdyby ho neměla. Tenhle prsten nikdy nesundávala.”

Gunnarstranda přikývl. „Zapomeňme teď na prsten,”

řekl. „Co z těch věcí, které leží na stole, jí patřilo?”

Eidesen dal na hromádku náušnice, oba prsteny, náramky, zlatý řetízek a kabelku. „A ta taky,” pokračoval a zvedl ze stolu rtěnku. Pak si podal antikoncepční pilulky. „S

tímhle si nejsem jistý.”

„Brala antikoncepci?”

„Ano.” Ukázal na řidičský průkaz ležící na stole.

„Můžu…”

„Chcete se podívat na řidičák?” dokončil Gunnarstranda jeho větu a přikývl. „Prosím.”

Eidesen otáčel průkaz v ruce a dlouho si prohlížel fotografii Katrine Bratterudové. „Kde jste ho našli?” zeptal se zastřeným hlasem.

Kriminalista neodpovídal. Eidesen dlouho kroutil hlavou. Fotografie jeho přítelkyně jej na několik vteřin naprosto odzbrojila.

„Jak je možné, že měla tolik drahých šperků?” zeptal se komisař.

„To netuším.”

„Dostala něco od vás? Kromě těch náušnic?”

„Ne.”

„Je to kradené?”

Eidesen vzhlédl a protáhl obličej do posměšného úšklebku.

Gunnarstranda seděl a díval se na něj.

„Tohle si o Katrine myslíte?” řekl Eidesen a pohodil hlavou směrem k předmětům na stole. „Nápis na hrobě: Kořist zloděje.” Ústa se mu zkřivila do hořkého úsměvu.

Bojoval sám se sebou. Gunnarstranda mlčel.

Eidesen se rozhlédl po něčem k sezení. Gunnarstranda ukázal na nízké křeslo u okna. „Prosím, posaďte se.”

„Kdybyste mohl ještě jednou prožít něco z toho, co se stalo ten večer,” pokračoval kriminalista, „co byste udělal jinak?”

Eidesen vzdychl, zvedl zrak a zamyšleně se zadíval do zdi. „Vlastně netuším,” zamumlal.

„Věděl jste, že pro ni ten večer na oslavu přijel Henning Kramer?”

Eidesen doširoka rozevřel oči.

Policista přikývl. „Volala od Annabeth Asové a poprosila Henninga Kramera, aby ji vyzvedl. Ten okamžitě sedl do auta, ona mu šla naproti a potkali se na Voksenkollveien. Řekla vám, že pro ni přijede Henning?”

Eidesen zamyšleně zavrtěl hlavou.

„Pravděpodobně vyšla z domu chvíli předtím nebo chvíli poté, co jste odjel taxíkem do města.”

„Cože?”

„Pravděpodobně odešla chvíli po vás. Předpokládám, že byste si toho všiml, kdyby kolem vás projeli.” Eidesen mlčel.

„Co myslíte, proč vám neřekla, že pro ni přijede Kramer?”

Eidesen chvíli čekal s odpovědí. „Nevím, co mám říct,”

odvětil pak tiše a odkašlal si. „Nevím, co mám říct,”

zopakoval. „O tom jsem neměl nejmenší tušení.”

„Jaký vztah byl mezi Henningem Kramerem a Katrine?”

„Vztah?”

„Ano, vztah. Byli přátelé, nebo…” „Nebo milenci?

Občas jsem si myslel, že…” Seděl tam a strnule hleděl před sebe.

„Co? Že vás podvádí?” zeptal se kriminalista. „To jsem neřekl.” „Podváděl jste ji?” „Já?”

„Stávalo se, že jste měl intimní styk s jinými ženami?”

„Ne,” řekl Eidesen.

„Nikdy?”

Eidesen zavrtěl hlavou.

„Ani tu noc, kdy byla zavražděna?”

Eidesen na něj mlčky pohlédl.

„No tak, chlape, neptám se vás, abych se bavil. Byl jste s nějakou jinou ženou, když byla Katrine zavražděna?”

„Mluvil jste s Merethe,” řekl Eidesen a polkl.

Gunnarstranda ztěžka vzdychl.

„Pane Eidesene,” řekl a rezignovaně vydechl.

„Předpokládejme, že byste byl v tomto případě podezřelý, a předpokládejme, že bychom se setkali u vyšetřovacího soudu, kde by se rozhodovalo o tom, zda budete zatčen nebo

ne. Pak byste mluvil se svým právníkem. A víte, co by vám řekl? Zašeptal by vám do ucha: ‚Probůh, ať vás nikdy nenachytají při lži. Když neřeknete pravdu, ztratíte důvěryhodnost.‘ Jinými slovy: Jestliže jednou zalžete, kdo pak bude ručit za to, že nelžete celou dobu?”

Chvíli se na sebe mlčky dívali.

„Rád bych svou výpověď poopravil,” řekl Eidesen nakonec.

„Co chcete poopravit?”

„Že jsem tu noc jel ze ‚Smuget‘ taxíkem domů.” „Co se doopravdy stalo?”

„Jel jsem s Merethe Fossumovou domů. K ní domů.”

„Kdy jste tam přijeli?” „Mezi třetí a půl čtvrtou.” „Co jste dělali?”

„Otevřeli jsme láhev vína a šli do postele.” „A proč bych vám to měl věřit?” „Je to pravda.”

„Proč jste minule tvrdil něco jiného?” „Nevím.”

„Tak své prohlášení každopádně udělejte věrohodnější.”

„Jak to myslíte?”

„Dejte mi nějaký opěrný bod,” vyprskl kriminalista nervózně. „Cokoli, abych vám mohl věřit.”

„V ložnici jí visí plakát Audrey Hepburnové, obrázek z filmu… jmenuje se… Snídaně u Tiffanyho! Takový ten obrázek z padesátých let, však víte.”

„Ten jste mohl vidět už předtím. Nebo potom.”

„Na té oslavě jsem ji viděl poprvé.”

„Ale přesto jste ten plakát mohl vidět ve dnech po téhle noci.”

„Má znamínko.”

Kriminalista vzdychl.

„Na vnitřní straně stehna, úplně nahoře,” řekl Eidesen.

„To jste taky mohl objevit potom.”

„Jen kdybychom pak byli spolu, ale my jsme nebyli.”

„Ale proč bych se měl namáhat s tím, abych se vás znovu vyptával?” Gunnarstranda se postavil. „Štvete mě těmi svými nesmysly a lhaním. Jen s vámi ztrácím svůj drahocenný čas.” Rozmáchl se rukou směrem k předmětům, které patřily Katrine Bratterudové. „Chcete, abychom chytli toho chlápka, který jí zařídil ten nápis na hrobě, nebo ne?”

Eidesen neodpovídal. Opatrně zakašlal. Gunnarstranda se odbelhal k oknu a dal si ruce za záda.

„Je tady ještě něco,” řekl Eidesen skřípavým hlasem.

Gunnarstranda se díval na modré nebe. Nad kopci na západě byl nezřetelně vidět nějaký létající objekt, padákový kluzák. Neodpovídal, neotočil se.

„Vždyť Katrine měla šílenou minulost,” řekl Eidesen.

„Jen si to představte, být s někým, kdo dělal s každým všechno.”

Eidesen se odmlčel. Gunnarstranda se nakonec odvrátil od okna a podíval se na něj. „A co tím myslíte?” zeptal se zběžně.

„Nevím,” odpověděl Eidesen a vzdychl. „Tohle jsem vám chtěl říct, a vy to buď pochopíte, nebo ne.” „Znáte některého z těch mužů, na něž myslíte?” „Nezajímají mě.”

„Zmiňovala se Katrine někdy o muži jménem Raymond?”

„Nemyslím si.” „Raymond Skau.” „Ne.”

„Jste si jistý?”

„ Nikdy jsem to jméno neslyšel ani od ní, ani od druhých.” „V den té oslavy… Co se událo? Kdy jste se potkali?” „Byl jsem tam, když přišla domů. V tu sobotu pracovala.” „Domů?”

„Noc předtím jsem u ní spal. Byli jsme v kině na ‚Matrixu‘. Líbilo se mi to. Zatraceně dobrý film. Ale jí se nejspíš moc nelíbil, což bylo vlastně divné.”

„Proč?”

„Protože měla tenhle styl ráda, myslím tím akci, skvělé herce, výbuchy a tak, ale byla celkem mimo…” „Mimo?”

„Jo, nějak mimo. Po kině jsme jeli k ní, do Hovseteru, bylo pozdě, šli jsme brzo spát. Probudil jsem se, když šla do práce. Mohlo být tak čtvrt na osm. Otvírají v osm. Vyjížděla dřív, aby tam byla včas.”

Gunnarstranda se odtrhl od okna. Přešel místnost a posadil se na židli naproti Eidesenovi. „A vy?” zeptal se.

„Měl jsem volno, takže jsem zůstal v posteli. Trochu jsem si ještě pospal, už nevím, kdy jsem vstával, každopádně kolem poledne. Šel jsem si zaběhat svůj okruh,

směrem dolů, do Bogstadu, a zpět, pak jsem si koupil nějaké noviny, četl si a pak si udělal něco k jídlu, než se vrátila.”

„A kdy to bylo?”

„Někdy odpoledne, v půl třetí, možná ve tři.” „A pak?”

„Najedli jsme se, ona se vysprchovala a tak, já jsem se trochu díval na fotbal, Molde proti Stabaeku, skončilo to nerozhodně 0:0.”

„Co dělala ona?”

Eidesen pokrčil rameny. „Už přesně nevím, hrabala se ve svých věcech. Zkoušela si šaty a tak.” „Šaty?”

„Jo, byla nějaká rozrušená, protože nevěděla, co si má obléct.” „A jinak?” „Telefonovala.” „Komu volala?”

„Netuším. Díval jsem se na fotbal, asi do šesti.” „Ještě pořád vám připadala mimo?” „Trochu jo. Ale byla taky nervózní. Mimo a nervózní.” Gunnarstranda čekal.

„Odhaduju, že byla napjatá kvůli té oslavě.”

„Jste si jistý?”

„Proč?”

„Mohla přece mluvit o jiných věcech, třeba se stalo něco v práci.”

Eidesen zavrtěl hlavou.

„Takže o práci vám nic neříkala?”

„Ne.”

„Kolikrát telefonovala?”

„Víckrát, ale nepočítal jsem to.”

„Takže jste slyšel, o čem mluvila?”

„Ne. Zavřela si dveře. Telefon je na chodbě a televizi jsem měl trochu víc nahlas, takže si zavřela dveře.”

„Ale odkud víte, že volala víckrát?”

„Protože zavěsila, trochu pobíhala sem tam, chvíli seděla na sedačce, pak vstala a šla si znovu zavolat.”

„Kolikrát telefonovala?”

„Nevím.”

„Víc než dvakrát?”

„To určitě jo.”

„Třikrát? Čtyřikrát? Pětkrát?”

„Odhaduju, že tak třikrát čtyřikrát.”

„Nevíte, jestli mluvila se Sigrid Haugomovou?”

„To je možné, ale neřekla mi, s kým mluvila.”

„Nebyl jste zvědavý?”

Eidesen se ušklíbl a zavrtěl hlavou.

„To je ale dost divné,” nadhodil kriminalista. „Většina chlapů by se totiž ptala, co to tam ta ženská vyvádí.”

„Pokládal jsem to za takové ty babské řeči, však víte, o čem tak ženské tlachají.”

„Jste si jistý, že se vám v ten den nesnažila říct něco důležitého? Možná jste si toho jen nevšiml.”

„Nerozumím vám.”

„Předpokládejme tedy, že se jí v práci něco přihodilo a chtěla o tom s vámi mluvit; jenže vy jste se díval na televizi, takže jste si nevšiml, že vám chce říct něco důležitého. A proto…”

„Ne,” řekl Eidesen kategoricky. „Toho bych si všiml.”

„Byla podrážděná nebo rozčilená?”

„Vystresovaná. Kvůli té zatracené párty. Měla z té párty strach jako hrom.”

„Jak se to projevovalo?”

„Zkoušela si plno šatů a chovala se jako kráva.”

„Jako kráva?”

„Jo, jako před menstruací, kritizovala kdejakou hovadinu.” „A sice?”

„Byla protivná, protože se dívám na fotbal a nesložil jsem noviny, protože mi v koupelně ležely věci, ve kterých jsem běhal, a tak.”

„Byla nervózní?”

„To je mírný výraz. Prostě se chovala jako kráva.”

„Souviselo to snad s vámi?” „Jak to myslíte?”

„Jen se ptám, jestli tyhle výbuchy v onen den byly mimořádné, nebo jestli si o vás všeobecně myslela, že jste líný a pohodlný, co se uklízení týče?”

„Ne, to ne,” ujišťoval ho Eidesen. „To bylo mimořádné.”

„Podle jiného svědka byla Katrine v ten den tak podrážděná, protože měla tajemství, které nechtěla prozradit.”

„Tajemství?”

„Vás to nenapadlo?”

„Vůbec ne.”

„Netrkne vás nic, když řeknu slovo tajemství? Neměli jste žádná společná tajemství? Něco, co jste nikomu neprozradili?”

„Nic mě teď nenapadá.”

Kriminalista pomalu přikývl. „Jedné věci nerozumím,”

pokračoval. „Proč jste si myslel, že je nervózní kvůli té oslavě?” „Protože to řekla.” „Vyprávějte mi, co řekla.”

„Zeptal jsem se jí, co jí je, proč mi hodila do ksichtu věci na běhání, a ona se na mě jen podívala, jako by přemýšlela, a uklidnila se. A pak řekla, že je nervózní kvůli té oslavě.”

„Jak se vyjádřila?”

Eidesen zamyšleně svraštil čelo. „Řekl jsem jí něco jako ‚Co děláš‘ nebo ‚Co se děje‘. Prostě něco takového. A ona řekla: ‚Jsem tak strašně napnutá.‘”

„Cože?” zeptal se vrchní komisař.

„Tohle řekla.

„Jsem tak strašně napnutá?”

„Přesně tohle řekla. Slovo od slova.”

„Proč jste si to vyložil jako nervozitu?”

„Byla napnutá… zvědavá,” dodal Eidesen, když postřehl Gunnarstrandův skeptický pohled. „Když používala slovo napnutá, myslela tím napjatá, nervózní.”

„A nemohla tím myslet taky něco jiného? Mohlo to znamenat, že je napjatá kvůli něčemu, co se stalo nebo co se stane?”

Eidesen přemýšlel. „Každopádně to musela být oslava.

Aspoň já jsem to tak chápal.”

„Sigrid Haugomová tvrdí, že Katrine jí v sobotu volala,”

řekl kriminalista. „Říká, že Katrine měla strach, prý se jí v ten den něco přihodilo, v cestovní kanceláři, a Katrine si s ní o tom chtěla promluvit.”

Eidesen pokrčil rameny.

„Máme důvod domnívat se, že se cítila ohrožená.”

„Ohrožená?”

„Ona se vám vůbec o ničem nezmínila?”

Eidesen zavrtěl hlavou. „Nic si nevybavuju.”

„Musím vás požádat, abyste ještě jednou zavzpomínal.

Jak tam stojí a vysvětluje, proč je podrážděná. Jakže se to vyjádřila?”

„Řekla: ‚Jsem tak strašně napnutá.‘”

„Ještě pořád jste, si jistý, že její podrážděnost souvisela s oslavou?”

„Teď už ne, když jste zmínil to vyhrožování. Co to bylo za výhrůžky?”

„Kolik toho víte o Katrinině minulosti?”

„Co znamená slovo vědět? Nechtěl jsem toho o ní tolik vědět.”

„Právě jste říkal něco o tom, jaké to je, být s někým, kdo dělá s každým všechno.”

„Právě tahle stránka její minulosti nebyla žádné tajemství.” „Ale proč jste s ní byl?” „Miloval jsem ji.” „Co jste věděl?”

„Že byla narkomanka, že udělala spoustu šílených věcí.”

„A věděl jste o její minulosti na ulici?”

„Co se mě a Katrine týče, měl byste vědět jedno,”

pronesl tiše Eidesen. Odkašlal si a zaváhal, jako by hledal ta správná slova. „Její minulost mě nezajímala.”

Gunnarstranda vyčkával. V tomhle okamžiku byl Ole Eidesen sám sebou.

„Co se stalo, stalo se. Ta Katrine, která provozovala pouliční prostituci, nebyla Katrine, kterou jsem znal.

Člověk, který se potloukal po ulicích a píchal si heroin, mě nezajímal; mě zajímala Katrine.”

„Já jsem pochopil, že Katrine si nikdy nepíchala heroin,” řekl komisař. „Brala amfetaminy, kokain, extázi…”

„Myslíte si, že nikdy nezkoušela heroin? Dělala přece prostitutku, protože byla závislá na drogách.”

„Nemyslím si vůbec nic,” odvětil Gunnarstranda. „Ale četl jsem její zprávy. Mluvili jste spolu o její minulosti?”

„Nikdy.”

„Proč ne?”

„Už jsem vám říkal, že mě to nezajímalo.”

„Žárlil jste na její minulost?”

„Samozřejmě že ne.”

„Mně to tak připadá.”

„To je váš problém.”

„Co se stalo, když o tom chtěla mluvit?”

„Požádal jsem ji, aby držela pusu.”

„Dopustil jste se násilí?”

„Nikdy jsem nikoho neuhodil.”

„Ani Katrine?”

„Ani ve snu by mě to nenapadlo.” „Opravdu jste ji nikdy nezbil?”

„Nikdy. Vaše otázka dokazuje, jak málo mě znáte. A ji taky.”

„Ale předtím jste mě požádal, abych chápal vaše těžkosti, prosil jste mě, abych chápal, jak pro vás bylo těžké žít se ženou, která to dělala s každým.”

„O to jsem vás neprosil.”

„Ale já jsem to tak vnímal. Když teď říkáte, že jste s ní nechtěl mluvit o její minulosti, vypadá to, jako byste na její minulost žárlil.”

„Nežárlil jsem. Nikdy jsem nebyl žárlivý. Proč jste tím tak posedlý?”

„Protože větřím motiv.”

„Teď jste vedle jak ta jedle. Nikdy bych Katrine neublížil. A vy sám jste říkal: Merethe Fossumová je mé alibi na onu noc.”

„To ano, ale předpokládejme, že by Katrine tu sobotu trvala na tom, že s vámi chce mluvit o své minulosti. Nezní

zas tak nepravděpodobně, že mohlo dojít k hádce, když uvážíme váš emocionální vztah k její minulosti.”

„Ale já jsem vám přece říkal, že jsem k její minulosti neměl žádný emocionální vztah.”

„Víme, že Katrine byla v tu sobotu mimo. Možná kvůli něčemu, co se stalo v cestovní kanceláři. Možná šlo o její drogovou minulost. Je absolutně nepravděpodobné, že by tenhle pocit zoufalství po skončení pracovní doby prostě vypustila. Skutečně víme, že to tak nebylo. Volala Sigrid Haugomové a vyprávěla jí o té příhodě, zatímco vy jste seděl vedle. Byl jste s Katrine pár, měli jste intimní vztah, docházel jste k ní do bytu. Proč by před vámi měla zamlčovat tak důležitou událost?”

„Protože jsem se o její zatracenou minulost nezajímal.”

„Teď to vypadá, jako byste potlačoval jistou agresi vůči její minulosti.”

„Nic nepotlačuju.”

„Ale ano,” usmál se Gunnarstranda. „Jste naštvaný. Jste setsakramentsky naštvaný. Vidím přece, jak to ve vás vře.”

„Co je vám do toho?”

„Jasně, jste na ni naštvaný, protože byla kurva.”

„Řekl jsem přece, že seru na to, co dělala dřív.”

„A já vám nevěřím.”

„Seru na to, jestli mi věříte nebo ne!” zařval Ole Eidesen.

Gunnarstranda se zaklonil. Nemělo smysl toho chlápka provokovat.

Měl

přece

alibi.

Skutečně

bylo

nejpravděpodobnější, že tímhle výslechem jen ztrácí čas.

Ze šuplíku vytáhl fotografii hledaného Raymonda Skaua a podal ji Eidesenovi. „Znáte ho?“

Eidesen položil fotku na stůl a důkladně si ji prohlížel.

Zakašlal.

„Ne,“ řekl.

„Už jste ho někdy viděl?“

Eidesen zavrtěl hlavou. „Nemyslím si.“

„Opravdu nikdy?“

„Ne.“

„Přemýšlejte.“

„Přemýšlím, seč můžu.“

„Jste si naprosto jistý, že jste tohoto muže ještě nikdy neviděl?“

„Jsem si jistý. Kdo je to?“

„Někdo z Katrininy minulosti.“

„Kdo?“

Gunnarstranda se pousmál. „Zajímá vás to?“ Eidesen se rezignovaně nadechl. „Vysrat se na to,“ vzdychl.

„Vy nebo já?“

„Tak jo, seru na to. Je mi totálně fuk, kdo to je.“

„To jsem pochopil,“ pronesl komisař zamyšleně.

„Jenom jedno ještě pořád nechápu.“

„A co?“

„Ještě pořád jste se mě nezeptal, co se stalo tu sobotu v té cestovce.“

Lež

Když Frolich zavolal, seděl vrchní komisař za svým psacím stolem s talířem plným hranolků. Se sluchátkem pod bradou se snažil do čerstvě vymytého popelníku s nápisem CINZANO vytlačit kečup z malého plastikového sáčku.

Když si pokydal kravatu, zaklel.

„Průlom,“ řekl Frolich.

„O čem to mluvíš?“

„Můžeme provést zatčení.“

„Koho?“

„Henninga Kramera.“

Gunnarstranda jedl hranolky. „Proč?“ zažvatlal.

„Mluvil jsem s dvěma taxikáři, kteří Kramerovu verzi potvrdili až po Aker Brygge. Oba si vzpomínají na nějakou ženskou. Je to zaručeně Katrine, děsná kočka v sukni a s černou krajkovou podprsenkou. Vypadali prý jako pár a hlavně ona měla skvělou náladu, docela dobře to tam roztáčela. Jeden číšník v ‚Lekteren‘, to je jedna z těch restauračních lodí, si taky na ni vzpomíná. Tančila s několika muži kolem nakladače. Poznala je taky jedna dívka, která pracuje u McDonald’s. Koupili si cheesburger a colu a zmizeli. Ten chlápek z ‚Lekteren’ si taky vzpomíná na Kramera, ale prý nechápal, jak chlap, co vypadá jako blázen, mohl přijít k takové ženské.“

„A všichni jsou zajedno, že to byl prima večer,“ přerušil ho Gunnarstranda a ponořil několik tenkých hranolků do popelníku s kečupem. „Přejdi k věci!“ Hranolky se nedaly naráz nacpat do pusy.

„Poslouchej,“ pokračoval Frolich vzrušeně. „Jeden z těch taxikářů se jmenuje Kardo Bukhtal. Odvážel domů jednoho z posledních hostů na té oslavě. Vzpomíná si na to, protože to byla dlouhá cesta. Na zpáteční cestě jel po Gamle Mosseveien a projížděl kolem místa, kde chtěl Kramer údajně zaparkovat. A odpřisáhl by, že tam přesně tohle auto viděl stát.“

„Kramerovo auto?“

„Jo, Kramerovo auto. Má přece audi, zelený kabriolet s šedou střechou. Takže, tomu taxikářovi se tyhle fára hrozně líbí, je do nich blázen, takže když jel kolem, přibrzdil. Auto tam stálo v půl sedmé ráno. A Kramer tvrdí, že v tuhle dobu spal ve své posteli. Nejdřív ale prý vysadil Katrine u kruhového objezdu v blízkosti Holmlia.“

„Jinými slovy: Henning Kramer lže.“

„Jako kandidát na prezidenta.“

Gunnarstranda měl kečup na prstech. „Kde jsi?“

„V Holmenu.“

Vrchní komisař vstal. Zastrčil si sluchátko znovu pod bradu, otřel si prsty do ubrousku a poklepal si po kapsách, jestli tam nemá cigarety. „V Holmenu? Co sakra děláš v

Holmenu? Chci tady mít Henninga Kramera! Okamžitě! S

pouty na rukou!”

„Sedím v autě před domem jeho matky,” odvětil Frolich suše. „Ten týpek není doma. Ale jeho bratr mi dal adresu.

Henning tam očividně bydlí, když je jeho bratr na cestách.”

„Adresa?”

„Za Deichmansgate, Fredenborgsveien 33.”

„Potkáme se tam.” Vrchní komisař už byl na cestě ke dveřím. Na schodech dopil zbytek Coca coly. Šosy od kabátu za ním vlály.

Jestli Frolich mluvil s matkou toho paviána, mohla mu zavolat a varovat ho, takže chlapeček už může být dávno pryč. Gunnarstranda bral schody po třech a u vchodu spatřil Yttergjerdeho ohnutou postavu. Yttergjerde vzhlédl.

Vyměnili si pohled. Gunnarstranda vztyčil ukazováček do vzduchu a několikrát s ním zakroužil. To stačilo. Yttergjerde se dal do běhu.

Ručička tachometru ukazovala 110. Výlohy a chodci vypadali jako šedivé stíny. Auta před nimi uskakovala na stranu a panicky drkotala přes obrubníky. Yttergjerde se nonšalantně řítil středem cesty mezi řadami vozů, přejel křižovatku na červenou, najel do protisměru, zrychlil a zase se vrátil do svého jízdního pruhu a celou dobu mlel pantem jako taxikář. „O víkendu jsem byl na Glomma,“ řekl.

„Záplavy teď, v červnu, neuvěřitelné. Byl jsem se švagrem u Mingevannetu11, téměř dole u Sarpu12, seděli jsme ve člunu a nahodili udice směrem ke břehu. Děláme to na začátku léta, víš, když ryby leží v rákosí. Ale chytli jsme jen pár malých hajzlíků. Malé štičky, takové potvory, nebyly o moc větší než ukazovák. Ale to bys nevěřil, jak jedou na návnady dvakrát delší, než jsou samy. A jak byly agresivní! Chybělo už jen…“

„Dávej pozor!“ vykřikl Gunnarstranda a zapřel se oběma rukama o palubní desku, aby zmírnil případný náraz.

Ale Yttergjerde zatočil prudce volantem a strhl vůz doleva, do protějšího pruhu. Držel tempo a řítil se přímo na nákladní auto, které právě vykládalo zboží. Za ním popojížděla řada aut, která zatím policejní hlídkový vůz neviděla. První auto se rozjelo a blížilo se k nim a k nákladnímu autu. Yttergjerde zakašlal a přidal plyn a zamířil do skuliny mezi oběma vozidly a dalším autem, které uhnulo

11 Jezero na jihovýchodě Norska (pozn. překl.) 12 Vodní elektrárna (pozn. překl.) na stranu. „Jako návnadu můžeš klidně použít i třpytku, vůbec ji nemusíš sundávat z háčku. Štiky jsou taky kanibalové. Švagr vytáhl čtyřkilového macka. A víš, kde měla ten háček zaseknutý? V hlavě. Švagr štiku třpytkou trefil do hlavy a na ní ji vytáhl. Čtyři kila!“

„Drž hubu!“ Gunnarstranda se chytl držadla nad pravými dveřmi, zatímco nějaký cyklista stačil na poslední chvíli uhnout na chodník.

Yttergjerde jen pokrčil rameny, byli už na Fredensborgveien. Vřískot policejní sirény se odrážel od domovních bloků. Yttergjerde dupl na brzdu a zastavil před jedním z policejních hlídkových vozů. Gunnarstranda vyskočil z auta a chvátal ke vchodu. Proč už je tady jeden policejní vůz? Frolich přece nemohl přijet tak rychle.

Bral schody dlouhými kroky. Yttergjerde klidně kráčel za ním. Teprve ve druhém patře se Gunnarstranda zastavil před otevřenými dveřmi do bytu. Ve dveřích stál uniformovaný policista. Gunnarstranda se kolem něj protáhl a vešel dovnitř.

Mrtvola visela na háku určeném pro stropní osvětlení.

Pro lustr by mohl být pevný dost, teď však působil bídně.

Někdo z háku provaz odmotal a mrtvého sundal.

„Tělo jsem sundal a položil na zem,” oznámil policista v uniformě. „Doufám, že to nevadí.”

Gunnarstranda se na něj podíval, ale neodpověděl.

Policista pokrčil rameny a opřel se o rám dveří. Kromě

policisty, Gunnarstrandy a Yttergjerdeho byl v místnosti ještě někdo cizí. Gunnarstranda se mlčky podíval na muže, který mrtvole Henninga Kramera masíroval srdce. Zdálo se, že to k ničemu nevede. Muž se skláněl nad mrtvolou, propocená košile se mu lepila na záda a mrtvé tělo se pod každým zatlačením na srdce zatřáslo. Při každém pokusu o rozpumpování srdce dvě neživé nohy dutě bouchly o dřevěná prkna. Totéž dělala Henningova hlava. Muž, který se obkročmo skláněl nad mrtvolou, na chvíli ustal, zalapal po dechu a znovu zkřížil dlaně na Henningově hrudi. Dvě bezduché nohy a hlava bouchly o prkna.

Gunnarstranda dal Yttergjerdemu znamení. Yttergjerde přiklekl k mrtvému tělu. Kleštěmi odštípl zbytky kabelu, které měl mrtvý stále kolem krku. Muž, jenž prováděl masáž srdce, vzhlédl, něco zamumlal a pokračoval.

Gunnarstranda zakašlal a zeptal se policisty: „Byl studený?”

„Jako led,” odvětil policista.

Gunnarstranda ukázal na masírujícího muže. „Kdo je to?”

Policista u dveří pokrčil rameny.

V témže okamžiku vešel dveřmi Frank Frolich. Podíval se na mrtvolu a slyšitelně vzdychl. Vyměnil si s Gunnarstrandou pohled.

„Našel mrtvolu,” řekl policista a ukázal na cizího muže.

„Ale s tímhle tajtrlíkováním začal teprve před chvílí.”

Frolich vybafl na muže na podlaze: „Hej, vy jste lékař?”

Muž se na něj otočil. „Zvěrolékař.”

„Je mrtvý,” řekl Gunnarstranda zvěrolékaři.

„Musíme mu otevřít hrudník,” odvětil muž. „Musíme se pokusit srdce mačkat rukou, aby začalo znovu bít.”

„Cože?” zeptal se Gunnarstranda.

„Srdce se tlakem znovu rozběhne.”

„Přeskočilo vám?” Gunnarstrandovi se zlostí zkřivila ústa. „Ten muž je mrtvý. Copak to nevidíte? Je téměř průsvitný. Visel tady několik hodin.”

„Nesmysl,” řekl zvěrolékař, vstal a těžce kráčel do neuklizené kuchyně. Chvíli nato se objevil s obrovským nožem. Tvářil se soustředěně a potil se. Zakroužil nožem v ruce. „Musíme ho otevřít!”

„Tady rozhoduju já,” řekl Gunnarstranda přísně. Hlas se mu třásl potlačovanou agresí. „Je mrtvý.” Hlas se mu při slově „mrtvý” zlomil.

„Ale u krys v ústavu to funguje. Takové věci dělám denně. Prostě otevřeme hrudník a masírujeme srdce rukama.”

Gunnarstranda na lékaře mlčky zíral. Yttergjerde klečel na zemi a díval se na mrtvolu, jako by se v ní skrývala hluboká tajemství jeho vlastního života. Nikdo v místnosti se Gunnarstrandovi nedíval do očí. Nikomu v téhle situaci nebylo příjemně. Nemají rádi můj hlas, blesklo hlavou Gunnarstrandovi. Bojí se toho, co udělám. Myslí si, že z

tohohle chudáka udělám idiota. Že ho ponížím. Je v šoku.

Hlavně teď musím zůstat klidný, poručil si v duchu. Ten muž je v šoku.

Muži vypadl nůž z ruky na zem a zařinčel. Ruce se mu třásly, čelisti chvěly. Očividně byl na pokraji nervového zhroucení. Gunnarstrandovi se ulevilo, že muž už nůž nedrží v ruce. Otočil se k oknu a ukázal na ubohý šedivý kaktus, který se vzpřímeně opíral o sklo. „Vidíte ten kaktus?” zeptal se.

„Nechápu, co tím myslíte,” odvětil muž unaveně a přejel si dlaní čelo.

„Roste.”

„No a?”

„Rám dveří neroste.”

„Co…”

„Nikdy nepřinutíte dřevo znovu růst, ať ho zaléváte, jak chcete.”

Lékař se zmateně podíval na kaktus. Rychle se otočil k mrtvole na zemi.

„Ale to je můj bratr,” sykl.

Gunnarstranda ho chytl za ruku. Za chvíli se zhroutí, pomyslel si a podíval se muži do očí. „Je mi to moc líto.

Upřímnou soustrast.”

„Nechci svého bratra ztratit. Copak to nechápete?”

„Uklidněte se,” řekl Gunnarstranda přísně, když se muž sehnul k noži. O něco přátelštěji pak pokračoval: „Určitě jste

velmi schopný zvěrolékař a výborný vědec; určitě máte vynikající výsledky s krysami, se kterými pracujete. Ale nesmíte zapomínat na to, že tohle byl člověk. I kdybyste mu otevřel hrudník a srdce mu znovu začalo bít, musíte uvážit, jak dlouho se mu neprokrvoval mozek. S poškozeným mozkem by byl připojený na respirátor tak dlouho, než by byl někdo tak hodný a odpojil ho.”

„Máte pravdu,” pronesl muž téměř neslyšně. „Na to jsem nepomyslel.”

Gunnarstranda pokynul hlavou k noži na podlaze.

„Odkud to máte?”

„Co?” zeptal se ten druhý nepřítomně.

„Odkud máte ten nůž?”

„Z kuchyně.”

„Takže patří k vybavení bytu?”

„Samozřejmě.”

„A vy jste jeho bratr?”

„Ano.“

Ostatní v místnosti zhluboka vydechli a dali se znovu do pohybu. Gunnarstranda jejich pohledy doslova cítil. Na podlaze ležela mrtvola. Držel bratra mrtvoly za ruku. Tady nemohl provádět výslech.

Gunnarstranda se rozhlédl po místnosti. U zdí stály police plné knih. Místnost byla zařízená mile a vkusně. Na zdi viselo několik afrických masek a uměleckých tisků.

„Takže tohle je váš byt?“ Gunnarstranda se ještě jednou rozhlédl. Jeho pohled se zastavil na malé sošce jezdce na koni, vyřezané ze dřeva, která nejspíš brzo vypadne z police.

Hned vedle dveří stál kufr s visačkou British Airways na madle a vedle něj nákupní taška s nápisem Duty Free Shop.

„Byl jste na cestách?“

Zvěrolékař sledoval komisařův pohled a přikývl.

„Dlouho?“

„Týden a půl.“

„Pěkné přivítání,“ poznamenal Frolich.

Zvěrolékař se posadil do křesla a zíral do prázdna.

„Jsem vyřízený,“ řekl a ztěžka zakroutil hlavou. „Nespal jsem víc než dvacet čtyři hodin. Desynchronóza13. A pak přijdu sem a najdu Henninga. Visí na stropním světle. Mám dost. Teď už mám vážně dost.“

„Co děl…,“ začal Gunnarstranda, ale Frolich ho zastavil a sedl si před zvěrolékaře, který ještě pořád zíral do prázdna.

„Přijměte od nás všech upřímnou soustrast,“ řekl Frolich opatrně. „Chápeme, že to pro vás musí být strašné. Ale přesto jsme povinni ujasnit si tady pár věcí, i když je tohle

13 Také jet lag, pásmový syndrom, únava a poruchy spánku v důsledku narušení biortymů po rychlém leteckém překonání několika časových pásem (pozn. překl.)

váš byt. Když půjdete se mnou, zajistím vám na dnešní noc pokoj v hotelu.“

„To je můj byt,“ zkonstatoval muž nepřítomně.

„Samozřejmě, že je to váš byt.“

„Tak proč nejdete pryč? Proč tady nemůžu zůstat sám?“

„Musíme vašeho mrtvého bratra odvézt,“ řekl Frolich.

„A několik našich expertů musí prohledat byt a zjistit, co se tady stalo.“

„Je přece očividné, co se stalo.“

„Pane Kramere,“ naléhal Frolich a popadl kufr. „Půjdete prosím se mnou?“

Gunnarstranda se díval z okna tak dlouho, dokud se oba neobjevili dole na ulici. Frolich, mohutný a těžkopádný, s kolébavým krokem. Ten druhý šedivý, téměř vymazaný ze světa. Když přicházeli k policejnímu vozu, vítr mu pročísl vlasy a odhalil pleš. Gunnarstranda mimoděk zvedl ruku a nespokojeně si uhladil vlasy načesané přes pleš.

V tom okamžiku vešli do bytu zdravotníci. Přinesli nosítka a pytel na mrtvolu.

Gunnarstranda se podíval na mrtvého Henninga Kramera.

„Potřebujeme zajistit stopy,“ řekl krátce. „A pak chci mít konečně víkend.“

Hrad

Byl pátek odpoledne a provoz na Drammensveien se před víkendem šíleně táhl. Jakmile však Frolich odbočil do vedlejší ulice, provoz byl plynulejší. Za chvíli už nebyla vidět téměř žádná auta. Jel sám po Hurumslandet, sledoval klikatou cestu, která vzájemně spojovala selské dvory v okolí. Tu a tam vedla cesta kolem dvorku, kde ležel líný elkhund14 nebo bernardýn s hlavou na tlapách; ospale otevřel oko podlité krví a pohledem sledoval projíždějící auto. Chvíli nato projížděl Frolich krajinou s políčky a loukami po obou stranách. Když se cesta na mostě nad starým příkopem najednou zúžila, zpomalil; nalevo minul několik skalnatých vrcholků, kde nějaký odhodlanec, který se nejspíš stále ještě považoval za sedláka, vypustil na pastvu krávy. Ty se osaměle pásly mezi skalami nebo jen tak nehybně a vyčkávavě stály, s hlavami svěšenými, schované za hranicí dřeva.

V místě, kde cesta vedla do lesa a končil asfaltový povrch, ztrácel Frank pokaždé orientační smysl. Hrkalo mu pod koly. Protože už několik hodin nepršelo, byla cesta vysypaná štěrkem naprosto suchá. Prášilo se tak, že Frank zavřel všechny možné otvory a vypnul ventilátor. Korunami

14 Norský losí pes, národní plemeno (pozn. překl.)

jehličnatých stromů na zem zešikma pronikaly sluneční paprsky. Znovu a znovu míjel zelené poštovní schránky a křižovatky, kde se cesta rozdělovala a kde stopy po traktoru nebo uzoučké chodníčky vyšlapané kravami vedly do divočiny. Frank si nikdy nedokázal vzpomenout, kde má zastavit; to bude vědět teprve při pohledu na Gunnarstrandovu sekačku na trávu, červený traktůrek.

Kdyby jen našel ten traktor, tak by se tu zase orientoval.

Takhle to bylo pokaždé a pokaždé mu cesta připadala delší než posledně. Projel kolem menšího dvorku, kde si ve vyšlapaném výběhu sem a tam vykračovalo několik vznešených koní s lesklou srstí. V dalším dvoře se nervózně plašili další půvabní koně, když projel kolem. Minul domky pro letní pobyt se zavřenými okenicemi, projel kolem domků s barevnými, veselými poštovními schránkami, ale zpomalil až tehdy, když zahlédl zelený kontejner na odpad.

Připadal mu povědomý. Za kontejnerem se cesta rozdvojovala. Frank si nedokázal vzpomenout, která cesta je správná, ale zabočil doprava, protože cesta vedla do kopce.

O pět set metrů výš, nahoře na svahu, objevil Gunnarstrandovu sekačku na trávu, nedbale odstavenou pod několika smrky. Zaparkoval vedle sekačky, otevřel kufr a popadl svůj spacák, sáček s masem na grilování, balení šesti piv a láhev Ballantines. Pak zamkl auto a kráčel po úzké, vydupané

stezce

pod

stromy,

která

vedla

ke

Gunnarstrandově nejsvětější svátosti: k chatě nazývané Hrad.

Na svého šéfa narazil na verandě. Ve sportovním oblečení. Vypadal, jako by ho někdo zamotal do těsta a pak se rozhodl, že ho neupeče. Na židli sedělo něco bílého, nahoře trčela hlava, na každé straně jedna ruka a dole dvě neohrabané, téměř nové tenisky, opřené o zábradlí. Očividně to byl muž, a zrovna si balil zásobu cigaret.

Frolich začal informovat o bratrovi Henninga Kramera.

„Patří mu to audi. Henning ho mohl používat, když byl bratr pryč. Odjel na deset dní a říkal, že Henning prý bydlel u matky, ale občas se taky díval po nějakém bytě. Tu a tam taky přenocoval u něj. Tentokrát se nijak konkrétně nedomluvili, kromě toho, že Henning tam měl tu a tam zajít a zalít kytky. Mimo jiné i ten kaktus.”

Gunnarstranda sundal nohy ze zábradlí, postavil se a vhodil další uhlí do obezděného grilu v rohu, kde na sebe řeřavé uhlí upozorňovalo blaženým praskáním.

„Dones zevnitř sklenice,” řekl a začal vytahovat marinované maso z igelitové tašky.

Frolich prošel širokými skleněnými dveřmi a narazil na skříňovou stěnu oddělující obývací pokoj od kuchyně. Našel dvě obrovské sklenice na pivo a vzal je ven.

„Udělal jsem salát,” zamumlal Gunnarstranda, a když Frank Frolich načepoval pivo, uznale pokývl.

„Bratr tvrdí, že Henning byl v bytě často. Kromě toho s ním telefonoval. Henning mu volal ve čtvrtek.”

„V kolik?” zeptal se Gunnarstranda.

„V osm hodin středoevropského času. A ten telefonát podle bratra dokazuje, že si tak Henning chtěl zařídit, aby ho nikdo nerušil, až se bude věšet.”

„Proč?”

„Protože byly tři ráno, na Filipínách. Henning měl před svým bratrem respekt a nikdy by ho nebudil v noci, kdyby to nebylo něco důležitého, to tvrdí bratr. Ale rozhovor se omezil na otázku, kdy přijede domů. Kromě toho Henning ještě nikdy bratrovi nevolal, když byl v zahraničí.”

„Čtvrtek večer. Co jsem dělal ve čtvrtek večer?”

zamumlal si kriminalista pro sebe.

„No, já jsem byl v kině,” řekl Frolich.

„Ty ztrácíš čas v kině?”

„Nebyl jsem tam sám, ale s přítelkyní. Kromě toho je to jeden z nejsilnějších filmů, jaké jsem kdy viděl. Film, který viděla Katrine Bratterudová, než byla zavražděna. ‚Matrix‘.

Mimochodem, jeden z těch týpků měl stejné vousy jako Henning Kramer. Skutečně mu byl dost podobný.”

„Fakt? Byl to hrdina, nebo padouch?”

„Padouch,” odvětil Frolich a zazubil se.

„O čem mluvili?”

„Kdo?”

„Henning a jeho bratr. Po telefonu.”

„O životě, o smyslu života, jestli existuje prozřetelnost, nebo jestli si člověk může život určovat sám… o osudu.”

„To

nemusí

být

nutně

depresivní,”

namítl

Gunnarstranda. „Možná se tím prostě zaobíral.”

„Ale v tom případě přece mohl počkat, až se bratr vrátí domů.”

„Mohl mít jiné důvody, proč volal. Možná se snažil vyjádřit věci slovy, byl přece filozoficky založený.”

„Ale když se potom zabije…”

„Nevíme, jestli se zabil,” přerušil ho Gunnarstranda.

„Ještě nikdy ses sám sebe neptal, kdo jsi a odkud pocházíš?”

„To je přece naprosto jasné…”

„Myslím tím, když se pozoruješ jako člověk. Co je smysl života a je vůbec nějaký?”

Frolich tiše zahekal, ale okamžitě přestal, když zachytil pohled toho druhého. Pokrčil rameny. „Zas tak často ne.”

Starší kriminalista ho zlostně pozoroval. „Dřív nebo později to uděláš, všichni to dělají. Možná se tím Henning Kramer zaobíral příliš brzy. Nemá bratr ponětí, kde mohl Henning Kramer nechat dopis na rozloučenou?”

„Ne.”

Frolich se zadíval do sklenice s pivem. Zbytky pěny kreslily na sklo pavučinové vzory. Ve zlatavé tekutině stoupaly vzhůru bílé bublinky. Frank přiložil sklenici k ústům a s chutí se napil.

Gunnarstranda prošel širokou verandou do kuchyně a něco tam dělal. Frank se otočil a podíval se nad les, za kterým se rozprostírala pole a ztrácela se v modrém výběžku Drammerfjordu. Úplně vzadu bylo vidět několik plachetnic, které se očividně shromáždily u bójky kvůli regatě.

Gunnarstranda se vrátil se světlým dřevěným podnosem s talíři a salátem. Prostřel stůl a rozprostřel maso na gril, který okamžitě začal čadit a syčet.

„Oběsil by ses v bytě svého bratra?” zeptal se Gunnarstranda, zvedl láhev whisky, odšrouboval uzávěr a přičichl.

„Nemám bratra.”

Gunnarstranda se na něj přísně podíval a Frolich opravil svou hloupou poznámku: „Neoběsil bych se ani u příbuzných, ani nikde jinde.”

„To je přesně ono,” řekl Gunnarstranda a nalil si trochu whisky do vršku, ochutnal a se zavřenýma očima protáhl obličej. „Typický sebevrah se o to pokusí několikrát, izoluje se od okolí, lituje sám sebe, všude a každému naznačuje, jak je život strašný. Nic z toho Henning nedělal.”

„To jo. Bratr byl naprosto v šoku, ale to jsi viděl sám.

Odvezl jsem ho k matce. Bude tam pár dní bydlet. Když je teď Henning mrtvý, jsou ti dva sami. Otec zemřel před několika lety. Nehoda.”

„Henning Kramer není typický sebevrah,” tvrdil vrchní komisař jistě. „Sebevražedný proces je jako nálevka –

začíná malými signály, které mohou vést několika směry, ale když se rozvine psychóza, stává se sebevražda něčím jako nutkavou myšlenkou.”

„Nic o něm v tomhle směru přece nevíme. Mohl se dokonce pravidelně léčit na psychiatrii.”

„Nech toho. Každý, kdo se angažuje v centru pro drogově závislé, je podrobně prošetřen. Pacient psychiatrie by se tam vůbec nedostal. “

„Ta vyšetření nemusela být nijak zvlášť dobrá, ” zazubil se Frolich. „Henning Kramer kouřil marihuanu, kterou si sám vypěstoval. Parapet v bytě jeho matky byl hotový skleník.”

Gunnarstranda rezignovaně vzdychl.

„Ale to přece mohlo být totálně deprimující,”

pokračoval Frank Frolich. „Jestli ji zabil. Myslím Katrine.”

„Přesně tak! ” Oba tam stáli a zamyšleně se dívali do krajiny.

„Mohl to udělat,” zopakoval Frolich a zaťal slabě ruce v pěst. „Mohl ji zabít.”

„Jak se dostaly šperky ke Skauovi?” „Netuším.”

„ Raymond Skau se bude muset vytasit se zatraceně dobrým vysvětlením.”

Mladší kriminalista s Henningem Kramerem ještě neskončil. „Podle toho taxikáře, se kterým jsem mluvil, Henning Kramer lhal, až se hory zelenaly, co se průběhu oné noci týče.”

„Ale proč by páchal sebevraždu?”

„Prostě to už nemohl unést.”

Oba se nad tou floskulí pousmáli.

Gunnarstranda přistoupil ke grilu a obrátil maso. Frolich upíjel své pivo a vychutnával si výhled.

Nakonec se chopil slova: „Máme následující suchá fakta: byla zavražděna žena. Henning Kramer lhal. Zatím o Henningovi s jistotou víme jen to, že konkrétně on měl příležitost ty šperky sebrat. Po tom všem, co víme, je mohl prodat Skauovi.” Ukázal na několik mraků kupících se na jihu. „Podívej,” ukázal. „Vypadá to, jako by se tam zase škaredilo.”

Gunnarstranda se na pár vteřin zadíval na nebe, pak si vytáhl cigaretu, zapálil ji a držel nad ní ruku. „To jsou stejné mraky, které doma v Oslu vždycky visí nad Nesoddenem.

Tady neprší, déšť jde za fjordem, za vodou.”

Nadzvedl jedno maso, zkoumavě si ho prohlížel a položil ho znovu na gril. „Otázka se nám pak redukuje na to, proč by jí ty šperky měl brát,” pronesl nakonec. „Proč by poté, co ji zavraždil, měl všechny její věci a pak i šperky odklidit?”

„Aby odstranil stopy,” řekl Frolich, ale když spatřil šéfův kritický pohled, stáhl se.

„Nemám nejmenší tušení, co si myslel. Naprosto netuším. Ale jde přece o to, že on… myslím tím, že pachatel přece musel šperky odklidit. A proč? Možná chtěl památku,

nebo si možná myslel, že by se mu ty šperky mohly jednou hodit.”

„Nebo je ten dotyčný prostě ukradl,” řekl Gunnarstranda tiše. Vrásčitým krkem stoupal záchvat kašle.

Zatímco Gunnarstranda zápasil se záchvatem kašle, ochutnal Frank salát. „Henning Kramer že by Katrine okradl?” zeptal se.

„Henning ne. Jestli byla krádež motiv, tak to musel být Skau.”

Frolichovi

připadala

tahle

možnost

spíš

nepravděpodobná. Pokrčil nos.

Gunnarstranda se uklidnil a přemýšlel nahlas: „Raymond Skau je dokonalý pachatel,” zkonstatoval. „Je to násilnický muž, kterého jsme hledali, muž, který uprostřed noci narazí na spoře oděnou kočku, na ženu, ke které měl kdysi velmi blízko, kterou už dřív ze žárlivosti ztloukl.

Perfektně to do sebe zapadá, že jsme ty šperky našli u něj.

Ale pak, najednou mi předpoklady nesouhlasí. Obrázek se rozpadá, protože Kramer neříkal pravdu. Do prdele!”

Gunnarstranda bouchl pěstí do stolu.

„Každopádně musíme Skaua najít,” pronesl Frolich opatrně. „A tím pádem je Gerhardsen mimo podezření.”

„Nikdo není mimo podezření,” vyštěkl Gunnarstranda podrážděně.

Frolich vzdychl. „Jediné, co s jistotou víme, je skutečnost, že Henning jel na to odpočívadlo u Gjersjoenu.

Tam byl jeho vůz spatřen. A to souhlasí s tím, co nám vyprávěl.”

„A dál?”

„Předpokládejme,

že

ji

zavraždil

Henning,”

argumentoval Frolich klidně. „Henning Katrine znal. Mohl vědět o Raymondu Skauovi. Mohl vědět o problémech, které s ním Katrine měla, mohl vědět taky to, že se Skau v ten den objevil u ní v práci. Katrine přece volala víckrát. Jeden z rozhovorů mohl být klidně s Henningem. Představ si ty dva v autě. Ona, krásná a vzrušující, napůl nahá, veselá. On je vzrušený a má na ni zálusk. Představ si, že ti dva se nepohodli. Jemu jde o sex, ona přemýšlí o smyslu života.

Obejme ji. Ona se v legraci snaží vymanit, ale Henning nepovolí. Zdivočí, znásilní ji, uškrtí. Podle zločincovy logiky by bylo přirozené, že sebere šaty a šperky, aby zahladil stopy. Ale zároveň ví, že policie může na mrtvole najít sperma. Slyšel o testech DNA. Henning musel vědět, že sperma by policii přivedlo k němu. Proto ho něco napadlo. Pěkně nám naservíroval historku o tom, že spolu měli dobrovolný sex v autě. Pak si vzal její šperky a nakonec je možná prodal.”

„To je příliš vetché,” namítl Gunnarstranda.

„Tak dobře, navrhni něco jiného.”

„Navrhuju, abychom se najedli,” řekl Gunnarstranda, popadl svůj talíř a rázoval s ním ke grilu.

Chvíli jedli mlčky. Salát, marinované steaky a čerstvý chleba z bílé mouky. Pili studené pivo. Frank by si vlastně nikdy nemyslel, že odpoledne strávené společně s tímhle bručounem tak dobře začne.

Gunnarstranda prolomil mlčení. „Henning uvedl, že Katrine nastoupila před domem Annabeth Asové. Raymond Skau tam mohl být taky. Mohl stát před Annabethiným domem a čekat na Katrine. Dopoledne ji vyhledal u ní v práci. Klidně mohl jet za ní na oslavu u Annabeth Asové.

Předpokládejme, že stál před vilou a čekal. Viděl, jak Katrine nasedla k Henningovi do auta. Sledoval je. Víme, že Henning s Katrine jeli k Aker Brygge a jedli u McDonald’s.

Pak jeli dál. Podle Henninga za nimi na parkoviště u Ingierstrandu odbočilo nějaké auto.”

Gunnarstranda přikývl a přemýšlel o všem, co právě řekl.

Frolich oběma nalil. Na verandu přilétl konipásek, sedl si na zábradlí a třásl ocáskem. „Publikum,” řekl Frolich.

„Špeh.”

„Když uděláme radikální řez a logicky se zamyslíme,”

pokračoval Gunnarstranda, „pak máme co do činění s náhodným násilníkem. Až Skaua chytíme, řekneme někomu v Ústavu soudního lékařství, aby mu udělali testy DNA.

Uplyne čtrnáct dní a pak se ukáže, že kůže pod Katrininými nehty patří Skauovi; pak už bude jen otázkou času, než

najdeme zbytky Katrininých vlasů na jeho oblečení. A po tom všem už bude tenhle zatracený případ vyřešený.”

„Ale kde je Skau?”

„Pravděpodobně ve Švédsku,” zabručel Gunnarstranda a namazal si máslo na krajíc chleba. „To by bylo typické. Už jsem chytl dva vrahy, kteří si mysleli, že se můžou vypařit do Dánska nebo Švédska, než se emoce uklidní. Za pár týdnů bude Skau zpátky. A pak bude náš.”

Mlčky jedli. Gunnarstranda tiše přežvykoval. Frolich si přehodil nohu přes nohu a nastavil obličej teplému slunci.

Uvolnil se.

„Nemůžu si vybavit, že bych si na Henningu Kramerovi všiml nějakých škrábanců,” řekl Gunnarstranda nakonec.

Frolich se ušklíbl. Šéf se myšlenky o Kramerovi jako pachateli ještě nevzdal. „Nevíme, kde škrábala,” řekl.

„Patolog nám bude moct říct, jestli neměl Henning zahojené škrábance.“

Gunnarstranda se najednou rozpomněl na svou roli hostitele. „Tak vítej na mé chatě,“ řekl a zašklebil se.

„Díky. A díky za pozvání.“

„Já bych ti měl poděkovat. Hraješ šachy?“

Frank Frolich klesl na mysli. Šachy. Zrovna když se cítil tak dobře. Šachy, hra, při které se jedna z figurek jmenuje pěšák, jiná jezdec a jedna z nich skáče do L. Snažil se získat čas a pořádně se napil. Šachy, pomyslel si. Hra, při které má buď král, nebo dáma stát na políčku Dl.

„Věděl jsem to,“ vybafl Gunnarstranda spokojeně.

„Dobrý policajt miluje šachy.“

Frank myslel na to, jak šachy občas nenávidí. Že se musí celou dobu strategicky rozhodovat a myslet tři tahy napřed, než táhne. „Hraju jen zřídka,“ řekl opatrně.

„Pojď,“ oponoval Gunnarstranda a vedl jej do domu, k nízkému stolku s černou deskou. „Pátek večer, liduprázdná krajina, whisky, pivo a šachy,“ pokračoval s úsměvem.

„Vítej v ráji.“

Dívka dne

Druhý den ráno zamířil Frolich z Gunnarstrandovy chaty nejprve do Drammenu, ale místo aby jel do Osla, odbočil z E18 nalevo, směr Kongsberg. Jel dobrou půlhodinku a nakonec zastavil u nájezdu do Nedře Eikeru.

Zůstal sedět v autě a rozhlížel se po údolíčku. Úbočí tvořily dvě velké louky. Možná tam dole teče starý potok. Zástavba musela vzniknout někdy v sedmdesátých letech, snažili se ji přirozeně začlenit do okolí, ale pokus se naprosto nezdařil: podél luk se mačkaly dvoupatrové řadovky, mezi nimi pro změnu nízké, jednopatrové montované domky. Kolem dokola převládaly střechy pokryté šindeli z lisované lepenky a vodoodpudivá čtvercová okna s termoskly. Tu a tam stál extravagantnější dům s obrovskou verandou a bradavicí blahobytu, arkýři s malými okny rozdělenými příčkami.

Jiné měly spíše kýčovité doplňkové příslušenství: imitaci řeckých sloupů ve vstupní části nebo okna s barevnými vitrážemi. Přesto se ve většině zahrad prosadily keře a ovocné stromy.

Frank Frolich vystoupil z auta a zamířil mezi obydlí.

Odněkud se ozývala elektrická sekačka, na lavičce seděla malá holčička. Samotná a opuštěná. Strkala si prst do pusy a dívala se na kriminalistu velkýma očima. O kus dál, na verandě, seděl chlapeček na umělohmotném traktoru a dělal „brum, brum“. Frank objevil dům Bratterudových ještě předtím, než postřehl domovní číslo na zdi. Malý domek obklopovala tíživá atmosféra: černé díry ve střeše, skvrny na odlupující se fasádě, schránka nakřivo. Dům svými převrženými popelnicemi, trávníkem, který přerostl v zanedbanou loukou plnou dlouhých, zmuchlaných lodyh, a rozviklanými schody, jež se každou chvíli nejspíš rozpadnou, doslova odpuzoval.

Žena, která otevřela dveře, byla v pase baculatá, měla neuvěřitelně obrovské váčky pod očima a načervenalé, vlnité vlasy. Frank Frolich ji viděl už na pohřbu. Celou dobu držela v ruce kabelku a po obřadu podala Annabeth Asové ruku.

Frolich se představil. Ženě se v očích tlumeně, nažloutle zablýskalo. Záblesk připomínal lihový plamínek, živený váčky pod očima.

„Tak daleko od domova,“ řekla. „Tohle je Buskerud15.“

Frolich odpověděl s úsměvem, za který by se nemusel stydět žádný kazatel v televizi. „Přišel jsem hlavně proto, abych mluvil o Katrine. Jen informativně…,“ řekl a trpělivě zkřížil ruce za zády.

„Jak to?“

„Chtěl bych se dozvědět víc o jejím zázemí. O dětství.“

15 Buskerud fylke je územněsprávní jednotka v jihovýchodním Norsku (pozn. překl.)

Ženě do čela spadl těžký červený pramen vlasů. Rukou si odhrnula pramínek na stranu. Prsty měla tlusté a krátké a červené od vyrážky.

„Ráda bych vás pozvala dovnitř, ale vypadá to tam fakt hrozně.“

„Můžeme se trochu projít,“ navrhl Frolich přátelsky.

„Procházet se po osadě s policajtem? To snad nemyslíte vážně!“ Otočila hlavu a podrobně si prohlížela jeho profil.

Byl to pohled šíleného ptáka těsně předtím, než vám vyklovne oči. Frolich se podíval stranou a viděl, jak skrz odlupující se lak prosvítá šedé, vlhké dřevo vstupních dveří.

Prosakuje to, pomyslel si a došlo mu, proč jsou schody našikmo. Základy se začaly bortit. Zdálo se, že ticho trvá celou věčnost. Nějaký hmyz, štěnice se šesti nohama a hřbetním krunýřkem, opatrně putovala po hraně zábradlí.

Obě tykadla připomínala antény a štěnice jimi pokyvovala, jako když slepci pohybují svou bílou holí, aby nahmatali cestu před sebou. Jestlipak ví, kam chce jít? pomyslel si Frolich a zvedl hlavu, aby se střetl s ošklivým pohledem Katrininy matky.

„Tak dobrá, pojďte dál,“ řekla nakonec a těžkopádně se otočila.

„Posaďte se, kam chcete, ale ne na židli pro kočku,“

zasyčela a znovu si odhrnula pramen vlasů z čela. Ihned jí spadl zase dolů. Paní Bratterudová vysunula spodní ret a

pramínek odfoukla. „Ta židle patří kočce. Když se tam posadíte, můžete hned jet domů a vyprat si kalhoty.“

Frolich se pátravě rozhlédl a nakonec našel kuchyň, kde se slunce dralo oknem dovnitř; skvrny na podlaze se matně a vysušeně leskly. Vzal si dřevěnou stoličku, která stála u malého stolku pod oknem, a odnesl si ji do obývacího pokoje.

„Je to už dávno, co byla doma… na návštěvě? Tedy, než zemřela,“ zeptal se a posadil se.

„Nejezdila domů.“

Frolich mlčel a po tomhle výbuchu zavládlo na chvíli ticho.

„A teď je mrtvá, to je smutné, ale muselo to s ní špatně dopadnout. Vždycky jsem to věděla. Lhala jen tak pro radost, a ještě než vyrostla, stýkala se s klukama a chlapama.“ Zvedla ruku přibližně metr do výšky.

„Co myslíte tím, že lhala pro radost?“

„Byla prostě taková; lhala, jako když tiskne, a nic jí nebylo dost dobré. Já jsem jí nebyla dost dobrá. Když před pár rokama přišla, udělala jsem jídlo, její oblíbené, měla ho ráda jako malá. Ale to jí nebylo dost dobré. Ne, měl byste vidět tu ženskou, co ji doprovázela, opravdová dámička, co se mých věcí nechtěla dotknout. Tady v obýváku chodila kolem dokola, ruce zkřížené na prsou, jako by měla strach, že se nakazí nějakou nemocí. Tihle lidi jezdí drahýma autama a jedí lepší věci. Nebyla jsem dost dobrá. Ne,

Katrine měla o sobě vysoké mínění, myslela si, že je něco lepšího, zrovna ona, dcera ženské, která se nedokázala postarat o své děti.“

„Ano. Vy jste ji adoptovala?“

„Jo, adoptovala.“

Frolich čekal na pokračování. Zdálo se, že žádné nebude. V nastalém tichu Frolich přemýšlel, jak má formulovat další otázku. Ale kupodivu ho žena nakonec předběhla: „Milovala svého tátu. Jako mého muže. Byli naprosto nerozlučný pár. A dokud žil, bylo to s ní dobré. Ale pak umřel, měl rakovinu. Bylo jí asi jedenáct. Bylo to tvrdohlavé dítě, my dvě jsme si nikdy nerozuměly.“ Frolich zakašlal.

Žena pokračovala: „Teď jsou konečně zase spolu. Urnu s jejím popelem mu postavím na hrob.“

Frolich se snažil uhodnout, co se skrývá za ženiným těžkým pohledem, ale pak to vzdal. Když mlčeli dostatečně dlouho, zeptal se lehkým tónem: „Proč adopce?“

„Nemohla jsem mít děti.“

„Myslel jsem, proč zrovna Katrine?“

„Její skutečná matka byla mrtvá. To bylo všechno, co jsme věděli. A pak, za pár let, umřel Fredrik. Jo, jo, netrvalo dlouho a já musela ty chlápky vyhnat. To byl Katrinin problém: nepřekonala smrt svého otce.“

„Na co umřela Katrinina skutečná matka?“

„To nikdo neví. Ale to samozřejmě živilo její fantazii, vymýšlela si ty nejroztodivnější příběhy.“

Frank Frolich přikývl a sklopil zrak. Myšlenka na malé děti s nesplněnými sny působila tísnivě.

„Víte, myslela na zřícení letadla a autonehody, věřila, že pochází z pohádkového zámku.“

Frolich si vzpomněl na jeden případ před spoustou let.

On a dva kolegové byli tehdy pomocníky úřadu péče o mládež. Šlo o zanedbání povinné péče a dotyčné dítě se mělo přestěhovat. Té holčičce bylo tehdy asi sedm. Kolik je jí teď? Osmnáct? Devatenáct?

„Ale tahle ženská mohla klidně být narkomanka nebo mohla umřít na rakovinu jako můj muž. Nic jsme nevěděli a ani jsme se nechtěli vyptávat. Nechtěli jsme to vědět.“

„Znáte muže jménem Raymond Skau?“ zeptal se Frank.

Hořce se zašklebila. „Takže ho znáte.“

Přikývla. „Ten ji svedl na špatnou cestu. Byl o hodně starší než ona. Jeden z nejhorších chuligánů tady v okolí, pak se odstěhoval do Osla. A ona šla za ním, za Raymondem, když byla dost stará.“

„Kolik jí tehdy bylo?“

„Patnáct, možná šestnáct. Jela jsem tam, chtěla jsem ji přivést zpátky. Chtěl mě dokonce napadnout. ‚Varuju tě, mám černý pás!‘ Dovedete si to představit? Co? Ale já mu řekla: ‚Tak utíkej domů a přines ho, pak tě s ním přetáhnu já!‘ Tohle jsem mu řekla.“

Frank se zdvořile usmál.

Beate Bratterudová se taky usmála. „Jo, dneska se nám to směje, zpětně. Ale šlo to s ní z kopce, s Katrine.

Zatraceně. Samozřejmě je dobře, že to zvládla, dostala se z toho. Ale je škoda, že to neuměla bez hořkosti. Nemusela se kvůli mně nebo kvůli svému domovu stydět. Dala jsem jí, co potřebovala, a opravdu jsme se o ni zasazovali. Ale musím říct, že nijak zvlášť snadné to neměla.“

Frank vstal. „Omluvte mě na pár minut,“ řekl a vytáhl z bundy mobilní telefon. Vyťukal Gunnarstrandovo číslo a usmál se přátelsky na obličej naproti sobě.

Tři zvonění.

„Vyjádřete se stručně.“

„To jsem já,“ ohlásil se Frank.

„Ven s tím.“

„Taky se mi to o víkendu líbilo,“ řekl Frolich kysele a pokračoval: „Jsem na návštěvě u matky Katrine Bratterudové, jak jsme se domluvili. Říká, že Raymond Skau pochází odsud. Zná ho, očividně s Katrine chodil, když byla teenager. Pravděpodobně ji poslal na ulici prostituovat.“

„Jo,“ odvětil Gunnarstranda napjatě. „Dál.“

„To by bylo zatím všechno.“

„Uvidíme, co to znamená,“ řekl hlas v telefonu.

„Nahlásili nám, že ve Skauově bytě se něco děje. Když teď sedneš do auta, možná ještě stihneš výslech.“

Frolich přerušil spojení a zadíval se na telefon v ruce.

Nakonec ho zastrčil do kapsy. „Říkala jste, že Katrine fantazírovala o svém původu,“ řekl a pohlédl na Beate Bratterudovou. „Co jste tím myslela?“

„To, co jsem řekla.“ Frolich čekal.

„Byly doby, kdy neměla v hlavě nic jiného. Ale nikdy se jí nepodařilo přijít na nic konkrétního.“

„Co konkrétně podnikala?“

„Co podnikala, zkoušela to snad u Armády spásy, protože úřad pro péče o mládež jí nemohl pomoct, to bych jí byla řekla hned. Tyhle tetičky na úřadě, ty to vydrží v práci dva tři roky, pak jsou hotové, a když nejsou vyřízené, tak tlachají celý den o své povinnosti zachovávat tajemství. Ti jediní, co by mohli říct něco o úřadu před dvaceti lety, jsou ti, co tam před dvaceti roky byli sami jako klienti. To jsem jí taky říkala, ale ona mě neposlouchala. Myslím si, že nebyla při hledání moc úspěšná.“ Beate Bratterudová se posadila zpříma. „S těmi šílenými věcmi začala v době, kdy můj muž umřel. Byli si hodně blízcí, víte. Katrine a Fredrik. Mě nikdy ráda neměla. Nikdy jsem nebyla dost dobrá.“ Žena s vlnitými vlasy s obtížemi vstala a odšourala se k šicímu stroji v rohu. Vytáhla jeden šuplík a vrátila se s menší krabicí plnou fotek. „Tady,“ řekla a vytáhla fotografie. Na některé z nich se chvíli dívala a pak je vrátila do krabičky, některé podala kriminalistovi, který si je se zdvořilým zájmem prohlížel. Na fotografiích byla mladší vydání Beate

Bratterudové s dlouhými, vlnitými vlasy. Byla štíhlejší a měla měkčí rysy. Na jedné fotce se smála, zuby měla rovné a jakoby směřující dovnitř úst, jako nějaká ryba. Frolich si prohlížel její úsměv a přemýšlel, zda by se o ní dalo říct, že byla hezká.

Beate Bratterudová mu podala celou krabici a kymácela se ke komodě. Proběhl fotografie a našel poskládanou stránku vytrženou z novin. Rozbalil ji. Stránka z novin ‚Verdens Gang‘. Přečetl si datum v rohu: 11. červenec 1965.

Strana byla téměř celá zaplněna fotografiemi dívky v bikinách, pózující na skokanském můstku na nějakém koupališti. Dlouhé lokny jí padaly na ramena a na stehnech a na břiše byla trochu baculatá. „Dívka dne se jmenuje Beate“

stálo nahoře. Frank si prohlédl stránku důkladněji. Ale ano, je to mladší vydání Beate Bratterudové. Vzhlédl a střetl se s jejím ztěžklým pohledem.

„Letí to,“ pronesla unaveně, otočila se a začala se přehrabovat v jiném šuplíku. Frolich nevěděl, co má říct, ale připadalo mu nefér nepronést žádný kompliment. Odkašlal si a řekl: „Páni.“

Otočila se.

Zvedl ruku se stránkou z novin. „Jo, slyšela jsem.“

Ucítil, jak se mu po tvářích rozlévá teplo, a soustředil se znovu na fotografie. Fotky ze státního svátku. Cizí lidé v průvodu 17. května, teenageři ve zvonových kalhotách, mladá žena s kočárkem, skupinová fotografie v parku. Na

některých fotkách byl zachycen hubený muž s tmavými vlasy sčesanými dozadu a jemnými rysy v obličeji. A taky několik fotografií Katrine, blonďatá a moc hezká, se smyslným, plným horním rtem. Příliš se svým rodičům nepodobala.

„Ještě jednu fotku bych vám chtěla ukázat,“ zamumlala Beate Bratterudová a konečně našla, co hledala. „Tady, podívejte…“

Na fotografii stál hubený muž a malá Katrine; stáli před laťkovým plotem na lesní stezce, v pozadí jehličnany. Otec s rukou kolem dceřiných ramen, ta se ho pevně chytla kolem pasu. Dva lidé, kteří se milovali.

„Seznámili jsme se, jak se lidi dřív seznamovali,“ hlesla zasněně ze židle.

Frolich nadzvedl obočí. „Vy a váš muž?“

„Jo. Dneska si lidi dávají inzeráty do novin, aby se s někým seznámili, nebo jdou na internet nebo co já vím, hledají si partnera po telefonu, jak jsem slyšela, ale dřív…

dřív se chodilo tančit…“

Frolich přikývl a myslel na tehdy jedenáctileté děvče.

Katrinina hořkost vůči světu, který jí vzal otce. „Brutální,“

zamumlal.

„Seznámili jsme se v jednom lokále,“ pokračovala.

„Opravdu staromódní lokál, kde holky čekaly jako perličky na provázku a kde je kluci vybízeli, ale samozřejmě se nejdřív museli venku na schodech napít na kuráž, to se

rozumí. A hrál tam opravdový orchestr, s tou správnou hudbou, a mužský se o holky prali, jo. Určitě znáte ty staré songy od Alfa Proysena, krok sun krok a jak ona tam stojí a směje se, když šlápne vedle, kluci v pumpkách, jo jo.

Seznámili jsme se s Fredrikem na tancovačce, vybral si mě a ne jinou. Vždycky říkám: Kdo nebyl v opravdovém lokále na tancovačce, neví, co je život.“

„Přesně tak,“ souhlasil Frolich a odkašlal si. „Říká vám něco jméno Henning Kramer?“

„Vůbec nic.“

„A Ole Eidesen?“

„Ne.“

Frolich položil fotografie na stůl. „Katrine se trochu styděla, nebo si aspoň myslela, že její rodina není dost dobrá. Tak jste to vyjádřila, ne?“

„Styděla se kvůli mně,“ řekla Beate Bratterudová hořce.

„Styděla se za tenhle dům, za to, jak vypadám, Katrine moji lásku nemohla přijmout, stal se z ní snob. Je to smutné, ale je to pravda: čím zdravější byla díky terapii, tím byla větší snob.“

Frank ztěžka přikývl.

„Ale to není poprvé, víte,“ řekla Beate Bratterudová.

„Jak to myslíte?“

„Není to poprvé, co Katrine umřela. Poprvé to bylo před deseti roky, to ji tehdy málem zabily drogy. A teď ji někdo nejspíš znásilnil a uškrtil…“

Tlustá žena ztěžka vzdychla.

Frolich soucitně přikývl.

„A tak si celou dobu myslím, že za posledních deset let určitě umírala často…“

Frolich vstal a zamířil ke dveřím. Beate Bratterudová se ponořila do vlastních myšlenek a on ji z nich nechtěl vytrhávat.

Jubileum

Zelené dveře měly okno z drátěného skla. Jedna strana záclony se odtáhla a objevila se hlava. I když drátěné sklo deformovalo obličej na druhé straně, bylo jasné, že tahle tvář nepatří muži. Gunnarstranda dal svým lidem signál, aby se stáhli. Pak vztáhl ruku ke zvonku a ještě jednou ho stiskl.

Někdo za dveřmi rachotil se zámkem. Dveře otevřela mladá žena. Mohlo jí být patnáct šestnáct, nanejvýš sedmnáct let.

Gunnarstranda přemýšlel, jestli by jí mohlo být i čtrnáct, ale pak se rozhodl, že je to nepravděpodobné. Musí jí být víc než patnáct. Byla však silně nalíčená, obličej měl tuhý skoro jako lepenku, rty namalované rudou rtěnkou. Byla skrovně oblečená, což odhalovalo, jak je mladá. Její hubená, bezmasá stehna ukazovala, že ještě není úplně vyvinutá.

„Je Raymond doma?“ zeptal se kriminalista se širokým úsměvem na rtech.

„Ne,“ řekla a usmála se také.

„Kdo jsi?“

„Jeho přítelkyně.“

Gunnarstranda přikývl. „Ahoj,“ řekl.

„Čau,“ odvětila.

Gunnarstranda se otočil a pohlédl na ozbrojeného kolegu, který stál vpravo nahoře na schodišti, mimo dohled mladé dívky. Muž se neslyšně stáhl zpět. Gunnarstranda se

znovu otočil k děvčeti a zeptal se důvěrným tónem: „Potrvá dlouho, než se vrátí?“

„Ne, myslela jsem si, že to zvoní on.“

„Počkám uvnitř,“ řekl Gunnarstranda a vešel dovnitř.

Chodba byla vymalovaná tmavou barvou, dlouhá a úzká, jak už chodby ve starých městských bytech často bývají.

Zastavil se u dveří do koupelny a otevřel je dokořán.

Nakoukl dovnitř. Koupelna působila zvláštně moderně a poměrně čistě. Otevřel dokořán i další dveře. „Ložnice,“

řekla dívka za ním.

Gunnarstranda se podíval do vytažených šuplíků, které ležely na podlaze. Na široké, neustlané posteli se povalovaly ponožky, pánské slipy a jiné věci, pravděpodobně obsah šuplíků. Gunnarstranda dveře zavřel a pokračoval do obývacího pokoje s děvčetem v patách. Bylo očividné, že mu tak docela nevěří. Gunnarstranda vešel do obýváku; vypadal uklizeně. Raymond Skau sbíral staré gramofonové desky. Tři zdi byly shora dolů plné vinylů. Musely to být tisíce desek. Jenom ve dvou regálech stála CD. Skutečný znalec, pomyslel si Gunnarstranda a prohlédl si předimenzovanou stereo soustavu, která zdobila zeď mezi dvěma vysokými okny. Reproduktory představovaly dva sloupy vysoké jako mužská postava. Prošel místnost a nakoukl do kuchyně, která vypadala stejně neuklizené jako ložnice. Špinavé nádobí se vršilo v dřezu jako malé stavby, věže z hrníčků s černým proužkem zatuhlé kávy. Zápach

potvrzoval, že tady si už dávno nikdo nedal práci s vynesením koše.

Mladá dívka stála uprostřed pokoje a nejisté si žmoulala ruce. „Kdopak jste?“ zeptala se stísněně.

Gunnarstranda se vrátil k oknu a dal lidem dole signál, zavrtěl hlavou a vytáhl mobilní telefon.

„Jsem Raymondův kámoš,“ řekl krátce.

„Jmenuju se Linda,“ představila se dívka a usmála se, jak se usmívají dobře vychované mladé dívky, když jsou nejisté, ale doufají, že všechno dobře dopadne.

Gunnarstrandův mobil zazvonil. „Ano,“ řekl a stoupl si k oknu. „Ne, Skau tady není, ale je očekáván, takže tady do té doby zůstanu.“ Vypnul telefon a ukázal sebevědomě na sedačku. „Posaď se,“ řekl dívce.

Posadila se. Gunnarstranda si podal židli a sedl si naproti ní. „Znáš Raymonda už dlouho?“ chtěl vědět.

„Jsme spolu dva měsíce.“

Gunnarstranda přikývl.

„Zítra,“ řekla. „Zítra máme výročí.“

„Dva měsíce, to už je doba,“ pronesl Gunnarstranda nakysle.

„Ani tomu nemůžu uvěřit,“ hlesla naivně a usmála se, jako by tomu nemohla uvěřit.

„Znáš vlastně Katrine?“ zeptal se kriminalista.

„Ne, myslím, že ne.“

„Světlé vlasy, moc hezká, ale myslím, že o něco starší než ty.“

Dívka jménem Linda zavrtěla hlavou. „Pracuje v jedné cestovní kanceláři,“ pokračoval Gunnarstranda lhostejně.

Dívka pokrčila rameny.

„Ale ty ještě chodíš do školy, ne?“

„Máme praxi.“ Zahihňala se.

„Takže nemusíš být ve škole?“

„Vlastně jo, ale…“ Znovu se zahihňala.

„Kolikpak ti je?“

„Čtrnáct.“

Gunnarstrandovy rty se protáhly do spokojeného úsměvu.

„Proč se smějete?“ Linda zčervenala, jako by si myslela, že se jí ten člověk vysmívá.

„Směju se Raymondovi.“

„Raymond je vážně super, že?“

„Naprosto super,“ zamumlal a nedokázal skrýt, že řeč mladých prostě nepoužívá každý den. „Kde vlastně je?“

„U zelených,“ odpověděla.

„U zelených?“ zopakoval kriminalista nechápavě.

„U poldů,“ řekla. „Zavolal mi odtud. Už dávno tady měl být.“

„Bydlíš tady?“ zeptal se Gunnarstranda přátelsky.

„Bydlíš společně s Raymondem?“

„Zbláznil jste se?“ vyhrkla dívka. „To bych nesměla.“

„Ale máš klíč.“

„To jo. Vyzvedávám mu poštu a tak.“

„A tak?“

„Jo, vařím a…“

„A?“

Rezignovaně se zazubila. „A takové ty věci, co dělají ženy v domácnosti.“

Gunnarstranda výmluvně přikývl. „Věci, co dělají ženy v domácnosti,“ zopakoval a zamrkal na ni.

Dívka znovu zčervenala. V tom okamžiku zazvonil Gunnarstrandův mobilní telefon. Přiložil si ho k uchu, vyslechl si zprávu a usmál se na dívenku naproti sobě.

„Dobře,“ řekl potom. „Tak do toho.“

Za chvíli někdo zazvonil u dveří a Linda vyskočila. „To je Raymond,“ pronesla horlivě.

„Určitě,“ souhlasil Gunnarstranda a zůstal sedět.

V tom okamžiku bylo slyšet kroky, po nich následovala rána a ozval se nějaký hlas, který chraplavě zanadával.

Linda se vystrašeně podívala na Gunnarstrandu, který těžkopádně vstal a šel ke dveřím. „Sbal si věci,“ řekl dívce.

„Poprosím někoho, aby tě odvezl domů.“ Otevřel dveře a pozoroval rvačku na schodech. Nějaký muž se vzpíral a mlčky se otáčel pod váhou dvou policistů. Přitiskli mu ruce za záda a nasadili pouta. Když se pokoušel otočit, mastné vlasy se mu nalepily na obličej jako tlustý závěs.

Gunnarstranda se usmál na dívku. „Ale než pojedeš domů, povyprávíš ještě několika milým lidem o svém příteli.“

Žádný důvod k oslavě

Frolich postřehl Gunnarstrandova hubená záda, když zahýbal do Prinsens Gate. Šéf právě míjel kavárnu ‚Steen & Strom‘. Frank zrychlil krok. „Gratuluju k Raymondu Skauovi,“ řekl Frank, když ho dohnal. Gunnarstranda se krátce usmál a oba beze slova chvátali dál.

Přešli Eregtorget mezi knihkupectvím a vchodem do metra, kde postával hlouček lidí kolem několika pouličních muzikantů.

„Máme důvod k oslavě?“ zeptal se Frolich nakonec.

Musel křičet, aby ho přes zvuk panových fléten a zpěv bylo slyšet.

„Ne,“ odvětil Gunnarstranda a razil si mezi lidmi cestu.

„Ani vzhledem k Raymondu Skauovi?“

Gunnarstranda zavrtěl hlavou. Kráčeli po pravé straně Karl Johans Gate směrem k zámku. Frolich nakoukl na zahrádku pouliční kavárny ‚Dasslokket‘. I když už řádnou chvíli nepršelo, byly plastové židle pod širým nebem ještě pořád mokré. Stoly a židle pod slunečníky vypadaly poměrně suše. Ale neseděl tam ani jeden člověk. Dnes by mělo být tepleji, pomyslel si Frolich. Den jako stvořený pro slunce a slušivé sluneční brýle. „Pojď si dát kafe,“ řekl a zatahal svého šéfa za rameno. Gunnarstranda ho následoval.

„Víš, proč jsme nemohli Raymonda Skaua najít?“ zeptal se Gunnarstranda a našel relativně suché místo v zadní části.

Frolich zavrtěl hlavou.

„Protože seděl ve vyšetřovací vazbě.“

„Zopakuj to,“ požádal Frolich.

„Ne,“ odsekl Gunnarstranda.

Frolich se otočil na mladou číšnici, která se loudala kolem jejich stolu. „Dvakrát kafe.“

Podívali se na sebe.

„Takže seděl ve vyšetřovací vazbě,“ zopakoval Frolich se špatně skrývanou ironií v hlase.

Gunnarstranda přikývl. „Raymond Skau byl vzat do vazby 13. června večer, v neděli. Policejní zásah v ‚Sagene Video‘, takovém malém obchůdku u kostela. Pokladní zavolala a nahlásila loupežné přepadení. Skaua chytli za kostelem, v místě, kde se to svažuje k Akerselvě, a to večer poté, co byla Katrine zavražděna. Je podezřelý z toho, že přepadl videotéku a sebral pár korun a pár filmů na CD.“

„Myslíš DVD,“ opravil ho Frolich.

„Nejhorší je, že ta videotéka je přímo u mě, za rohem,“

řekl Gunnarstranda. „A ten chlápek seděl do dneška ve vyšetřovací vazbě.“

„A my jsme po něm už několik dní pátrali.“

Gunnarstranda se zašklebil. „Neříkej to novinářům.“

„Ale Katrine mohl v tu noc ze soboty na neděli zavraždit.“

„To je možné, ale nezdá se mi to moc pravděpodobné.“

„Ale měl přece její šperky.“ Frolich vymrštil ruku do vzduchu. „Podívej,“ řekl, „už zase prší.“

Kriminalista na chvíli vzhlédl k nebi, pak si vytáhl cigaretu, zapálil ji a zaštítil před deštěm dlaní.

„Když jsem přišel do jeho bytu, otevřela mi čtrnáctiletá holka. Jmenuje se Linda Rosová a tvrdí, že je Skauova přítelkyně.“

„Čtrnáctiletá! Vždyť jemu je skoro čtyřicet!“

Gunnarstrandu zachvátil jeden z jeho známých záchvatů kašle. Zatímco bojoval s kašlem, bubnoval déšť na slunečník. Znělo to, jako by seděli ve stanu.

Když se kašel uklidnil, začal se Frolich rozčilovat: „Kde je ta káva? Kromě nás tady přece nikdo není, takže nemůže trvat tak zatraceně dlouho, než se připraví dvě kafe!“

„To jo, ale problém je, že ta dívenka tvrdí, že ty šperky donesla do jeho bytu ona. Naši lidé našli šperky v kabelce Katrine Bratterudové; ležela na stole v obýváku. Ta holka tvrdí, že tašku položila na stůl; prý došla poštou.“

„Poštou?“

„Tak to tvrdí. Kabelka prý přišla ve středu nebo ve čtvrtek poštou.“

„Říká pravdu?“ zeptal se Frolich.

„Pravděpodobně jo. Ta holka je fakt zamilovaná.“

„Ale ještě pořád mohl Raymond Katrine zavraždit v neděli ráno.“

Gunnarstranda pokrčil nos. „Ta holka je hloupá, ale není natolik hloupá, aby si takový příběh vycucala z prstu. A proč by si Skau domů poštou posílal šperky Katrine Bratterudové?“

„Proč se Skau objevil u Katrine v cestovní kanceláři?“

odpověděl Frolich otázkou.

„Tvrdí, že Katrine mu dlužila peníze.“

„A kolik?“

„To nechce vyklopit. A nechce ani říct, za co mu to dlužila.“

Frolich přikývl.

„Že v téhle věci drží hubu, to vůbec nic neznamená.

Skau je naprosto jednoduchý týpek, značka, starý známý‘, a myslí si, že z někoho může vytlouct peníze, když se bude chovat rezervovaně. Kromě toho existují dva informátoři, které Yttergjerde nasadil nezávisle na sobě, a ti zjistili, že Skau dluží téměř každému, na koho se podívá. To taky vysvětluje, proč na Katrine v té cestovce tak zoufale vyjel.“

Gunnarstranda mlčel.

Z kapsy vytáhl další cigaretu a zapálil si ji o nedopalek té první.

„Skau se měl údajně zaplést s několika Vietnamci do kšeftů s amfetaminem. Není divu, že byl zoufalý. Vietnamci zacházejí s dlužníky dost tvrdě.“

„Káva už se nese,“ řekl Frolich přátelsky. Převzal kávu a vytáhl peníze. „Máte dneska hodně práce?“zeptal se

číšnice, která naštvaně hleděla do prázdna a po jeho uštěpačné poznámce se ještě víc ušklíbla.

Jméno

„Odmítám vypovídat,“ řekl Raymond Skau okamžitě poté, co ho strčili za dveře.

„Na to máte právo,“ řekl vrchní komisař Gunnarstranda a zívl. Unaveně ukázal na červené opěradlo umělohmotné židle. „Posaďte se, prosím.“

Raymond Skau, neoholený a se zarudlýma očima, na sobě volnou sportovní soupravu, zůstal stát a tupě zíral na židli. Pak zopakoval: „Odmítám vypovídat. Jste snad hluchý?“

„Znamená to, že se odmítáte i posadit?“ zeptal se Gunnarstranda suše.

Skau se vyjeveně podíval na kriminalistu a pak na židli.

„Samozřejmě můžete zůstat stát.“

„Odveďte mě zpátky do cely.“

Kriminalista se podíval na hodinky. Deset minut po půlnoci. Udělal lítostivý obličej a vysvětloval: „Před sedmou hodinou ranní už nejede žádný vůz.“

„Na to nemáte právo, zatraceně.“

„Na co nemáme právo?“

„Abyste mi bránil v odvozu do cely.“

„Ale já vás přece neodmítám odvézt do cely, nebo snad ano?“

„Tak mě teda nechte odjet zpátky.“

„Transport odjíždí v šest padesát. Chcete tak dlouho stát?“

„Budu si stěžovat.“

„Samozřejmě.“

„Dostanu vás před kárný soud, můj právník podá oznámení.“

„Samozřejmě. Na to máte právo. Mezitím byste se však měl posadit. Jak už jsem říkal, máte ještě pár hodin čas.“

Gunnarstranda se postavil a došel k oknu. „Vaše přítelkyně tvrdí, že převzala balíček, balíček s Katrininými šperky,“ řekl otočený zády k vězni ve vyšetřovací vazbě.

„O tom už jsme přece mluvili, odmítám vám podávat jakákoli prohlášení,“ přerušil ho muž. „Nemá smysl zkoušet to na mě. Odmítám vypovídat. Mám na to právo.“ Zpoza úzkého a pěkně zakřiveného obočí nedůvěřivě vzhlížel na kriminalistu. Gunnarstranda přistoupil blíž. Bílá pěšinka vedoucí od čela až do týla byla jako podle pravítka, ani jediný vlas se nevychyloval. Gunnarstranda se tváří přiblížil těsně ke Skauově obličeji. Obočí měl obtažené tužkou na obočí. „Vy se malujete?“ zeptal se kriminalista nevěřícně.

„No a?“ vyštěkl Skau stroze. „Kromě toho nesnáším váš dech.“

Gunnarstranda se narovnal. Zůstal stát a s úsměvem kolem rtů se podíval dolů na Skaua. „Je naprosto v pořádku, že odmítáte vypovídat,“ řekl. „Nemyslím si sice, že je to bůhvíjak chytré, ale máte na to plné právo. Ale když už jste

tady, byl bych rád, kdybyste si poslechl, co vám musím říct.

Jste hodně proti tomu, abych vám řekl, co si myslím?“

„Jsem zásadně proti tomu, abyste mě nutil říkat věci, které pak můžou být použity proti mně.“

„Copak máte důvod obávat se, že byste mohl říct něco, co bychom použili proti vám?“

Raymond Skau neodpovídal.

„Vaše přítelkyně,“ začal Gunnarstranda. „Linda.

Samozřejmě může lhát. Tu historku se šperky si mohla vymyslet, aby vás zachránila. Z nějakého důvodu je do vás zamilovaná. To je samozřejmě povolené. Avšak tahle zamilovanost je přechodná, mluvím ze zkušenosti, protože vy budete obžalován kvůli svádění nezletilých. Je jí teprve čtrnáct.“

„Ale to jsem přece nevěděl, sakra!“

„Samozřejmě ne. Ale to je naprosto irelevantní.

Potvrdila nám jisté okolnosti, takže budete odsouzen, ať chcete nebo ne. Každopádně důsledkem bude, že to brzy skončí, a je jedno, jak moc je teď zamilovaná. Takže jestli lže, co se té záležitosti se šperky týče, je jenom otázkou času, než přizná pravdu. A pak budete mít špatné karty.

Může být, že ten balíček převzala. Otázkou zůstává, kdo vám ten balíček se šperky poslal. Zeptám se ještě jednou: Kdo by to mohl být?“

Raymond Skau zamračeně hleděl před sebe.

Kriminalista zakašlal a řekl: „Mohl byste to být vy sám.

Mohl jste ty šperky hodit do schránky sám.“

„A proč bych to dělal?“ přerušil ho Skau.

Gunnarstranda dělal, jako by ho neslyšel. „Nemám tušení, proč jste to udělal, ale chci na to přijít. Přijdu na to, proč jste to udělal, a taky přijdu na to, proč jste Katrine přepadl v práci den před tím, než byla zavražděna.“ Skau ho chtěl přerušit, ale kriminalista mu v tom jediným gestem zabránil. Zvedl ruku. „Vy tvrdíte, že Katrine vám dlužila peníze. Nechcete však říct, kolik vám dlužila a proč. Tak dobrá, řekněme, že je to pravda. Beru to, protože dva informátoři nezávisle na sobě vypovídali, že jste během posledních čtrnácti dnů naprosto zoufale sháněl peníze.

Povídá se, že nějakému Vietnamci dlužíte spoustu peněz za amfetamin, který jste prodával dál, ale za který jste nezaplatil.“

Skau svraštil čelo a pronesl pochmurně: „Budu teď kvůli tomu obžalován?“

„Kašlu na to, co s tím matrošem děláte,“ odvětil kriminalista suše. „Já mám na starosti úplně jiné věci. Ale přece jenom můžeme, prostě jen tak na zkoušku, předpokládat, že je pravda, co nám oba informátoři prozradili. Vím, že jste byl u Katrine v práci a žádal zaplacení dluhu. Víme, že jste to udělal, víme, že jste ji napadl a vyhrožoval jí, víme, že jste na Katrine ze samé zlosti dokonce zaútočil, i když u toho byla ještě jedna osoba.

Nejzajímavější na tom všem je váš šílený vztek. Stejný vztek a vaše chování, když jste ji potkal samotnou, uprostřed noci, beze svědků, to je taky zajímavé.“

Skau mlčel.

Gunnarstranda jej několik vteřin mlčky pozoroval, než pokračoval: „Proto mi jde o to, abych přišel na kloub tomu, co se stalo poté, co jste odešel z cestovní kanceláře. Byla jedna odpoledne, když jste se vyřítil ze dveří. Dovolte mi trochu fantazírovat, jak to bylo dál.“

„To si můžete klidně odpustit,“ řekl Skau nervózně.

„Schoval jste se,“ pokračoval Gunnarstranda. „Věděl jste, že v cestovce zavírají dřív, protože byla sobota. Proto jste na ni čekal. Čekal jste na nějaké lavičce v blízkosti, až Katrine skončí. Pak jste ji sledoval až k tomu věžáku na Hovseterveien. Tam jste zase čekal, než vyjde. Tentokrát ji doprovázel její přítel, proto jste chvíli váhal, ale pak jste ji přesto sledoval dál.“

„Držte hubu, člověče,“ řekl Skau unaveně. „To jsou jen sračky a vy to zatraceně dobře víte.“

Gunnarstranda vrhl pohled na hodinky. „Máme spoustu času,“ zamumlal. „Jsou to jen hypotézy, ale představme si, že to tak bylo. Ze jste je sledoval. Jel jste za taxíkem, do kterého nasedli. Taxi jelo nahoru do Voksenásenu a zastavilo před nějakým domem na Voksenkollveien. Tady jste musel už jen čekat, až oslava v noci skončí. Představme si, že jste to udělal. Nebo jste možná prozkoumával okolí,

kde Katrine s Olem bydleli: Holmlia a roh Hovseteru, abyste je mohl večer nebo v noci načapat. Je to naprosto logické.

Byl jste zatraceně pod tlakem. Katrine vám dlužila peníze.

Proč byste na ni nepočkal? Byl jste zoufalý. Mezi třetí a čtvrtou ráno se Katrine vydala pěšky do Holmlia. Sama. O

hodinu později už byla mrtvá. Její tělo bylo pravděpodobně vyhozeno z auta. Pachatel poodjel kousek dál, zastavil a přehodil mrtvolu přes svodidla. Tam zůstala ležet. Pachatel jel dál, znovu zastavil, vyhodil tašku s jejími věcmi. A tři dny nato najdou naši chlapi její šperky ve vašem bytě.

Nepostřehl jste, můj milý Raymonde, že jste dost v prdeli?“

„V tomhle baráku jsem vždycky v prdeli.“

„Všechno směřuje k vám. Dlužil jste kdekomu. Katrine u vás měla bůhvíjak vysokou sekeru. Víme, že jste jí v sobotu vyhrožoval. Skutečnost, že jsme její šperky našli u vás v bytě, je nejlepší důkaz toho, že jste se tu noc setkali…“

„Nemám tušení, odkud ty šperky jsou.“

Gunnarstranda ho přeslechl. „V tu noc jste z ní nevymáčkl žádné peníze, takže jste si místo toho vzal šperky. Nevím, jestli jste z ní dostal dost, ale každopádně jste byl totálně zoufalý. Byl jste tak na dně, že jste v ‚Sagene Video‘ vybral kasu. Známe váš temperament a dokážeme si barvitě představit, co se stalo, když vám šla Katrine v tu noc v ústrety bez peněz.“

„Tu noc jsem ji nepotkal.“

„Držte hubu a poslouchejte mě,“ zařval na něj Gunnarstranda. „Jestli je pravda, že jste to neudělal, tak musíte pochopit jednu věc. Že jsme, tedy, že jsem…“

Gunnarstranda ukázal sukovitým, zažloutlým ukazováčkem na vlastní hruď, „že jsem jediný, kdo může přijít na to, že jste to nebyl vy. A jestli chcete, abych svou pozornost zaměřil na někoho jiného, abych se nesoustředil na tu vaši drobnou kriminalitu, ve které trčíte zřejmě až po uši, tak mi musíte něco nabídnout. A když to nestačí, tak mi musíte nabídnout něco jiného, nějaké stéblo, kterého se mohu chytnout, cokoli, prostě něco, co vás zprostí obvinění.

Tady!“ vybafl a vytáhl z tašky na podlaze svazek papírů a hodil je na psací stůl. „Tohle je vaše první výpověď. Nemáte jak doložit, co jste dělal celou noc ze soboty na neděli a celou neděli.“

„Spal jsem.“

„Kde?“

„Doma.“

„A zase mi poskytujete indicii pro to, že jste tu krabičku se šperky strčil do vlastní schránky vy sám.“

„A proč zase?“

„Když tvrdíte, že jste v noci ze soboty na neděli spal jako nemluvňátko, tak tím přiznáváte, že jste byl doma.

Uškrtil jste Katrine a vzal jste jí šperky. Byl jste doma, ale nemohl jste si šperky nechat doma. Viděli vás, jak jste v

cestovní kanceláři na Katrine vyjel. Věděl jste, že se můžeme kdykoli objevit před vašimi dveřmi.“

„Jste snad hluchý? Já jsem to nebyl!“

„Drž hubu, sakra!“ Kriminalista soptil vzteky.

„Zavraždil jste ji a ukradl jí šperky. Musel jste vědět, že přijdeme, a pak by to s vámi vypadalo bledě, kdybychom u vás v bytě našli její šperky. Ale zároveň jste potřeboval něco, co by mělo jistou hodnotu, pro případ, že by k vám Vietnamci poslali torpédo. Proto jste šperky strčil do vlastní schránky, protože jste nepočítal s tím, že bychom se tam podívali. To jste mohl v klidu stihnout v době mezi Katrininým zavražděním a nedělním zatčením.“

„Začněte už konečně používat hlavu. Proč bych měl ty šperky strkat do vlastní schránky? Blízko vlastního bytu?“

„Musel jste mít šperky k dispozici, kdyby se před vašimi dveřmi objevil jeden z vašich úvěrových lichvářů.

Plánoval jste přepadení. Skutečně jste byl zatčen tentýž večer kvůli přepadení.“

„Do prdele, co ode mě chcete slyšet?“

„Řekněte mi, proč jste Katrine v sobotu navštívil v práci?“

„Dlužila mi prachy.“

„Za co?“

„Staré dluhy.“

„Ale za co?“

„Za jméno.“

Gunnarstranda zlostně zamával rukama, aby muže popohnal.

„Tormod Stamnes.“

Gunnarstranda zlostně hýbal prsty.

„Tormod Stamnes pracoval na úřadu péče o mládež v Nedře Eikeru, když Katrine přišla ke svým novým rodičům.

On celou tu věc zařídil.“

„A Katrine se o to zajímala?“

„Bylo to to jediné, o co se zajímala. Neměla v hlavě nic jiného než vlastní příběh.“

„A co jí tenhle muž mohl říct?“

„Netuším.“

Gunnarstranda pronesl nevěřícně: „Vy netušíte?“

„Nikdy jsem se na to neptal. Přišel jsem na to naprosto náhodně.“

Raymond Skau najednou pošilhával po kriminalistovi.

„Co mi za to nabídnete?“

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Právě jste řekl, že podáte oznámení kvůli zneužívání nezletilých. Takže, co mi nabídnete, když to vybalím?“

Gunnarstranda ho upřeně pozoroval.

„Stáhnete zpět tu obžalobu kvůli svádění nezletilých?“

Gunnarstrandovi ztmavly oči. „Nedrážděte mě, člověče.

Dávám vám jednu jedinou šanci. Mluvte!“

Raymond Skau na něj strnule hleděl zpoza svého jemného obočí. Přemýšlel, polkl a zase přemýšlel. Konečně

se rozhodl. „Měl jsem kámoše, který vždycky žil jenom ze sociálních dávek.“

„Jméno!“,

„Jmenuje se Arne a je na vozíku. Řekl mi, kdo pracoval v kanceláři, když Katrine umístili u Beate a Fredrika Bratterudových.“

„Odkud ten Arne pochází?“

„Z Krokstadelva. Arne bydlí v Krokstadelva.“

„Ale odkud víte, že tenhle případ měl na starosti tenhle Stamnes?“

„Arne říkal, že úřad péče o mládež a sociálka byly tehdy jeden úřad. A tehdy dělal všechno Tormod Stamnes. Ale Stamnes je už pěkně starý. Skončil už dost dávno. A pak si můj kámoš Arne najednou vzpomněl na jeho jméno. Pak jsem zjistil, kde bydlí. Tvrdil mi, že si na ten případ vzpomíná.“

„A kolik vám Katrine za to jméno zaplatila?“

„Dlužila mi deset tisíc.“

„Deset tisíc?“

„Deset tisíc chechtáků za pravdu o sobě samé přece není tolik.“

Gunnarstranda vstal a šel ke dveřím. „Nemůžete mě tu nechat sedět do rána,“ vykřikl Raymond Skau. „Takový hajzl nemůžete být!“ Kriminalista za sebou mlčky zavřel dveře.

Překážka provozu

Frolich šel pěšky, protože Tormod Stamnes bydlel nedaleko, v Uranienborgveien. Frank Frolich zazvonil na zvonek třípatrového městského domu s nóbl balkony. Vchod byl zamčený. Nic se nestalo. Nezabzučelo otvírání dveří, nikdo nešel po schodech dolů. Ve skleněné výplni dveří viděl odraz mladé, štíhlé, asi dvacetileté ženy, která zrovna přecházela přes cestu. Doprovázeli ji dva hubení chrti a všichni tři se k němu houpavým krokem blížili. Frolich ustoupil stranou. Žena odemkla dveře a přeměřila si ho zkoumavým pohledem. Pak vpustila dovnitř oba psy, kteří neslyšně vhopkali dovnitř úzkou škvírou. Žena šla za nimi a ujistila se, že dveře pořádně zamkla.

Frolich se rozhodl, otočil se a coural se po Uranienborgveien. Středem ulice pomalu projížděl elektrický invalidní vozík, na něm muž v klobouku. Za ním se hromadila auta, divoce blikala směrovkami, protože chtěla odbočit na křižovatce u Parkveien. Na vzpřímená záda muže na vozíčku, který právě odbočil doleva, byl zvláštní pohled. Vypadal, jako by se vzepřel té smečce aut a chtěl je zdržovat.

Frolich taky odbočil doleva. Poprchávalo a vzduch byl chladný. Ulice zely prázdnotou, lemovány nepřátelskými, lesklými a nepřístupnými okenními tabulemi. Mezi kmeny v

zámeckém parku se míhaly ojedinělé siluety v černém.

Nedělní dopoledne v Oslu. Frolich kráčel bezcílně směrem k Parkveien, prošel kolem dobře vybavené galerie a najednou se znovu objevil před starou restaurací „Lorry“. Vzdychl.

Jeho starý pivní nos našel cestu domů. Rozhlédl se, bral schody ke vstupním dveřím po dvou a sáhl na kliku. Dveře byly otevřené.

Popelník

Matka Henninga Kramera bydlela v polovině dvojdomku na Stasjonsveien. V zahradě rostly pěkné keře, upravený živý plot z ptačího zobu bránil projíždějícím autům v pohledu. Měděný štítek na dveřích se oxidací zbarvil do zelena. Jméno Kramer bylo vyryto stejným typem písma, jaké je vidět v hlavičce Aftenpostenu16. Vrchní komisař Gunnarstranda zmáčkl knoflík zvonku vedle štítku.

Odněkud z nitra domu se ozval dutý tón zvonku. Za záclonou okna do kuchyně se pohnul stín. Sledovali ho.

Obrátil se zády ke dveřím a díval se na projíždějící auta.

Když zaslechl harašení řetízku, otočil se.

„Váš syn,“ začal Gunnarstranda, když oba stáli v malé, pečlivě uklizené kuchyni s oknem do ulice. Přestal a hledal správná slova, zatímco si prohlížel ženu před sebou. Mohlo jí být kolem šedesáti a měla unavený obličej poznamenaný smutkem. Oči měla zarudlé a obličej vypadal trochu opuchle. Protáhla ústa. Třásla se jí, nepřetržitě jí v nich cukalo a prozrazovala, že žena ovládá své pocity jen s největším úsilím. Upřela na něj prázdný pohled. Nebyl přátelský ani nepřátelský či zvědavý. Pohled, který navzdory potížím a snášenému žalu držel vše pohromadě.

16 Nejčtenější norský deník (pozn. překl.)

Odkašlal si. „Váš syn nezanechal žádný dopis.“

Nadále na něj upírala prázdný, apatický pohled. „Jaký dopis?“ zeptala se po chvíli zmateně.

„Většina sebevrahů zanechá dopis na rozloučenou,“

vysvětloval kriminalista věcně a hleděl jí upřeně do očí.

Tušil za nimi bouři a byl připravený na všechno.

Hledala oporu v držadle trouby na pečení. Kromě tohoto pohybu nijak nereagovala.

„Žádný dopis,“ zopakoval Gunnarstranda a mírně pokývl hlavou.

Bouře se nedostavila. I když sebrala veškerou energii, působila slova mělce a slabě. „Chápu, že se mýlíte,“ řekla.

„Chápu to, protože jste cizí. Lidé se snadno mýlí, když neznají člověka, kterého posuzují. Kdybyste Henninga znal, přemýšlel byste jinak.“

Ustala a dýchala pusou, jako by ji poslední slova stála nesmírné úsilí.

„Co si myslíte?“ zeptal se Gunnarstranda tiše.

„O čem? O čem si podle vás mám něco myslet?“

Najednou vypadala vztekle. „Nejsem tady, nepřipadá mi, že bych tady byla. Vím, že je mrtvý, ale přesto čekám, že se každou chvíli objeví ve dveřích. Myslela jsem si, že to zvoní Henning.“

Kriminalista tam stál s rozepnutým sakem a rukama hluboko v kapsách kalhot a dál na ni upřeně hleděl. Byla

vyšší než on. Do očí jí vstoupily slzy. Teď se opřela o vařič, takže se výškový rozdíl vyrovnal.

Řekl: „Jak si myslíte, že zemřel?“

„Nemyslím si, že se zabil, jestli máte na mysli tohle.“

„Takže se domníváte, že to byla… vražda?“ Otázku mírně protáhl, takže poslední slovo padlo po delší odmlce.

Napřímila se, zasažena jeho výběrem slov a způsobem, jak to vyslovil. Větřila nevyslovenou větu, která najednou visela ve vzduchu, otočila se a podívala se z okna. Před pootevřenou kovanou zahradní brankou byla vidět ojediněle projíždějící auta.

„Na to přece musíte přijít vy,“ vysvětlovala.

Gunnarstranda přikývl. „To je jeden z důvodů, proč stojím tady a ptám se na dopis. Pokud vím, nebyl Henning zrovna otevřený… Co se depresí nebo jiných zraňujících emocí týče, se kterými měl v poslední době co do činění.“

„Ne.“

„Ani co se jeho pocitů po smrti Katrine Bratterudové týče?“

„Samozřejmě truchlil, ale mně se s ničím nesvěřil.“

„Mluvil vůbec o svém vztahu k ní?“

„Moc ne.“ Znovu se k němu otočila, vážila jeho slova a jejich význam a se zájmem se na něj podívala. On si zase prohlížel vlastní obrys v kuchyňském okně, hubené zjevení s kulatou, téměř plešatou hlavou a pichlavýma očima, jejichž počet se ve skle zdvojnásobil.

„Věděla jsem, že pro Henninga strašně moc znamenala a že do ní byl pravděpodobně zamilovaný.“ Odkašlala si a s povzdechem zopakovala: „Zamilovaný. Henning měl s takovými pojmy těžkosti, vždycky musel všechno obrátit vzhůru nohama. Posmíval se slovům jako zamilovanost; zamilovanost se přece zakládá na bezprostředních pocitech a z něčeho takového měl strach, když šlo najednou o pocity.

Henning byl spíš intelektuální typ.“

Gunnarstranda přikývl.

„Ale kolem Katrine se to točilo často. Myslel si, že je pro něj důležitá a on že je důležitý pro ni. Nikdy jsem ji však nepoznala.“

„Takže nebyl v posledních dnech vůbec sklíčený nebo skleslý víc než jindy?“

Oči jí zvlhly. Ústa se jí roztřásla. „Truchlil, to ano. Ale nikdy by se tím smutkem nenechal zdržovat. Tohle prostě nebyl jeho styl, díval se na věci jinak. Když byl zamilovaný… myslím tím, když zažíval radost nebo bolest, které jsou s těmito city spojené, třebas žárlivost, pak to chápal jako smyslový klam. Bylo to něco, co je dočasné, co přejde. Kruci, nedokážu to vysvětlit. Prostě, jak už jsem řekla: že by si ze žalu vzal život, to je, jako byste mluvil o někom jiném, ale ne o něm. Ale jak se nato díváte vy?“

zeptala se opatrně, když Gunnarstranda mlčel.

„Záleží na okolnostech,“ odvětil tiše.

Zmateně nadzvedla obočí.

„Moc rád bych našel dopis na rozloučenou, ze kterého vyplývá, že si chtěl vzít život,“ začal Gunnarstranda a odtrhl se konečně z místa, na kterém celou dobu stál, „abych tak řekl,“ zamumlal a zamířil k malému kuchyňskému stolu u okna, odsunul židličku a posadil se. Způsobně přehodil nohu přes nohu, zatímco si současně pohrával s cigaretou. „Co byste si myslela, kdyby bylo na sto procent jasné, že spáchal sebevraždu?“

Ženina ramena se mírně zhroutila. Pustila se dvířek trouby a také se posadila. Kriminalista si zastrčil cigaretu za ucho a pátravě si ženu prohlížel. Nevypadala, že by plakala.

Přesto jí po tvářích stékaly uzoučké potůčky. Tenhle výraz v obličeji vypadal, jako by do něj byl vydlabaný, jako by slzy byly součástí mimiky, jako něco, co tam bylo vždy. Dýchala klidně, jenom mimika a stopy po slzách prozrazovaly stav její mysli. Gunnarstranda pochopil, že se poprvé v tomto případu setkal s nezastíraným a spontánním smutkem. A pochopil, že poslední otázka přišla příliš brzy.

„Dovolte mi to říct takhle,“ pronesl Gunnarstranda tiše a předklonil se. „Ať už se Henning zabil sám nebo ne, existují dvě pracovní hypotézy, které buď musím vyvrátit, nebo potvrdit. Důvodem, proč se tímhle případem vůbec zabývám, je skutečnost, že váš syn měl úzký vztah k zavražděné ženě.“

„Takže mezi Katrininou a Henningovou smrtí existuje souvislost?“

„Zdá se mi to velmi pravděpodobné, a to bez ohledu na to, zda si vzal život sám nebo ne.“ Gunnarstranda mlčel.

Žena přestala plakat. Obličej vypadal ještě bledší než před chvílí, ale význam jeho slov k ní pronikl; teď je zpracovávala.

„Myslíte si totéž co já,“ zašeptala. „Henning byl zavražděn.“

„Tak dost.“ Gunnarstranda vstal a šel k oknu. „To jsem neřekl.“

Vykoukl z okna, ale nenarazil na nic zajímavého, na co by mohl upnout zrak. S pohledem upřeným na ulici se zeptal: „Jaký jste měla dojem z Katrine Bratterudové?“

„Vůbec žádný… myslím,“ řekla.

„Protože,“ přerušil ji kriminalista, „protože ji znáte jen z vyprávění vašeho syna, říkala jste. Jenže ať chcete nebo ne, měl s ní vztah a vyprávěl vám o ní. Musela jste si o ní přece udělat nějaký obrázek, nějakou představu, co to bylo za ženu, jaká byla, alespoň k vašemu synovi.“

„Ano,“ odvětila. „Ale co na to mám říct? Henningovi bylo pětadvacet, bydlel doma a nezdálo se, že by se snažil starat o něco jiného než o vlastní zájmy. Pracoval v centru jako civilkář. Líbilo se mu to, měl ji rád. Byla tam klientkou, pokud vím, tak se snažila ze všeho dostat. Byla jedním z těch, kdo to dokázali…“

„Jaké měl Henning zájmy?“

„Jak už jsem řekla, Henning musel všemu přijít na kloub, lásce taky, co je to? Co to vlastně je? Henning byl už od malička takový.“ Dojatě se usmála.

„A jeho zájmy?“

„Cestování, literatura… Dobrotivý Bože, měl byste se podívat na všechny ty jeho knihy.“ Pohodila hlavou směrem k další místnosti. „Knihy tlusté jako bible a on jen četl a četl…“

„Cestování?“

„Jo, všechny své peníze utratil za cestování.“

Gunnarstranda přikývl.

„Věděla jste, že váš syn bral tu a tam drogy?“

Narovnala se a její tvář, která se na chviličku rozjasnila, když mluvila o vysněných literárních světech svého syna, se zase zatemnila. „Dělá to z něj horšího člověka?“

„Samozřejmě ne. Věděla jste o tom?“

„Ano.“

„Dovolte mi, abych byl naprosto upřímný, paní Kramerová. Pravděpodobnost, že váš syn zemřel vlastní rukou, je velká.“

Žena sebou trhla a chtěla něco namítnout, ale Gunnarstranda zvedl zamítavě ruku. „Tuto možnost nemohu vyloučit ze tří důvodů: za prvé způsob, jak zemřel. Zatím to vypadá bezpochyby jako sebevražda. Za druhé byl drogově závislý…“

„Nebyl,“ namítla žena prudce.

Gunnarstranda znovu zvedl ruku. „Nebudeme se o tom hádat. Je fakt, že spousta lidí, kteří příležitostně berou drogy, trpí depresemi, a to jak trvalými, tak spíše občasnými. Otázku, jestli byla Henningova smrt výsledkem akutní deprese, bez ohledu na to, jestli byla spáchána pod vlivem drog nebo ne, může smysluplněji zodpovědět spíš psychiatr než vy nebo já. A za třetí je to jeho vztah ke Katrine Bratterudové.“

„Ale proč by smrt té ubohé dívky měla svědčit o tom, že si Henning sáhl na život?“

Gunnarstranda se znovu otočil k oknu. Po ulici právě kráčela žena středního věku v růžových kraťasech a bílé halence. Tlačila před sebou dětský kočárek. „Přemýšlejte,“

řekl.

„Co si vlastně myslíte? Za posledních dvacet čtyři hodin jsem nemyslela na nic jiného než na Henninga, ale přesto tomu nerozumím.“

„Předpokládejme, že Henning Katrine zavraždil,“ řekl Gunnarstranda.

„Zbláznil jste se? Vždyť ji miloval!“

„Chápu vaši reakci,“ přerušil ji kriminalista, „ale mým úkolem je ten případ objasnit. A bylo by naprosto neodpustitelné, kdybych nenechal otevřenou možnost, že ji zabil. Pokud byl Henning pachatel, je pochopitelné, že jeho čin měl za následek depresi. Ta pak mohla vést k sebevraždě, zejména proto, že ji miloval, jak jste říkala.“

„Ale proč by to dělal?“

„Dobrá otázka,“ pokynul hlavou Gunnarstranda. „Než se odpověď vynoří, musíme pracovat dál a zjistit, co se skutečně stalo v tu noc, kdy zemřela Katrine Bratterudová.“

„V tu noc se nestalo nic. Když ji zabili, Henning byl doma a spal.“

„Skutečně?“

„Jak to myslíte?“ Žena si u stolu nervózně pohrávala s kapesníkem.

„Myslím to tak,“ začal Gunnarstranda, „že Henningova výpověď jaksi pokulhává. Něco mi na tom prostě nesedí.

Tvrdil, že ve tři v noci vyjel z odpočívadla u Gjersjoenu směrem domů. Ale to není pravda. Jeden taxikář nám pod přísahou vypověděl, že Henningovo auto viděl ráno v půl sedmé na témže místě, v to ráno, kdy byla Katrine zavražděna. Přísahal, že Henningovo auto stálo na stejném místě, které údajně čtyři hodiny předtím opustil. Tak se vás teď ptám a vím, jak moc je to pro vás těžké, ale vaše odpověď musí být a bude uvedena před soudem: Kdy se Henning vrátil domů?“

„Nejpozději v půl čtvrté ráno.“

„Takže můj svědek lže?“

„To netvrdím.“

„Ale když říkáte, že jeho auto dorazilo v půl čtvrté ráno sem, jak mohlo být v sedm na jiném místě?“ Žena se kousla

do rtu. „Odpovězte,“ zašeptal kriminalista. „Jel tam ještě jednou.“

„To jste si právě teď vymyslela, nebo to tak doopravdy bylo?“

„Bylo to tak, vrátil se tam.“

„Proč?“

„Protože…“

Gunnarstranda už nevydržel napětí a vytáhl si cigaretu zpoza ucha. Připálil si svým flekatým zapalovačem, aniž by se na paní Kramerovou podíval, vdechl, otevřel okno a zdvořile vyfoukl kouř ven. „No tak,“ naléhal. „Proč jel Henning zpátky?“

„Protože si o ni dělal starosti.“

Vstala a podala z kuchyňské linky těžký křišťálový popelník.

„Dělal si o ni starosti?“ zeptal se Gunnarstranda nevěřícně.

„Ano. Prosila jsem ho, ať tam jede.“

Gunnarstranda si odklepl do popelníku.

„Neměl byste pro mě taky jednu?“ zeptala se.

Gunnarstranda jí podal balíček tabáku. Začala si balit cigaretu, ale když se papírek roztrhl, vzdala to. Kriminalista odložil svou cigaretu na popelník, ubalil jí a přidržel zapalovač.

Matka Henninga Kramera zhluboka vdechla. Vyfoukla obláček kouře ke stropu a dívala se na něj. Pak vyprávěla

Gunnarstrandovi, jak na Henninga čekala a jak jí líčil, proč si o Katrine dělá starosti:

„Usnuli spolu v autě, uprostřed noci. Ale když se probudil, byla Katrine fuč.“

„Zmizela?“

„Ano, zmizela beze stopy. Vystoupil a hledal ji, ale nikde ji nenašel.“ Kramerova matka odložila cigaretu na popelník a vstala. Zastavila se ve dveřích a otočila se na něj.

„Přijel sem a vzbudil mě. Proto jsem se podívala na budík.

Henning si o Katrine dělal starosti a ptal se, co má dělat.

Říkal, že nechápe, kde by mohla být, a když jsem viděla, jak je vystrašený, poprosila jsem ho, aby se vrátil zpět a našel ji.“

Zmizela v chodbě a kriminalista zavolal: „V kolik hodin to bylo?“

„Vyjel před šestou,“ zavolala na něj zvenčí A pak hlasitěji: „Udělala jsem mu něco k jídlu a celkem dlouho jsme si povídali.“

Objevila se ve dveřích.

„Kdy vyjel?“

„Vím jen, že bylo před šestou.“

„Kdy se vrátil?“

„V osm.“

„A našel ji?“

„Ne.“

„Proč nám to váš syn zamlčel?“ zeptal se Gunnarstranda.

Žena ve dveřích zavrtěla hlavou. Posadila se a s omluvným výrazem ve tváři ukázala na balíček Marlboro Light. „Ty vaše jsou trochu silné,“ řekla, zastrčila si cigaretu mezi rty a nechala si znovu zapálit.

„A proč nám Henning lhal?“ Gunnarstranda strčil zapalovač do kapsy.

„Měl strach, že ho budete podezřívat.“

„Ale sama jste přece řekla: ‚Proč bychom si měli myslet, že ji zabil?‘“

„Netuším, ale byl naprosto zmatený. Nevěděl, kde je. A měl špatné svědomí, že nehledal víc, když se probudil v autě a ona tam nebyla. Byl přesvědčený o tom, že musí být někde blízko, že možná zabloudila. Nebo jí někdo zabránil v tom, aby zavolala o pomoc. Byl o tom pevně přesvědčený, když se vrátil podruhé.“

„A nic nenašel?“

„Nejsem si jistá.“

„Co to znamená?“

„Že si nejsem jistá. Zeptala jsem se ho, jestli ji našel.

Řekl, že ne, a tak divně se na mě podíval. Když jsem se vyptávala dál, poprosil mě, abych o tom už nemluvila.“

Gunnarstranda si ji prohlížel; znovu zhluboka vdechla a vyfoukla kouř se zavřenýma očima. „Myslím si, že se něco stalo, když se tam vrátil.“

„Co například?“

„To netuším, ale myslím si to.“

„A co si myslíte?“ zeptal se Gunnarstranda.

„Možná našel mrtvolu. Její mrtvé tělo.“

Gunnarstranda zamáčkl cigaretu do popelníku. „Mluvil pak ještě o té záležitosti?“

„Ne.“

„Vyprávěl vám o výslechu, který absolvoval na policii?“

Přikývla.

„Co říkal?“

„Že lhal. Neřekl nic o tom, že tam jel zpátky, aby ji našel. Řekla jsem, že to od něj nebylo moc chytré a že tu lež prohlédnete.“ Zaváhala.

„Jak odpověděl?“ zeptal se tiše.

„Řekl: ‚Pak uvidíme.‘“

„Jak si to vykládáte?“

„Nemám tušení.“

Gunnarstranda zamumlal: „Pak uvidíme…“ Vyměnili si pohled.

„Já nevím,“ zašeptala. „Ale vím, že ji nezabil.“

Gunnarstranda čekal. Nakonec vzhlédl a pronesl s neradostným úsměvem: „Matky takové věci vědí.“

Pak přikývl. „Smrt vašeho syna je tragická. Chápu, že na to nerada myslíte, ale to, co jste mi teď řekla, mohlo být

pro Henninga hodně zlé. Mohl mít výčitky svědomí a propadnout depresi…“

Gunnarstrandův obličej byl unavený a ústa a oči vyzařovaly rezignaci.

„Vím, že to neudělal,“ řekla tiše.

„Po tom všem, co jste mi řekla, nemůžu s jistotou vycházet z toho, že Katrine nezabil.“

„Ale já věřím tomu, že to s tou holkou myslel vážně.“

„Co myslíte tím vážně?“

„Že mezi ní a Henningem bylo něco víc než s holkama, které měl předtím.“

„Myslíte tím, že jejich vztah byl výjimečný? Ale tomu nic nenasvědčuje, paní Kramerová. Katrine Bratterudová chodila s někým jiným.“

„Ale přesto byla pro Henninga něco zvláštního, jedinečného. Byla mu vzácná.“

„Samozřejmě, když ji zabil, tak musel tenhle zvláštní vztah, který mezi sebou měli, vést k tomu, že jeho čin vyvolal hluboké deprese.“

„Zabil byste člověka, se kterým chcete trávit svůj život?“

„Trávit život?“ Gunnarstranda prudce otevřel oči. „Před chvílí jste tvrdila, že pojmy jako láska vnímal skepticky.“

„Skutečnost, že byl vůči těmhle pojmům skeptický, neznamená, že Katrine nemiloval. Henningovi šlo o to, že

slova jako láska jsou jen maska. Chtěl do toho proniknout, k samotné podstatě, chtěl se jí dostat pod kůži.“

Strnule hleděla před sebe a dodala: „A to je přece esence lásky, nebo ne?“

Kriminalista zamyšleně mlčel. Myslel na své rozhovory s Edel, na vlastní smutek a na svou touhu po samotě. „Jsem si jistý, že Henning byl inteligentní mladý muž a vzrušující člověk,“ uzavřel rozhovor a vstal. „A my kriminalisté pracujeme s důkazy a fakty, nikoli s předsudky; proto se zajímáme o všechno, co vás ještě možná napadne… nebo na co si ještě vzpomenete.“ Podal jí ruku a rozloučil se.

Archiv

Když Gunnarstranda postavil brambory na sporák, zazvonil telefon.

„Vím, co chceš říct,“ řekl Frolich, než se ten druhý ohlásil s obvyklou arogancí, a pokračoval: „Volám ti z archivu.“

Gunnarstranda si prohlížel Kašpara, který neklidně plaval v akváriu. Voda začínala být špinavá. Řasy a další zbytky. „Proč?“ zeptal se a pohlédl na sebe. V ruce držel vidličku a nůž s trochou másla na špičce.

„Kvůli Tormodu Stamnesovi, tomu sociálnímu pracovníkovi, který tehdy zařídil adopci Katrine Bratterudové. Je mu přes sedmdesát a je trochu omezený,“

řekl Frolich.

„Jak omezený?“

„Přes den trčí v ‚Lorry‘. Je to jeden z těch chlápků, co sedí deset minut nad pivem s hlavou svěšenou a pak ho vypijou naráz.“

„Ha ha.“

„Kolik dáš za dobrý motiv?“ zeptal se Frolich a ušklíbl se.

„Chceš si zlepšit své příjmy? Mám na plotně brambory,“ vybafl Gunnarstranda zlostně.

„Stamnes se v roce 1977 podílel na Katrinině přestěhování. Ale to není to nejzajímavější. Šílené je, že ten chlápek mluvil s Katrine Bratterudovou den předtím, než byla zavražděna.“

Gunnarstranda odložil příbor vedle Kašparova akvária.

Jeho oči dostaly ten starý, zuřivý a rozhodný výraz, když se kousl do rtů a zhluboka se nadechl.

„Tenhle chlápek nepůsobí zrovna moc košer,“ řekl Frolich. „Dlouho předstíral, že nerozumí, o čem mluvím.

Ale když jsem vyslovil její jméno a zmínil, že je mrtvá, byl

celkem v šoku. A pak ze sebe všechno vychrlil. Že u něho byla, aby se dozvěděla jméno své biologické matky.

Katrine Bratterudová z něj dostala všechno, co věděl. Den před tím, než byla zavražděna!“

„Jak se původně jmenovala?“

„Lockertová,“ řekl Frolich. „Její biologická matka se jmenovala Helene Lockertová.“

„To jméno mi něco říká,“ zamumlal Gunnarstranda a usilovně přemýšlel.

„Myslel jsem si, že něco takového řekneš,“ zařehtal Frolich do sluchátka. „Pořád nic?“

„Zatím ne.“

„Helene Lockertová zemřela, když byly Katrine dva roky. To jsme věděli. Ale příčina smrti je stále oříšek.“

„Co to bylo?“

„Případ Lockertová. Rok 1977, Lillehammer. Helene Lockertová byla ve svém domě nalezena uškrcená. Pachatel neznámý.“

Úklid

Když kriminalista odešel, sebrala konečně odvahu a začala uklízet Henningovy věci. Dotýkat se jeho věcí se jí ještě pořád příčilo. Ale nechat jeho věci nedotčené, skutečnost, že už je nikdy nebude nosit, každičký detail, který jí ho připomínal, ji upomínal na to, že je mrtvý. Přežít vlastní děti je strašný osud, přemýšlela. Je to to nejošklivější, co se člověku může přihodit. Když se jí konečně podařilo překročit práh jeho pokoje, zůstala stát a prohlížela si pokoj, jako by ho viděla poprvé.

Kriminalista se ptal na dopis, ale měla hrůzu z prohlížení jeho šuplíků, hrozila se dotýkat jeho věcí, čelit smutku, vlastní touze, přecitlivělosti. Myšlenka na všechno, čeho už její syn nebude moci dosáhnout, co už nikdy nestihne, nikdy neudělá, čím už se nikdy nepotěší, ji vysilovala. Člověk by neměl mít žádné sny, pomyslela si.

Mít sny je nebezpečné. Sny člověka činí zranitelným. Sny, které se roztříští o podlahu, způsobují tu nejhlubší bolest.

Nikdy neměla mít za Henninga žádné sny. Každý člověk si nese dost vlastní bolesti. Bezradně tam stála a dívala se na svetry, kalhoty, boty, které se už nikdy nenaplní jeho tělem, jeho duchem, jeho bytostí.

Musím přemýšlet prakticky, poručila sama sobě. Musím se vyrovnat s tím, že Henning je mrtvý, pomyslela si, že už se sem nikdy nevrátí, sem, do tohoto života. Pohled jí padl na červenou knihu ležící na posteli. Carl Gustav Jung, jeden z Henningových největších bohů. Henning si myslel, že Jung je personifikovaný hindu, jak tomu říkal. Jung vyvinul teorii, že čas je iluze, vysvětloval Henning. „Duše se nerodí znovu, mami, žijeme celou dobu různé životy; zatímco tenhle život žiješ jako má matka, současně žiješ život někde jinde, v jiném čase, možná jako občan pařížské komuny, možná jako žena v době kamenné, možná jako velbloud.“

„Velbloud,“ zvolala tehdy pobouřeně a jeho slova odmítla. Ještě teď se tomu musela smát. Posadila se na postel. Samozřejmě měl pravdu, po smrti musí něco být.

Musí být něco, co putuje na jiné místo, vystoupí to z tělesné schránky, ať už to nazýváme duše, energie či duch. Ale Henning se nezabil, tím si byla jistá. Už jen ta myšlenka mu byla naprosto cizí, nikdy takhle neuvažoval. Měla to tomu kriminalistovi říct. Přesně takhle to měla říct. Henning nevěděl, co je sebevražda.

Ale jestliže Henning žije na jiné, pomíjející duchovní úrovni, tak jí alespoň zůstala naděje. Naděje na duchovní úroveň, na nějakou formu duchovní substance, na Boha.

Ale jak by mohl Henning potkat Boha, když byl v bibli redukován na hromadu mýtů a líbivé vyprávěnky a sám sebe nazýval religiózním agnostikem?

Pohled jí padl na mramorovou krabičku, kterou si minulé léto přivezl z Indie. Postavila se a položila si otázku,

jestli ji dokáže vzít do ruky. Malá krabička z mramoru, zdobená onyxem a lesknoucí se perletí.

Upřeně se dívala na krabičku, bojovala s pocity, přemáhala nutkání otočit se a zvedla ji. Okamžitě sebou trhla. Uvnitř něco bylo. Suchý, dutý zvuk prozrazoval, že po dně se něco posouvá. Uvnitř se vzepjal proud nových pocitů.

Musí to být něco vzácného. Něco tajemného. Henning měl tajemství. Má se podívat dovnitř? Je to správné? Nebo lépe řečeno: unesla by to? Vyjde najevo nový, nedostižný sen, který ji ještě jednou bolestivě srazí k zemi, protože osud je tak nespravedlivý?

Bojovala sama se sebou. Se slzami v očích otevřela víčko malé mramorové krabičky. Na dně ležel prsten.

Prsten. Postavila krabičku na psací stůl á prsten vyndala.

Těžký, široký prsten se dvěma zasazenými kamínky.

Pozorně si je prohlížela. Stropní osvětlení se odráželo ve všech zkosených hranách obou kamenů. Bylo to, jako by kameny pohltily světlo a pak ho nechaly vybuchnout. Tohle není laciná tretka. Podívala se na vnitřní stranu. Bylo tam něco vyryto. „Katrine,“ přečetla a rozplakala se. Na dně skříňky ležel marný sen, sen, který klidně mohl zůstat utajený.

Detektiv

Gunnarstranda šel pěšky, loudal se po Maridalsveien až k Beyerbrua. Musel přemýšlet a to nejhorší, co si uměl představit, byla jízda autobusem. Proto chtěl jet tramvají až na druhý konec města. Akerselvu přešel pěšky. Na Beyerbrua někdo rozestavěl uměleckou instalaci s balonem.

Pokračoval po Thorvald Meyers Gate směrem k Birkelundenu. Snažil se představit Katrine v okamžiku, kdy se dozvěděla pravdu o své biologické matce. Katrine v cíli.

Sociální pracovník, který jí měl otevřít dveře do světa snů.

Byla zklamaná? Nejspíš ne. Informace, že se její matka stala obětí vraždy a pachatel je dosud neznámý, zase obsahovala další nová tajemství.

Kriminalista si nebyl jistý v tom, jak dále případ vést a rozvíjet. Na jedné straně nebylo dobré provádět vyšetřování příliš zeširoka, protože bylo nutné soustředit se na to, co je skutečně smysluplné a nejlogičtější. V souvislosti s tím by mohla být vražda na jiném místě před mnoha lety slepou uličkou. Na druhou stranu byla informace o biologické matce Katrine Bratterudové tak vzrušující, že by byla hrubá nedbalost ignorovat ji.

Gunnarstranda se posadil na lavičku na zastávce a čekal na tramvaj. V parku se nějaká starší žena přehrabovala v odpadkovém koši a nakonec našla dvě prázdné láhve, která

strčila do obrovské igelitové tašky. Nedaleko kráčel ruku v ruce mladý pár a okouzleně pozoroval listoví v koruně břízy.

Gunnarstranda si chtěl zapálit cigaretu, když se zpoza rohu na Schleppergrells Gate vynořila světlemodrá tramvaj.

Budova v Drammensveien vypadala tak, jak si člověk představuje domov v trilogii Malý lord od Johana Borgena: kamenná vila o třech patrech. Fasáda se měla podobat barvě pískovce. Fasádu zdobily dva balkony, dokonce samotný královský pár by na to byl hrdý. Feudální dojem zesilovaly dva dórské sloupy, které lemovaly vstupní část. Na zdi vedle těžkých dveří byla upevněna deska s nápisem „Horgen, a.

s.“, sevřená mezi deskami konzulátu a velvyslanectví jedné z republik bývalého Sovětského svazu. Otevřel mu osobně Axel Horgen a jeho obličej, připomínající buldočí tlamu, se rozjasnil, když na prahu poznal Gunnarstrandu.

Oproti velkolepé fasádě vstupní hala zřetelně prohrávala kvůli opakovaným a nepovedeným renovačním pracím.

Schodiště zvedající se do prvního patra bylo ještě původní.

Totéž platilo pro sochu stojící v jednom z výklenků ve zdi.

Na podlaze však bylo linoleum a zdi potažené nehezkou látkovou tapetou. Štuková omítka na stropě se pomalu odlupovala, na jednom místě strop dokonce klesal. Axel Horgen Gunnarstrandu táhl za sebou do tohoto nízkého brlohu a minuli nepříjemnou ženu, která trůnila uprostřed tanečního sálu přestrojeného za předsíň. Seděla na obyčejné židli uprostřed místnosti, strategicky umístěná mezi okny,

psacím stolem a faxem. Tady číhala na kolemjdoucí jako pavouk, který se skrývá ve své pavučině a čeká. Chodba ještě několikrát zahnula za roh, než oba muži došli k otevřeným dveřím do spartánsky zařízené kanceláře. I když byl psací stůl obrovský, v rohu místnosti působil opuštěně.

Ve druhém rohu stála dvě křesla. Výška místnosti však vytvořila prostor, v němž se klapání jejich podpatků podobalo ozvěně v Alpách. Gunnarstranda studoval vyznamenání a diplomy Axela Horgena visící na zdi.

„Působivé,“ zamumlal. Druhý muž usedl za psací stůl a dal si nohy na vysunutý šuplík. „Ušetři mě žvástů, Gunnarstrando. Nech si ty kecy. Nepřišel jsi přece proto, aby sis prohlížel, co mám na zdech.“

„Myslel jsem spíš, jaký to dělá dojem, když uchováváš takové dokumenty. Kurz ruštiny,“ přečetl Gunnarstranda nahlas jednu ze zarámovaných listin. „Přicházejí za tebou zákazníci, protože umíš rusky?“

„Zákazníci k nám přicházejí kvůli všemu, co je cítit seriózní policejní prací. Plánuješ změnu pracovního místa?“

Gunnarstranda zavrtěl hlavou.

„Potřebujeme ty nejstarší zajíce,“ řekl Axel Horgen a vypadal, jako by to myslel vážně.

Gunnarstranda si tázavě vytáhl cigaretu z kapsy kabátu.

„Prosím,“ řekl Horgen. „Když zavřeme dveře a otevřeme okno, stále jsme páni ve vlastním domě.“

Gunnarstranda si zapálil a posadil se do hlubokého křesla. Když dosedl, měl pocit, jako by se zadkem ponořil do obrovského balíku bavlny. Cestou dolů ztratily nohy kontakt se zemí a nakonec mířily na protější zeď. „Odsud se nevyškrábu,“ postěžoval si a natáhl nohy.

„Kdybys byl potencionální zákazník, vytáhl bych tě, jakmile bys chtěl podepsat smlouvu.“

„Šlape vám to dobře?“

„Stačí to na chleba s máslem a něco navíc.“

„Drahý nájem?“

„Levnější než na Aker Brygge.“

„To ti věřím,“ řekl Gunnarstranda a dodal: „Pracuju na případu mrtvé ženy, která byla nalezena u Hvervenbukta.“

Axel Horgen přikývl. „Slyšel jsem o tom.“

„A před dvaceti lety, když jsi měl ještě dost studu na to, abys pracoval u kriminálky,“ řekl Gunnarstranda, „byla v Lillehammeru zavražděna jedna žena, jistá Lockertová.“

Axel Horgen znovu přikývl. Zatvářil se jako člověk, který poslouchá, ale je dost mazaný na to, aby nedal najevo, zda poslouchá se zájmem nebo ne.

Gunnarstranda si potáhl.

„Jak říkáš,“ řekl Axel Horgen. „Jak říkáš.“

Mlčky se vzájemně pozorovali.

„Tys tehdy na tom případu pracoval,“ zkonstatoval Gunnarstranda.

Horgen protáhl obličej. „Gunnarstrando,“ řekl vážně.

„Byl jsem tam teprve půl roku. Nováček, čerstvý jako houska vytažená z pece. To jediné, co jsem na tom případu udělal, bylo psaní zpráv dlouhých jako romány. Četl jsi je?“

„Udělám to.“

„Nejprve přečíst, Gunnarstrando, pak klást dotazy.“

Gunnarstranda zavrtěl hlavu. „Potřebuju instruktáž.“

„A proč?“

„Musím vědět, co mám hledat.“ Gunnarstranda zaváhal a odklepl popel do dlaně. Předklonil se, nadechl se a pokusil se zvednout z hlubokého křesla. Podařilo se mu to s obtížemi až napodruhé. Došel k oknu, pootevřel ho a vysypal popel z dlaně. Pozoroval provoz na ulici. Modrá tramvaj rachotila po Drammensveien. Hluk hrozivě zaplnil místnost. Díval se za mizející tramvají. Hluk ulice se postupně vracel. Někde na druhé straně cesty kdosi zavřel dveře, zpovzdálí zatroubilo auto, nějaká žena na vysokých podpatcích klapala po asfaltu a za zeleným křovím bylo slyšet hlasy hrajících si dětí. Obrátil se k Axelu Horgenovi.

„Ta zavražděná dívka byla dcera Helene Lockertové.“

Axel Horgen si hvízdl.

Chvíli se na sebe dívali. Horgen povytáhl koutek úst nahoru a křivě se pousmál.

„Na tom případu si několik let lámala hlavu pěkná řádka policistů, nejenom já.“ Sundal nohy a posadil se.

„Ale tebe znám,“ řekl Gunnarstranda.

„Takže tvoje mrtvola je dcera Lockertové. A kdyby,“

pronesl nakonec Axel Horgen. „Všichni lidi umírají.“

„Tu holku někdo uškrtil.“

„Zaslechl jsem, že byla znásilněna.“

„Není to tak jednoznačné.“

„Nejednoznačné?“

„Jeden svědek tvrdil, že s ním měla dobrovolný sex.“

„A proč už se nepřiznal?“

„Je mrtvý. Oběsil se.“

„Proč jsem neslyšel nic o dojemném dopisu na rozloučenou s doznáním?“

„Žádný dopis nemáme. Alespoň prozatím,“ pronesl Gunnarstranda unaveně.

„Helene Lockertová byla uškrcena. Ale tehdy v tom nebyl žádný sex.“

„Doufám, že stopa vedoucí k Lockertové je jen nevybuchlá střela. Nemůžu odstavit jednoho muže, aby vyšetřoval dvacet let starý případ, který nikdy nebyl objasněn.“

„Tak dobrá, co ti mám říct?“ Axel Horgen pokrčil rameny. „Helene Lockertová žila sama se svou dcerou.

Samoživitelka. Otec byl námořník. Jestli měl někdo neprůstřelné alibi, tak to byl on. Když byla Helene Lockertová zavražděna, plavil se jako první kormidelník na lodi ‚Fred Olsen‘. Nemyslím si, že mezi Helene Lockertovou a tímhle námořníkem bylo někdy něco

vážného. Kdyby jo, tak by se své dcery prostě ujal. Byla v každém případě hodně malá, bylo jí pár let, nebyla schopná vypovídat. Helene Lockertová byla zavražděna ve svém bytě, zatímco její dcera seděla v kočárku nebo běhala venku.

Jenže to je taky všechno. Rvačka za bílého dne v poklidném malém městečku ve středním Norsku. Pranice, která skončila tím, že Helene Lockertová zemřela. Pachatel neznámý, tehdy i teď.“

„Zatkli jste někoho?“

„Nikoho. Ale…“

„Ano?“

„Dlouho jsme přemýšleli, jestli nezavřeme muže, který byl s Lockertovou zasnoubený. Jenže i on měl jisté alibi. A neexistoval motiv. Ten týpek si ji chtěl vzít. Do svatby zbývalo jen pár dní. Jiná hypotéza byla žárlivost. Lockertová a ten chlap, kruci, jak se jmenoval? Buggerud, Buggestad, Bueng… Jo, přesně tak, Bueng. Mimochodem, byl tehdy relativně starý, nejmíň o dvacet let starší než ona, jestli ne…“

„Hypotéza?“ zeptal se Gunnarstranda, když se Axel Horgen najednou odmlčel, jako kdyby ho právě něco napadlo.

„No jo, Bueng byl okouzlující, ženský hrdina, táhl to zároveň s několika ženskými. Takže tuhle hypotézu o žárlivosti jsme měli v hlavě a k výslechu jsme si pozvali zástup ženských, ale i tahle stopa se rozplynula v písku.

Krucinál, nenávidím případy, které nebyly objasněny!“ Axel Horgen se postavil. „Člověka to nenechá v klidu,“ dodal tiše.

Gunnarstranda vyhodil cigaretu z okna a zkřížil ruce na prsou. „A co ti říká žaludek? Mimo nahrávání: Byl to Bueng?“

„Ne… Nebo spíš netuším. Vážně jsme ho pořádně proklepli.“

„Ale co si myslíš úplně tajně?“

Horgen se křivě usmál. „Zapomeň na případ Lockertová. Vsadím se devět ku jedné, že váš sebevrah dceru Helene Lockertové znásilnil nebo zabil. Vsadíš se?“

Gunnarstranda zavrtěl hlavou. „Je možné, že tahle stopa vedoucí k Lockertové je úplně mimo. Ale myslím si následující,“ řekl. „Když jsi o tom případu hodně přemýšlel, což jsi očividně dělal, tak jsi něco málo zaslechl, že jo, pátral jsi tak trošku mimo, a tak jsem si myslel, že…“

„Co sis myslel?“

„Že bys možná mohl vědět, kde starého Buenga najdu.“

Zlatý řez

Když zaklepal, nikdo neodpovídal. Otevřel dveře a vešel. „Je tady někdo?“ zavolal, ale stále žádná odpověď. U

okna stálo osamělé, prázdné křeslo. Šel dál a zastavil se v místě, kde se místnost lomila. Na pravé straně, v přístěnku, ležel na posteli starší muž a spal. Oblečený. Kriminalista chvíli váhal. Prohlížel si prázdné zdi dokola kolem. Místnost bez osobního výrazu. Chvíli si představoval sebe v posledních dnech života, že je taky tak stráví. Je to docela dobře možné. Je sám. Nebo by mohl onemocnět. Ta myšlenka ho přinutila pohlížet na místnost jinýma očima.

Muž, který tady bydlel, se nesnažil místnosti propůjčit osobní rys. Zároveň však Gunnarstranda cítil, že se trochu stydí, protože sem pronikl, protože tady stojí a prochází se v domě jiného muže jako cizí host. V domě muže, který neví, že je tady s ním.

Muž na posteli spal tiše, jen pod šedivým vlněným svetrem se mu mírně nadzvedávala a zase klesala hruď, což dokazovalo, že dýchá. Gunnarstranda pohledem přejel zavřené zásuvky staré komody, šuplíky psacího stolu a noční stolek s poličkou. Na komodě stálo starší cestovní rádio značky „Radionette“. Mělo ulomenou anténu, jejíž zbytek křivě trčel do vzduchu. Zdi v Buengově pokoji byly prázdné. Žádné obrázky, žádné knihy.

Gunnarstrandův pohled znovu zabloudil ke spícímu muži. Bueng byl vyhublé a vysoké postavy, měl šedivé vlasy a přísný profil. Obličej byl samá vráska, ale nos měl rovný, bradu dlouhou a špičatou, ústa citlivá, ale přísná.

Kriminalista vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Na chodbě se bezradně zastavil a ohlédl se. Možná nebylo dovoleno místnosti si uzpůsobovat, pomyslel si. Možná existovala domovní pravidla, kasárenské předpisy jako u armády.

Po chodbě kráčela nějaká žena v dlouhé sukni a se šálou přehozenou přes ramena. Mohlo jí být kolem padesáti a vypadalo to, že tady pracuje. Pohybovala se přirozeným způsobem, procházela chodbou sebejistě, jako by tudy procházela nesčetněkrát. Žena s krátkými, narudlými vlasy, přátelskýma očima a zešikmeným, ale půvabným úsměvem.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Rád bych k panu Buengovi,“ řekl Gunnarstranda.

„To jsou ty dveře přímo za vámi.“

„Spí,“ odvětil.

„Aha,“ pronesla žena a znovu se líbezně usmála.

Gunnarstranda přikývl a ucítil mírnou něhu vůči cizímu člověku, což se mu stávalo zřídka.

„Počkejte tady,“ řekla, zlehounka se ho dotkla na rameni, pokračovala v cestě chodbou a zmizela v nějaké kanceláři. Za chvíli Gunnarstranda uslyšel, jak v místnosti za ním něco zvoní. Zvonilo to dlouho. Konečně zvonění

ustalo a nějaký skřípavý hlas něco řekl. Dveře do kanceláře na konci chodby se otevřely a vykoukla z nich žena se šálou.

„Zaklepejte.“ Pronesla slova neslyšně, zřetelně artikulovala a naznačila pohyb rukou.

Gunnarstranda poslechl výzvu.

Bueng pootevřel dveře. „Ano?“ pronesl přátelsky a tázavě.

Gunnarstranda se představil. „Jsem kriminalista,“ dodal.

„Opravdu? Kriminalista, ano. Kriminalista.“

Muž trpěl Parkinsonovou chorobou. Paže se mu třásly a dlaně bubnovaly na zárubně, jako by vyťukávaly nějakou melodii.

Gunnarstranda pošilhával po dveřích do kanceláře, kde stála sestra a usmívala se ještě víc než předtím.

Gunnarstranda se zhluboka nadechl. „Nechcete se trošku projít?“ navrhl a slyšel, jak se zprava blíží ona žena.

„Panu Buengovi to moc nechodí,“ vysvětlovala. „Ale na zahradě máme několik hezkých laviček.“

Bueng mohl chodit i bez pomoci, ale pohyboval se velmi pomalu. Ruce a paže se mu neustále třásly.

Gunnarstranda mu podržel vchodové dveře. Vyměnili si pohled. Bueng zvedl třesoucí se paži do výšky. „Zatracené svinstvo,“ zamumlal a pomalu se šoural na slunce. Byla to hezká zahrada s vysokými cypřiši a štěrkovými stezkami, kde podél obrubníku rostly v řadách pěkné begonie. Ale ten, kdo se tu stará o květiny, není nejspíš zapálený zahradník,

konstatoval kriminalista v duchu. Uprostřed trávníku rostla ohnutá šípková růže bez květů. Mezi několika lístky trčel do vzduchu jako kopí silný, světle zelený planý výhonek. Před tímhle ubohým exemplářem růže stála zelená lavička, kolem které poskakovalo deset dvanáct vrabců a sezobávalo drobky z oplatků. Muži se posadili. Dokud se bavili o ošetřovatelském personálu a lécích, hovor probíhal uvolněně. Ale když začal Gunnarstranda mluvit o Helene Lockertové, Bueng zaváhal. „Jde o její dceru,“ vysvětloval komisař. „O Katrine. Byla zavražděna.“

„Dcera,“ řekl Bueng zamyšleně.

„Ano,“ přikývl Gunnarstranda.

„Porod se nedá vrátit,“ zamumlal Bueng a dodal: „To je jediný sen, ze kterého se probudíte, ale už nikdy neusnete…“

„Hmm,“ zamumlal Gunnarstranda a v duchu se tázal, jak začít.

„A vy mi teď tvrdíte, že je taky mrtvá. Ta holka,“

zkonstatoval stařík. Seděli na lavičce a dívali se před sebe.

Gunnarstranda cítil, jak ho v konečcích prstů svědí nutkání sáhnout do kapsy a vytáhnout cigaretu.

„Chtěli jsme se vzít,“ řekl Bueng nakonec. „Ale nic z toho nebylo.“

„Ne,“ dal mu kriminalista za pravdu.

Znovu se rozhostilo ticho. Gunnarstranda zastrčil ruce do kapes, hrabal se v nich a mezitím se snažil stanovit

strategii dalšího postupu. Na lavičce opodál seděly dvě starší dámy a pojídaly vánočku.

Po chvíli bylo slyšet kroky na štěrkové cestě a Bueng vzhlédl. „Před tím mužem musíte být na pozoru,“ zašeptal.

„Zničí všechno, co se mu dostane do pazourů. Právě on celé hodiny něco montoval na křovinořezu a ten se hned rozpadl, sotva ho domovník zapnul. Skvělá pomoc. A pak se musel bezpodmínečně hrabat ve zbrusu nové sekačce na trávu, a než bys napočítal do tří, byla pokažená.“

„O kom to mluvíte?“ zeptal se Gunnarstranda tiše.

„O tom chlápkovi támhle, v té šedé čepici, už jde zase na věc a chce něco opravit, to se pozná podle chůze.“

Kriminalista se podíval stejným směrem a spatřil staršího muže, který zeširoka kráčel po štěrku. V ruce, kterou máchal zepředu dozadu, držel obrovský šroubovák.

„Pane Buengu, vy jste měl tehdy kromě Helene Lockertové i jiné ženy,“ přerušil ho Gunnarstranda rozhodným hlasem. „Už je to dávno. Hodně dávno. Nikdo se nestará o staré hříchy. S kým jste to tehdy ještě táhl?“

„No jo, smrt,“ pronesl Bueng filozoficky. „Můžete jít po Karl Johans Gate, pak uvidíte, jak málo účinná je smrt, nebo ne, jen se rozhlédněte tady, podívejte se na nás, na všechny tady!“

„Dobrá,“ řekl Gunnarstranda netrpělivě. „Mám tady seznam z jedné tehdejší policejní zprávy. V tom se uvádí, že mimo jiné byla vyslýchána žena jménem Birgit Stenmoeová,

dále Grete Ronningová, Oda Beate Saugstadová, Connie Saksevoldová…“ Kriminalista vzhlédl a vzdychl. „Connie,“

zamumlal, „jak se někdo může jmenovat Connie…“

„Connie byla napůl Američanka,“ řekl Bueng. „Pila kávu s mlékem a cukrem a měla lupenku a kvůli tomu strašné komplexy. I když ji vlastně měla jen na hlavě. Kdo by se zajímal o to, jestli má ženská lupy v hlavě? Měl byste vidět její stehna, byla hladká jako leštěný hliník.“

„Rozumím tomu správně, že tyhle ženy tvrdily, že jste s nimi chodil, i když jste byl zasnoubený s Helene Lockertovou?“

„Není vždycky tak snadné říct ne,“ řekl Bueng zamyšleně. „Není tak lehké zklamat jiného člověka.“

„Ne, to není,“ připustil Gunnarstranda.

„Dvě ženy najednou, to jde,“ řekl Bueng. „Tři milenky naráz, to už je moc, pak je těžké zapamatovat si, co jste řekl té jedné a co té druhé, a pak už je to natrvalo komplikované.

Většina ženských po vás chce nejmíň dvě noci v týdnu a se třemi máte týden hned plný… Pak už se to nedá skloubit.

Jen se zaplétáte do lží…“

„Měl jste jich pět,“ zkonstatoval Gunnarstranda.

„Jo, jednou se to muselo pokazit.“

„Přesně tak.“

„Ale dvě milenky, to funguje dobře, člověk zůstane flexibilní. Víte, ženské mají různé chutě, ony i líbají jinak.“

„Přesně,“ řekl Gunnarstranda. „Podstata každé ženské je v tom, jak líbá,“ řekl Bueng. „Musel jste být o dost starší než ona. Myslím než Helene.“

„Bylo mi o dvacet roků víc, jo, ale věk nehraje v lásce žádnou roli.“

„Měla dceru?“

„Jo, měla. Říkal jste, že je mrtvá.“

„Vídal jste často dceru Helene Lockertové?“

„Moc si na ni nevzpomínám, zajímal jsem se víc o její matku.“

„A ta pak byla zavražděna.“

„Jo, to bylo smutné. Nevzali jsme se. A já jsem se neoženil ani později. Nikdy bych si nemyslel, že jednou zestárnu sám.“

„Navštívila vás někdy Helenina dcera?“

Bueng se trupem otočil ke kriminalistovi a s mírně třesoucí se hlavou si ho prohlížel. „Co má tahle otázka znamenat?“

„Máme důvod domnívat se, že věděla, kdo je její biologická matka…“

„Ale milý zlatý, kdo neví, kdo je jeho biologická matka?“

„Ta věc je trochu komplikovaná, pane Buengu.

Odpovězte prosím na mou otázku. Obrátila se na vás někdy dcera Helene Lockertové?“

„Nikdy.“ Bueng se znovu zadíval před sebe. Vánek mu laskal bílou kadeř na čele. „Nikdy,“ zopakoval tiše.

„Mým osudem je zemřít sám…,“ pokračoval Bueng hlasitěji. „A to bych si nikdy nepomyslel…“

„Takže jste se po smrti Helene Lockertové vzdal myšlenky na sňatek,“ zkonstatoval kriminalista. „Věděla o vašich milenkách? O svých soupeřkách?“ ptal se dál.

„V podstatě to žádné opravdové soupeřky nebyly.

Vlastně jsem miloval jen Helene.“

„Ale jedna z policejních teorií byla, že jedna z jejích soupeřek…“

„V tomhle bodě jsem se s míněním policie rozcházel.“

„Podezíral jste někoho, že ji mohl zavraždit?“

„Myslím si, že to musel být jeden z jejích dřívějších milenců.“

„Ale svědci, více svědků se domnívalo, že v zahradě viděli ženu, která se chovala zvláštně, a sice přibližně v době, kdy byla Helene Lockertová zavražděna.“

„No jo, ale jediný mužský, kterého prověřovali, byl otec dítěte, a ten měl alibi. Ale Helene byla skvělá ženská…“

„Ale svědci…“

„…tak se asi musel přestrojit. Muži, co nosí ženské šaty, nejsou nic nového.“

„Je to už hodně dlouho,“ řekl Gunnarstranda a ztěžka vzdychl. „Spoustu let jste o tom všem přemýšlel. Jste si jistý, že…“

„Zmínil jste Connie,“ přerušil ho Bueng, „a pak Odu Beate…“

„Grete Ronningovou,“ pokračoval kriminalista a předčítal ze seznamu. „Birgit Stenmoeovou…“

„A dál?“ zeptal se Bueng vyčkávavě. Gunnarstranda mlčel. „A dál?“

Kriminalista si odkašlal. „Víc jmen nemáme.“

Bueng otočil hlavu. Vyměnili si pohled.

„Musím už jít,“ řekl Bueng náhle a vstal. „Jsem unavený.“

Gunnarstranda se díval na postavu, která vrávorala po štěrku a pak vešla do domu. Muž bezpochyby nevypadal jako vrah. Ale zdání může klamat. Už několikrát to zažil.

Kriminalista si z kapsy saka vytáhl cigaretu, zapálil ji a dlouze potáhl. Přehodil si nohu přes nohu a v duchu se tázal, jestli má být vzteklý nebo ne. Neměl nejmenší tušení. Za chvíli něco upoutalo jeho pozornost. Otočil hlavu. U vchodu stála sestra v dlouhé sukni a se šálou. Udělala rozpačitý pohyb rukou, jako by ji při něčem přistihl, strčila si několik papírů pod paži a pomalými kroky se blížila ke Gunnarstrandovi. Ten vstal, a když postřehl, že jsou stejně vysocí, bezděčně se usmál.

„Znáte pana Buenga dobře?“ chtěla vědět, když se posadili.

Vzdychl a zavrtěl hlavou. „Jsem vyšetřovatel.“

Mlčela, čekala na pokračování.

„Jde o jednu starou záležitost.“

„Skoro nikdo ho nenavštěvuje,“ řekla.

Gunnarstranda se pousmál. „Ani nechtěl, abych ho navštívil.“ Podíval se na ni a přečetl si štítek se jménem připnutý na šále: Tove Granaasová. Vážně svraštila čelo a najednou se její tvář zase rozjasnila. Šikmý, příjemný úsměv. „Ale jinak si povídá moc rád.“

„Jenže to nejspíš nemluví o sobě,“ odvětil Gunnarstranda.

„To máte pravdu,“ zazubila se a zmlkla.

Gunnarstranda by moc rád v rozhovoru pokračoval.

„Skvělá zahrada,“ řekl. „Hezké begonie.“

„Ano,“ odvětila a ukázala na ošklivou růži na trávě před nimi. „Ale téhle se nemůžeme zbavit.“

„Růže se roubují na šípkové růže s kořínky,“

vysvětloval Gunnarstranda a pokynul směrem ke světlezelenému trnitému oštěpu, který trčel do vzduchu.

„Když se stane tohle, tak se kořen prostě rozhodl, že poroste na vlastní pěst.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že ji to ohromilo. „No teda, takže nakonec potkám skutečně někoho, kdo ví, kde je problém.

Kriminalistu, který se vyzná v růžích.“

„Dělám to ze zájmu, je to můj koníček.“

„Takže asi máte úžasnou zahrádku.“

„Nemám.“ Když se zájmem naklonila hlavu na stranu, dodal: „Mám letní dům. O čem rád mluví?“

„Kdo?“

„Bueng. O čem se rád baví?“

„Chcete to zkusit ještě jednou?“

„Netuším, jestli to stojí za tu námahu.“ Zastrčil oharek cigarety do zápalkové krabičky a opatrně ji zavřel. „Byl svědkem jedné staré záležitosti, je to víc než dvacet let. Ani nevím, jestli může jít tak daleko do minulosti. Jestli si vzpomíná.“

„Říkáme mu Elvis,“ řekla.

„Proč?“

„Zpívá jako Elvis, možná je mu i trochu podobný.“

Škytavě se zasmála. „I když to s nohama začíná být těžké.“

Gunnarstranda přikývl. „Parkinson?“

„Ano.“

Seděli mlčky vedle sebe. Vypadalo to, jako by přemýšlela. „Máte u sebe průkaz?“ zeptala se najednou.

Gunnarstranda se nechal okouzlit pohledem, který po otázce následoval. Vytáhl náprsní tašku a ukázal jí průkaz. „Skvělé jméno,“ komentovala.

„Moc nás není,“ kontroval Gunnarstranda.

„Je to šarmantní pán,“ řekla. „Elvis. Elvis Bueng.“

„To vám věřím.“

„A to znamená, že nikdy nemluví o sobě.“ Kriminalista přikývl. „Navštívil ho v poslední době někdo?“

„Návštěvy má velmi zřídka,“ vzdychla rezignovaně.

„Proto bylo milé, že jste ho dnes navštívil. Bylo to tak nějak napínavé.“

„Kdy ho naposledy někdo navštívil?“

„Netuším, ale muselo to být dávno.“

„Jste si naprosto jistá, že ho v poslední době nikdo nenavštívil?“

„Myslím že ne.“

„Ale jste si jistá?“

„Ne, nepracuju každý den dvacet čtyři hodin.“

„Mohla byste to zjistit?“ Protože… protože pak bych vám mohl zase zavolat, chtěl dodat, ale zarazil se, aby se nezesměšnil.

Usmála se. „To by šlo.“

Vstali. „Je nějaká šance?“ zeptala se.

Nechápal, co tím myslí.

„Ta růže.“ Pohodila hlavou směrem ke zvláštnímu keři na trávníku.

Kriminalista pokrčil rameny. „Odřežte to světle zelené, co raší ze země. Když to vyroste znovu, pravděpodobně budete muset celou růži vykopat ze země a vyhodit.“

„Něco tam bylo, Kašpare, viděl jsem to,“ zamumlal Gunnarstranda a otřel vnitřní stěnu akvária chomáčem vaty.

Díval se na rybu. Tichounce se vznášela ve svých pěti centimetrech vody na výšku. „A já si budu muset obstarat

nějaký přístroj, aby se to zatracené sklo tak nezasíralo,“

pokračoval a pošoupl si brýle na nose. Ustal a zamyšleně zamumlal směrem k rybě: „Buď tomu starému děvkaři chybělo nějaké jméno, když jsem četl ten seznam, nebo mi dal tip. Každopádně si nemyslím, že by to byl pachatel. Na to vypadal moc sešle a nemocně. Ale kdyby mi dal tip, co by to znamenalo?“

Hodil vatu na zem a šel si pro další. Zavolal na Kašpara: „To by bylo příliš nepravděpodobné, ne? Kriminálka měsíce maká na nějakém případu, a za dvacet let přijdu do domova důchodců já a ten starý sukničkář si najednou vzpomene na rozhodující fakta?“

Hledal nějakou nádobu a pomyslel si: Mohlo by to být i něco jiného, nějaký detail, nemusela to být osoba.

Našel litrovou odměrku, která byla vytvarovaná jako džbán na vodu, napustil do ní vodu a vyhrabal teploměr. „A kdybych…,“ zamumlal, „kdybych měl zakopnout o něco, co by bylo důležité pro vysvětlení případu Lockertová, k čemu by to bylo? Už je to víc než dvacet let a ještě to neznamená, že jsou ty dva případy propojené. Katrine Bratterudová vyrostla někde jinde, stovky kilometrů od Lillehammeru…“

Napouštěl do nádoby střídavě studenou a teplou vodu, až dosáhl požadované teploty. Opatrně nalil temperovanou vodu Kašparovi do akvária; ten začal divoce a prudce mávat ocáskem. Gunnarstranda rybku pozoroval. „Teď už je ti dobře,“ zašeptal. „Máš rád vodu, ve známém prostředí se

cítíš dobře. Představ si, že bys přistál na podlaze nebo ve slané vodě, tak bys nejspíš skončil jako chudák Katrine.

Udušený a mrtvý.“

Zastavil se a přemýšlel. Nakonec rybce řekl: „Možná se to stalo právě tak. Ocitla se mimo živel, na který byla zvyklá. Mimo známé prostředí. Ale co pak bylo její obvyklé prostředí? Anebo, co pro ni bylo špatné prostředí?“

Prázdná židle

Seděli v její kuchyni, v prostorném jídelním koutě. Byli sami. Od té doby, co byla Julie u svého otce, byla židle na konci stolu prázdná. Eva-Britt si rukama podepřela hlavu.

Už dávno dojedla a nalila si červené víno. Roztáhla ústa do širokého úsměvu a v očích jí zajiskřilo, když si přidal ještě jednou.

„Myslíš si, že jsi vyhrála, co?“ řekl. „Já?“

„Vím, že jsem zbabělý,“ řekl a přidal si ještě houby.

Zazubila se. „To jsem zatím neřekla.“

Vyškrábal pánev. „Ale chtěla jsi to říct,“ dodal, položil pánev na stůl a vzal si ještě brambory. „Chtěla jsi říct: ‚Jsi zbabělý, Franku.‘ Přesně takhle jsi to chtěla říct. Stejně jako teď chceš říct:.Opatrně, mysli na to, že jsem do té omáčky dala spoustu smetany.‘“

„To se fakt pleteš,“ oponovala. „Mám ráda, když jsi dobře najezený.“ Znovu se zazubila a přiložila mu dlaň na hrudník. „Mám ráda chlapy, co jsou pěkně nacpaní.“

„Máš mě ráda,“ řekl Frank. „A říkáš, že máš ráda pěkně nacpané chlapy, protože jsem tlustý. Když se zeptáš nějakého psychologa…“

„Chodím k psycholožce. Každý týden. A psychologa se člověk neptá. Otázky klade psycholog.“

„Jo, až tam příště půjdeš, můžeš s ní probrat kvalitu našeho vztahu.“

„A o čem myslíš, že s ní jinak mluvím? Nemluvím o ničem jiném.“

„Můžeš s ní mluvit o tom, proč jsi s někým, kdo chce žít sám. Tvůj psycholog…“

„Je to psycholožka.“

„Tvoje psycholožka ti řekne, že podvědomí tě navádí k tomu, abys věřila, že mě miluješ, protože sis ke mně vytvořila vazbu. Že jo. Psychologickou vazbu. Přesně takovou, jakou si vytvoří káčátko ke koze, která stojí vedle vejce zrovna v tom okamžiku, když se vylíhne. Ty a já jsme spolu už léta a teď sis ke mně vytvořila psychologickou vazbu. Proto se tvé podvědomí snaží, abys věřila, že jsem ten pravý.“

„Plácáš nesmysly,“ řekla Eva-Britt a sklidila talíře ze stolu.

„A nakonec řekneš, že jsem zbabělý, protože jsme spolu už miliónkrát spali a já nemám rád, když mluvíš o tom, že bychom měli bydlet spolu.“

„Odmítám dál poslouchat tyhle bláboly!“ Zkřížila ruce a strnule hleděla na zrcadlový obraz ve velkých oknech na pravé straně.

„Můžeš toho klidně nechat,“ řekl Frank nakysle.

„Tenhle rituál už jsme taky hráli miliónkrát.“

„Vždyť to říkám, „ odvětila a zazubila se. „Klidně bychom mohli být svoji.“

„Jo, v tom s tebou souhlasím.“

„Souhlasíš se mnou?“

„Samozřejmě s tebou souhlasím!“

„Ale proč pokaždé protestuješ, když o těchhle věcech mluvíme?“

„Přesně v tomhle jsi na omylu,“ řekl Frank a usmál se.

„Kdyby to bylo podle mého, byli bychom už dávno svoji…“

„Ale jo,“ pokračoval, když ho chtěla přerušit. „A o tom se můžeš pobavit s tou svou psycholožkou, protože teď ti nahlas a zřetelně řeknu pravdu. Nebudu si brát servítky.

Vyslovím to, co oba uvnitř víme. Totiž že jediný, kdo to nechce, jsi ty. Nechceš se mnou žít. Celou dobu to chceš překrucovat, aby to vypadalo, že nechci já. Ale skutečným důvodem toho, proč nežijeme spolu, je to, že to nechceš ty.

A pak to překroutíš tak, jako by to všechno byla moje vina.

To je přece jednoduchá psychologie! Přesně jako ochránci zvířat: v podstatě jsou to perverzní lidé, kteří sní o tom, jak zapalují kočky, a všichni skinheadi a neonacisti jsou v hloubi zakuklení homouši, kteří si oblékají dámské kalhotky a silonky, když jsou v koupelně sami.“ Eva-Britt potřásla hlavou.

„Uděláme si takový testík,“ řekl. „Na co myslím já a na co ty. Na co myslím?“

„To mě nezajímá.“

„Ale já vím, na co myslíš.“

„Na co?“

„Myslíš na debaty o Julii. Právě jsme poprvé probírali naše soužití, aniž bychom do toho zatáhli Julii.“

„To je pravda,“ souhlasila a usmála se. „To je přece jen pozitivní.“

Frolich se natáhl přes stůl a hřbetem ruky ji pohladil po tváři. Zůstali sedět a podívali se na sebe.

„Má tě ráda,“ řekla Eva-Britt. „Jsi pro ni stejně důležitý jako já.“

Mlčel.

„To přece víš, nebo snad ne?“

Přikývl a pozoroval ji zpoza přivřených víček.

Chytla ho za ruku. „Když chceme žít spolu, musíme se naučit

společně

snášet

ticho.“

Sklopila

oči.

„Neporovnávejme si ruce,“ řekla nepřítomně a místo toho ho chytla za předloktí. „Moje babička vždycky říkala, že to přináší smůlu.“

Mlčel a přikývl. Vzhlédla. „Co budeme dělat, když nám dojdou repliky?“

„Budeme dělat to, co se dělá v amerických filmech,“

pronesl Frank tiše.

Pousmála se. Vstali současně. Položila mu ruku kolem krku a postavila se na špičky. Polibek trval dlouho. Pohladil ji po zádech, znovu a pak ještě jednou. Opatrně se vymanila, a když kráčela k oknu, vychutnával si pohled na její měkké tělo s pohupujícími se boky. Jejich pohledy se střetly v

zrcadle. Když se natáhla k žaluziím, pod oblečením jí pohrávaly svaly.

Frolich se probudil a civěl do stropu. Znělo to jako špatná verze Mozartovy symfonie číslo 40. Byl to telefon, jeho mobil na zemi. Natáhl se pro něj a zmáčkl pravý knoflík. „Haló,“ zamumlal rozespale.

„Hádej, kdo je tady,“ ozval se Gunnarstrandův hlas.

„Počkej,“ zašeptal Frolich a podíval se na nahou Evu-Britt, která ležela na zádech. Ospale otevřela oči a podívala se na něj z dálky, ze snu. S telefonem pod bradou zvedl deku a Evu-Britt s ní přikryl. Oči se jí pomalu zavřely. Vstal a s kalhotami a svetrem v ruce vklouzl do kuchyně. „Už,“ řekl.

„Už můžu mluvit nahlas.“

„Dostal jsi dopis,“ řekl Gunnarstranda.

„Teď? Uprostřed noci?“

„Je půl jedné.“

„Před chvílí jsem usnul.“

„Chodíš moc brzo spát. A ten dopis je důležitý.“

Frolich zívl. „Ale proč si ten dopis nemůžu přečíst zítra?“

„Protože odesílatelem je Henning Kramer.“

„Kruci,“ vybafl Frolich.

Sluchátkem projel zvuk trhaného papíru. „Jako tvůj nejbližší nadřízený vycházím z toho, že mi svěříš rozlomení pečetě.“

„Jen do toho.“

„Není to tak jednoduché,“ zamumlal vrchní komisař.

„Už ses snažil otevřít dopis dvěma pinzetami a nožem?“

„Proč jsi ten dopis objevil až teď?“

„Protože jsi ho měl v poštovní přihrádce. Kdy sis naposledy vyzvedával poštu?“

„Dneska ráno, aspoň myslím.“

„To jsem si mohl myslet,“ vyhrkl Gunnarstranda. „Jsi připravený?“

„Připravený jako po půlhodince spánku. Vsadím deset korun, že je to dopis na rozloučenou.“

„Riziko bylo nízké, ale vyhrál jsi. Je to tak,“ pronesl Gunnarstranda nakonec. „Musíme holt počkat do zítřka, až to bude definitivně potvrzeno, ale vypadá to, že případ je uzavřen.“

Frank Frolich zívl.

„Je tady celá naše teorie, že tu holku znásilnil a zabil, ukradl šperky a poslal Raymondu Skauovi. Opravdové přiznání.“

„Věříš tomu?“

„Mám své pochyby.“ Gunnarstranda se tiše uchechtl.

„Co je?“ zeptal se Frank.

„Poslechni si tohle. Poslední formulace: ‚Už nemůžu.‘

Co ty na to?“ Gunnarstranda působil rozčileně. „Použil bys tak trapnou formulaci, kdyby ses chtěl zabít?“

„Netuším.“

„Kruci, ten chlápek byl vzdělaný, přemítavý. Takhle se přece nevyjadřoval!“

„Nemám nejmenší tušení. Ať se na to podívá psycholog.“

„To je mrzuté,“ vzdychl Gunnarstranda zamyšleně.

„Znamená ten dopis, že jsme bez případu?“

„Předběžně ne. Přišla taky pitevní zpráva týkající se Kramera. Stojí v ní, že když zemřel, byl nadopovaný.“

„To přece není nijak zvlášť překvapující.“

„Já nevím, není to jen nějaká droga. Podle patologa byl nacpaný nějakým uspávacím prostředkem.“

„Co budeme dělat?“

„Chce se ti hodně spát?“

„Ptal jsem se, co budeme dělat.“

„Každičké slovo v tom dopise je napsané na stroji. I podpis.“

Frolich přemýšlel.

„Opravdu věříme tomu, že za vším tím svinstvem vězí Henning Kramer?“ zeptal se hlas v telefonu. „Je to přece možné.“

„Je to pravděpodobné?“

Frank Frolich ještě jednou zapřemýšlel a došel ke stejnému závěru: „Možné to je.“

„To mi teda fakt pomohlo, že jsem ti zavolal, člověče.“

„Něco přece musíme udělat!“

„Na zítřek jsem si domluvil schůzku se státním zástupcem kvůli celé téhle záležitosti. A jestli nechceme, aby to skončilo tím, že celý případ bude založen ad acta, musíme najít důkazy pro to, že Kramerova smrt nebyla sebevražda.“

„Počkej,“ řekl Frolich, než šéf zavěsil. Pozdě.

Obsazovací tón. Zíral na telefon. Nakonec zareagoval mozek. Frolich zívl. Jo, pomyslel si a poškrábal se na břiše.

Zůstal unaveně stát ve dveřích do ložnice. Eva–Britt se v posteli znovu pohnula. Ležela na boku, s obličejem zabořeným do polštáře, tělo zformované do elegantního Z.

Fascinovaně tam stál a pozoroval její nohy, jak našly ten správný tvar a hezky se ohnuly, takže celé tělo dokonale napodobovalo písmeno zet.

Neměl nejmenší chuť tuhle ženu opouštět. Každopádně ne teď. Ne dnes v noci. Někdy byl Gunnarstranda vystresovaný jako hysterka. Samozřejmě bude dopis na rozloučenou vyžadovat shrnutí a posouzení dosavadního vyšetřování. Ale musí to být uprostřed noci? Ten chlap je posedlý, pomyslel si. Ne, není posedlý, má kolem sebe příliš málo lidí. Má v hlavě příliš málo jiných věcí. Frolich spolupracoval s tím malým bručounem už tak dlouho, že většinu nálad a výstřelků svého šéfa bral s naprostým klidem. Samozřejmě bych teď mohl jet do kanceláře, pomyslel si. Můžu se vyřítit do tmy a číst zprávy. Můžu strávit zbytek noci s bolestmi hlavy a s podivnou pachutí v

ústech a ze všech indicií vyrobit pěknou hypotézu o tom, jestli se Henning Kramer oběsil sám nebo ne. Nebo si můžu lehnout do postele vedle téhle krásky, poslouchat její dech a přitom myslet na Henninga Kramera. Můžu doufat, že zase usnu a že se mi o Kramerovi bude zdát, než se společně s ní probudím. Zazubil se při představě, jak rozzuřený bude Gunnarstranda, když se neobjeví. Vplížil se do ložnice, co nejopatrněji si lehl a natáhl se v posteli. Pravidelné oddechování Evy-Britt mu hladilo ucho.

Ano nebo ne

Státní zástupce Fristad si přehodil nohu přes nohu a ruce složil na břicho. Byl to muž, který si pěstoval mladistvý vzhled tím, že si nechával narůst dlouhou ofinu, která téměř zakrývala jemné obočí. Svou intelektuální stránku podtrhl širokými brýlemi s rohovinovou obroučkou, které si pro jistotu pověsil na krk pomocí černé šňůrky. Brýle mu seděly téměř na špičce silného nosu. Šňůrka mu visela z hladce oholených tváří a státní zástupce se výraznými grimasami snažil zabránit tomu, aby mu brýle sjížděly z nosu.

Nafouknutými tvářemi vždy brýle posunul o milimetr zpět; brýle mu pak zase o milimetr sklouzly dolů. Tuhle hru hrál tak dlouho, až mu brýle spadly na hruď. Státní zástupce hlasitě vzdychl a znovu si brýle nasadil.

Frolich se podíval na Gunnarstrandu; bylo na něm znát, že v noci pracoval. Vrchní komisař měl na rtech tmavé skvrny od kávy, a když držel v ruce papír, hubené prsty se mu mírně třásly a ani úzké brýle na čtení, bez obrouček a zaručeně objednané z nějakého katalogu, nedokázaly zakrýt tmavé kruhy pod očima.

Gunnarstranda si odkašlal. „Mrtvola byla nalezena v neděli dopoledne v příkopu na Ljanbrukveien, přímo u koupaliště v Hvervenbukta. Pravděpodobně ji vyhodili z auta; nikdo se ji nesnažil ukrýt. Našel ji důchodce jménem

Jan Vegard Ellingsen během procházky. Toho jsme už jako možného pachatele vyloučili. Máme důvod k hypotéze, že mrtvola byla na místo nálezu přivezena autem. Mrtvá žena byla nahá a měla velmi málo vnějších zranění kromě známek škrcení a ojedinělých šrámů a trhlinek na kůži, které podle patologa způsobil pozdější pád ze svahu z výšky dvou metrů.“

Zvedl fotografie nahého těla Katrine Bratterudové, ležící ve vykloubené poloze, bez života a se strnulým pohledem.

Státnímu zástupci znovu spadly brýle na hruď; mechanicky si je nasadil na nos. Pak si zpoza přimhouřených víček prohlížel fotografie.

Fristad ukázal na jednu fotku. „Co to má kolem pupku?“

„Tetování,“ podotkl Frolich. „Nějaká květina.“

„Připomíná to lidovou malbu.“

Gunnarstranda zakašlal. „Kromě šrámů, které zapříčinil pád, vidíme…,“ položil na stůl další fotografii, detailní záběr hlavy a ramenou, „…jsou patrné podlitiny na šíji a na krku, které vznikly škrcením, místo, kam se při škrcení zařízla šňůra, pravděpodobně šňůra od záclon. Ta byla také nalezena vedle mrtvoly.“

„Tu máme?“ zeptal se Fristad. „Tu šňůru?“

Gunnarstranda přikývl. „Zavražděná měla za nehty zbytky kůže, dostaly se jí tam možná při zápasu s útočníkem. Analýza DNA potvrdila, že zbytky semene ve

vagině zavražděné pocházejí od Henninga Kramera.

Henning Kramer sám přiznal, že s ní souložil, než byla zavražděna. Dále nám Kramer při prvním výslechu neřekl pravdu, co se týče událostí v autě poté, co zavražděná odešla z oslavy na Voksenkollveien.“

„Tak moment,“ přerušil ho státní zástupce. „Co je s těmi zbytky kůže pod nehty?“

„K tomu se ještě dostanu.“ Znovu si odkašlal.

„A oblečení?“

„Na svahu u Gjersjoenu byla nalezena taška. Někdo ji pravděpodobně vyhodil z auta. Byla… Ačkoli, musím začít z opačného konce… S jistotou víme, že mrtvá z oslavy u Bjorna Gerhardsena a Annabeth Asové odešla dobrovolně.

Kousek od domu ji vyzvedl Henning Kramer, s největší pravděpodobností kolem půlnoci. Oba vidělo několik svědků u Aker Brygge, a to někdy mezi půlnocí a půl jednou. Zdálo se, že se bavili, a podle Kramera pak jeli směrem na Gjersjoen, aby se bavili o hvězdách a… a…“

„Takže sladká chvíle milenců?“ dokončil myšlenku státní zástupce.

„Ano. Na jednom odpočívadle u Gjersjoenu, mezi Tyrigrava a zábavním parkem… Jak se jenom jmenuje?“

„Tusenfryd,“ doplnil Frolich.

„Přesně tak!“ Gunnarstranda se přehraboval v papírech.

„Oblečení zavražděné, tedy většina oblečení, chybí jedna bota, kterou jsme prozatím nenašli, byla nalezena mezi

odpočívadlem a místem nálezu mrtvoly. To může poukazovat na skutečnost, že byla zavražděna v blízkosti odpočívadla, kde souložila s Kramerem, a že pachatel se nejprve zbavil oblečení a pak mrtvoly. Ale k tomu se taky ještě vrátím…“ Dál hledal v hromadě papírů. Frolich se státním zástupcem mlčeli, zatímco vrchní komisař prohrabával dokumenty.

„Tady,“ zamumlal Gunnarstranda. „Plno papírů. A je zapotřebí všechny je pročíst, zatraceně…“

„Průběh té noci podle Henninga Kramera zní, že si na odpočívadle užili, pak odjeli a že mrtvou vysadil u kruhového objezdu nad E18 v Mastermyru kolem třetí v noci. Přála si jít do bytu svého přítele na Holmlia Senter Vei 13 pěšky.“

„Svého přítele?“ ozval se státní zástupce a zapitvořil se.

Vrchní komisař na něj mlčky upíral zrak. Rozhostilo se ticho a státní zástupce se znovu zapitvořil.

„Oleho Eidesena,“ ozval se Frank Frolich. „Katrine Bratterudová nechala svého přítele Oleho Eidesena na oslavě.“

Státnímu zástupci Fristadovi znovu spadly brýle na hruď.

Gunnarstranda zakašlal. „V pořádku?“ zeptal se.

Fristad přikývl a nasadil si brýle zase na nos.

Gunnarstranda pokračoval: „Později jsme měli důvod o výpovědi Henninga Kramera pochybovat. Náhodný svědek

viděl vůz, kterým Kramer jel, trochu neobvyklé auto, kabriolet, audi, na témže odpočívadle u Gjersjoenu o tři hodiny později, než udal Kramer. Svědek ho viděl v časných ranních hodinách, když už byla Katrine s největší pravděpodobností

mrtvá.

Nemohli

jsme

Kramera

konfrontovat s výpovědí tohoto svědka, protože zemřel.

Mezitím jsme vyslýchali Kramerovu matku. Kramer bydlel u své matky, ale občas přenocoval v bytě svého bratra, když byl bratr na cestách. Kramerova matka nám vyprávěla, že se Henning vrátil domů v neděli v noci kolem půl čtvrté, probudil ji a byl velmi pobouřený. Líčil jí, že si s Katrine vyjeli na projížďku, usnuli ve voze, a když se přibližně kolem půl třetí probudil, byla beze stopy pryč.“

„Velmi pobouřený?“ zeptal se státní zástupce. „Mohl pro to mít víc důvodů. Mohl lhát i své matce.“

„Samozřejmě. Ale podle matky Kramer řekl, že Katrine hledal a nakonec vyjel, aby ji našel, ale bez úspěchu. Pak jel domů a všechno jí povyprávěl.“

„Byla stanovena doba smrti?“

„Je těžké udat přesný čas smrti. Můžeme se řídit jen obsahem jejího žaludku, jídlem, které si podle svědeckých výpovědí koupili kolem půlnoci u McDonald’s u Aker Brygge, dále zbytky semene ve vagině a stavem rigor

mortis17. Patolog předpokládá, že smrt nastala někdy mezi druhou hodinou noční a pátou hodinou ranní.“

„A ten Kramer se na to odpočívadlo vrátil, že?“

„Podle matčiny výpovědi ano. Tvrdí, že opustil dům krátce před šestou a šel hledat Katrine a vrátil se v osm.

Když budeme předpokládat, že Henning Kramer Katrine zavraždil, mohl jet samozřejmě nejprve ke své matce domů, s mrtvolou v autě, a pak zpanikařit. Mohl matce něco navykládat a ona ho pak prosila, aby ji jel hledat. Takže jel zpátky. Mohl zastavit u Hvervenbukta a vyhodit mrtvolu přes svodidla, pak pokračovat v jízdě a vyhodit její oblečení.

Proto jsme prohledali vůz, kterým jel, a našli jsme spoustu vlasů, skvrny, které mohou být od spermatu, a také různá vlákna z oblečení. Ale předběžně je to jen zaevidováno. Nejsilnější důkaz, který zatím proti Kramerovi máme, je vlastně to sperma, pokud se to dá označit jako důkaz. Ale podle výpovědi Kramerovy matky s Katrine Bratterudovou něco měl. Takže Kramer mohl mluvit naprostou pravdu a dobrovolně spolu v autě souložili.“

„Ale není dokázáno, že Kramer Katrine neznásilnil,“

namítl státní zástupce Fristad, zatvářil se jako inkvizitor a ani se neušklíbal.

17 Posmrtná ztuhlost (pozn. překl.)

„Samozřejmě je možné, že Henning Kramer Katrine znásilnil a potom zavraždil; vždyť to nakonec tvrdí ve svém dopise na rozloučenou.“

„Ale vy tomu dopisu nevěříte.“

„Ne bezvýhradně.“

„Co říkají patologové na Kramerovu mrtvolu?“ zeptal se Fristad.

„Nechávají obě možnosti otevřené. Ale pro sebevraždu mluví to, že byl nalezen s oprátkou na krku.“ Gunnarstranda se přehrabával v hromádce fotografií a našel jednu s hlavou Henninga Kramera v oprátce. „Kromě toho máme dopis, ve kterém Kramer píše, že si nechal Katrininy šperky a následně je poslal poštou Raymondu Skauovi, takže zanechal falešnou stopu, aby od sebe odvrátil podezření a nasměroval nás na Skaua.“

„A je to nepravděpodobné?“

„Vůbec ne. Kramer a Katrine se spolu intimně stýkali.

Kramer určitě věděl spoustu věcí o Katrinině minulosti a velkou část této minulosti tvoří Raymond Skau. Kramer mohl mít spoustu motivů k tomu, aby Skauovi uškodil.“

„Aha,“ pronesl Fristad zamyšleně. Chvíli si prohlížel fotografie.

Nikdo nic neříkal. Nakonec státní zástupce zvedl pohled. „A dál?“ zeptal se.

„Problém jsou částečky kůže pod nehty Katrine Bratterudové. Za prvé nemůžeme na Kramerově těle najít

žádné škrábance. Kromě toho analýza DNA potvrdila, že částečky kůže nepatří Kramerovi.“

Fristad mlčel. Všichni mlčeli.

Gunnarstranda začal papíry stohovat.

„Znamená to, že poškrábala jiného pachatele než Henninga Kramera?“

Gunnarstranda materiály odložil. „To je možné. Ale nevíme to. Podle našeho stavu znalostí mohla v průběhu večera poškrábat bůhvíkoho. Mohla potkat někoho na oslavě nebo ve frontě u McDonald’s. To je jedno. Kdyby Kramer ještě žil a byl podezřelý, obhajoba by měla zatraceně dobré vyhlídky, protože ty částečky kůže nejsou jeho.“

„Ale ta věc se přece zdá být docela jednoduchá,“ řekl Fristad nahlas. „Máme Kramerovo přiznání. Říká, že ji zabil, schoval její šperky u Skaua, protože věděl, že mu dluží peníze a tak dále, takže se pokusil svalit vinu na někoho jiného. Pak si vzal život. Zdá se mi to zatraceně lákavé, celou tu věc zastavit.“

„Kromě zásady in dubio pro reo18.“

„Ale obžalovaný je přece mrtvý, zatraceně.“

„Přesto by mělo být rozhodnuto v jeho prospěch,“ trval na svém Gunnarstranda. „Jestliže částečky kůže pod nehty Katrine Bratterudové patří někomu jinému, člověku s

18 V případě pochybnosti ve prospěch obžalovaného (lat., pozn. překl.)

motivem, pak si přece musíme položit otázku, proč by měl Kramer v dopise na rozloučenou učinit falešné přiznání.“

„No a co?“

„Jestliže Katrine oddělal někdo jiný než Kramer, tak mi prostě není jasné, proč by se k tomu měl přiznávat on.“

Fristad se zatvářil skepticky. „Teď celou tu věc zbytečně komplikujete, Gunnarstrando. Mluvíme přece o bývalé šlapce, ne? O zatracené narkomance. Proč by měl takový případ být tak zatraceně složitý a obsahovat tolik konspiračních motivací jako promyšlená vražda? A tak dál a tak dál.“

„Já to nekomplikuju,“ vybafl Gunnarstranda vztekle.

„Jen očekávám, že případ bude korektně uzavřen! Chci jen, abychom počkali a neupřednostňovali jinou práci, dokud neprověříme všechny účastníky a neuzavřeme nezbytná vyšetřování.“

„Co je to za motanici s Kramerovou smrtí?“ zeptal se Fristad.

„V Kramerově těle se našly stopy uspávacího prostředku. Jestli se zabil sám, tak si mohl vzít uspávači prostředek, aby se otupil. Problém je, že se nám zatím nepodařilo v bytě najít obal nebo recept. Připadá mi zvláštní, že si vezme uspávači prostředek a my pro to nemůžeme v bytě najít žádné indicie.“

„Ale pracoval přece v resocializačním centru pro drogově závislé, sám občas užíval hašiš a kokain, jak jsem

četl. Kramer musel mít spoustu kontaktů a obstarat si na ulici zakázaný lék je snadné jako cokoli jiného.“

Gunnarstranda pohlédl na Fristada, ten přikývl a zapitvořil se.

„Říkám jen, že je to zvláštní,“ řekl vrchní komisař.

„Kromě toho je taky divné, že dopis nebyl nalezen na místě činu. Na papíře ani na obálce nejsou žádné otisky prstů.

Nanejvýš divné je, že se dopis objevil v poště policejního prezidia. A není podepsaný. Byl napsaný na počítači a vytištěný laserovou tiskárnou. Ale Kramer neměl počítač. Je možné, že ho napsal na počítači na pracovišti, ve Vinterhagenu.“

„Hlavně to s těmi otisky prstů zní zatraceně divně,“

pokývl hlavou státní zástupce. Brýle mu spadly na hruď.

„Přesně tak,“ zamumlal Gunnarstranda. „Je to divné. A taky to, že dopis není podepsaný a nebyl na místě činu.

Když už se teda chtěl přiznat, proč to neudělal normálně, aby nevznikly další pochybnosti? Proč je dopis adresovaný Frolichovi na policejní prezidium? Proč ho neposlal matce nebo bratrovi? Vždyť přece svému bratrovi volal, a než zemřel, mluvil s ním o tajuplnosti života. Je podivné, že matce

ani

bratrovi

nenapsal

poslední

sbohem.“

Gunnarstranda zamával dopisem na rozloučenou. „Tohle je jen přiznání a žádný dopis na rozloučenou od sebevraha.

Aspoň jak je znám.“

„Ale mohl ho poslat Frolichovi, aby si byl jistý, že bude doručen.“

„Samozřejmě,“

souhlasil

Gunnarstranda.

„Ale

nejpodivnější na tom je, že už při první výpovědi přiznal, že s Katrine souložil. Zní naprosto bláznivě, že ji zabije, aby zamaskoval znásilnění, ale když se u něj objeví policie, tak přizná, že s ní spal.“

„V tom máte ovšem pravdu,“ řekl Fristad.

„Kromě toho je divné, že jde nejprve ke schránce, vhodí do ní dopis na rozloučenou, pak jde domů, vezme si uspávači prostředek a oběsí se.“

Státní zástupce přikývl, složil ruce a začal bubnovat prsty. Přemýšlel nahlas: „Pachatel znásilní ženu, zabije ji, vyhodí její oblečení a všechno, co u sebe měla, aby zahladil všechny stopy. Ale to se vztahuje na každého, ať už ji uškrtil kdokoli.“

„Ty šperky,“ řekl Gunnarstranda důrazně. „Celou věc komplikuje fakt, že se její šperky našly u Raymonda Skaua.

Je jisté, že Katrine Bratterudová ty šperky skutečně měla tu noc na sobě. Šperky se pak objevily u Skaua. Raymond Skau ji mohl samozřejmě tu noc potkat, zabít ji a sebrat jí šperky. Problém je, že Skauova přítelkyně Linda Rosová tvrdí, že našla šperky v poště. To, že šperky byly Skauovi doručeny poštou, se hodí k tomu, co Kramer napsal v dopise.“

„Co říkají policisté, kteří našli šperky ve Skauově bytě?“

„Že všechno leželo v kabelce na stole v obývacím pokoji, což souhlasí s výpovědí té dívky. Tvrdí, že kabelka ležela ve středu odpoledne ve schránce. Poštu však nevybírala v úterý ani v pondělí. Nevíme, odkdy tam ta kabelka ležela.“

„Mohl ty šperky vhodit do schránky Raymond Skau?“

„V průběhu neděle mohl. Od neděle večer, den po vraždě Katrine Bratterudové, seděl ve vyšetřovací vazbě, a ještě teď tam sedí.“

„Ale když odhlédneme od šperků,“ řekl státní zástupce, „slyšel jsem, že Skau Katrine obtěžoval v práci. Jestliže ji v noci potkal a znovu na ni zaútočil… Pak ji mohl i zabít. A pak napsal dopis na rozloučenou. Co říkáte?“

„To je možné,“ připustil vrchní komisař Gunnarstranda.

„Kramerova smrt mohla být klidně sebevražda, i když je dopis zfalšovaný,“ uvažoval Fristad.

Frolich pozoroval svého šéfa. Měl pocit, že kolem jeho úst zřetelně vidí nepatrný náznak úsměvu. Státní zástupce si toho nevšiml. Seděl tam s očima zavřenýma a s nehybnou tváří, což znamenalo, že přemýšlí. „Představme si následující,“ pronesl Fristad důrazně. „Předpokládejme, že Katrine Bratterudová v noci vystoupila z vozu Henninga Kramera, aby se nadýchala čerstvého vzduchu. Její něžný milenec spí a ona je vzhůru. Jde se projít. Možná musí jít na

záchod, chce si zakouřit nebo protáhnout nohy. Najednou potká Raymonda Skaua, ten ji zabije, sebere jí oblečení a šperky. Stíháte?“

Frolich přikývl. Zdálo se, že úsměv kolem rtů vrchního komisaře je výraznější. Netušil, co se Gunnarstrandovi honí hlavou, ale v tomhle okamžiku se stalo něco, co šéf potřeboval; to Frolich pochopil.

Fristad pokračoval: „Celá záležitost s těmi šperky stojí a padá s tou dívenkou, s Lindou Rosovou, jmenuje se tak, ne? Našli jste šperky u… u Skaua… a přibližně o týden později, aniž by s tím měl Skau cokoli co do činění, si Kramer pod náporem deprese vezme život. Cítí vinu, například proto, že odjel z odpočívadla, aniž by Katrine našel. Myšlenka, že někde možná ležela a kdosi ji uškrtil, zatímco on prostě odjel, mohla Henninga Kramera vyřídit.

Když se Kramer oběsí, vidí v tom Skau možnost, jak se zachránit, a zfalšuje dopis na rozloučenou, aby se zbavil podezření. Napíše nepodepsaný dopis, ve kterém se jménem Henninga Kramera přizná k vraždě.“

Fristad se vítězně usmál. „Mohlo to tak být? Ptám se vás! Mohlo to tak být? Je to možné?“

Úsměv na jeho mladistvém obličeji vypadal jako z reklamy.

Gunnarstranda mlčel.

Frolich chtěl něco říct, ale státní zástupce ho předběhl.

„Mně se tahle teorie o Skauovi líbí,“ řekl horlivě. „Skau je

dost hloupý na to, aby napsal nepodepsaný dopis na rozloučenou. A je taky dost bez zábran. Nebo snad ne? Co vy na to?“

Frolich si odkašlal a chtěl něco namítnout.

Gunnarstrandův pohled se podobal orlovi. „Nech Fristada domluvit,“ řekl zostra.

„Ano,“ zopakoval státní zástupce zasněně. „Ta teorie o Skauovi se mi líbí. To taky vysvětluje, proč se tenhle směšný dopis na rozloučenou objevil u Frolicha. Skau sedí přímo naproti, ve vyšetřovací vazbě. Prostě dopis v obálce nechá na chodbě, když jde na dvůr. Je adresovaný kriminalistovi. Propašuje ho ven. Tahle teorie je přehledná, přijatelná a možná. Nezapomínejte na to, Gunnarstrando, že to není poprvé, co…“

„Pak by musela Linda Rosová přiznat, že lhala, co se těch šperků týče,“ namítl Gunnarstranda tiše, „a my bychom museli počkat jenom na výsledky analýzy DNA, že?“

„Přesně tak! Potřebujeme výsledky té analýzy,“

vydedukoval státní zástupce mechanicky. „Jestliže částečky kůže nalezené za nehty oběti patří Skauovi…“

Vzrušeně vstal. „Pak je pravděpodobné, že ji uškrtil Skau,“ zopakoval. „Musíme tedy počkat na výsledky analýzy DNA,“ uzavřel státní zástupce. „Děkuju vám, pánové.“

„Nemohl to být Skau,“ řekl Frolich, když byli zase sami. „Jak by mohl mít přístup k počítači, když sedí ve vyšetřovací vazbě?“

„Máš pravdu. Zní to nepravděpodobně.“

„Ale proč jsi nic neřekl? Proč musíme vycházet z dedukce tohohle chlápka?“ zeptal se Frolich a pokynul hlavou směrem ke dveřím státního zástupce.

„Mám své důvody,“ odvětil vrchní komisař kousavě.

„Ptám se však, kde jsi byl dnes v noci.“

„Po tvém telefonátu jsem zase usnul. Mrzí mě to.“

„Tys šel zpátky do postele poté, co jsem tě z ní vytáhl?“

Frolich se ospale usmál. „Měl jsem své důvody.“

„Ale jestli mě necháš oddřít tu špinavou práci, tak by ses do toho neměl plést, jako před chvílí,“ vpadl mu Gunnarstranda zlostně do řeči a táhl za sebou Frolicha po schodech. Už měl připravenou cigaretu. „Státní zástupce chce mít před soudem jednoduchý a přehledný případ. Proto potřebuje důkazy. Důvěřuje tomu, že my dva víme, co děláme. A chce víc než jen poloviční poctu. Teď věří, že nás přivedl na správnou cestu, takže budeme mít na chvilku volnou ruku.“

„Volnou ruku na co?“

„Samozřejmě na to, abychom obstarali důkazy.“

„Jaké důkazy?“

„Milý příteli,“ pronesl Gunnarstranda blahosklonně, „očividně tě ještě nenapadlo, že vzorek DNA z částeček

kůže pod nehty Katrine Bratterudové nemusí být nutně identický s Kramerovou DNA ani se Skauovou, že?“

„A víš to?“

„Nevím vůbec nic. Ale hodlám na to přijít.“

Prudce do kopce

Beate Kramerová ztěžka stoupala do kopce. Policejní prezidium trůnilo jako hrad až na konci cesty. Muž s kovbojským kloboukem na hlavě věnčil svého psa na zeleném trávníku, který se táhl až k oselskému vězení. Na lavičce pod stromem posedával hlouček bezdomovců.

Beate Kramerová se zastavila, aby nabrala dech. Nějaká žena v uniformě s přátelským výrazem ve tváři a blonďatým culíkem pod policejní čepicí mířila rozmáchlým krokem z kopce dolů. Beate Kramerová jí malátně pokynula.

Policistka odpověděla a tázavě svraštila čelo. Beate Kramerová se unaveně ušklíbla a pokračovala v chůzi. Když už došla až sem, zvládne poslední úsek taky sama.

Zůstala stát za těžkými dveřmi a pozorovala čilý ruch u příjmu.

„Musím mluvit s vrchním komisařem Gunnarstrandou,“

řekla muži, který vypadal nejlaskavěji.

„Máte domluvenou schůzku?“

Beate Kramerová zavrtěla hlavou.

Policejní úředník zvedl sluchátko. Unaveně působící muž, který byl silně cítit alkoholem a česnekem, se prodral dopředu a zakřičel něco přes pult. Muž u telefonu ho ignoroval a se sluchátkem u ucha se zeptal: „O co vlastně jde?“

Beate Kramerová si odkašlala: „Jde o prsten,“ řekla.

„Vyřiďte mu, že přišla Beate Kramerová s prstenem, který patřil Katrine Bratterudové.“

Třetí část

Poslední píchnutí

Hamlet

Stopy po škrábancích, které se táhly přes hruď a po stranách, pomalu mizely. Teď už z nich zbyly jen bledé, téměř neviditelné červené čáry, podobné stopám po vášnivé noci se ženou, kterou milujete. Hned pod pravou bradavkou zanechaly nehty hlubokou trhlinu ve tkáni, ale i ta se už hojila. Se zavřenýma očima si mohl stále vyvolávat ten pocit, když ho škrábala nehty. A jak přestala, když ji konečně vysvobodila smrt, přenesla ji do říše stínů, zatímco něžným tělem v trávě ještě pět vteřin otřásaly prudké záškuby. Poslední, ale nejspíš nejsilnější orgasmus jejího života. Dárek, který jí věnoval po několika krátkých, něžných vteřinách pochybností. Myslela si, že chce její tělo.

Cítila na těle tlak jeho tuhého údu a myslela si, že ji chce.

Uvolnila se v naději, že ji nechá naživu. Přečetl si to v jejích modrých očích. Pohled, po němž ho teď dodatečně rozbolela hlava a při kterém zavřel oči, zatímco mu na celém těle vyrazil pot, ještě pořád, tak dlouho poté. Prostě to udělej, říkaly ty modré oči. Dělej si, co chceš, jen když mě necháš naživu. Téměř se jí ho podařilo očarovat, zastavit osud. Ale jenom téměř. I teď vnímal, jak v něm klokotá stejná zběsilost. A vzpomínka na její pohled ho zároveň mohla kdykoli přimět, aby se zastavil, ponořil se do hlubokých myšlenek. Vzpomínka byla také nejlepší způsob, jak udržovat při životě agresi. Myslet na ni, jak o to sama prosila, jak roztáhla nohy a rozevřela se, aby mohl proniknout. Neměl na výběr. Kopí, které cítila, nezvěstovalo rozkoš; byl to posel smrti.

Ale už nikdy takové oči. Oblékl si bílou košili a spěšně si uvázal kravatu. Prohlédl se v zrcadle a přehodil si sako přes rameno. Mysli na ni, děláš to kvůli ní. Mysli na ni, hleď, ať to máš za sebou.

„Hamlet,“ řekl Frolich a vycenil zuby. „Dokonce celkem přesvědčivý. Měl bys jít do divadla.“

„Já teda rozhodně neusnu,“ odvětil Gunnarstranda a potěžkával prsten v ruce. Frolich si rukama podepřel bradu a řekl: „Co je, oč tu běží?“

„Otázka zní následovně: Jestliže Henning Kramer poslal Katrininy šperky Raymondu Skauovi, proč zároveň neposlal tohle?“ Gunnarstranda držel prsten mezi palcem a ukazovákem a šilhal skrz kroužek na Franka Frolicha.

„Protože nikam nic neposílal.“ Frolich přemýšlel o svých slovech a nakonec se zeptal: „Víme vůbec, jestli ten prsten měla v den vraždy?“

„Když jsme její šperky našli, Eidesenovi jeden prsten chyběl. Tenhle prsten patřil prokazatelně Katrine.“

„Jestliže chtěl Kramer svalit vinu na někoho jiného, tak by přece prsten, který prokazatelně patřil jí, nenechal povalovat u sebe doma… Takže logickým závěrem musí být, že Kramer nikdy žádné šperky nikam neposílal.“

„Kápl jsi na to, Frolichu. Kramer nikam šperky neposílal, měl jen tenhle prsten. Šperky musel Raymondu Skauovi poslat někdo jiný. A když to byl někdo jiný, tak musí jít o člověka, který nejprve zavraždil Katrine Bratterudovou a pak Henninga Kramera. A v tom případě,“

řekl Gunnarstranda mrzutě, „stojíme před problémem, kterému vůbec nerozumím.“

„Před jakým problémem?“

„Nechápu, proč musel zemřít Henning Kramer.“

„Musel něco vědět.“

Gunnarstranda váhal. „Možná,“ hlesl. „Jestli máš pravdu, Kramera musel ten večer, kdy byla zavražděna, pachatel poznat. To by taky vysvětlovalo, proč ti předtím lhal. Mohl mít jisté podezření a pozvat si vraha k sobě.“

„Proč by si musel pachatele zvát zrovna k sobě?“

Frolich pochybovačně svraštil čelo.

„Protože byl zavražděn v bytě svého bratra. Nikdy se nedalo, předvídat, kde Henning Kramer stráví noc. Jo,“

mumlal Gunnarstranda se zavřenýma očima, „takhle to muselo být, Kramer musel domluvit schůzku, která skončila smrtí. Pak byl napsán dopis na rozloučenou. Protože je Kramer mrtvý, zjevně sebevražda, je snazší svalit na něj podezření z vraždy, je to mnohem snazší než to svalit na Skaua, který ještě žije a může všechno popřít. Odkud by mohl pachatel vědět, jestli Skau nemá náhodou alibi? Když se budeme držet faktů, co zatím víme?“

„Víme, že Katrinin vrah nebyl náhodný zabiják. Musel to být někdo z jejího okolí.“

Gunnarstranda přikývl.

„Můžeme vycházet z toho, že pachatel věděl o Katrinině vztahu k Raymondu Skauovi.“

Vrchní komisař se zazubil. „Ty s tím svým divadelním tikem: Co by řekl Erasmus Montanus19?“

„Takže… je matka Nille kámen?“ zkusil to Frolich.

Gunnarstranda zakroutil hlavou. „Od Eidesena víme, že Katrine volala přátelům a známým, než jela na oslavu.

Víme, že telefonovala nejméně pětkrát, a později, v noci, byla zavražděna. Takže,“ zamumlal, „takže je možné, že motiv činu se skrývá v těch telefonátech.“

„Víme, že měla řekněme napjatý vztah k Bjornu Gerhardsenovi,“ řekl Frolich. „Že ji Annabeth Asová pravděpodobně nenáviděla, že se Katrine nepodařilo rozhodnout se mezi Olem Eidesenem a Henningem Kramerem, že byla na útěku před vlastní minulostí, zatímco se současně pokoušela objasnit část své nejranější minulosti.

A dlužila deset tisíc korun brutálnímu kuplíři. Víme také, že den před vraždou volala sociálnímu pracovníkovi, který znal její příběh, věděl o adopci.“

19 Hlavní hrdina stejnojmenné veselohry Ludviga Holberga, dánsko-norského dramatika 18. století (pozn. překl.)

„To poslední,“ usmál se Gunnarstranda, „znamená, že Katrine Bratterudová najednou věděla, kdo je. Olemu Eidesenovi to neřekla. Proč ne? Protože s tím ještě nebyla hotová. Najednou zná jméno své biologické matky a je z toho v šoku. Okolnosti, které provázely adopci, ji musely dost sebrat. Mysli na její bujné fantazírování o skutečných rodičích, že zahynuli při pádu letadla a tak. Teď se dozvěděla pravdu. Co udělá?“

„Ty myslíš, že v těch telefonátech pátrala dál?“

„Bezpodmínečně ne. Mohla prostě tuhle novinku někomu říct. Stejně tak mohla zavolat někomu, kdo věděl víc.“

„Ale v čem nám to pomůže?“

„Víme, že telefonovala nejméně čtyřikrát pětkrát.“

„A nikdy nedostaneme povolení k prověření toho telefonu. Počkej,“ zarazil ho Frolich horlivě. „Gerhardsen,“

pokračoval. „Gerhardsen má peníze. Ten chlápek doslova smrdí prachama. Katrine mu mohla zavolat a poprosit ho o laskavost. Potřebovala peníze, aby mohla zaplatit Skauovi.

Říkám ti, člověče, pro oba je to čistý byznys. Katrine a Gerhardsen se v téhle situaci už ocitli. Dřív. Poprosila ho o peníze. To vysvětluje, proč se k ní na té oslavě choval jako ke kurvě. Pak je jasné, proč jí bylo špatně. Představ si, že jí dal peníze a na oplátku za to chtěl sexuální službičku.“

„V tom můžeš mít pravdu. Ale proč by ji měl uškrtit?“

Frolich přemýšlel. „Protože ona s ním nehrála,“ mínil.

„A Gerhardsen nemá alibi. Tvrdí, že šli do ‚Smuget‘. Ale nikdo to nedosvědčil, ani lidi v lokále, ani ten pár, co s nimi jel společně v taxíku. Ole Eidesen ani Merethe Fossumová si nevzpomínají, že by s nimi Gerhardsen šel dovnitř. Ani jeden z nich si nemůže vzpomenout, že by ho pak uvnitř viděli. A asi pět set metrů od taxi, které zastavilo před ‚Smuget’, musela být Katrine s Henningem. Kruci, jeho vůz na Munkedamsveien, všechno sedí! Stačilo jen přejít náměstí a byl u auta. Když to udělal bezprostředně po jízdě v taxíku, musel Katrine a Henninga sledovat. Měli přece ten žhavý výstup na Aker Brygge.“

Gunnarstranda svého mladšího kolegu s úsměvem pozoroval. „Moc rád bys viděl Gerhardsena za mřížemi, co?“

„Samozřejmě.“

„Máš proti němu něco?“

„Každopádně stojí za pokus, když toho chlápka ještě jednou vyslechneme.“

Přerušil je telefon. Gunnarstranda nad hromadou papíru vybafl pozdrav a vzápětí se mu rozzářil obličej. Odkašlal si.

„Samozřejmě si na vás vzpomínám,“ řekl a ihned vstal.

Frolich se postavil také.

„Okamžik,“ řekl Gunnarstranda a přiložil dlaň na sluchátko. „Co je, Frolichu?“

Frolich se při pohledu na Gunnarstrandův odměřený obličej bezděčně ušklíbl. „Ženská?“ zeptal se Frank a zazubil se.

Gunnarstranda si netečně odkašlal. „Tak co je?“

zopakoval upjatě.

Frolich už byl ve dveřích. „Mám Gerhardsena nechat zatknout, nebo jenom předvést k výslechu?“ zeptal se formálně.

Vrchní komisař hbitě pokrčil rameny a otočil se. Zcela se soustředil na telefonický rozhovor a hubený obličej mu zjihl. Posadil se a naslouchal se širokým úsměvem na rtech.

„A to,“ řekl shovívavě, „je často otázka hnojení.“

Plané výhonky

Jel nazdařbůh do města. Parkovací budova by byla prima. Nebylo tak důležité, kde auto odstaví. Hlavní bylo, že zůstane v anonymitě. Parkovací budova, kde při výjezdu dostanete účtenku. Ve chvílích, kdy už nemusíte mít obavy o to, co je třeba udělat, dostávají všechny malé události dohromady nový smysl. Drobné příhody se slijí ve srozumitelný celek. Jistým způsobem byl teď na začátku, konečně stál tam, kde měl vlastně začít. Samozřejmě to byla jeho slabost, že nezačal na začátku. Ale to je možná největší slabost každého člověka: kroužit kolem cíle tak dlouho, až neexistuje cesta zpět. A tak je to pokaždé: až když stojíme v cíli, víme, která cesta byla nejkratší, až tehdy víme, kde jsme měli začít.

Zazubil se. Věděl, kde musí začít. Po tolika útrapách to konečně věděl. A to všechno kvůli té nejběžnější slabině, jaká existuje: kvůli strachu podívat se pravdě do očí. Člověk se zpěčuje, odmítá brát na vědomí příznaky a signály nemoci, až symptomy narostou do takové velikosti, že se už nemoc nedá popřít.

Během všech těch let existovalo jedno jediné skutečné ohrožení. Ale oni s tímto ohrožením žili. Akceptoval ho. Ne proto, že by byl hloupý či slabý. Nechal se těmi příznaky oklamat, když se ten otravný nádor začal hýbat.

Ale bylo to marné?

Nic není zbytečné. Zesílil autorádio. Otázka byla položena chybně. Proto nebylo nic zbytečné. Když sjížděl z kopce z Fjellinjenu, začalo rádio rušit. Po obou stranách svištěla auta, mladí lidé, kteří se za něčím honí, aniž by věděli za čím. Městský provoz je zosobněná studie netrpělivosti. Přibrzdil, odbočil do tunelu a kousek od Filipstadu se znovu vynořil na denním světle. Odbočil doprava a pomalu vjížděl do parkovací budovy. Šum v reproduktorech ho rušil při přemýšlení. Musel rádio vypnout. Spirálovitě sjížděl pomalu dolů. Nic není zbytečné.

Díky námaze a úsilí pochopíme, díky nim se zjeví vlastní pravda. Ostatní nezemřeli zbytečně. Pomohli mu odkrýt vlastní nádor. Když už se nádor dál nedá skrývat, existuje jen jedno řešení: rozloučit se s ním. Vyjel ze spirály a zaparkoval. Ven z temnoty, dovnitř do temnoty.

Slunce se kriminalistovi opíralo do zad, když za sebou zavřel kovanou bránu a pomalu kráčel k domu po stezce lemované krásným zimolezem, který už mezitím téměř odkvetl. Zůstal stát a natáhl ruku po větévce s kvítky, které ještě neodkvetly docela. Něžné zvonečky jako z vosku.

Postřehl, že ho obchází hrůza. A zatímco tam stál, uslyšel za křovím šustění novin. Takže byl někdo doma. Dal se do pohybu, ušel posledních pár metrů k domovním dveřím a zazvonil. Zevnitř nevycházel žádný zvuk. Buď zvonek nefunguje, nebo ho neslyší, pomyslel si a zvedl ruku, aby

zazvonil ještě jednou. V témže okamžiku se pootevřely dveře.

„Pane Gunnarstrando,“ řekla Sigrid Haugomová udiveně. „Co vás k nám přivádí tentokrát?“

Vrchní komisař zastrčil ruce do kapes saka a snažil se v hlavě zformulovat otázku. „Planý výhonek,“ řekl nakonec.

Sigrid Haugomová otevřela dveře dokořán a pustila ho dovnitř. Měla na sobě květované šaty. Vypadalo to, jako by si je před chvílí oblékla. Jako by chtěla zdůraznit, že jeho domněnka byla správná, zastavila se před zrcadlem a uhladila si několik záhybů na prsou. „Opravdu tomu věříte?“

zeptala se.

„A čemu?“

Podívala se na něj přes rameno. „Že Katrine byla planý výhonek?“

„Mluvím o jiném planém výhonku,“ odvětil kriminalista, a když míjel dveře na terasu, pohlédl ven. Na terase bylo rozložené lehátko, na něm otevřené noviny, na zemi se kupily časopisy a vedle na talíři leželo napůl snědené jablko.

Sedla si za oválný stůl na stejné místo jako při jeho poslední návštěvě a zkřížila nohy. Gunnarstranda si stoupl k oknu a podíval se na lehátko. „Vyrušil jsem vás?“ zeptal se a vzal do ruky květináč s japonským miniaturním stromem, který stál na parapetu.

„Jsem na neschopence,“ odpověděla.

„Něco vážného?“

„Jsem jen unavená.“

„Souvisí to nějak s vraždou… Katrine?“

„Je to přinejmenším jeden z důvodů.“

„Byly jste si… blízké?“

„To je mírně řečeno.“

Když se k ní otočil, stále držel květináč v ruce. „Ten strom umírá,“ zkonstatoval.

„Jestli se umíte starat o kytky,“ vzdychla Sigrid Haugomová, „mohl byste mi ho možná zachránit.“

„Bonsaj,“ řekl Gunnarstranda a zvedl květináč do výšky. „Japonské umělecké dílo. Určitě nebyla levná.“

„Dárek,“ řekla žena na sedačce. „Nikdy se neptám, kolik dárky stály.“

„Odhaduju, že je mu víc než pět set let,“ řekl kriminalista zamyšleně. „Slyšel jsem, že některé stromy, jako je tenhle, se můžou dožít i pěti set let. Už jsem jich pár viděl, ale tenhle vypadá neuvěřitelně staře.“

„Jednou umřeme všichni,“ pronesla Sigrid Haugomová tiše a nadechla se. „Promiňte, ale Katrine mi nejde z mysli.

Snažím se myslet na něco jiného, ale nedaří se mi to.“

„Představte si, že tenhle strom by byl opravdu starý,“

pronesl Gunnarstranda pokorně. „Představte si, že by měl dvě stě let; pak by se o něj muselo starat šest, sedm, možná osm generací zahradníků.“

„Fantastické,“ odvětila Sigrid Haugomová bez zájmu.

Kriminalista sebou trhl. „Sedm generací zahradnických znalostí,“ pronesl ostrým hlasem. „Dvě stě let péče, od Francouzské revoluce až dodnes, rostlina, která díky nepřetržité péči přežila Montesquieua a Napoleona, George Washingtona, Wedela Jarlsberga, Bjornstjerne Bjornsona, Mussoliniho a Maa. Než…“ řekl důrazně a postavil květináč s bouchnutím zpět, „než jste ji dostala jako dárek vy a nechala ji uschnout na parapetu!“

Sigrid Haugomová na něj mlčky zírala s povytaženým obočím.

„Viděl jsem ten strom už posledně, když jsem tu byl,“

pokračoval, přešel místnost a posadil se naproti ní. „Byl to jediný nepředvídaný předmět v tomhle domě. Jediná neočekávaná věc v tomhle muzeu s lampami, které určitě navrhl osobně Louis Comfort Tiffany, se starožitnými švýcarskými hodinami a se sedačkou nejvytříbenějšího italského designu. Ten koberec támhle, pokud to mohu posoudit, tkaly děti v Kašmíru. Kromě toho mě napadlo, že servírujete kávu v míšeňském porcelánu.“ Ukázal nalevo.

„Nechybí tady ani mačeta, kterou jste vy nebo váš muž pověsili na okrasu vedle krbu. Ale v tomhle mišmaši nedefinovatelného vkusu a usilovného snobství si vy ani váš manžel nedokážete všimnout, co se děje na parapetu.“

„Dobrá,“ řekla Sigrid Haugomová přívětivě a poněkud překvapená výbuchem svého protějšku. „Naštěstí jste si toho všiml vy.“

„Pohled na uschlý stromeček v tom ubohém květináči mi prozradil vše, co jsem potřeboval vědět o vašem charakteru.“

„Nepovídejte!“ Hlas Sigrid Haugomové dostal nádech jedovaté břitkosti patricijské arogance.

„Ten divoký výhonek, který mě k vám dnes přivádí, roste v zahradě jednoho ústavu sociální péče. Divoký výhon jedné jinak celkem pěkné okrasné růže vysazené uprostřed trávníku. Výhon, který vypadá jako světlezelené kopí.

Vyjadřuju se jasně?“

„Jasně a zřetelně,“ odvětila Sigrid Haugomová suše.

„Ale nemám tušení, o čem to mluvíte.“

Gunnarstranda se usmál a natáhl nohy před sebe.

„Nemají Číňané na všechno nějaké přísloví?“

„Jistě.“

„Číňané by to vyjádřili přibližně takto: I když váš zrak ulpěl na tomto divokém výhonku, neviděla jste ho.“

„Ještě pořád netuším, o co vám jde.“

„Možná si nejsem sám jistý. Chci jen znát odpověď na jednu otázku.“

„Domnívám se, že pak byste se měl tedy zeptat,“ řekla Sigrid Haugomová s povzdechem.

„V pátek před týdnem a půl zazvonila Katrine Bratterudová na dveře jednoho bytu v Uranienborgveien,“

řekl Gunnarstranda a pokračoval: „Ten byt patří důchodci jménem Stamnes. Kdysi pracoval na úřadu péče o mládež.

Před lety ho Nedre Eiker zaměstnal na obecní správě, kde zpracovával mimo jiné případy adopce. Katrine Bratterudová ho vyhledala, protože měla důvod domnívat se, že Stamnes zpracovával také její adopci před dvaceti lety. Už se vám rozsvítilo, paní Haugomová?“

„Ani ne,“ odvětila chladně.

„Tenhle Stamnes se sice cítil být vázán svou přísahou zachovávat mlčenlivost, ale nakonec Katrine ustoupil.

Pravděpodobnost, že by jí mohl pomoci, byla mizivá. Na to mu rukama prošlo příliš mnoho adopcí. Ale na tenhle případ si vzpomínal. Důvodem byly velmi tragické předcházející události. Matku uškrtil neznámý pachatel. Otec toho dítěte byl námořník, který se s matkou neoženil ani nebyl s to se dítěte ujmout. Malá holčička byla proto uvolněna k adopci.

Tohle Stamnes vyprávěl Katrine Bratterudové. Jméno otce už nevěděl, jen matčino jméno si pamatoval, protože se tehdy dlouho objevovalo v novinách: Helene Lockertová.“

Policista se odmlčel. V tichu, které se rozhostilo, bylo slyšet jen pravidelné tikání starožitných hodin.

„Katrine Bratterudová byla toho večera v nanejvýš nezvyklé situaci,“ pokračoval Gunnarstranda tichým hlasem.

„Hodlala odhalit pravdu o sobě samotné, o své sounáležitosti, o svém původu, hodlala pochopit, proč je v souladu se světem. A co člověk udělá v takové situaci? Co je logické? Nebo lépe řečeno: co se člověku zdá jako správné?

Má se pokusit najít svého otce, nebo rodinu své matky?

Netuším, co chtěla Katrine udělat jako první. Ale vím, že něco udělala.

Nejpozději v ten večer se Katrine potkala s Olem Eidesenem před kinem ‚Saga‘, kde pak viděli nějaký akční film. Olemu se film líbil. Ole pak tvrdil, že Katrine byla celý večer nápadně duchem nepřítomná a nepřístupná. Den nato jela brzy do práce. Olemu o svém velkém objevu zatím neřekla. Ptal jsem se proč. Odpověď neznám, ale myslím si, že jí hučelo v hlavě kvůli všem myšlenkám, které se naráz objevily. Jedna z myšlenek, která ji trápila, byla, že informaci o úředníku Stamnesovi si koupila od jednoho ze svých dřívějších milenců. Tenhle muž, Raymond Skau, tvrdí, že Katrine mu za tu informaci slíbila deset tisíc korun hotově. Ale peníze neměla. Ještě pořád mu těch deset tisíc dluží. Byly splatné den předtím.“

Gunnarstranda vzdychl. „Nevím, čím se zabývala víc, tragickým osudem své biologické matky, nebo chybějícími penězi. V každém případě víme, že Raymond Skau se ve třináct hodin objevil u Katrine v práci a vymáhal své peníze.

Odpověděla mu podle pravdy, že nemůže zaplatit, což vedlo k tomu, že Raymond na ni skutečně zaútočil a vyhrožoval jí.

Krátce nato zmizel. Máme informace, že Katrine odešla z práce ve čtrnáct hodin a jela do svého bytu, kde na ni čekal Ole Eidesen. Později nás zpravil o tom, že byla pořád ještě nepřístupná a podrážděná. Chtěla být sama, trávila dlouhé hodiny v koupelně. Do šestnácti, sedmnácti hodin. Pak si

sedla k telefonu a několikrát telefonovala, mimo jiné také vám.“

„To není žádné tajemství,“ řekla Sigrid Haugomová.

„Říkala jsem vám přece, že mi zavolala a vyprávěla o tom chlápkovi, který ji napadl.“

„Na to si vzpomínám,“ odvětil Gunnarstranda. „Ale vy jste nám nezopakovala celý rozhovor, nemám pravdu?

Helene Lockertová se tehdy chtěla vdát, ale k tomu už nedošlo. Byla zavražděna. Muž, který si ji chtěl vzít, ještě žije. Jmenuje se Reidar Bueng a bydlí právě v tom ústavu sociální péče, jehož součástí je zahrada, kde roste ten divoký výhon. Byl jsem tam za ním na návštěvě, bavili jsme se spolu.“

Gunnarstranda si odkašlal a pak ještě jednou. Čekal na reakci na svůj dlouhý monolog, ale nedostavila se. Sigrid Haugomová na něj upřeně hleděla svýma velkýma očima, ale pohled byl obrácený dovnitř.

„Trochu se tam znám s…“ Gunnarstranda ustal, hledal jiná slova a znovu si odkašlal. „Náhodou se znám s tamní vrchní sestrou,“ pokračoval. „A to, co mi dnes vyprávěla po telefonu, je důvodem pro malou otázku, kterou na vás mám, paní Haugomová.“

Sigrid Haugomová seděla ještě pořád němě na pohovce a vypadala duchem nepřítomná.

Gunnarstranda se jí pohledem zavrtal do očí. „Rád bych věděl následující: proč jste den poté, co byla Katrine

Bratterudová zavražděna, strávila v ústavu sociální péče celou hodinu s Buengem?“

Posel

Sešpulil rty a začal si pískat, svižným krokem procházel napříč náměstím Egertorget. Obloukem obešel dva japonské turisty; drželi v ruce plánek města a dívali se do nebe…

Čtyři, tři, dva malí černoušci. A nakonec zbyl už jen jeden.

Bude to jako návštěva pacienta. Rychlá a efektivní návštěva pacienta, jak to dělali lékaři za starých časů. A nakonec zbyl jenom jeden. Ruka s aktovkou se kývala dopředu a dozadu. Kráčel po Karl Johans Gate v davu lidí.

Belhal se k němu hubený muž s ohnutými zády, vyžilým obličejem a černými vlasy. Převlečený anděl, pomyslel si a chladně se usmál. Posel. Hlasitě se zasmál, jak se žebrák při prosbě o drobné vrtěl. Jakýpak anděl?! Ignoroval poznámku, kterou za ním žebrák zakřičel. Neslyšel slova. Jestli se mě něco na světě netýká, pomyslel si, tak jsou to narkomani.

Nic na světě mě nezajímá míň než drogově závislí pobudové.

Jedno jediné maličké píchnutí! Píchnutí, které dá takovému pobudovi andělská křídla, když neodolá své hloupé, hedonistické chuti na sebezničení a předávkuje se.

Přešel Skippergata na červenou, se zvednutou hlavou bez váhání kráčel po Fred Olsens Gate směrem k Jernbanetorget. Přeslechl zatroubení taxi, které se na něj v plné rychlosti řítilo, ale pak náhle zahnulo doleva, na stanoviště taxíků. Muž mezi lidmi. Anonymní muž v letním vedru.

„Vy už odpověď samozřejmě znáte,“ odvětila Sigrid Haugomová. „Jinak byste se mě neptal. Já jsem už totiž trochu přemýšlela o tom, jaký jste typ. Jste muž, který skrývá vlastní charakterové rysy. Maskujete se a předstíráte, že jste ješitný bambula. Ta pleš, kterou tak pečlivě maskujete, pravděpodobně proto, aby s vámi měli ostatní, zejména ženy, soucit. Není nic ubožejšího než tohle. Ale já jsem tu vaši fasádu prohlédla. Víte, že jste normální muž?

Ne, ani to nejste. Vy jste zakrslý, podsaditý prosťáček, zamindrákovaný chudák. Přijdete si sem a předem znáte odpověď na otázku, kterou mi chcete položit. Přesto se pachtíte sem nahoru, jenom abyste měl potěšení z toho, že mi položíte tuhle otázku, jenom kvůli požitku z toho, že na vlastní uši uslyšíte tuhle otázku. Jste domýšlivý, malý červ, víte to?“

Po dlouhém tichu, které následovalo po téhle explozi, neřekl vrchní komisař Gunnarstranda ani slovo. Díval se ženě na druhé straně stolu hluboko do očí. Pohled se mu vlhce leskl. Na tvářích Sigrid Haugomové se objevily horké červené skvrny.

Narovnala se a přerušila tichý boj. „Připomínáte mi malého chlapečka, který klečí před dětskou stavebnicí,“

řekla. „Protože jste tak úžasně spokojený sám se sebou.

Jediná věc, která pro vás něco znamená, je vítězství, že mi ukážete, že víte. Ale mám vám prozradit tajemství? Vy totiž nemáte nejmenší tušení, nevíte vůbec nic. Nemáte nejmenší představu o tom, co je důležité, co má význam.“

Kriminalista, který celou dobu seděl nehnuté, se nehýbal ani teď. Upíral na ni vlhký pohled tak dlouho, až odvrátila oči. „Nemusíte se na mě takhle dívat, je to směšné.

Nemáte naprosto žádnou naději, nevíte, co je důležité.

Vůbec nic!“

„Řekla jste to také Helene Lockertové?“ zeptal se Gunnarstranda drsným hlasem.

Sigrid Haugomová se jízlivě usmála. „Na tohle jsem taky čekala,“ řekla, zašklebila se a napodobila ho: „Řekla jste to také Helene Lockertové? Ne, představte si, že jsem jí to neřekla.“

„Nenašla jste žádná vhodná slova?“

„K čemu jsou slova v takovém okamžiku, kruci?“

„Takže jste ji místo toho uškrtila?“

„Přestaňte s tím, Gunnarstrando.“

„Uškrtila jste ji,“ zopakoval kriminalista tvrdohlavě.

„Ano,“ přiznala se Sigrid Haugomová rozzlobeně.

„Cítíte se teď lépe? Rostete? Cítíte perverzní vzrušení, když slyšíte takové přiznání?“

„A Katrine,“ řekl Gunnarstranda tiše. „Viděla, jak jste její matku uškrtila?“

Sigrid Haugomová mlčela. Zkřivila ústa a rysy v obličeji zamyšleně ztuhly. Ticho v místnosti bylo tísnivé.

Rychle vstala. „Nesnesu tohle ticho,“ řekla rychle, přistoupila k oknu a opřela se rukou o parapet. Druhou ruku si přitiskla ke spánku. „Rozbolela mě hlava. Bude lepší, když teď půjdete. Tyhle bolesti hlavy mě zabijí.“

Gunnarstranda se k ní otočil a prohlížel si ji. „Viděla vás, jak to děláte?“ zopakoval tichým hlasem.

„Nevím,“ řekla. „Prostě to nevím.“

„Proč jste se jí nikdy nezeptala?“

„A jak jsem to měla udělat?“ Sigrid Haugomová si přiložila druhou ruku na spánek. „Myslím to vážně, bolí mě hlava. Nezvládám žádnou návštěvu, když mám migrénu,“

zasténala.

„Myslíte tím, že Katrine byla zavražděna, než jste se jí stačila zeptat, co ví?“

„Prosím, Gunnarstrando, odejděte.“

Kriminalista vstal, zhluboka se nadechl a pomalu kráčel po parketách. Postavil se za ni. Venku svítilo slunce.

Červnové sluníčko, které vpálilo předchozí déšť do země.

Do země, která se teď stane živnou půdou pro růst. Všechno zelené musí v červnu vyrůst k nebi, dostatečně zesílit, aby v létě a na podzim zvládlo květy, oplodnění a zrání. Na terase, vedle lehátka s novinami a slunečními brýlemi, byly vidět zbytky starého květinového záhonu. Pýr a laskavec se s vražednou energií a silou chopily veškeré moci a zachvátily

pozemek. Uprostřed spouště stálo několik ubohých macešek s vybledlými hlavičkami. Životadárné slunce ostře vnikalo oknem do obývacího pokoje a kreslilo na parketách zářivý žlutý obdélník, který dosahoval až ke koberci, na kterém stál. V okně se odrážel slabý obraz. Byl to téměř bezbarvý obtisk místnosti, ve které stáli: stoly, židle, hodiny na zdi a dvě postavy. Gunnarstranda se soustředil na obrysy ženy v okenní tabuli. Stála tam se zavřenýma očima. Kůže na čelní kosti se jí napínala a prsty podpírající hlavu se podobaly bílým žilkám průsvitného listí.

„Proč jste nebyla kvůli vraždě Helene Lockertové nikdy vyslýchána na policii?“ zeptal se.

Sigrid Haugomová strnula hrůzou. „Vy jste ještě tady?

Neprosila jsem vás, abyste odešel?“

„Proč není vaše jméno uvedeno v protokolech o výslechu?“ zopakoval kriminalista poté, co si odkašlal.

Sigrid Haugomová stála nehybně na temže místě.

„Musela to být rána,“ řekl Gunnarstranda a přistoupil blíž. „Znovu se setkat s její dcerou, po všech těch letech. Byl to osud? Myslela jste na to někdy? Občas mají věci svůj smysl.“

„O čem to mluvíte?“

Gunnarstranda se nadechl. Snažil se postřehnout, zda se změnilo něco v obličeji, jehož matné obrysy v okenním skle jenom tušil. „Moje žena zemřela před několika lety na

rakovinu,“ pokračoval a odkašlal si. „Měla jediný sen.

Myslím tím opravdový, jediný sen v životě.“ Zmlkl.

„Ano?“ ozvala se Sigrid Haugomová nakonec, buď z netrpělivosti, nebo z opravdového zájmu.

Gunnarstranda hledal vlastní hlas. „Než zemřela, zažila ho, ten sen. Ale ona sama pro to vůbec nic neudělala.

Nemohla, byla moc nemocná. Nevěděla, že se jí ten sen splní, než se to stalo.“

„Nikdy jsem nesnila o tom, že znovu potkám Heleninu dceru.“

„Ale stalo se to,“ řekl kriminalista. „Možná mělo nějaký význam, že se to stalo.“

„Jestli to tak bylo…“ Sigrid Haugomová se bleskově otočila. „Proč tedy musela být Katrine zavražděna? Můžete mi to říct? Je v tom taky nějaký smysl?“

„Nevím,“ odvětil kriminalista a upřeně se jí podíval do očí. „Nemám nejmenší tušení. Ale důležité je přece to, že jste se potkaly, že jste dostala možnost oblíbit si ji.“

Sigrid Haugomová se zadívala do prázdna. „Možná máte pravdu,“ povzdechla si. „Ale nikdy to nebude stačit.“

Zarazila se. „Taky jsem si to myslela,“ pokračovala nakonec. „Katrine… když jsem ji spatřila poprvé, ve Vinterhagenu, po všech těch letech… bylo to, jako by tam stála Helene. Od prvního okamžiku jsem věděla, že to musí být Helenina dcera.“ Sigrid Haugomová se usmála, jenom zlehounka a jako ve snu. „Tytéž krásné blonďaté vlasy,“

pronesla tiše. „Helenina ústa, její tělo, hlas. Okamžitě jsem věděla, o koho jde. Skutečně jsem si myslela, že v tom je nějaký smysl, že jsme se… Ale proč pak musela zemřít?“

Výraz Sigridiny tváře byl upřímný.

„Proč jste nebyla nikdy vyslýchána kvůli Helenině smrti?“ zopakoval otázku kriminalista neústupně.

„Nevím,“ řekla mdle. „Možná se o mně Reidar nikdy nezmínil.“

„Reidar Bueng? Vaše jméno nejspíš uvedl. Musel existovat jiný důvod, proč vás kriminálka vyloučila.“

„Byla jsem přece ve Skotsku. V Edinburghu.“

„Ve Skotsku?“

„Oficiálně.“

Gunnarstranda se zvědavě pousmál. „Povídejte,“

zaprosil.

„Konečně něco, co nevíte. Jsem promovaná inženýrka.

Inženýrka chemie.“

„Myslel jsem si, že jste studovala sociální vědu.“

„Tu taky. Ale po maturitě jsem šla na chemii do Edinburghu. Inženýřina byla tehdy moderní. Když jsem po dvaceti letech práce v domácnosti chtěla znovu začít pracovat, byl už můj obor daleko rozvinutější a já jsem to prostě nesledovala. Proto jsem začala s něčím jiným. S

něčím, u čeho šlo o pomoc, o přispění, o léčení. Slíbíte mi, že odejdete, když vám povím, co se tehdy stalo?“

Gunnarstranda se na ni upřeně zadíval.

„Hezky zůstat sám sebou. Být způsobný. Nic neslibovat.

Apoštol pro každého.“ Hořce se usmála. „Letěla jsem domů na stand-by ticket20. Mělo to být překvapení. Vlastně je to docela banální příběh. Jela jsem rovnou za Reidarem. Chtěla jsem ho překvapit a myslela jsem si, že nikdo není doma.

Ale doma někdo byl. V ložnici. Ležel pod ní. Pod mou nejlepší kamarádkou. Připadá vám to vzrušující? Některým mužům to připadá vzrušující. Jenže mně to přišlo odporné.

Slyšela jsem zvuky, stála jsem tam jako zlodějka a koukala, zatímco ona… Rozumíte? V posteli s mým nejdražším.

Vlastně už nemusím říkat nic víc.“

„Šla jste dál? Za nimi?“

„Zbláznil jste se? Ne, to ne. Šla jsem k ní domů. Čekala jsem, až přijde. Věděla jsem, že je u něj jen na krátké návštěvě. Nechala přece doma dítě samotné, zatímco…“

„Takže jste čekala jenom na ni?“

„Ano.“

„Proč?“

„Samozřejmě proto, že měla zemřít.“

„Dalo se tomu zabránit? Aby zemřela?“

„Nevím… Možná ano, kdybych byla někdo jiný a měla jiný postoj k těmhle… věcem.“

„Mluvily jste spolu?“

„Samozřejmě.“

20 Otevřená letenka pro případ potřeby (pozn. překl.)

„Ale proč jste ji zabila?“

„Byla to moje nejlepší kamarádka.“

„No a?“

„Nejlepší kamarádka, nechápete to?“ Sigrid Haugomová se unaveně usmála. „Jistě, nechápete to. Nemám moc co říct na svou obranu. Vím to moc dobře.“

„Kdy jste odešla?“

„Když tam ležela mrtvá. Nevyšla z ní ani hláska.

Všechno vykřičela s ním v posteli. I to mě rozzuřilo. Že jí pro mě nezbyl ani tón.“

„A co vy? Kam jste šla?“

„Vrátila jsem se do Skotska. Ještě ten den. Stand-by ticket.“

„A nikdy se vám neozvala policie?“

„Ne.“

„Takže nikdo nevěděl, že jste to byla vy?“

„Nikdo.“

„A věděla o tom něco Katrine?“

„Ne,“ řekla Sigrid Haugomová.

„Ale zavolala vám a vyprávěla, že zjistila jméno své biologické matky. Tohle vám v sobotu ve skutečnosti říkala, je to tak?“

Sigrid Haugomová ztěžka přikývla. „Vyprávěla vám o tom, že Bueng žije v ústavu sociální péče?“

Sigrid zavrtěla hlavou. „Ne. Katrine nevěděla nic o Reidaru Buengovi. Nevěděla ani o mně. Byl to šok. Úděsný

rozhovor. Myslela jsem, že mě raní mrtvice, když jsem slyšela, co objevila. Věděla jsem, kde Reidar žije. Každý den od toho okamžiku, kdy se to stalo, jsem věděla, kde je.“

„Co jste po něm chtěla, když jste se ten den po Katrinině telefonátu objevila v ústavu sociální péče?“

„Chtěla jsem se ujistit, že jí o mně Reidar nebude vykládat. Tedy o přátelství mezi Helene a mnou. Ujasnila jsem si, že je jen otázkou času, kdy ho Katrine najde. Kdyby ho našla, padlo by dřív nebo později mé jméno. Pro nás obě by to byla katastrofa. Musela jsem si nejprve promluvit s Reidarem. Musela jsem ho přinutit, aby mlčel.“

„Myslíte si, že Bueng věděl, že jste Helene zabila?“

„Samozřejmě.“

„Nikdy vás nezradil.“

„Ne.“

„Ani mně nic neřekl. Ještě pořád Reidara Buenga milujete?“

Chladně se usmála a znovu se ušklíbla. „Ještě pořád ho milujete?“ zopakovala po něm jízlivě. „Jste směšný pokrytec.“ Zaťala ruce v pěst. „O co vám vůbec jde? Na co se mě vlastně ptáte? Jste policista. Měl byste vědět, nač se ptát. Co má k čertu znamenat tahle otázka? Chcete vědět, jestli truchlím po soužití se starým chlapem? Jestli chci mít s tímhle člověkem fyzický kontakt?“

„Rád bych věděl, jestli ho milujete,“ zopakoval kriminalista neochvějně.

Dívali se na sebe, než řekla: „A jakou to hraje roli? Tak jako tak jsem si zničila život. Strávila jsem půlku života s člověkem, který vnímá lásku jako vlastnost svalového aparátu, jako výměnu tělesných tekutin.“

Strnule hleděla do stropu a ztěžka vzdychla. „Víte, dneska už opravdu nevím, jestli jsem Reidara milovala.

Netuším. O lásce už si nedělám iluze. Ale tehdy jsem si to myslela. Tehdy mi připadalo, že hůř už mi nemůže být.

Stalo se vám třeba v mládí, že jste se napil trochu víc a bylo vám tak bídně, že jste si přál být mrtvý, jenom aby vám už nebylo zle? Takhle jsem se totiž cítila. Jenže opilost přejde.

Tehdy však nepřešlo vůbec nic. Po večerech jsem se dlouho procházela, než jsem našla opuštěné místo. Tam jsem se mohla sama píchat. Jehlami a nehty. Křičela jsem, abych se vyvlékla ze smyčky, ve které jsem vězela… Z té smyčky, které se říká láska. Ale teď… Netuším. Už nevím, co má ještě smysl, co je důležité. Ale je-li na tom všem opravdu něco strašné, tak je to skutečnost, že si nemůžu přesně vzpomenout na tu část mě samotné, kterou jsem kdysi považovala za to nejcennější.“ Sigrid Haugomová skousla zuby a zasyčela ústy se zasliněným koutkem: „Jediné, co nikdy nevyprchá, jediná pravda, která zůstává, je to, že jsem Helene nenáviděla.“

„A dnes?“

„Už zase s tím začínáte,“ vzdychla a vydechla se zavřenýma očima. „Někdy ano. Ale obvykle ne.“

„Ale nepodařilo se vám to,“ řekl Gunnarstranda najednou. „Co se mi nepodařilo?“

„Vylít si zlobu a hořkost na mrtvé Helene, zbavit se jí.“

„Co tím myslíte?“

„Myslím, že cítíte hořkou nenávist vůči naprosto jiné osobě.“

Sigrid Haugomová pomaloučku zavrtěla hlavou.

„Vy už jste ten příběh jednou vyprávěla, že?“

Sigrid Haugomová se na něj upřeně podívala. Byla na pozoru. „Kam tím míříte?“ zeptala se, ale rychle zavřela pusu, jako by se bála, že řekne příliš.

„Vím, kdo Katrine zavraždil,“ prohodil kriminalista. „A vy to víte taky.“

Slunce jí ozářilo stříbrné vlasy. „Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíte. Kromě toho mě bolí hlava. Bude lepší, když teď půjdete.“

„Takže Katrine vám v to odpoledne zavolala,“

pokračoval Gunnarstranda a přistoupil o kousek blíž.

„Vyprávěla vám o Stamnesovi, o své matce a o Raymondu Skauovi, který se objevil v cestovní kanceláři a chtěl po ní peníze. Chápu, že to pro vás musel být šok. Ale neměla jste to vyprávět dalším osobám. Když jste mu to vyžvanila, podepsala jste rozsudek smrti pro Katrine. Vy jste to věděla, že?“

Sigrid Haugomová zavřela oči. „Nevěděla jsem to. Jela jsem v neděli za Reidarem, abych ho připravila na Katrine.

Nikdy by mě nenapadlo, že by ji mohl zabít.“

„Ale musela jste to vědět.“

„Jste zlomyslný,“ řekla a ještě jednou zopakovala: „Jste zosobněná zlomyslnost.“

„Jela jste k Buengovi, i když jste věděla, že Katrine je mrtvá.“

Žena mlčela.

„Možná Katrine zabil, aby vás chránil. Pravděpodobně sám věří, že to udělal z rytířskosti. Ale nehledě na to, to sakra nestačí. Víte stejně dobře jako já, že to byl on.“

„I kdybych to věděla,“ řekla hořce. „I kdybych to věděla, tak co? Můžu to vrátit zpět? Můžu to napravit? A to směšné tvrzení, že mě chtěl chránit. Jděte k čertu!“ Tvrdě se zasmála a blýskla po něm přivřenýma očima.

„Nenapadlo vás, že chtěl chránit sám sebe?“

Několik vteřin se na ni díval. Nakonec se zhluboka nadechl a udělal dva kroky k ní. Ona pomalu otočila hlavu a dívala se na něj, jako by byla opravdu překvapená, že se opovažuje zůstávat stále v jejím domě. „Přestavte si,“ řekla a jízlivě se ušklíbla. „Představte si, že vás pořád ještě nenapadla pravda.“

„Sigrid

Haugomová,“

pronesl

vrchní

komisař

Gunnarstranda unaveně. „Tímto vás zatýkám kvůli vraždě Helene Lockertové. Půjdete se mnou dobrovolně?“

Trapnost

Tramvaj byla narvaná k prasknutí. Nikde ani jediné místečko k sezení. Lidé stáli namačkaní jeden na druhém u dveří a v uličce mezi sedadly. Tiskl se k nějaké ženě, která se držela jedné ze smyček visících ze stropu. Měla na sobě červený top. Chlupy v podpaží se jí kroutily a byly vlhké a zpocené. Upřeně na ni hleděl. Pod očima měla namalovanou nepěknou žlutou čáru. Vlasy měla obarvené na blond a u kořínků jí barva odrůstala. Pokaždé, když tramvaj najela do zatáčky, díval se jí přímo do výstřihu, který odhaloval dvě malá prsa s dlouhými, trčícími bradavkami. Při pohledu na ni myslel na jinou dívku, na to, jak záškuby jejího těla postupně slábly; jako ryba ležící na dně člunu. A najednou byl zase tam, s jedním kolenem vmáčknutým do vlhké trávy, s druhou nohou mírně nataženou, zatímco její mladé tělo se vzpínalo.

Zvuk. Trhl sebou, když ucítil pohled ženy s přebarvenými vlasy. Ten zvuk musel vydat on sám.

Odkašlal si a odvrátil oči, aby si na něj pak nikdo nevzpomněl.

Venku bylo stejné vedro jako uvnitř, dokonce ještě tepleji, ale ne tak vlhko. Vzduch nebyl tak hrozný. Když stál na chodníku a tramvaj odjížděla, ucítil pohled té ženy přes okno. Jejich pohledy se střetly. Přesně z takových důvodů je

třeba vše dobře naplánovat a vystoupit například o dvě stanice dřív.

Je nevýhoda, že svítí slunce. V tomhle hezkém počasí je venku spousta lidí. Na druhou stranu je kvůli vedru méně pravděpodobné, že opravdu budou venku. Když je slunce příliš silné, zdržuje se většina starších lidí uvnitř, v chládku.

Ale když prošel kolem budovy poprvé, pokusil se nejprve přehlédnout, co se v ústavu sociální péče děje. Vypadalo to, že je tam klid. Přešel ulici, pak ještě jednu a cítil, jak se mu zrychluje dech. V pažích ucítil svědivý neklid, zastavil se, zvedl ruku a roztáhl prsty. Ne, netřásl se mu ani jeden. Být napnutý je jedna věc. Je to dobré znamení. Za půl hodiny bude konečně klid. Tohle bude možná ta nejjednodušší operace ze všech. Ale zároveň nejtěžší. Bylo to poprvé, kdy to věděl naprosto přesně, bylo to jako pocit hladu; věděl, že to skončí smrtí.

Na další křižovatce se otočil doleva a pokračoval k další. Tam znovu zahnul doleva, takže došel zpátky na cestu k ústavu sociální péče.

Sigrid Haugomová rychlým krokem zmizela v levých dveřích. Gunnarstranda šel za ní. Prošli místností podobnou jídelně v tradičním norském stylu. U zdi stál sekretář a uprostřed jídelní stůl s louženou dřevěnou deskou a kolem něj osm židliček. Zastavila se u dalších dveří a otočila se,

jako by se chtěla ujistit, že slyšela správně. „Vy mě sledujete?“

Gunnarstranda přikývl.

„Aha,“ řekla krátce, stejně rychle pokračovala dál a zamířila ke schodům vedoucím do prvního patra. Na bílé zdi nad hlavou jí jako obloha visela moderní malba v jasných žlutých a modrých barvách. „Každopádně to neudělal kvůli mně,“ řekla a podívala se na Gunnarstrandu skrz tyče zábradlí. „Zajímá se výlučně sám o sebe a o své potřeby.“

„Myslíte si, že ji znásilnil?“

„Znásilnil?“ Zafuněla. „Něco tak banálního by neudělal.

Ne. Jeho konání má jeden jediný účel: vyhnout se skandálu, který by případné řízení se mnou znamenalo.“

„Skandálu? Jakému skandálu? Váš manžel by snad v řízení nevypovídal proti vám.“

Shovívavě se usmála. „Něco nechápete, vy malý premiante. Nebojí se důsledků toho, co jsem tehdy udělala Heleně. Jediné, čeho se bojí, jsou následky jeho vlastního jednání. Hrozbou je to, co bych mohla vyprávět o něm a o jeho přehmatech, které jsem musela půlku života snášet.“

Rezignovaně zakroutila hlavou nad Gunnarstrandovým výrazem ve tváři. „Už se vám konečně rozsvítilo? Erik není ten, za koho ho lidi mají. Erik je zvíře.“

Gunnarstranda se zatvářil zoufale kvůli slovům, která zvolila. Když sešla o schod níž, vystoupil o schod výš.

Chytla se zábradlí. „Klidně si nade mnou ohrnujte nos,“

zašeptala. „Jen se mi smějte. Hlavně si nesnažte představit, jaké to je, když ležíte nahý na posteli, ruce a nohy přivázané k posteli, zatímco vaše dítě leží ve vedlejším pokoji. Noc co noc. Radši si nepokoušejte představit, jaké to je, když musíte být čtyřiadvacet hodin k službám člověku, kterého uspokojuje bolest druhých, a potom se musíte převléknout, abyste mohl být doprovodem toho, kdo vás znásilňuje. Při jídle v nějakém snobském spolku musíte dávat pozor, abyste si oblékl šaty, které zakryjí boule a modřiny. Musíte se usmívat a témuž muži šeptat do ucha něžná slovíčka, abyste nevzbudil pozornost, a abyste udržoval jeho překrásnou, dokonalou fasádu. To nedokážete, tak daleko vaše fantazie nesahá. Nebo si umíte představit, jaké to je, když se musíte dlouhá léta plazit před druhým jenom proto, protože jste byl jednou tak hloupý, že jste mu vyprávěl o největší chybě, kterou jste udělal, o svém činu?“

„Proč jste ho neopustila?“

„A to se ptáte vy?“

Gunnarstranda zvedl rezignovaně ruce. „Vyhrožoval vám tím, že to na vás vyzradí? Vyhrožoval tím, že půjde na policii a řekne, co ví o vraždě Helene Lockertové?“

„Předvádíte se, vy malý, chytrý policisto.“

„Myslíte si, že zavraždil tu ubohou dívku, aby…“

Gunnarstranda hledal správná slova. „…aby uchoval tajemství?“

„Zabil Katrine, aby se nikdy nikdo nedozvěděl, kdo zabil její matku. Kdyby všichni věděli, kdo Helene zavraždil, tak by proti mně neměl nic v ruce. Chtěl mi zabránit v tom, abych řekla, co mi udělal.“

„Pomozte mi ho usvědčit,“ navrhl vrchní komisař rychle.

Zavrtěla hlavou. „Mě nepřemluvíte,“ pronesla tiše.

„Nechte nás prostě být, Gunnarstrando. Nemáte proti němu žádné důkazy.“

„Nemám,“ přiznal Gunnarstranda. „Nemám žádné důkazy. Když mi nechcete pomoct.“

Usmála se. „Svatá prostoto! Proč bych vám měla pomáhat?“

Gunnarstranda zaváhal. Sigrid Haugomová si ho výsměšně prohlížela.

„Protože to tak nesmí pokračovat,“ řekl Gunnarstranda nakonec.

Znovu se usmála, studeným a tvrdým smíchem. „Nesmí to tak pokračovat?“ Napodobila ho s jízlivým výrazem ve tváři: „Tak to nesmí pokračovat!“ Sestoupila o schůdek níž.

„Už jste někdy přemýšlel o tom, že jsem žila více než dvacet let s krví na rukou?“ vyprskla. „Myslel jste na to, že se to, o čem jsem dvacet let snila, konečně splnilo? Konečně jsem někdo, kdo něco ví, konečně ho mám v hrsti! Konečně!

Konečně mám moc.“

„Ale tohle opravdu chcete?“, „Na světě neexistuje nic jiného, co bych chtěla raději,“ vykřikla Sigrid.

Kriminalista si prohlížel ženu stojící na schodech, nakloněnou dopředu, prudce dýchající, s rozcuchanými vlasy a obličejem, ve kterém se zračila pouze zuřivost a nenávist. Na bradě se jí leskla kapička slin. „Tak to udělejte pro někoho jiného,“ zaprosil naléhavě. „Udělejte to pro ni.

Dívejte se na to jako na poslední šanci, jak to napravit. O

tomhle jste přece snila, udělat pro Katrine něco dobrého.“

Zhluboka se nadechla, jako by chtěla zadusit nový výbuch vzteku. Zůstala stát s očima zavřenýma, než se rozhodla a své rozhodnutí oznámila zavrtěním hlavou.

„Tak ne,“ řekl. „Ale každopádně musíte jít se mnou.“

Když konečně otevřela oči, leskly se jí v nich slzy. „Ten tehdejší případ je promlčený,“ řekla, rychle se otočila a stoupala po schodech.

„Uvidíme,“ vybafl za ní Gunnarstranda. „Rozhodovat o tom, nakolik je vražda Helene Lockertové promlčená, není díky bohu můj úkol.“

Najednou zůstala stát.

Gunnarstranda pokračoval: „Jsem kriminalista, ne soudce. Ale doufám, že se nebudete vzpírat zatčení. Bylo by to pro nás oba trapné.“ Sarkasticky se usmál.

„Samozřejmě že ne,“ odvětila zmateně a uhladila si rukou šaty, jako by chtěla setřít něco hnusného. „Jsme

dospělí lidé.“ Položila ruku na kliku. „Musím si něco obléct.

Co pro vás případně ještě mohu udělat?“

„Jen mu zavolat a říct mu, že jste byla v neděli v ústavu sociální péče.“

„Říct mu, že jsem byla u Reidara, že jsem ho navštívila?“

„Ano.“

„Nic víc?“

Když kriminalista najednou spatřil její usmívající se obličej, odkašlal si. „Co je?“ zeptal se.

„To už jsem udělala,“ řekla. „To je zvláštní.“

„Už jste mu to řekla? Kdy?“ Gunnarstrandova vyzáblá postava sebou trhla. Rychle k ní došel a citlivé rty se mu třásly. „Neblufujte! Kdy jste mu to řekla?“

„Dnes ráno.“

„Lžete.“

Zavrtěla hlavou. „Už jsem lhala až moc. Lhát už nechci.“

„Ale proč zrovna dnes?“

„Protože…“ zhluboka se nadechla a znovu zavřela oči, „když jsem se dnes probudila…“ Zarazila se.

„Co se stalo?“ Gunnarstranda na ni upřeně hleděl. „Co tím myslíte?“

Zasněně se usmála. „Kde berete to přesvědčení, že byste mě pochopil, kdybych na vaši otázku odpověděla?“

Kriminalista držel mobilní telefon v ruce. Pozoroval ji s ustaranou vráskou na čele a s telefonem u ucha se otočil.

„Neodcházejte,“ řekl, zatímco netrpělivě čekal, až se mu ozve Frank Frolich. A pak tiše dodal: „Musela jste přece vědět, jak je šílené říkat vašemu muži, že jste byla u Buenga na návštěvě.“

„Vůbec ničemu už nerozumím.“

„Doufám, že ještě není pozdě,“ řekl Gunnarstranda a zaklel. „Kde máte zubní kartáček a tak? V koupelně? Dobrá, jdeme pro něj.“

Šel za ní po chodbě, telefon přilepený na uchu. Byl jí v patách. Něco mu říkalo, že tahle žena už nesmí být ani na vteřinu sama.

Telefonát

Mladý muž s příliš velkou hlavou a hustými vlasy, s podivně drobným tělem vměstnaným do modrého obleku už potřetí zašel za roh a třeštil oči na Franka Frolicha. Ten netrpělivě vstal. „Tak je tady Gerhardsen nebo ne?“ zeptal se vztekle. Seděl tady už téměř tři čtvrtě hodiny a čekal na audienci. Mladý muž měl vystouplé oči a velký rudý pupínek na tváři.

„Je na poradě,“ zněla odpověď.

„Řekl jste mu, že tady na něj čekám?“

Mladý muž mlčky přikývl. Jeho tmavomodrá košile měla stejnou barvu jako koberec. Pod krkem se ukázala nepříliš utažená hedvábná kravata hnědé barvy. Neměli by se zaměstnávat mladí chlápci, jejichž vzhled lidi takhle rozčiluje, pomyslel si Frolich.

„Porada bude trvat dlouho,“ řekl mladík a zazubil se.

Frolich si pomyslel: Takoví jako ty by se neměli pohybovat ve volné přírodě. Nahlas řekl: „Váš šéf si možná myslí, že mě znervózní.“ Vrátil se ke své židli a posadil se.

Jeho protějšek zůstal stát, ruce mu visely podél těla. Jak to vždycky říká Eva-Britt? „Myslím si, že muži ve smokingu by mohli být docela sexy, ale James Bond by měl pomalu pochopit, že by už neměl pobíhat s tímhle oblekem na sobě.“

Frolich se opřel a sledoval mladíka. Když mladí muži nosí

oblek, neměli by stát tak ztuhle a neměly by jim takhle viset ruce, pomyslel si. Pak vypadají jako stojací lampy. „Budiž světlo,“ řekl nahlas a usmál se.

V tom okamžiku mu zazvonil telefon.

Doutnák hoří

Skutečnost, že tenhle muž byl pacient, celou věc zjednodušovala. Podíval se na sebe. Ležérní kalhoty a světle hnědé, měkké boty. S nohama nic nemá, jsou normální, kroky klidné. Důležité je jen to, jak vypadá navenek, ne jak se cítí uvnitř. Pocit tíže byl jen přelud.

Naposledy odbočil doleva a rychlým krokem se blížil k ústavu sociální péče. Okolí domu vypadalo opuštěně a klidně. Před hlavním vchodem zastavilo taxi. Vůz zůstal stát, takže nejspíš pro někoho přijel. Prošel kolem taxíku, zbývaly poslední kroky ke vchodu. Když otevřel vchodové dveře, okamžitě ho do nosu uhodila známá směsice pachů: pach starých lidí, nakyslý zápach moči, výkalů, prachu, mrtvého vzduchu a tlejícího organického materiálu. Smrdělo to jako otevřený hrob. Ironie tohoto výjevu ho rozesmála. Za nízkou prosklenou přepážkou seděla mladá žena v křiklavě žlutém svetru a telefonovala. Vešel do dveří a zdvořile zaklepal na rám.

„Kde bych našel Reidara Buenga?“ zeptal se a opřel se o zeď.

Odtáhla sluchátko od ucha a zatvářila se vyděšeně.

„Víte, jen tady zaskakuju a nevyznám se tady…“

„Jste studentka?“ Usmál se. „Nemáte nějaký seznam, do kterého byste mohla nahlédnout?“

„Ano.“ Odložila sluchátko a začala prohrabovat podklady. Byla nervózní z toho, že možná nenajde, co hledá.

Konečně vzhlédla. „Pokoj 104.“

„Děkuju,“ odvětil a klidně kráčel chodbou. Nejprve prošel kolem pokoje číslo 104, na chvíli se podíval doprava, aby si zapamatoval, na jakém místě chodby se nachází. Skrz okno viděl bílé jetelové květy na trávníku. Nad sekačkou na trávu se skláněl starý muž s příliš bílýma nohama se šroubovákem v ruce.

Pokračoval v chůzi budovou a na konci chodby narazil na toalety. Vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a položil aktovku na záchodové prkénko. Na dně aktovky ležely gumové rukavice, ampulky a injekční stříkačka. Natáhl si rukavice a nasadil na injekční stříkačku jehlu. Rychle natáhl nejprve jednu ampulku a pak další. Dvě kapky roztoku nechal odkápnout do záchodové mísy. Připraveno.

Dobrotivý Bože, pomyslel si, dneska si někdo popletl léky.

Zastrčil zbraň do kapsy saka a prohlížel si vlastní obraz v zrcadle. Kapsa vypadala normálně. Znovu si nasadil sluneční brýle a zhluboka se nadechl; pak otevřel dveře a pomalu kráčel po chodbě.

Nikde nebylo ani živáčka, vlevo ani vpravo. Mysli na ni, vnímej příšernou zlost, mysli na to, jak tě chtěla vyřídit!

Pokoj 104. Výdech, nádech, výdech, nádech. Pak dvakrát zaklepal. Zevnitř nevycházel žádný zvuk. Je čas dokončit práci, blesklo mu hlavou a položil ruku na kliku.

„Děláte si o mě starosti,“ zkonstatovala Sigrid Haugomová, když se posadili do auta. „Myslíte si, že jsem psychopat. Myslíte si, že bych si mohla něco udělat.“

„Dělám jen svou práci,“ řekl Gunnarstranda, přitáhl si sako k tělu, nastartoval a vyjel.

„Je součástí vaší práce dívat se na ženy, když sedí na záchodě a čůrají?“

„Nedíval jsem se. Je to má práce, nesmím zatčené osoby spouštět z očí. Nejste první člověk, kterého se to týká.“

„Jste špatný lhář, Gunnarstrando.“

Podíval se na ni a pronesl s křivým úsměvem na úzkých rtech: „Nezapomínejte, že jsem slyšel už mnoho lží, příliš mnoho.“

„Zvláštní,“ vzdychla.

„Co je zvláštní?“

„Tenhle okamžik.“ Pokračovala: „Všechny ty dny, kdy jsem si představovala, jaké by to bylo, kdyby mě zavřeli…

Tisíckrát.“ Pohlédla z okna, když Gunnarstranda zastavil a nechal zleva odbočit auto. „Jsem rozčarovaná.“

„Taky si na to pomalu zvykám,“ řekl Gunnarstranda suše.

Mlčeli.

„Myslím…,“ začal po chvíli.

„Nemáte strach, že vyskočím z auta?“ přerušila ho.

„Myslím, že Henning Kramer na něco přišel,“

pokračoval Gunnarstranda.

„Kruci, nudíte mě,“ povzdechla si.

„Myslím, že přišel na něco, co váš muž přehlédl. Tím pádem se stal pro vašeho muže nebezpečným. Chci, abyste přemýšlela. Co mohl Henning objevit?“

Sklonila hlavu na stranu. „To je přece naprosto jasné, ne?“

Gunnarstranda se na ni ustaraně podíval.

Záludně se usmála. „Vy nevíte, co se teď bude dít?

Svatá prostoto, jestli je zbytek naší policie stupidní jako vy, tak není divu, že jsem z toho v sedmdesátém sedmém vyvázla. Vy to nevidíte? Že jste na to ještě nepřišel!“

Gunnarstranda s pohledem na cestu přibrzdil a dal přednost autu zprava.

Najednou zvážněla. „Byla to i má chyba,“ řekla. „Chtěla jsem Katrine ten večer na oslavě pomoct, když se jí udělalo špatně. Tak jsem zavolala Erikovi. Myslela jsem si, že by nás mohl odvézt domů. Nechtělo se mi tam dál zůstávat a taky jsem si s Katrine potřebovala promluvit o samotě. Erik nepřijel. Přijel Henning a Katrine odvezl, ale Erik nepřijel.“

Gunnarstranda pokývl hlavou. Obraz začínal být jasnější.

„Čekala jsem na Erika. A pak jsem viděla, jak Katrine odchází…“

„Viděla jste, jak odchází?“

„Ano, stála jsem na terase a viděla, jak prošla domovními dveřmi, zavřela za sebou a odešla k brance.

Viděla jsem ji stát ve světle pouliční lampy. A pak jak jde dál ulicí. Chtěla jsem na ni ještě zavolat, ale nechala jsem to být. Místo toho jsem se vrátila dovnitř a snažila se dovolat Erikovi, abych mu řekla, že už pro nás nemusí jezdit.

Nezvedal mi to.“

„Byl už na cestě?“

Sigrid Haugomová přeslechla jeho otázku. „V pondělí, když jste přišel do centra, byl Henning jako v transu. Mluvili jsme o tom, co se stalo, všichni společně. O oslavě, o Katrine, Henning na nás neustále naléhal. Museli jsme mu povyprávět, co se ten večer stalo. Celou dobu jsem cítila, že mě Henning pozoruje. Mám pro to jediné vysvětlení.

Henning Erika ten večer viděl. Minul ho, když jel kolem půlnoci k Annabeth. Když Katrine nastupovala, měl Erika přímo za sebou. Ale všichni věděli, že pro mě přijel teprve ve čtyři ráno. To bylo na poradě v pondělí dopoledne několikrát zmíněno.“

Ztichla. Kriminalista mlčel.

Usmála se na něj. „Začínáte se mi líbit, Gunnarstrando.

Víte, kdy je nejlepší mlčet.“ Odkašlala si. „Henning nám večer po pohřbu zavolal. Chtěl mluvit s Erikem.“

„O čem mluvili?“

„Myslím, že Henning mu vyhrožoval, že se svým podezřením půjde za vámi.“

„A váš muž ho požádal, aby to nedělal,“ pokračoval Gunnarstranda.

Jízlivě se zasmála. „Nikdy by ho nenapadlo o cokoli žádat. Nikoho.“

Podívala se z okna. „Ne,“ řekla. „Erik si s ním domluvil schůzku, aby si o tom mohli promluvit jako muž s mužem.“

Poslední píchanec

Z reproduktoru rádia na nočním stolku se tiše linul hlas Elvise Presleyho. Místnost však byla prázdná.

Nevěřil tomu. Nemohl tomu uvěřit. Ještě jednou šel do koupelny, do kuchyně, do malé ložnice. Nikde ani živáčka.

Sklopil hlavu a pohlédl na sebe. Muž se žlutými gumovými rukavicemi. Ty musely pryč. Stáhl si rukavice z rukou a strčil je do kapsy. Ne, to nepůjde. Znovu je vytáhl a místo toho je dal do aktovky. Kam s tím? Posadil se do křesla u okna a pomalu těkal pohledem po pokoji. Otevřenými dveřmi viděl přímo do koupelny, na koš se špinavým prádlem. To je ono. Vyskočil, došel do koupelny a strčil aktovku do napůl prázdného prádelního koše.

„Maybe I didn´t treat you quite as good as I should have…,“ zpíval Elvis.

Vypnul rádio, znehybněl a poslouchal. Nebylo slyšet vůbec nic. Žádné bublání, žádný hukot v trubkách. Nejméně po sté nahmatal malé vyboulení v kapse saka. Byl připravený. Byl připravený na cokoli, ale tady nikdo nebyl.

To bylo dost divné. Rychle se vrátil k oknu obývacího pokoje a vyhlédl. Sekačka, kterou viděl oknem z chodby, stála na trávě opuštěná. Kde je ten montér? Proč je všude takové ticho?

Polilo ho horko a chvátal ke dveřím. Zarazil se. Nechtěl odejít, ještě ne, ne takový kousek od cíle. Něco nebylo v pořádku. Bude lepší, když se vypaří. Teď hned! Uchopil kliku dveří. Ještě jednou změnil svůj plán. Zamkl zevnitř.

Dvěma rychlými kroky došel k oknu. Otočil kličkou a zvedl okno. Mělo po obou stranách otočné klouby, okno, které se určitě dalo celé otočit. Někdo ale namontoval pojistku. Okno se nedalo pořádně otevřít. Zkusil to ještě jednou. Okno drželo. Smutných dvacet centimetrů, to bylo všechno, co okno dokázalo.

Když někdo najednou stiskl kliku u dveří, krev mu ztuhla v žilách. To nemohl být Bueng. Byl to někdo jiný.

Díky bohu, že zamkl. Zíral na hnědé dveře a znovu se otočil k oknu. Pomyslel si: Rozbij okno! Teď!

Někdo za dveřmi to zkusil znovu. Zalomcoval klikou.

Zaklepal.

Jak se sakra dá to okno otevřít? Zatlačil na okenní rám.

Vlevo něco zapraskalo. Tady. Tahle malá páčka se musí otočit nahoru. Za dvě vteřiny už nohu pohltily divoké trny.

Nic nepomáhalo. Trny se mu zapíchly do kůže. Byl venku.

Zavřel za sebou okno. Musí jít dál. Trny ho stahovaly zpět, rvaly mu oblečení. Potil se, ale nezastavil se, aby se ohlédl.

Místo toho chvátal na štěrkovou stezku, která půlila trávník na dva pravoúhlé trojúhelníky. Nikde ani noha. Místo bylo naprosto opuštěné. Jak je možné, že si toho nevšiml? Měl si všimnout, že je něco špatně, když bylo takové ticho!

Dobrá, co se stalo? Mladá žena na recepci. To bylo všechno. A co viděla? Muže v slunečních brýlích, který se ptal na pacienta. To bylo všechno.

Zůstal stát na rohu a opatrně se podíval za dům. Ve výjezdu stálo policejní auto. Bylo prázdné.

Teď, pomyslel si. Teď! Auto je prázdné. Takže jsou tu nanejvýš dva. Jeden nebo dva tupci, kteří zareagovali na oznámení. Vyšetřují něco, co někdo nahlásil telefonem.

Nikdo tě nesleduje! Zmiz!

Šel směrem k policejnímu vozu, prošel kolem něj a pryč. Odbočil doleva a pokračoval rovně. Každičký sval na zádech měl tuhý jako uzel. Každou vteřinou na něj někdo zezadu zavolá. Ale nic se nestalo. Ušel dvacet pět metrů, čtyřicet metrů. Ještě pět metrů ke křižovatce. Přinutil se nezrychlovat krok. Ještě metr. Odbočil doleva, aniž by se otočil, a kráčel dál, teď ho chránil obrovský obytný blok. Pět metrů, šest metrů, deset metrů. Vydechl. Šlo to dobře. Nikdo si ničeho nevšiml.

Myšlenka na prázdný policejní vůz ho sžírala. Proč se tam objevila policie? Zavolali policii kvůli němu? Kdyby ho opravdu podezřívali, neposlali by jen jedno auto. Policii museli zavolat kvůli něčemu jinému. Ale proč někdo lomcoval klikou u dveří? Snažil se přemýšlet. Neslyšel žádné volání. To bylo dobré znamení. Policista, který stojí před zamčenými dveřmi a chce mluvit s někým uvnitř, by volal. Kdo chtěl jít dovnitř, nemohl být v žádném případě

policista. Dobrá, ale proč pak zpanikařil? Něco se muselo pokazit. Ale co? Nemohl na to přijít. Ale jestli se něco zvrtlo, co by proti němu v tomhle případě měli v ruce? Nic.

Policie lovila v kalných vodách. Byla chyba jít do ústavu sociální péče? Ne! Nebyla to chyba. Reidar Bueng je jediné spojení se Sigridiným příběhem. Jenom on ví něco důležitého. Jediný článek, kde by mohli něco zjistit.

Zastavil se uprostřed Bentsbrua.

Měl takový pocit…

Otočil se. Ne. Nikdo se nezastavil, nikdo ho nesledoval.

Pohlédl k řece, předstíral, jako by štrachal po kapsách, a ještě jednou se ohlédl. Nic. Přesto ho mrazilo. Pomalu se dal do pohybu. Přešel most k Vogts Gate a k tramvajové zastávce. Znovu se zarazil a otočil se. Nebylo nic vidět, jenom po chodníku se táhlo několik teenagerů, nějaká mladá žena zamykala auto, starší žena za sebou táhla nákupní tašku.

Tramvaj vyjela zpoza návrší u Sandakeru. Když konečně zastavila, nastoupil do středu vozu dvojitými dveřmi. Jako jediný. Usmál se, začal se drát dopředu k řidiči, aby zaplatil. Najednou se tramvaj zastavila. Ostražitě se rozhlédl, ale v cestě nestálo žádné auto ani chodci. Ale pak se vzadu otevřely dveře. Ztuhl. Otoč se, podívej se, kdo to je, než se tramvaj dá do pohybu!

Pomalu otočil hlavu doprava. Nic. Žádné uniformy, jenom lidé, kteří seděli, drželi se kovových tyčí, žvýkali

žvýkačky a potichu si povídali. Nic. Zatímco v kapse hledal drobné, nepřítomně kývl na vousatého Sikha, který měl na hlavě tmavě červený turban.

Nalevo objevil volné sedadlo. Jeho myšlenky kroužily kolem tohohle velkého fiaska. Buď se něco totálně zvrtlo, nebo se nestalo nic hrozného. Ale na to musí přijít.

Pronikaly k němu útržky slov. Nějaký mladík s dlouhými černými vlasy a uhry v obličeji probíral vztah jazyka a poznání. „Když se čertíš, tak chci, abys mi řekla, že se čertíš,“ říkal svému doprovodu, obtloustlé dívce se spoustou podkožního tuku na stehnech.

Podíval se za sebe. Nic. A přesto: bylo to jako bodnutí v zádech. Mezi lopatkami ho šimralo, ale nesvědila ho kůže.

Někdo tam byl. Někdo tam musel být. Potil se. Poškrábal se prstem na čele. Bylo vlhké. Bojoval sám se sebou, aby se ještě jednou neotočil.

Někomu zazvonil telefon. Muž, kterému telefon patřil, začal mluvit velmi dobrou angličtinou. Nějaký mladý muž, který vypadal jako Vietnamec, si hrál s mobilním telefonem, nejspíš hrál nějakou hru. Bylo těžké soustředit se v takovém prostředí. Ale nejtěžší bylo neotočit se.

I když, co by se mohlo stát? Nic. Vzhlédnul. Civěla na něj nějaká žena. Na co tak zírá? Už to nevydržel. Musel se otočit. Trhl sebou. Několik vteřin si myslel, že je to ona. Ale nebyla to ona. I když ta světlovlasá žena na sedadle hned za ním se jí strašně podobala. Žena sklopila zrak. Otočil se.

Nesměl se tak vzrušovat. Musel zůstat klidný. Neztrácet kontrolu. Určitě bylo nejlepší jet domů, meditovat a přemýšlet, kdy měl jít do toho. Vystoupil na Aker Brygge.

Vystupovala tam spousta lidí. Spousta nalehko oblečených lidí, smáli se a tvářili bezstarostně. Několik kluků předvádělo na rampě umělecké kousky na kolech. Uprostřed náměstí, před vchodem do obchodního centra, stál obrovský jeřáb. Tři atraktivní mladí muži lákali lidi na bungee-jumping.

Zpomalil chůzi, chtěl jít jako poslední v tom hroznu lidí.

Ihned mu došlo, jak nesmyslný je to nápad. Celé náměstí s radnicí se hemžilo lidmi. Zastavil se u velkého jeřábu, kde právě mladíci připoutávali starší ženu. Visela nad asfaltem jako něco mezi jatečním dobytkem a Karkulínem ze střechy21. Když ji zvedali nahoru, výborně se bavila.

Odtrhl se. Malý chlapec si rukou zastínil oči, díval se do nebe a vykřikoval: „Babi! Babi!“

Rychle kráčel podél promenády. Mezi lopatkami ho pořád ještě svědilo. Někdo byl za ním. Někdo.

Zabočil doprava, směrem na náměstí, zastavil se a ohlédl. Lidé. Davy lidí.

21 Knížka švédské dětské spisovatelky Astrid Lindgrenové (pozn. překl.)

Minul kašnu a vešel do parkovací budovy. Ve výtahu byl sám. Dveře se zavřely. Opřel se o skleněnou stěnu.

Najednou nalevo zaregistroval pohyb.

Frank Frolich a Erik Haugom si zdánlivě celou věčnost hleděli do očí. Haugom si v kabině stoupl úplně dozadu.

Udržovali oční kontakt a výtah sjížděl dolů. Frank si dal na schodišti na čas. Pomalu a zeširoka kráčel dolů. V zatáčkách se jejich pohledy střetly. Pokaždé, když se Frank objevil na rohu, otočil Haugom hlavu, pokaždé o něco níž. Když Haugom hlavou míjel kriminalistovy nohy, Frank se rozmáchl a vší silou kopl do skla. Haugom sebou trhl, ale jeho pohled nic neprozrazoval. Uzavřený obličej, dvě prázdné oči nad pevně semknutými ústy. Frank si na lékařově hlavě všiml několika mateřských znamének. Když uslyšel, jak se těžké kovové dveře zabouchly, zbývalo mu ještě několik zatáček. Doběhl ke dveřím o deset vteřin později. Za dveřmi bylo slyšet ozvěnu utíkajících kroků.

Zastavil se a vdechoval těžký vzduch prosycený výfukovými plyny. Snažil se vybavit si uzavřený obličej v prosklené kabince, výraz ve tváři muže, který chvátal a neustále se otáčel. Nedařilo se mu to. Tiše stál a snažil se zaslechnout, kterým směrem se zvuk běžících kroků vzdaluje. Zdálo se, že je to nemožné. Prostor kroky několikanásobně odrážel, ozvěna přicházela odevšad zároveň, ve vlnách nad prázdnými, potemnělými auty v

řadách. Na stropě tlumené světlo, na betonové podlaze žluté pruhy. Frank Frolich se pomalu vyplížil doprostřed širokého jízdního pruhu, lemovaného zleva i zprava auty. Když zaslechl zvuk startujícího motoru, zůstal stát. Znělo to spíše jako výkřik než jako startování. Haugom začínal být nervózní. Frank se spokojeně zašklebil a v duchu se sám sebe tázal, jak hloupý tenhle muž vlastně je. Chvíli nato zapištěly brzdící pneumatiky. Ten chlap musel být naprosto vyřízený. Motor znovu zavyl. Frank se soustředil. Pohledem klouzal po zdech, nikde jediný pohyb. Motor zavřískal.

Zvuk se blížil. Frank na poslední chvíli uskočil stranou.

Tmavošedý mercedes jen o vlásek minul jeho nohu. Jediné, co na zlomek vteřiny dokázal vnímat, byl starší muž shrbený nad volantem. To je pravděpodobně to nejpatetičtější na téhle postavě, pomyslel si Frank a klekl si, mylně vedená vůle a bojovnost, kterou je tenhle ubožáček schopný zmobilizovat. Jak říkává Eva-Britt: „V konečném důsledku jsou všichni bídáci stejně špatní, ale někteří dělají ve filmu nesrovnatelně lepší dojem než ti druzí.“

Frank klečel na podlaze a oklepával si kalhoty; přitom sledoval, jak Haugomův mercedes přibrzdil před zatáčkou a pokračoval v jízdě nahoru. Ten idiot byl dokonce schopný jet špatným směrem.

Vzdychl, vstal a vydal se za vozem. Tahle podzemní garáž se od ostatních garáží ve městě lišila. Byla to jediná garáž, ve které se muselo jet dolů, když jste chtěli vyjet.

Frank vyběhl o zatáčku výš směrem, kterým jel Haugom. O patro výš se ozýval hlasitý vřískot motoru. Teď šlo do tuhého. Musel se dostat nahoru dřív, než se bude Haugom řítit dolů stošedesátikilometrovou rychlostí.

Pomalu mu docházel dech. Začal sprintovat. Nohy měl jako z olova. Nahoře ještě jednou zaječel motor. Frank už viděl další úroveň. Vjezd byl ještě deset metrů daleko.

Pneumatiky auta se protočily. Motor zavyl. Frank viděl, jak se na něj v plné rychlosti řítí tmavošedý mercedes. Viděl vlastní tělo, jak dopadá na chladič auta, zlomený vaz a rozdrcené kyčelní kosti, jak bez vůle dopadá na přední sklo a odvalí se na střechu a pak všechna jeho kila měkce přistanou na podlaze, lebka vší silou narazí na beton a praskne.

Ještě pět metrů. Frank cítil v ústech chuť krve.

Najednou se ozvala obrovská rána. Náraz.

Když Frank přiběhl nahoru, někdo třískl dveřmi od auta.

Zůstal stát a lapal po dechu. Údery srdce se mu dunivě rozléhaly v uších. Snažil se uklidnit dech. Neúspěšně. První, co postřehl, byla žena stojící u výtahu. V náručí držela dva malé chlapce v kraťasech. Jeden z nich se šťoural v nose. O

šedesát metrů dál spatřil Haugomův tmavošedý mercedes.

Chladič téměř rozštípl na dvě části malý Volkswagen Golf.

V jízdním pruhu vrávoral muž. Byl to Haugom. Ale něco s ním nebylo v pořádku. Stál tam s pokrčenými koleny a udiveným výrazem ve tváři a držel se za stehno.

Frank Frolich se dal do pohybu. „Stát,“ zařval na Erika Haugoma. „Stůjte!“

Ten se dal do běhu. Koutkem oka viděl, jak žena obě děti tiše nabádá k tichosti a táhne je na schodiště.

Haugomovi vypověděla kolena. Frank váhavě zpomalil krok.

Erik Haugom znovu zavrávoral. „Zůstaňte stát,“

zopakoval Frolich klidněji a kráčel přímo k muži, který měl v obličeji nepřítomný, téměř zasněný výraz. Shrbená postava, která se snažila udržet na nohou, připomínala totálně zdrogovaného narkomana. Když muž dopadl na kolena, Frolich se zastavil.

Stáli od sebe pět metrů. Muž si pustil stehno. Byl to zvláštní pohled. Vypadalo to, jako by se mu sako přilepilo ke stehnu.

„Pomozte mi,“ zašeptal Erik Haugom a pomalu klesal k zemi.

„Co se děje?“ zeptal se Frank Frolich a sklonil se k němu. „Jste zraněný?“

Haugom chrčivě a usilovně dýchal. Lapal po dechu. Rty se mu hýbaly. Frank se nad něj naklonil.

„Kapsa,“ zašeptal Haugom bublavě.

„Co máte v tom saku?“

„Injekci, vytáhněte ji.“

„Vy máte v kapse injekci?“

Haugom neodpověděl, nýbrž padl na záda a snažil se natáhnout. V obličeji byl rudý jako rak a hekavě, sotva slyšitelně dýchal.

„Doktora,“ zamumlal Frank Frolich směrem k postavě na zemi. „Myslím, že potřebujete doktora.“ Zamyšleně zůstal stát a střídavě se díval na svůj mobilní telefon a na Haugoma, který teď ležel na boku a v prstech měl křeč.

„Kde ti doktoři vězí, když je člověk potřebuje?“ zeptal se Frolich tiše.

Dcera, která zmizela

Seděli v ,Justisert‘ u stolu v rohu. Nad nimi visel originál fotografie města od Hermansena. Gunnarstranda právě dojedl kofteekmek22 s volským okem. Pachuť spláchl šálkem černé kávy. Fristad s Frolichem pili pivo.

„Takže konečně můžeme udělat, co jsme měli udělat už dávno,“ řekl Fristad s mírným úsměvem na rtech a vzápětí se široce zazubil. „Odložíme případ na základě stavu důkazů ad acta. Mimochodem, co bylo v té stříkačce?“

Gunnarstranda vzhlédl od kávy. „Opravdový vražedný koktejl. Zapomněl si aktovku v Buengově pokoji v koši na špinavé prádlo. Byl v ní obal. Pořádná dávka.“

„Curacit23?“ Fristad uznale přikývl. „Tomu říkám stylová sebevražda.“

„Já bych to spíš nazval smůla.“ Gunnarstranda se obrátil na svého kolegu. „Neměl nejmenší šanci. Ta dávka Curacitu mu poměrně rychle ochromila dýchací orgány. Měl v plánu Buenga zabít. Když ses objevil v ústavu sociální péče, měl

22 Norský pokrm - chléb se zvláštním druhem karbanátku (pozn. překl.)

23 Norský lék ochromující svalstvo (pozn. překl.)

už injekci pravděpodobně připravenou v kapse. Od toho okamžiku ji s sebou nosil jako bombu, až to v parkovacím domě bouchlo. Když se srazil s tím druhým autem, stříkačka se mu zabodla do stehna a celá dávka vystříkla. Patolog musel jehlu vyříznout, jak byla hluboko.“

„Typické,“ řekl Frank Frolich. „Prostě typické.“

„A co?“

„Že chtěl ochromit Buengovy dýchací orgány. Haugom naprosto ujížděl na dušení. Dokonce i léky, které používal, vedly ke smrti udušením.“

Fristad se napil piva a zamlaskal. „Pochopil jsem to tak, že jeho žena se přiznala k vraždě Helene Lockertové. Proč by pak její muž měl začínat s tím zabíjením?“

Vrchní komisař Gunnarstranda váhal. „Pravděpodobně věřil, že by se nikdy nepřiznala,“ řekl nakonec. „Pravda o vraždě Lockertové ty dva dlouhá léta spojovala na život a na smrt. Držel ji v šachu. Sigrid Haugomová tvrdí, že ji zneužíval. Ale nikdy by se ho neodvážila udat. Vyhrožoval jí totiž tím, že prozradí, že tehdy zavraždila Helene Lockertovou. V tu sobotu si Sigrid Haugomová jen horko těžko vyslechla, co říkala Katrine. Poté svému muži rozhovor zopakovala, ale ani jeden z nich netušil, co mají dělat. Až když se Katrine na oslavě udělalo špatně. V tom okamžiku mu bylo všechno jasné. Haugomův motiv k

vraždě byl jasný, zabránit, aby se případ Lockertová znovu projednával.“

Gunnarstranda si dopřál doušek kávy a pokračoval: „Když Katrine zjistila, kdo je její biologická matka, bylo jen otázkou času, kdy se začne v celé záležitosti hrabat. Pak by se dříve či později vynořilo jméno Sigrid Haugomové. Podle Sigrid se manžel bál pomsty a měl strach o vlastní pracovní pozici. Sigridini obhájci by se v každém případě při procesu přimlouvali za polehčující okolnosti a líčili by, jaká psychopatická bestie byl její manžel. Kdyby seděla ve vězení, neměl by ji už pod kontrolou. Nic by jí nemohlo zabránit v tom, aby ho udala kvůli jeho násilným zásahům.

Tak by se mu pomstila za ponižování, kterému byla dlouhé roky vystavována.

Role Sigrid Haugomové v případu vraždy Katrine Bratterudové se tedy smrskla na to, že zavolala svému muži z oslavy, když se Katrine udělalo špatně. Přijel pro Sigrid a viděl Katrine samotnou na ulici. Viděl, jak nasedá ke Kramerovi do auta. Místo aby vyzvedl svou ženu, sledoval vůz Henninga Kramera. Nikdy se nedozvíme, co si v ten okamžik myslel, jestli už byl rozhodnutý, že ji zabije, nebo ne. Každopádně je oba sledoval. Své ženě tvrdil, že jel za nimi jen proto, aby si s Katrine promluvil. Nevím, jestli mu to věřila.“

„Ale to je musel sledovat několik hodin,“ řekl Fristad.

„Není možné, že si chtěl jen promluvit, když ji tak dlouho sledoval.“

„Každopádně s ní nechtěl mluvit, když se tam objevil,“

řekl Frolich. „Trup měl samý škrábanec. Takže se musel vysvléct, než se na ni vrhl. Tudíž vraždu musel plánovat. Šel k ní nahý prostě proto, aby na mrtvole nezanechal žádné stopy.“

„Prostě se na ni vrhl a uškrtil ji?“

„Jo,“ odvětil Frolich.

„Ale jak dokázal, že ho nepoškrábala na tváři?“

„V kufru jeho vozu jsme našli masku,“ řekl Frolich.

„Taková kožená věcička pro sadomasochisty, zip na ústech a tak dál. Musel vypadat celkem podivně, nahý, s obličejem Hannibala Cannibala.“

„Chudák holka,“ vypravil ze sebe Fristad.

„Chudinky holky,“ poopravil ho Gunnarstranda. „Obě.

Tu masku znala i jeho žena.“ Seděli tam a dívali se do prázdna. Gunnarstranda rozbalil kostku cukru a dal si ji do úst. Napil se kávy a cucal kostku cukru. „Sigrid Haugomová tvrdí, že měla pocit, že ji Henning Kramer podezírá,“

pokračoval. „Ale nevěděla proč. Nevěděla, že Henning viděl vůz Erika Haugoma na Voksenkollveien. Henning si nedokázal vysvětlit, že pro Sigrid její manžel přijel teprve ve čtyři ráno, zatímco on ho viděl, když přijel pro Katrine.“

„Možná je spoluvinná,“ usoudil Fristad. „Měla by být obžalována.“

Gunnarstranda pokrčil rameny a dopřál si kávu. „To si nemyslím. Navštívila přece Buenga v neděli, protože se obávala, že ho Katrine najde a tím zjistí pravdu o zavraždění matky. Haugom zase poslal Katrininy šperky Skauovi, aby na něj hodil Katrininu smrt. Potom se stalo následující: Henning Kramer zavolal k Haugomovým a požádal o schůzku. Ve středu. Po pohřbu, poté, co Frolich navštívil Haugoma v ordinaci.“

„Haugom skutečně za Henningem přišel,“ řekl Frolich lakonicky. „Tenhle muž si byl vědom povinnosti.“

„Nevíme, zda Haugom Henninga omámil, ale je to pravděpodobné. Pak ho oběsil na lustru.“

„Ďábelský chlápek,“ řekl Fristad a krátce pokynul hlavou, když kolem nich prošlo několik advokátů.

„Ano, udělal to chytře. Zdánlivá sebevražda vedla téměř k tomu, že jsme ten případ odložili ad acta.“

„My?“ Fristad se hlasitě zasmál. „Vy, Gunnarstrando.

Vy byste ten případ málem odložil ad acta. Jestli si dobře vzpomínám, požádal jsem vás, abyste na případu pokračoval.“

Gunnarstranda si na jazyk položil další kostku cukru a tiše pil svou kávu.

Fristad se ještě pořád zubil a pitvořil.

Gunnarstranda si ho prohlížel zpod těžkých víček a vyčkával, až ho ten záchvat škodolibosti přejde. Pak řekl: „Sigrid Haugomová svého muže už delší dobu podezřívala, ale pochopila souvislosti teprve poté, co Henning zemřel. To vedlo k několika strašlivým hádkám mezi oběma manželi.

Proto šla na neschopenku a nakonec svému muži vyprávěla, že Buenga vyhledala v ústavu sociální péče.“

Chvíli seděli mlčky. Frank Frolich zvedl ruku a dal číšnici znamení tím, že zvedl dva prsty do vzduchu. V

mžiku postavila na stůl dva půllitry.

„Takže Bueng byl poslední hrozba,“ řekl Fristad vážně.

„Motivem vraždy Katrine Bratterudové bylo zabránit obnovení vyšetřování v případu Lockertová. Henning byl zavražděn, aby se ututlal první zločin. Tentýž motiv vedl k pokusu o zavraždění Buenga.“

Gunnarstranda přikývl. Otočil se k Franku Frolichovi.

„Mohl bys…“ Shýbl se pro hnědou koženou tašku, položil ji na stůl, otevřel dva zipy a vytáhl zelený zápisník. „Mohl bys se mnou zajet k matce Katrine Bratterudové s tímhle?“ řekl a podal mu zelenou knihu. „Určitě jí to udělá radost.“

„Co je to?“ zeptal se Frank a bez zájmu se na to podíval.

„Její dcera,“ řekl Gunnarstranda a unaveně se usmál.

„Dcera, která zmizela, když jí zemřel otec.“