I. ČÁST ŘÍM

LÉTO - PODZIM roku 70

Když dívka chvátala nahoru po schodech, pomyslel jsem si, že toho má na sobě zbytečně moc.

Bylo pozdní léto. Řím se smažil jako lívanec na pánvi. Lidé si uvolňovali řemínky na sandálech, ale nemohli se zout docela; ani slon by nepřešel přes ulici bos. Posedávali na stoličkách na stíněném zápraží, holá kolena roztažená, do pasu nazí — a v zastrčených uličkách Aventinského okresu, kde jsem bydlel, si tak hověly i ženy.

Stál jsem na Foru. Běžela. Byla nastrojená a nebezpečně rozpálená, ale zatím ji ještě nezdolal úpal ani se nedusila. Celá se lepkavě leskla jako polévaný podnos na jemné pečivo, a když se tak hnala vzhůru po schodech Saturnova chrámu přímo ke mně, ani trochu jsem jí neuhnul z cesty. Jen taktak že do mě nevrazila. Někteří chlapi mají od narození štěstí; jiní se jmenují Didius Falco.

Když jsem ji viděl tak zblízka, ještě stále jsem si myslel, že by se cítila pohodlněji bez všech těch tunik, co si oblékla. Totiž abyste mi správně rozuměli: líbí se mi ženy, co mají na sobě pár hadříků; pak totiž mohu doufat, že se mi naskytne příležitost jim ty svršky svlékat. Jestliže na sobě od samého počátku nemají nic, zpravidla mě to sklíčí, protože buď si právě všechno odložily pro někoho jiného, anebo — v mém pracovním oboru — jsou obyčejně mrtvé. Tahle přímo překypovala životem.

Možná že v nějakém vznešeném sídle s mramorovými obklady, fontánami a stinnými zahradními nádvořími by se zahálčivá mladá dáma mohla cítit stále svěží, byť takto ovinutá vyšívanou parádou a ověšená náramky z gagátu a jantaru od lokte až po zápěstí. Jestliže nakvap vyběhla, určitě toho okamžitě litovala. Jistě už taje pod závojem vedra. Lehounké řízy se jí lepí na všechny křivky štíhlé postavy. Ty čisté vlasy jí ulpívají v mučivě přitažlivých pramíncích na krku. Nožky jí kloužou ve zvlhlých sandálech, čúrky potu stékají po teplém hrdle do zajímavých roklinek pod

17

těmi načinčanými živůtky…

„Promiň vydechla.

„To ty mně promiň!“

Chtěla mě obejít. Zdvořile jsem ustoupil. Ona uhnula, já jsem uhnul. Původně jsem šel na Forum za svým bankéřem a cítil jsem se pod psa. Tohle rozpálené zjevení jsem uvítal s dychtivostí člověka, který si potřebuje ulevit od starostí.

Byla droboučká. Mně se líbí vysoké, ale klidně bych přistoupil na kompromis. Byla zpropadeně mladá. Tehdy jsem jel po starších ženách — ale tahle přece taky vyroste a můžu klidně počkat. A zatímco jsme tak poskakovali na schodech doleva doprava, ohlédla se a zkoprněla. Kochal jsem se pohledem na její půvabné ramínko a pak jsem přes ně sám zamžoural. A zažil jsem otřes.

Byli dva. Dva hnusní vagabundi, širší než delší, pořezové s vykra-denými palicemi. Prodírali se davem a už byli jen deset kroků od nás. Dívenku zřejmě k smrti vyděsili.

„Uhni mi z cesty!“ naléhala.

Nevěděl jsem, co dělat. „Jak se to chováte!“ pronesl jsem káravě, když se ti hromotluci přiblížili na pět kroků.

„Uhni mi z cesty, pane !“ zakřičela. Byla úžasná!

Na Foru to vypadalo jako obvykle. Vlevo nad sebou jsme měli Státní archiv a Kapitol, vpravo soudní budovu a o něco dál na Via Sacra neboli Svaté cestě Kastorův chrám. Naproti za bílým mramorovým řečništěm stála kurie, kde se scházel senát. V každém portiku se tísnili řezníci a bankéři, na všech otevřených prostranstvích se hemžily upocené davy, složené především z mužů. Náměstím se rozléhaly nadávky ze zástupů otroků, které tamtudy táhly jako mizerně zorganizovaná vojenská přehlídka. Ve vzduchu se vznášel pach česneku a pomády na vlasy.

Dívka uskočila, já jsem ustoupil na stejnou stranu.

„Potřebuješ ukázal cestu, vzácná krásko?“ zeptal jsem se, že bych jí jako pomohl.

Byla tak zoufalá, že nic nepředstírala. „Co potřebuju, je úřední osoba.“ Tři kroky. Už nebyl čas se rozmýšlet… Obličej se jí změnil. „Pomoz mi, prosím tě!“

18

„S radostí!“

Začal jsem jednat. Jednou paží jsem si ji zahákl a smýkl jí stranou, když se po ní vrhl první z těch otrapů. Zblízka vypadali ještě mohutnější a na Foru jsem nemohl počítat s žádnou pomocí. Podrážku boty jsem si opřel o hrudní kost hnusného bandity a pak jsem prudce napnul koleno. V noze mi křuplo, ale ten dobytek se zapotácel a vrazil do svého ničemného kumpána, takže se svalili pozpátku dolů jako párek nešikovných akrobatů. Bleskově jsem se rozhlížel, co bych mohl provést, abych odvrátil pozornost.

Schody byly jako obyčejně obložené pokoutními kramáři a předraženými stánky trhovců. Měl jsem chuť rozkutálet tam nějaké melouny, ale poničené ovoce by znamenalo bídnější výdělek pro zahradníka, co je vypěstoval. Na vlastní kůži jsem poznal, co to jsou bídné výdělky, a tak jsem se rozhodl pro boudu se vkusným měděným nádobím. Opřel jsem se do ní ramenem, a než bys řekl švec, celou jsem ji překotil. Kramářovo bědování zanikalo v hromobití, když se po schodech řítily a poskakovaly potlučené konve, džbery a vázy a za nimi se hnal jejich zoufalý majitel a houfy počestných kolemjdoucích, kteří doufali, že se domů vrátí s pěknou novou, zajímavě tvarovanou mísou na ovoce pod paží.

Popadl jsem dívku a táhl ji nahoru po chrámových schodech. Stěží jsem měl čas se zastavit a obdivovat důstojný půvab jónského portiku, když jsem ji vlekl mezi šesti sloupy do vnitřní svatyně. Vyjekla. Já jsem nezpomalil. Byl tam takový chládek, až jsme se zachvěli, a taková tma, až jsem se zpotil. Ve vzduchu tkvěl starý, věkovitý pach. Na starobylé kamenné dlažbě se zvučně rozléhaly naše rychlé kroky.

„Smím sem vůbec?“ zeptala se ostrým šepotem.

„Tvař se zbožně, tudy proklouzneme!“

„Ale odtud se nedostaneme ven!“

Jestli se trochu vyznáte v chrámech, tak budete vědět, že mají jediný impozantní vchod vpředu. A jestli máte nějakou povědomost o duchovních, pak jste si jistě všimli, že kdesi vzadu mají zpravidla pro sebe diskrétní dvířka. Saturnovi kněží nás nezklamali.

Vyvedl jsem ji ven na stranu k závodišti a zamířil s ní k jihu. Chudinka děvče se protáhlo z arény rovnou do lví jámy. Pak jsem s ní pelášil

19

temnými uličkami a smrdutými zastrčenými zákoutími do končin, které znám.

„Kde to jsme?“

„V Aventinském sektoru. XIII. okres. Severně od nás je Circus Maximus. Směřujeme k Ostijské cestě.“ To ji muselo uklidnit asi tak jako žraločí úsměv chudáka platýse. Nejspíš ji už varovali, že se takovým místům má vyhýbat. A jestli měly její milující staré chůvy špetku rozumu, tak ji jistě varovaly i před takovými mužskými, jako jsem já.

Když jsme překročili silnici Via Aurelia, trochu jsem zpomalil, jednak proto, že jsem tu byl bezpečně doma, a taky kvůli tomu, že děvče už sotva popadalo dech.

„Kam jdeme?“

„Do mé kanceláře.“

Podle všeho se jí ulevilo. Ne nadlouho: má kancelář byly totiž dva kumbály v šestém patře zatuchlého baráku, kde stěny jakžtakž zpevňoval usazený prach a mrtvé štěnice. Dřív než některá z mých sousedek stačila zhodnotit její oblečení, hbitě jsem dívku odvlekl z blátivé ušlapané cesty, která tu sloužila za hlavní ulici, a zatáhl jsem ji do Leniiny vyloženě lidové prádelny.

Jelikož jsem však zaslechl hlas Smaracta, svého domácího, zase jsme rychle vycouvali.

20

II

aštěstí už byl na odchodu. Šoupl jsem dívku do portiku jednoho

košíkáře a sám jsem se přikrčil za ni. Tvářil jsem se, že si upravuju řemínky na levé botě.

„Kdo je to?“ zašeptala.

„Jenom hrouda místního bahna,“ odpověděl jsem. Ušetřil jsem ji proslovu o práskaných majitelích nemovitostí, co parazitují na chudých, ale ona stejně pochopila, oč jde.

„To je tvůj domácí!“ Chytrá hlavička!

„Už je pryč?“

Řekla, že ano. Nic jsem nechtěl ponechat náhodě, a tak jsem se pro jistotu ještě zeptal: „Táhne se za ním pět nebo šest vyzáblých gladiátorů?“

„Samé černé oči a špinavé obvazy.“

„Tak jdem!“ Proplétali jsme se mezi pověšeným mokrým prádlem, které Lenia sušila na ulici, uhýbali jsme hlavou, aby nás neplácalo do obličeje, a vešli jsme dovnitř.

N

Leniina prádelna. Ven se valily oblaky páry, div nás neporazily. Malí pradláci šlapali v kádích s horkou vodou prádlo, zacákaní až po natlučená kolínka. Bylo tam plno rámusu — pleskání, dusání a tlučení do látek, řinčení kotlů — to všechno v prostředí, kde bylo k zadušení a každý zvuk se rozléhal. Prádelna zabírala celé přízemí a táhla se až na zadní dvůr.

Majitelka v rozšmajdaných střevících nás uvítala posměšky. Lenia byla pravděpodobně mladší než já, ale vypadala na čtyřicet s tím hubeným obličejem a rozkynutým břichem, vyvaleným přes okraj koše, co právě nesla. Z bezbarvé stuhy, uvázané kolem hlavy, jí vyklouzly cancoury hustě kudrnatých vlasů. Když uviděla moje kuřátko, rozkdákala se hrdelním smíchem.

„Ale ale, Falcone, odkdypak ti maminka dovoluje hrát si s malejma

21

holčičkama?“

„Hezká ozdůbka, co?“ Nasadil jsem něžný výraz. „Sehnal jsem ji na Foru, lacino.“

„Tak koukej, ať jí neponičíš tu pěknou glazuru!“ rýpala Lenia. „A Smaractus ti vzkazuje: zaplať, cos dlužnej, jinak ti jeho rybáři vrazej trojzubce víš kam.“

„Jestli chce něco vyždímat z mýho žoldu, tak ať mi to předloží písemně. Pověz mu —“

„Pověz mu to sám!“

Lenia mi byla jistě v jádru nakloněná, ale do mých tahanic s panem domácím se nechtěla míchat. Smaractus po ní házel jaksi očkem, jenže ona zatím odolávala, protože si zakládala na své nezávislosti, ovšem jako dobrá obchodnice si nechávala zadní vrátka otevřená. On byl mizera. Lenia se podle mého názoru musela zbláznit. Pověděl jsem jí, jak to vidím, a ona mi řekla, abych do toho nestrkal nos.

Její neposedný pohled opět spočinul na mé společnici.

„Nová klientka,“ pochlubil jsem se.

„No ne! Ona ti platí za tvoje zkušenosti, anebo ty platíš jí za to potěšení?“

Oba jsme se otočili a pozorně jsme si mou mladou dámu prohlíželi.

Na sobě měla jemnou spodní tuniku, na rukávech sepnutou modrými smaltovanými sponami, a přes ni řízu bez rukávů tak dlouhou, že byla bohatě podkasaná a nařasená nad pásem utkaným ze zlatých nití. Podle toho, jak Lenia přimhouřila vodnaté oči, jsem poznal, že kromě širokých, složitě vyšívaných lemů u krku a na spodním okraji i výrazných pruhů po celé délce přednice obdivujeme také prvotřídní látku. V každém roztomilém oušku měla má bohyně kruhy s droboučkými skleněnými korálky, kolem krku pár řetězů, na levé ruce tři náramky, na pravé čtyři a různé prsteny v podobě uzlů, hadů nebo ptáčků s dlouhými překříženými zobáky. Za tu dívčí parádu by se utržilo víc, než co jsem vydělal za celý minulý rok. Radši nemyslet na to, kolik by nám za tu pěknou kůstku zaplatila majitelka nevěstince.

Byla plavovlasá. No, aspoň tenhle měsíc, a protože asi sotva pocházela z Makedonie nebo z Germánie, musela jí k tomu dopomoci barva. A to moc šikovně. Já bych to vůbec nepoznal, to až později mě na to upozornila

22

Lenia.

Vlasy měla natočené do tří měkkých silných loken, svázaných v týle stužkou do jednoho trsu. Byl jsem v pokušení tu stužku rozvázat, až mě prsty svědily, jako by mě bodl sršen. Obličej si samozřejmě nalíčila. Všechny moje sestry chodily ven namalované jako čerstvě pozlacené sochy, takže jsem na to byl zvyklý. Mé sestry jsou úžasná, ale dost křiklavá umělecká díla. Tohle bylo mnohem jemnější, docela nenápadné, až na to, že se při tom běhu v horku jedno oko maličko rozmazalo. Dívka měla hnědé oči, posazené daleko od sebe, a kouzelně nezáludné.

Lenia se na ni vynadívala mnohem dřív než já.

„Tak ty už jedeš po zajíčkách!“ řekla mi bez okolků. „Vycinkej se mi do kýble, než si ji odvedeš nahoru!“

To mě nežádala o vzorek pro lékařské vyšetření, třebaže tím osočením, že jsem na zajíčky, mě kvalifikovala jako chorého; byla to přímá pohostinná nabídka s obchodním podtextem.

Budu muset vysvětlil, jak je to s tím kbelíkem a bělicí kádí.

Mnohem později jsem tohle všechno popisoval jedné dobré známé a probírali jsme, co pradláci používají na bělení látek.

„Výluh z popela ze dřeva?“ nadhodila přítelkyně nejistě.

Popel opravdu používají. Používají taky sodu, valchářskou hlinku a bílý jíl na zářivě bělostné oblečení kandidátů před volbami. Avšak čisťounké tógy naší velkolepé říše se nejúčinněji bělí močí z veřejných latrín. Císař Vespasianus, který ždímal peníze ze všeho možného, z čeho se dalo, připlácí daň i na tento starobylý obchod s lidským odpadem. Lenia tu daň taky odváděla, ovšem ze zásady si bezplatně zvyšovala přísun materiálu, jak to jenom šlo. Dáma, jíž jsem to vykládal, svým chladným způsobem poznamenala: „Předpokládám, že v salátové sezoně, kdy každý dlabe červenou řepu, má aspoň polovina tóg na Foru jemně růžový odstín. Dá se odstranit mácháním?“ vyptávala se.

Neurčitě jsem pokrčil rameny. Byl bych tento nechutný detail vynechal, ale nakonec se ukázalo, že Leniina bělicí káď tu povídačku nepotvrdila.

Poněvadž jsem bydlel až v šestém patře činžovního domu, který nebyl

23

o nic lépe vybavený než kterýkoli jiný mizerný barák v Římě, Leniin kbelík mi byl už dávno vítaným přítelem.

Mé návštěvnici Lenia nabídla nikoli nevlídně: „Děvčátka tamhle za ty věšáky, zlatíčko.“

„Lenio, neuváděj mou jemnou klientku do rozpaků!“ Začervenal jsem se za ni.

„No, já jsem vlastně musela z domova dost nakvap —“

Jemná, zato v nouzi nejvyšší zajela má klientka za usušené šatstvo zavěšené na tyčích provlečených ramenními otvory, aby se mohlo mykat soukenickými štětkami, a tím se na látce osvěžil vlas. Při čekání jsem zatím sám vrchovatě naplnil svůj obvyklý kbelík a bavil se s Lenií o počasí. Jak už se to dělává.

Za pět minut mi došla nit.

„Vypadni, Falcone!“ uvítala mě mladá mykařka, když jsem nahlédl dozadu. Po mé klientce se slehla zem.

Kdyby nebyla tak pěkná, snad bych ji nechal běžet. Jenže ona byla tuze hezoučká — a neviděl jsem žádný důvod, proč bych měl takový kvítek nevinný přenechat někomu jinému. Zaklel jsem a vyrazil kolem obrovských ždímaček na kliku ven na dvůr.

Tam stála pec, ohřívající na praní vodu ze studny. Přes proutěné rámy byly natažené oděvy nad pánvemi s hořící sírou, neboť kouř z ní nějakou záhadnou chemií dodává tkanině dodatečnou bělost. Několik mladíků se pošklebovalo mému vzteku a byl tam příšerný smrad. Zato žádná klientka. Přeskočil jsem nějakou káru a rychle se pustil dolů uličkou.

Proběhla kolem černých pecí barvíře, směle překonala hnojiště a nechala za sebou polovinu drůbežích klecí, kde před zítřejším trhem odpočívalo několik husí s bolavými tlapkami a jeden zvadlý růžový plameňák. Když jsem ji doháněl, zarazila se, protože jí zastoupil cestu provazník a právě si rozepínal pásek na mohutném panděru, aby si usnadnil úkol znásilnit ji, což se v těchto končinách provádělo s ledabylou brutalitou, jaká se tu brala jako projev ocenění pěkné ženské. Zdvořile jsem provazníkovi poděkoval, že mi ji pohlídal, a než se spolu mohli začít dohadovat, odvedl jsem ji zpátky.

Tuhle jedinou klientku si budu muset zajistit tím, že si ji přivážu

24

k zápěstí dlouhým provazem.

25

III

P

o tom šumu na Foru a ruchu na jiných římských náměstích panoval ve

Falconově obydlí blahodárný klid, ačkoli tam přes moře červených taškových střech doléhaly slabě zvuky z ulice a tu a tam zazněla i ptačí píseň. Bydlel jsem až docela nahoře. Když jsme se tam dovlekli, lapali jsme — jako ostatně každý příchozí — unaveně po dechu. Dívka se zastavila, aby si přečetla keramickou tabulku na mých dveřích. Taková tabulka byla docela zbytečná, protože nikdo nepoleze do šestého patra, aniž by věděl, kdo bydlí nahoře, ale slitoval jsem se prostě nad podomním kramářem, který se dohrabal až sem a hučel do mě, jak taková reklama pomůže podnikání. Mému podnikání nepomůže nic, ale vem to nešť.

„M. Didius Falco. M. jako Marcus. Můžu ti říkat Marku?“

„Ne,“ odsekl jsem,

Šli jsme dál.

„Čím víc schodů, tím nižší činže,“ vysvětloval jsem trpce. „Bydlel jsem až na střeše, jenomže holubi si stěžovali, že tašky už tak nezní, že jim kazím hudbu…“

Žil jsem tu málem u nebe. Dívka vypadala okouzleně. Byla zvyklá pouze na pohodlné prostory bydlení na úrovni přízemí s vlastními zahradami a přístupem k akvaduktům, a tak jí zřejmě ušly nevýhody mého orlího hnízda. Děsil jsem se, že jednou povolí základy a šest vrstev obydlí se zhroutí v oblaku maltového a omítkového prachu anebo že za některé parné noci zaspím poplach hasičské hlídky ausmažím se ve vlastní šťávě.

Rozběhla se rovnou na balkon. Dopřál jsem jí tam chvilku o samotě a pak jsem vyšel za ní, upřímně hrdý na svou vyhlídku. Alespoň ta byla kouzelná. Náš nájemní dům už sám o sobě stál dost vysoko na Aventinu, takže poskytoval výhled přes sousední střechy směrem k Probovu mostu.

26

Měli jste jako na dlani celé míle města až za řeku a čtvrť Transtiberinu po pahorek Janiculus i krajinu na západním pobřeží. V noci to vypadalo nejkrásněji. Jakmile těžké vozy dovážející zboží přestaly rachotit, ostatní zvuky byly najednou tak výrazné, že člověk snad i slyšel, jak voda naráží na břehy Tiberu a jak císařské stráže na Palatinu za vámi bouchají kopími o zem.

Zhluboka vdechovala teplý vzduch, prosycený městskými pachy — z vyvařoven a hokynářství — i aromatickými závany z pinií ve veřejných zahradách na Pincijském pahorku.

„Jé, kdybych tak mohla žít někde tady —“ Asi si všimla, jak se tvářím. „Já vím, ty mě máš za rozmazlenou fiflenu. Myslíš, že si neuvědomuju, že tu nemáš vodu, v zimě žádné topení ani pořádnou pec, takže si jídlo musíš donášet z krámu, kde prodávají přes ulici —“ Měla pravdu, opravdu jsem si to myslel. Ztišila hlas a udeřila na mě otázkou: „Kdo vlastně jsi?“

„Však sis to přečetla: Didius Falco,“ odpověděl jsem a přitom jsem z ní nespouštěl oči. Jsem soukromý informátor.“

Zamyslela se nad tím. Chvíli nevěděla, na čem je, a potom ji to docela vzrušilo. „Ty pracuješ pro císaře!“

„Vespasián informátory nesnáší. Já pracuju pro smutné mužské zralého věku, co si myslí, že jejich mazané paničky spí s vozataji, a dokonce pro ty ještě smutnější, co vědí, že jim maželky zanášejí s jejich synovci. Někdy i pro ženy.“

„A co pro ty ženy děláš — nebo je neslušné se na to ptát?“

Zasmál jsem se. „Všechno, za co mi zaplatí!“

Dál jsem to nerozváděl.

Zašel jsem dovnitř a jal se uklízet různé předměty, které by radši neměla vidět. Pak jsem si začal připravovat večeři. Za chvíli přišla za mnou a rozhlížela se po té pusté špeluňce, kterou mi Smaractus pronajal. Za tu cenu to byl přímo výsměch — jenže já jsem činži platil málokdy.

Měl jsem taky předsíňku, kde by se jakžtakž mohl otočit pes, kdyby byl hodně hubený a stáhl si ocas mezi nohy. Viklavý stůl, jednu lavici trochu šejdrem, polici s nádobím a cihlovou ohrádku, která mi sloužila jako sporák, železný rošt, džbánky na víno (prázdné), koš na odpadky (plný). Když člověka unavilo šlapat po švábech vevnitř, mohl se uchýlit na balkon,

27

a druhý východ vedl za veselý, pestře pruhovaný závěs — totiž do ložnice. Nejspíš to vytušila, a tak se neptala.

„Jestliže jsi zvyklá na celonoční hostiny o sedmi chodech od vajec v pikantní rybí marinádě až po mražené pochoutky, vykopané ze sněhových jam, tak tě varuju: v úterý chodí má kuchařka vždycky k babičce.“ Neměl jsem žádnou kuchařku, vůbec žádné otroky. Má nová klientka začínala vypadat nešťastně.

„Nedělej si prosím tě starosti. Však se najím, až mě odvedeš domů —“

„Zatím nepůjdeš nikam,“ prohlásil jsem. „Dokud se nepřesvědčím, do čeho tě vedu. A teď jez!“

Měli jsme čerstvé sardinky. Rád bych jí nabídl něco exotičtějšího, jenomže ta paní, která měla na starosti moje stravování, mi tu nenechala nic jiného než sardinky. Na oživení rybiček jsem honem připravil studenou sladkou omáčku: Z medu, s příměsí toho a špetkou onoho, prostě takovou normální. Dívka mě pozorovala, jak to dělám, jako kdyby v životě neviděla, jak někdo drtí libeček a rozmarýnu v moždíři. Možná že opravdu neviděla.

Dojedl jsem první a pak jsem se opřel lokty o okraj stolu a s upřímným, důvěryhodným obličejem jsem se na slečinku zadíval.

„Tak a teď strýčkovi Didiovi pěkně všechno pověz. Jakpak se jmenuješ?“

„Helena.“ Tolik jsem se soustřeďoval na ten upřímný výraz, že jsem si nevšiml, jak se zarděla, což mě mohlo varovat, že perlička v téhle ústřici není pravá.

„A ty barbary znáš, Heleno?“

„Ne.“

„Takže kde se tě zmocnili?“

„U nás doma.“

Dlouze jsem hvízdl. To bylo překvapení.

Ta vzpomínka ji znovu rozhořčila, a proto se víc rozpovídala. Unesli ji za bílého dne.

„Drze si zazvonili, vtrhli tam kolem vrátného, vnikli do domu, mě vytáhli ven, naložili na sedačku a rozběhli se se mnou ulicí! Když jsme dorazili na Forum, museli pro davy lidí zpomalit, a tehdy jsem vyskočila a utekla.“

28

Pohrozili jí, aby ji umlčeli, ale jejího ducha nezlomili.

„Máš tušení, kam tě nesli?“

Řekla, že ne.

„Už se neboj,“ uklidňoval jsem ji. „A pověz mi, kolik ti je?“

Bylo jí šestnáct. Ach Jupitere!

„Vdaná?“

„Vypadám jako vdaná ženská?“ Vypadala na to, že brzy bude.

„Nechystá něco tatíček? Nepadl mu do oka nějaký důstojník z dobré rodiny, který se právě vrátil ze Sýrie nebo z Hispánie?“

Zdálo se, že ji takový plán zaujal, ale zavrtěla hlavou. Docela dobře jsem chápal, proč by chtěl někdo tuto krásku unést. Znovu jsem si vylepšil svůj důvěryhodný výraz. „Nekoukali po tobě příliš chtivě někteří tatíčkovi kamarádi? Nepředstavila tě matinka nějakým švarným synům svých přítelkyň z dětství?“

„Já nemám matku,“ přerušila mě klidně.

Nastala odmlka — zarazilo mě, jak divně to řekla. Většina lidí by pravila: „Maminka mi umřela“ nebo něco takového. Vyvodil jsem si z toho, že její vznešená matka se těší znamenitému zdraví, pravděpodobně byla přistižena v posteli se sluhou a v nemilosti zapuzena.

„Promiň ptám se čistě z profesního zájmu —, ale nemáš nějakého oblíbeného ctitele, o kterém tvá rodina neví?“

Najednou se rozhihňala. „Přestaň plácat takové hlouposti! Nikdo takový neexistuje!“

„Jsi moc půvabná dívka!“ ujišťoval jsem ji, a rychle jsem dodal: „U mě jsi ovšem v bezpečí.“

„Já vím!“ prohodila. Tentokrát se jí ve velkých hnědých očích roztančily veselé ohníčky. S úžasem jsem si uvědomil, že si mě dobírá.

Částečně to však jen hrála. Předtím byla notně vyděšená a teď se snažila chovat statečně. Čím statečněji se tvářila, tím vypadala rozkošněji. Její nádherné oči se nořily do mých, přetékaly rošťáctvím a působily mi vážné nesnáze…

V pravý čas se venku zastavily vyčerpané kroky a potom mi na dveře zabušil někdo s tou nedbalou arogancí, jež mohla znamenat jenom jediné — návštěvu osoby představující zákon.

29

IV

ákon se po výstupu po schodech vydýchával.

„Jen dál,“ řekl jsem vlídně. „Není zamčeno.“

Vešel. Zhroutil se na druhý konec lavice. „Posaď se,“ vybídl jsem ho.

„Falcone, ty ničemo! Co to vidím?“ Pomalu se na mě usmál. Petronius Longus, velitel Aventinského sboru vigilů, kteří bděli nad bezpečností a pořádkem města. Statný, rozvážný, ospale vyhlížející muž s obličejem, jaký vzbuzoval důvěru — snad proto, že se z něho dalo tak málo vyčíst.

S Petroniem jsme se přátelili už hodně dlouho. Do armády jsme se dali naverboval tentýž den — objevili jsme jeden druhého ve frontě, která se šinula složit přísahu císaři, a tehdy jsme se také domluvili, že jsme vyrostli vlastně jenom pár ulic od sebe. Sedm let jsme sdíleli společný stan, a když jsme se vrátili domů, měli jsme zase něco společného: byli jsme veterány Druhé legie Augusty v Británii. A nejen to, sloužili jsme u Druhé v době povstání královny Boudikky proti Římu. Právě v důsledku toho, jak ostudně se tehdy naše legie vyznamenala, jsme oba armádu opustili o celých osmnáct let dřív a ani jeden z nás nechtěl později o svých zážitcích mluvit.

„Ať ti nevypadnou oči,“ napomenul jsem ho. „To je Helena.“

„Zdravím tě, Heleno. Máš hezké jméno. Falcone, jak jsi k ní přišel?“

„Při závodu kolem Saturnova chrámu.“ Raději jsem mu odpovídal prostě po pravdě, poněvadž byla jakási možnost, že Petronius už o tom ví. Kromě toho jsem si přál dál dívce najevo, že má co do činění s mužem, který mluví pravdu.

Velitele hlídky jsem představil své oslňující klientce: „Petronius Longus z okresního sboru vigilů. Ten nejlepší.“

„Dobrý večer, pane,“ řekla.

Trpce jsem se zasmál. Jen co člověk dostane funkci v městské správě, už ho ženy oslovují ,pane’! Zlatíčko, nemusíš to přehánět.“

Z

30

„Nevšímej si toho šejdíře,“ poučoval ji Petronius svým nenuceným způsobem a usmíval se na ni se zájmem, který se mi pranic nelíbil.

Také se na něho usmála, a tak jsem úsečně procedil: „My muži si potřebujem popovídat nad džbánem vína. Jdi tamhle do ložnice a tam na mě počkej.“

Zpražila mě pohledem, ale šla. To je výhoda liberální výchovy: dívenka dobře věděla, že žije ve světě mužů. Kromě toho se uměla slušně chovat a byla v mém domě jako host.

„Vida vida!“ pochvaloval si Petronius tiše.

Má ženu, která ho bůhvíproč zbožňuje. Nikdy se o ní nezmiňuje, ale asi mu na ní taky záleží. On už je takový, že se to dá předpokládat. Mají tři dcery a jako dobrý římský otec se nad holčičkami přímo rozplývá. Jednoho dne se jistě dočkám toho, že tullianský žalář bude přecpaný nemožnými mladými hejsky, kteří si dovolili hodit ohnivým očkem po Petroniových děvčatech.

Vyndal jsem dvě vinné číše, které vypadaly čisté, ale Petroniovu jsem pro jistotu přeleštil lemem své tuniky, než jsem jimi klepl na stůl. V díře pod podlahou pod jedním prknem, ve svém takzvaném vinném sklípku, jsem měl nějaký očouzený hispánský utrejch, dar od vděčného klienta, pak jakési tmavorudé, které chutnalo jako uloupené z etruské hrobky, a amforu pěkně vyzrálého slušného bílého setinského. Poněvadž si Petro návštěvu tak nevhodně načasoval, váhal jsem, jestli mu mám za to nalít jako podomácku pouze etruské, ale nakonec jsem se rozhodl pro setinské, protože jsme byli staří kamarádi a tak jako tak jsem na ně měl sám chuť.

Jakmile je ochutnal, okamžitě poznal, že ho uplácím.

Neřekl nic. Obrátili jsme do sebe několik číší. Nastala chvíle na nevyhnutelný pohovor. „Poslyš,“ začal, „dostal jsem hlášení, že zmizela jedna zlatě lemovaná sukně, kterou — nevím proč — unesli dopoledne z domu jistého senátora —“

„Chceš, abych po ní pátral?“ navrhl jsem a vesele jsem se napřímil, ačkoli jsem věděl, že se nenechá oklamat. „Asi bohatá dědička, ne?“

„Nech toho, Falcone. Později ji někdo zahlédl ve spárech uslintaného padoucha, jehož popis sedí na tebe jako ulitý. Jmenuje se Sosia Camillina, nesmí se jí zkřivit ani vlas a já tě žádám, abys ji vrátil tam, odkud přišla,

31

než mi začnou prétorovi oblíbení pomahači prolíz.at celý rajón a trousit drzé poznámky o tom, jak to vedu… To je přece tamhleta, ne?“ Ukázal bradou na vchod do ložnice.

„Nejspíš ano,“ přiznal jsem pokorně.

Měl jsem ho rád. Svou práci dělal dobře. Oba jsme věděli, že jsem našel jeho ztracené koťátko.

Vysvětlil jsem mu, jak se to všechno zběhlo, a zdůraznil jsem především svou nezištnou roli úžasně ušlechtilého zachránce, kdežto nijak zvlášť jsem nerozvíjel pasáž o tom, jak jsem poničil stánky trhovců. Nechtěl jsem mu komplikovat situaci.

„Musím ji odvést zpátky,“ řekl Petronius. Měl pěkně v hlavě.

„Odvedu ji sám,“ slíbil jsem. „Udělej mi laskavost. Jestli s ní půjdeš ty, tak si vysloužíš jenom Díky za řádně splnénou povinnost, veliteli, kdežto mně by z toho mohla kápnout malá odměna. Napůl?“

Podmazaný dobrým vínem se můj druh Petronius projevuje jako kavalír. Není mnoho mužů, kteří by brali ohled na sloupce zisků a ztrát v osobních účtech Marka Didia Falcona.

„Ale jo…“ Smutně obrátil pohár dnem vzhůru. Já to beru. Dej mi na to slovo.“

Dal jsem mu slovo a dolil zbytek setinského. Nato spokojeně odešel.

Neměl jsem ovšem v úmyslu ji vrátit.

No… aspoň zatím.

32

V

padl jsem do ložnice a soptil zlostí. Závěs na tyči jen zařinčel. Ta

ztracená osůbka provinile vyskočila a na zem jí vypadly mé soukromé zápisky.

„Dej to sem!“ zařval jsem. Teď jsem se jaksepatří navztekal.

„Ty jsi básník!“ Hrála o čas. „Je ,Aglaia a bílá holubice’ o nějaké ženě? Předpokládám, že jsou všechny o ženách, jsou dost hrubé… Nezlob se. Jenom mě to zajímalo…“

Aglaia byla dívka, kterou jsem znal, ani bílá a ani trochu jako holubice. Když se to tak vezme, ona se vlastně ani nejmenovala Aglaia.

Ty jasné oči se na mě dívaly stále tak nevinně, ale tím hůř. I nejkrásnější ženy ztrácejí „glanc“, jakmile zjistíte, že vám lžou do očí.

„Teď uslyšíš něco mnohem hrubšího!“ obořil jsem se na ni. „Sosia Camillina?“ Proč se vydáváš za někoho jiného?“

„Když já jsem měla strach!“ bránila se. „Nechtěla jsem prozradit své jméno, nevěděla jsem, co máš za lubem —“ Přešel jsem to, ani já jsem to nevěděl.

„Kdo je Helena?“

„Moje sestřenice. Odcestovala do Británie. Po rozvodu —“

„Vrtochy nebo jenom nevěra?“

„Říkala, že je to moc složité, nedá se to snadno vysvětlit.“

„Aha!“ zvolal jsem trpce. Sám jsem se nikdy neoženil, zato jsem byl expert na rozvody. „Cizoložství! Už jsem slyšel o ženách poslaných do vyhnanství na nějaký ostrov za nemravné chování, ale vyhnanství do Británie mi připadá přece jen kruté!“

Sosii Camillinu to udivilo. „Jak to víš?“

„Já jsem tam byl.“

Vzpomněl jsem si na povstání, takže to asi vyznělo stroze. Tehdy jí mohlo být tak šest let. Ona se na britské povstání nemohla pamatovat a já

V

33

jsem nehodlal začít s výukou dějepisu.

Najednou se zeptala: „Proč ten tvůj přítel řekl, že jsi šejdíř?“

„Protože jsem republikán. Petronius Longus si myslí, že je to nebezpečné.“

„A proč jsi republikán?“

„Protože každý svobodný občan by měl mít právo mluvit do správy města, kde musí žít. Protože senát by neměl předávat vládu nad říší na doživotí jednomu smrtelníkovi, ze kterého se může vyklubat šílenec, prodejný chlap nebo nemrava — a tak to pravděpodobně opravdu dopadne. Protože mě bolí, když vidím, jak se z Říma stává blázinec, ovládaný hrstkou aristokratů, kterými zase vorají jejich zkažení propuštěnci, bývalí otroci, zatímco si převážná většina obyvatelstva nemůže vydělat na slušné živobytí…“ Nevím, co si z toho mohla vybrat. Její další dotaz byl zase ryze praktický.

„A co soukromí informátoři, ti si vydělají na slušné živobytí?“

„Pokud se chopí každé legální příležitosti, tak se jakžtakž uživí. Když nám přeje štěstí,“ pokračoval jsem, „tak se můžeme dokonce slušně nadlábnout, což nám dodá energii stěžovat si na nespravedlnost světa —“ Nechal jsem se unést. S vínem jsem s Petroniem držel krok.

„Ty si myslíš, že svět je nespravedlivý?“

„Já to vím, milostivá!“

Sosia se na mě vážně zadívala, jako by ji rozesmutnilo, že svět se mnou nakládá tak krutě. Pohled jsem jí vrátil. Sám jsem z toho neměl bůhvíjakou radost.

Padla na mě únava. Přešel jsem do obývací světnice a za chvíli za mnou přišla i dívka.

„Potřebuju si zase odskočit.“

Zmocnila se mé divoká úzkost člověka, který si domů přinese štěňátko, protože vypadá tak roztomile, a potom si uvědomí, že v šestém patře s ním budou problémy. Ale nač propadat panice? Mé obydlí bylo sice spartánské, ale můj způsob života hygienický.

„Máš několik možností,“ dobíral jsem si ji. „Můžeš znovu zaskočit dolů a pokusit se přemluvit Lenii, aby ti po pracovní době otevřela prádelnu.

34

Nebo můžeš zaběhnout po ulici na velký veřejný záchodek, ovšem nezapomeň si vzít s sebou peníz, aby tě tam pustili, protože kdybys pro něj musela znovu šlapat do šestého patra, je to kus cesty —“

„Předpokládám,“ odsekla mi Sosia povýšeně, „že ty a tvoji kumpáni čuráte z balkonu.“

Zatvářil jsem se zděšeně. A zděšený jsem taky byl, trochu. „Copak nevíš, že jsou na to zákony?“

„Nenapadlo mě,“ posmívala se Sosia, „že by sis dělal hlavu se zákony proti znečišťování veřejných míst!“ Začalo jí docházet, jak to tu vedu. O mně si už udělala obrázek.

Zakýval jsem na ni prstem. Odvedl jsem ji zpátky do ložnice a tam jsem ji seznámil se zařízením, které jsem cudně používal sám.

„Děkuju ti,“ řekla.

„Není zač,“ odvětil jsem.

Sám jsem se vyčural z balkonu, jenom abych si dokázal svou nezávislost.

Když se tentokrát vrátila, zastihla mě v zamyšlení. Snažil jsem se vykoumat, co asi vedlo k tomu únosu. Nevěděl jsem, jestli mi něco neušlo; anebo snad vím všechno potřebné? Zajímalo by mě, jestli ten senátor, k němuž patřila, je politicky činný. Třeba má Sosiin únos ovlivnit jeho zvolení. Bohové, to snad ne! Je příliš krásná. Musí v tom vězet něco víc.

„Odvedeš mě domů?“

„Příliš pozdě. Příliš nebezpečné. A já jsem příliš opilý.“ Odvrátil jsem se, přešel do ložnice a svalil se na postel. Trčela ve vchodu jako zapíchnutá rybí kost.

„A kde mám spát já?“

Byl jsem skoro tak opilý jako Petronius. Ležel jsem natažený na zádech a tiskl si k sobě svoje zápisky. Nezmohl jsem se na nic víc než na chabá gesta a pitomé řeči.

„Na mém srdci, bohyňko!“ zvolal jsem a potom doširoka rozpřáhl náruč, velmi opatrně, napřed jednu paži, potom druhou.

Polekala se.

„No tak dobře!“ odsekla. Byla statečná, ta maličká.

S námahou jsem se na ni zazubil a znovu jsem padl do své předchozí

35

polohy. Sám jsem byl dost vyplašený.

Měl jsem ovšem pravdu. Vydat se teď ven s někým tak drahocenným bylo opravdu příliš nebezpečné. Po setmění rozhodně. A v Římě. V těch černočerných ulicích, kde se to jen hemží zloději a lotry. U mě byla přece jen v bezpečí.

Byla opravdu v bezpečí? zeptal se mě někdo později. Vyhnul jsem se odpovědi. Až do dnešního dne dost dobře nevím, jestli byla tu noc Sosia Camillina u mě v bezpečí, nebo ne.

„Hosté spí tamhle na pohovce,“ oznámil jsem jí hrubě. „Deky najdeš v bedně.“

Pozoroval jsem ji, jak se pracně zakukluje. Hrozně se s tím pachtila. Jako stan plný čerstvě odvedených legionářů, osm nemotorných mladíčků ve škrábavých nových tunikách, kteří si ještě nikdy v životě nestlali polní lůžko. Celou věčnost se na pohovce vrtěla a zastrkávala těsně kolem sebe až příliš mnoho přikrývek.

„Potřebuju polštářek,“ zakňourala nakonec vážným hláskem jako děcko, které usne jenom tehdy, když se přesně dodrží určitý zavedený rituál. Mně bylo po tom víně a vzrušení báječně, a tak mi nezáleželo na tom, jestli mám polštář nebo ne. Sáhl jsem si za hlavu a hodil jí svůj širokým obloukem, ale chytila ho.

Sosia Camillina můj polštář zkoumala, jako by tam snad chtěla najít blechy. Znovu jsem dostal zlost na šlechtu. Třeba se tam i nějaká bleška skrývala, ale všechno živé bylo pevně zašité do veselého červenofialového povlaku, který mi vnutila máti. Co má nějaká nafoukaná mrňavá holka ohrnovat nos nad mou domácností!

„Je naprosto čistý! Vem si ho a buď ráda.“

Položila si polštář úhledně do hlav lůžka. Sfoukl jsem světlo. Soukromí informátoři se dovedou chovat ušlechtile, když jsou na cokoli jiného příliš opilí.

Spal jsem jako mimino. Nemám ponětí, jestli moje návštěvnice taky. Asi ne.

36

VI

enátor Decimus Camillus Verus bydlel v okrese Capenské brány. Ten

okres leží ob jeden od našeho, a tak jsem šel pěšky. Cestou jsem potkal svou nejmladší sestru Maiu a nejméně dva malé rošťáky z rodinného klanu.

Někteří informátoři vyvolávají dojem, že jsou samotáři. V tom jsem možná šlápl vedle. Pokaždé, když jsem nenápadně sledoval nějakého cizoložníka ve svítivé tunice a zvedl jsem hlavu, hned mi padl do očí některý z těch usmrkanců — zrovna si utíral nos do rukávu a přes celou ulici vřískal moje jméno. V Římě jsem byl kulhavý osel, spřízněný s kdekým mezi Tiberem a Ardeatinskou bránou. Měl jsem pět sester, tu ubohou dívku, s kterou se bratr Festus nestačil oženit, třináct synovců a čtyři neteře a několik dalších očividně na cestě. A to nemluvím o těch, jež právníci nazývají dědici ve čtvrtém a pátém pořadí: o matčiných bratrech, otcových sestrách a všech bratrancích a sestřenicích z druhého kolena dětí z prvního manželství nevlastních otců tetiček mého dědečka.

Měl jsem taky matku, ale snažil jsem se nevšímat si toho.

Zamával jsem na ty rošťáky. Pokouším se být s nimi zadobře. Jeden nebo dva jsou docela milí. Ostatně někdy ty mazané uličníky používám, aby místo mě stopovali různé cizoložníky, když si potřebuju zaskočit na závody.

S

Decimu Camillovi patřilo soukromé sídlo na vlastním pozemku mezi klidnými domáckými ulicemi. Zakoupil si právo čerpat vodu přímo z nedalekého starého akvaduktu Aqua Appia. Nepotřeboval pronajímat z finančních důvodů průčelní prostory jako obchody ani místnosti v patře nájemníkům, jenom o záviděníhodný pozemek se dělil s majitelem přesně stejného sousedního domu. Z toho jsem si vyvodil, že tento senátor rozhodně není bezmezně bohatý. Právě tak jako my ostatní i tenhle ubohý

37

moula měl co dělat, aby si udržel životní úroveň přiměřenou svému postavení. Rozdíl mezi ním a většinou z nás spočíval jenom v tom, že jako senátor musel být Decimus Camillus Verus milionář, jinak by se do senátu nedostal.

Poněvadž jsem šel na návštěvu k milionu sesterciů, svěřil jsem své hrdlo na vlastní nebezpečí bradýřově břitvě. Oblékl jsem si obnošenou bílou tógu, nařasenou tak, aby se v záhybech ukryly díry, krátkou čistou tuniku, svůj nejlepší opasek s keltskou přezkou a hnědé vysoké boty. Význam takového svobodného občana, jako jsem já, ohlašuje délka průvodu jeho otroků — mě nedoprovázel žádný.

Všechny zámky na senátorových dveřích byly opatřeny zbrusu novým kováním, ale schlíplý vrátný s pořádnou podlitinou na jedné tváři vykoukl zamřížovaným okýnkem a klidně mi otevřel, sotva jsem zatáhl za provaz velkého měděného zvonu. Někoho očekávali. Možná že právě toho, kdo včera vrátnému jednu vrazil a unesl dívku.

Přešli jsme přes halu s černými a bílými dlaždicemi, vymalovanou vybledlou červenou rumělkou, a se šplouchající fontánou. Camillus byl uzavřený člověk, asi padesátník, zahrabaný v knihovně mezi spoustou lejster, císařovou bystou a jednou nebo dvěma slušnými bronzovými lampami. Vypadal klidně, ale klidný nebyl. Tak především choval se zdvořile.

„Dobré jitro. Co si přeješ?“

„Jmenuju se Didius Falco. Mohu se prokázat tímhle, pane.“ Odkutálel jsem k němu jeden ze Sosiiných náramků. Byl vyřezávaný z pospojovaných článků jako velrybí zuby, zhotovený z britského gagátu, materiálu přepravovaného po lodích ze severovýchodního pobřeží. Říkala mi, že jí ho poslala sestřenice. Ten styl jsem znal z dob, kdy jsem sloužil v armádě, ale v Římě byly takové věcičky vzácné.

Dojatě si náramek prohlížel.

„Mohu se zeptat, jak jsi k němu přišel?“

„Z paže jisté půvabné osoby, kterou jsem včera zachránil před dvěma zlodějskými hulváty.“

„Není raněná?“

„Ne, pane.“

38

Měl husté obočí nad slušně rozestouplýma očima, které se na mě zpříma upíraly. Vlasy se mu ježily, třebaže nebyly nijak zvlášť krátké, což působilo veselým chlapeckým dojmem. Pozoroval jsem ho, jak sbírá odvahu, aby se mě zeptal, co vlastně chci. Nasadil jsem ochotný výraz.

„Senátore, chtěl bys, abych ti ji přivedl zpátky?“

„Za jakých podmínek?“

„Nemáš ponětí, kdo ji unesl, pane?“

„Ani to nejmenší.“ Tušit, že lže, byl bych obdivoval pohotovost, s jakou hovořil. Za těch okolností se mi líbilo, jak trvá na svém. „Tvoje podmínky, prosím.“

„Čistě profesionální zvědavost. Ukryl jsem ji do bezpečí. Jsem soukromý informátor. Velitel sboru vigilů Petronius Longus z XIII. okresu se za mě může zaručit —“

Sáhl po kalamáři a načrtl si pár poznámek přes roh dopisu, který předtím četl. To se mi taky líbilo. Chtěl si to opravdu ověřit.

Navrhl jsem mu, ovšem bez nějakého naléhání, že by si mě místo poděkování mohl najmout, abych mu pomohl. Zdálo se, že si to rozmýšlí. Vyložil jsem mu, jaké mám sazby, a přidal něco navrch vzhledem k jeho postavení, poněvadž to všechno bude trvat poněkud déle, jestliže mu mám dál říkat „pane“. Trochu se ošíval, nejspíš nechtěl, abych se ochomýtal kolem děvčete, ale nakonec jsme se dohodli, že mu budu radit, jak zabezpečit domácnost, a pokusím se vypátrat únosce.

„Děláš asi dobře, že jsi Sosii Camillinu někam uklidil,“ řekl. Je ten tvůj úkryt počestný?“

„Je pod dohledem mé vlastní matky, pane!“ Pravda: pravidelně mi šmejdila v bytě, jestli tam nenajde stopy po lehkých ženštinách. Někdy je našla, jindy jsem je vystrnadil včas.

Tenhle senátor nebyl žádný hlupák. Rozhodl, že někdo musí jít se mnou, aby se přesvědčil, že děvče je v bezpečí. Já jsem mu to rozmlouval. Když jsem přicházel, všiml jsem si, že se v prodejně jídel naproti ochomýtá pár usmolených pobudů a vartuje, kdo k němu jde. Nedá se tvrdit, že by měli něco společného se Sosií, mohli to být jenom obyčejní chmatáci, co si přišli omrknout možnost vloupání a vybrali si k tomu nevhodný den. A protože mě beztak prováděl domem, šli jsme se podívat.

39

Na domovních vratech měl pevný dřevěný zámek na šestipalcový železný otočný klíč se třemi zuby, k tomu čtyři mosazné závory, zamřížované okýnko, které se dalo šikovně zašoupnout, a z vnitřní strany ještě pevný dubový trám, jenž se na noc zasazoval do dvou bytelných háků. Vrátný bydlel v mrňavém domečku hned vedle.

„Stačí?“ poznamenal senátor.

Upřel jsem na něho dlouhý významný pohled, kterým jsem zahrnoval i toho ospalého trpaslíka, takzvaného vrátného, toho nanicovatého budižkničemu, co tam klidně vpustil Sosiiny únosce.

„Ale ano, pane! Báječný systém, tak si dovolím přidat jenom radu: používejte ho!“ Viděl jsem, že pochopil, jak to myslím.

Na můj podnět vykoukl mřížkou, aby se podíval na ty dva povaleče v krámě.

„Ti čumilové mě viděli, jak jsem šel dovnitř. Takže ven přeskočím radši přes hradbu vzadu. Ještě bych se rád podíval, jak je dům zabezpečený z druhé strany. Pošli zatím otroka do místní šatlavy se vzkazem, ať je přijdou zatknout za rušení veřejného pořádku.“

„Ale vždyť nic ne —“

„Však budou rušit,“ řekl jsem mu, „až je bude prétorův oddíl zatýkat.“

Nechal se přesvědčit. Vůdcové říše se tak snadno nechávají vést.

Senátor si promluvil s vrátným. Ten se tvářil nevrle, ale šel vzkaz vyřídit. Camilla Vera jsem požádal, aby mi ukázal pokoje nahoře, a když jsme pak za deset minut sešli opět dolů a znovu jsem vyhlédl ven, uviděl jsem, jak ty dva halamy s rukama za zády odvádí ulicí řízným krokem oddíl vojáků.

Člověka uklidní zjištění, že když si na úřadě stěžuje bohatý občan, okamžitě se mu vyhoví.

Zatímco přední vrata byla se vším tím kováním tak nedobytně opevněná, vzadu vedlo do zahrady sedm různých vchodů, ale ani jeden z nich neměl slušný zámek. Kuchyňské dveře jsem sám lehce otevřel vlastním zvedáčkem závor. Žádné okno neopatřili mřížemi. Balkon kolem hořejšího patra nabízel přístup do celého domu. Elegantní kouřově modrá jídelna se zavírala jednoduchými křídlovými dveřmi, které jsem před zraky

40

senátorova tajemníka snadno vypáčil jednou z tašek lemujících záhon. Ten muž byl hubený řecký otrok s orlím nosem a povýšeným výrazem, jaký řečtí tajemníci dostávají už při narození. Nadiktoval jsem mu podrobné pokyny.

Zjistil jsem, že se mi diktování docela líbí. Líbilo se mi taky, jak se Řek zatvářil, když jsem se na rozloučenou zakřenil, vylezl na sluneční hodiny, zachytil se nohou o chumáč břečťanu a vytáhl se na hladkou hradbu, rozdělující pozemek, abych se podíval na sousední dům.

„Kdo tam bydlí?“

„Pánův mladší bratr.“

Sám jsem si jako mladší bratr s potěšením všiml, že Camillus mladší je rozumný. Všechna okna zabezpečil pevnými laťovými okenicemi, natřenými tmavou malachitovou zelení. Oba domy byly obložené běžnými lávovými bloky, horní patra podepřená tenkými sloupky, vytesanými z docela obyčejného šedého kamene. Architekt si dal záležet na bohatě tvarovaných terakotových koncových částech štítů, ale v době, kdy měla přijít na řadu obvyklá výzdoba zahrad sochami ladných, spoře oděných nymf, jeho příděl financí vyschl. Zahrady se musely spokojit s chatrnými dřevěnými mřížkami, ačkoli květiny tam přímo bujely. Na obou stranách hradby to se stavbou dopadlo stejně. Těžko říci, proč senátorův dům měl přívětivý, usměvavý ráz, kdežto dům jeho bratra působil formálně, chladně. Byl jsem rád, že Sosia bydlí v tom usměvavém.

Dlouho jsem se díval na bratrův dům, i když jsem dost dobře nevěděl, co z něho chci vykoukat. Pak jsem Řekovi pokynul a přešel jsem po hradbě až na konec. Tam jsem elegantně seskočil.

Dopadl jsem do uličky za senátorovou zahradou celý uprášený a ještě jsem si přitom podvrtl koleno. Herkules ví, proč jsem to udělal, vždyť tam byl vchod pro dodávky zboží s naprosto dobrými vraty.

41

VII

J

ak jsem kráčel k domovu, ulice byly stále hlučnější pokřikem kramářů,

dusotem koňských kopyt a cinkáním rolniček na jejich postrojích. Když jsem míjel jedno pekařství, rozštěkal se na mě jako pominutý černý psíček se srstí slepenou do špičatých chumáčků. Otočil jsem se, abych ho okřikl, ale vtom jsem hlavou narazil do řady džbánů, vyvěšených na šňůře — hrnčíř si zřejmě dělal reklamu názorným předváděním, že jeho dílo se jen tak nerozbije. Má hlava je naštěstí taky tvrdá. Na Ostijské cestě do mě strkali prodavači jehel a jehlic a sluhové v nachových tunikách, ale sám jsem si to vynahradil tím, že jsem několika otrokům dupl na nohu. Tři ulice od domova jsem zahlédl matku. Právě kupovala artyčoky a podle jejích stažených rtů jsem poznal, že myslí na mě. Honem jsem zajel za nějaké soudky s mořskými hlemýždi a pak jsem opatrně vycouval, abych se nemusel přesvědčovat, jestli mám pravdu. Ona mě patrně neviděla. Věci se vyvíjely poměrně slibně: spřátelil jsem se se senátorem, uzavřel jsem s ním dohodu na neurčito a především mám Sosii.

Z těch blažených úvah mě rázem vytrhli dva hromotluci, po jejichž pozdravu jsem hekl bolestí.

„No co je?“ zvolal jsem. „Koukejte, mládenci, to je všechno nedoro-zumění. Povězte Smaractovi, že jsem činži zaplatil jeho účetnímu —“ Žádného z nich jsem nepoznával, ale Smaractus si málokdy nechává své gladiátory dlouho. Pokud se jim nepodaří utéct, nevyhnutelně padnou v ringu. A jestliže nevydrží tak dlouho, umřou hlady, poněvadž Smaractus považuje za dietu vhodnou pro trénink hrst bleděžluté čočky, zalité starou vodou z koupele. Předpokládal jsem, že to jsou nejnovější rváči z tělocvičny mého pana domácího.

Se svým odhadem jsem se pořádně sekl. To už mi hlavu svíral v lokti první rváč. Druhý ke mně přisunul obličej a zašklebil se. Naskytl se mi

42

boční pohled na chrániče tváří na nejnovějším typu přílby a na známý nachový šátek pod bradou. Ti mizerové byli vojáci. Blesklo mi hlavou, že bych se mohl vytasit se svou vojančinou, ale vzhledem k své legionářské minulosti, k tomu, že jsem vypadl z Druhé Augusty, bych na ně asi sotva udělal dojem. „Špatný svědomí?“ zvolal ten obličej ze strany. „Můžeš si dělat starosti ještě s něčím jiným — Didie Falcone, jsi zatčen!“

Když mě hoši v rudém takto zatýkali, měl jsem pocit něčeho povědomého, asi jako když ze mě páčí peníze Smaractus. Větší z obou urostlých mládenců se mi pokoušel vymáčknout mandle s přirozenou zručností kuchařova pomocníka, loupajícího palcem hrách. Chtěl jsem mu říct, aby toho nechal, ale obdivem k jeho technice jsem se nezmohl na slovo…

43

VIII

polečenský dýchánek na strážnici se pořádal pod záštitou édila

jménem Atius Pertinax. Očekával jsem, že mě odvlečou do žaláře, do tullianského, či dokonce mamertinského, jestliže mě štěstí úplně opustilo. Místo toho mě však vedli zase zpátky do I. okresu. To mě polekalo, protože až do dnešního dopoledne jsem s okresem Capenské brány neměl nikdy nic společného. Ohromilo mě, že jsem mohl za tak krátkou dobu spáchat něco, co pohoršilo tamější úřady.

Jeden druh lidí nesnáším víc než všechny ostatní, a to édily. V zájmu provinciálů musím vysvětlit, že v Římě jsou za dodržování zákonů a pořádku odpovědní prétoři, starší senátoři, volení po šesti, kteří si rozdělují čtrnáct okresů mezi sebe. Každý má k ruce pomocníka, a ten za ně vyřizuje veškeré pochůzky, což jsou právě édilové, horliví mladí politici, zastávající svůj první veřejný úřad. Ti si tak vlastně vyplňují čas, než se jim naskytne lepší místo, které by vynášelo vyšší úplatky.

Gnaeus Atius Pertinax byl typickým představitelem této sebranky, krátkosrsté štěně, s ňafáním vzhlížející vzhůru po politickém žebříčku; sekýroval řezníky, aby si před krámem pořádně zametali, a mě zmlátil jako žito. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Ve vzpomínce se mi nevybavuje nic víc než vybledlá šedá šmouha, napůl skrytá za paprskem oslnivého slunečního světla. Ta barva asi znamená, že jsem ztratil vědomí. Mám dojem, že měl světlé oči a špičatý nos. Rozhodně ještě nepřekročil třicítku (byl mladší než já) a jeho drsná povaha se projevovala v upjatém obličeji.

Byl tam ještě jeden starší muž, bez nachového pruhu na oděvu — nikoli tedy senátor; seděl stranou a neříkal nic. Bezvýrazný, nezajímavý obličej a plešatá nezajímavá hlava. Ze zkušenosti vím, že právě na ty, co sedí v koutě, si musí člověk dávat pozor. Nejprve však pár slov o Pertinakově zdvořilém přivítání.

„Falcone!“ obořil se na mě po stručném prověření mé identity. „Kde je to

S

44

děvče?“

Choval jsem k Atiovi Pertinakovi silnou zášť, i když jsem to tehdy vlastně ještě nevěděl.

Uvažoval jsem, jak mu odpovědět, aby to vyznělo dost hrubě, když tu nařídil svému podřízenému, aby mi rozvázal jazyk. Poukázal jsem na to, že jsem svobodný občan a že vztáhnout ruku na občana je urážkou demokracie. Vyšlo najevo, že ani Pertinax, ani jeho poskokové se nezabývali studiem politické vědy. Bez okolků se jali demokracii urážet. Měl jsem právo odvolat se přímo k císaři, ale uvážil jsem, že by z toho asi moc nekoukalo.

Kdybych si byl myslel, že Pertinax tak řádí z lásky k Sosii, snad bych to byl snášel lehčeji, ale zřejmě jsme nesdíleli stejné city. Celá záležitost mě silně znepokojovala. Senátor si to mohl rozmyslet, zrušit naši dohodu a oznámit mě úřadům, jenže Decimus Camillus mi připadal v podstatě jako dobrák a věděl (víceméně), kde pohřešovaná slečinka je. A tak jsem to se zaťatými zuby vydržel a vyšel z toho zhmožděný, ale hrdý.

„Sosii Camillinu vrátím rodině, jakmile mě o to požádá, a kdyby ses postavil na hlavu, Pertinaku, nikomu jinému ji nevydám!“

Všiml jsem si, že se pohledem zatoulal k tomu divákovi v koutě. Muž se nepatrně, smutně, shovívavě usmíval.

„Děkuji ti,“ pravil. „Já jsem Publius Camillus Meto. Jsem její otec. Snad tě tedy mohu o to teď požádat.“

Zavřel jsem oči. Je to asi pravda — nikdo mi vlastně neprozradil, jaký je senátorův příbuzenský vztah k Sosii. Tohle je tedy jeho mladší bratr, muž, který žije v tom nevlídném sousedním domě. Takže můj klient je jenom její strýc. Všechna vlastnická práva jsou v rukou jejího tatíčka.

Při dalším výslechu jsem tedy svolil, aby mě její otec a jeho příjemní přátelé doprovodili domů a odvedli si ji.

Lenia vykoukla z prádelny, zvědavá, co je to za nesladěný dupot tolika nohou. Nijak ji nepřekvapilo, když viděla, že jsem zatčený. „Falcone, tvá matka povídala – Au! “

„Uhni z cesty, ty břichatá couro!“ houkl na ni édil Pertinax a strčil do ní, až odletěla.

45

Chtěl jsem ho ušetřit zneuctění, až ho ženská rozdrtí na kaši, a tak jsem jemně zakročil: „Až potom, Lenio!“

Po dvaceti letech ždímání těžkých mokrých tóg měla neuvěřitelnou sílu. Mohl si to škaredě odskákat. Teď mě mrzí, že jsem ji na něho nepustil. Mohl jsem jí ho přidržet, až by ho valchovala. Mohl jsem mu dát nakládačku sám.

Ale to už nás setrvačnost pochodu vynesla po schodech nahoru. Jejich návštěva skončila za chvíli. Když jsme všichni vpadli do mého bytu, Sosia Camillina tam nebyla.

46

IX

ertinax zuřil. Mě se zmocnila sklíčenost. Její otec vypadal unaveně.

Nabídl jsem se, že mu ji pomůžu najít. Jako bych bodl do vosího hnízda.

„Koukej se od mé dcery držet na sto honů, Falcone!“ zvolal zlostně.

Pochopitelně. Možná že mu došlo, v čem tkví můj zájem o ni. Odhánět povaleče od takové dcery mu musí zabrat hodně času. Zamumlal jsem hlasem odpovědného člověka: „Takže mě z případu odvoláváš —“

„Nikdy jsi žádný případ neměl, Falcone!“ zaskřehotal édil Pertinax.

Věděl jsem, že nemá smysl pouštět se do hádky s nedůtklivým politikem. Zvláště s takovým, co má ublížený ksicht a špičatý nos.

Pertinax své chlapy vyzval, aby mi byt prohledali, jestli tam nenajdou nějaké důkazy. Nenašli nic, dokonce i talíře od sardinek někdo umyl, já ovšem ne. Než odešli, předělali mi nábytek na šikovné třísky na podpal. A když jsem proti tomu vznesl námitky, jeden z nich mi uštědřil takovou ránu do obličeje, div mi nepřerazil nos.

Jestli ve mně Atius Pertinax chtěl vzbudit dojem, že je smradlavý hulvát a chová se jako potkan z kanálu, už se mu to napůl povedlo.

P

Jen co odešli, přihnala se nahoru Lenia, aby zjistila, jestli nemá Smaracta informovat, že jeden z jeho nájemníků vypustil duši. Při pohledu na mé zničené zařízení se zarazila. „Junono! Tvůj byt — a ten obličej, Falcone!“

Mé bytové zařízení nebylo nijak zvláštní, ale na svém obličeji jsem si kdysi zakládal.

„Beztak jsem už potřeboval nový stůl,“ zaúpěl jsem vtipně. „Dneska se dostanou báječné. Slušná javorová deska, šest stop napříč, přidělaná na jednoduchý mramorový stojan, akorát by se hodila k mýmu bronzovýmu svícnu -“ V pokoji jsem si svítil rákosovou dužinou namočenou v loji.

„Ty blázne! Tvá matka povídala —“

47

„Ušetři mě toho,“ řekl jsem.

„Jak je libo!“ Hodila zadnicí a vypadla s výrazem hlásajícím Já jsem holt coura dobrá akorát na vyřizování vzkazů.

Situace nevypadala zrovna růžově. Ale mozek jsem ještě neměl docela rozmašírovaný. Na uchování zdraví mi dost záleželo, takže jsem mámin vzkaz nemohl nechat bez povšimnutí. Lenii s tím ovšem nebudu obtěžovat. Beztak jsem věděl, co to bude. A pokud šlo o mou ztracenou panenku s medovýma hnědýma očima, tušil jsem, kde je.

Po Aventinu se zprávy šíří rychle. Zašel za mnou Petronius, starostlivý a nijak nadšený, zatímco jsem stále ještě hekal hroznou bolestí, když jsem si omýval obličej.

„Falcone! Ať mi ti tvoji nevychovaní ouřední přátelé nelezou do revíru —“ Hvízdl. Pak mi vzal černý hliněný džbán z roztřesených rukou a sám mi nalil. Připadal jsem si jako za starých časů, když jsme spolu proflámovali noc venku před jídelnou centurionů v Isce Dumnoniorum. Jenže v devětadvaceti to bolelo mnohem víc, než když nám bylo devatenáct.

Za chvíli podepřel to, co zbylo z mé lavice, dvěma cihlami, které odebral z takzvaných kamen, a posadil mě.

„Kdo ti to provedl, Falcone?“

Při mluvení jsem hýbal jenom levou půlkou úst. Jeden vznětlivý édil jménem Atius Pertinax. Toho bych nejradši vykuchal jako čerstvě zabitý kuře, úplně vykostil a nabodl na pořádně rozpálenej rožeň!“

Petronius zavrčel. Édily nenávidí ještě víc než já. Pletou se mu do cesty, zpřevracejí místní poměry, veškeré zásluhy si přičtou sami a on pak po nich musí zase všechno uvést do pořádku.

Vypáčil moje volné podlahové prkno a přinesl mi víno, ale příliš mě pálilo, a tak ho vypil sám. Žádný z nás nesnáší plýtvání.

„Tak co? Bude to dobrý?“ Přikývl jsem a mluvení jsem nechal na něm. „Zjišťoval jsem, jak je to s rodinou Camillů. Senátorova dcera odcestovala, udělala si volno. Jinak má ještě dva syny, jeden si kroutí rok v armádě v Germanii a jeden dřepí za psacím stolem — utírá nos správci v Baetice, v Zadní Hispánii. Tvoje malá přítelkyně je nějaký ututlaný hřích

48

senátorova bratra. Není ženatý — neptej se mě, jak mu to prochází! Podle zápisů v kanceláři cenzora byla Sosia zanesena jako dítě jedné jeho otrokyně, které uznal za vlastní a pak adoptoval. Je docela možné, že její táta je slušný chlap. Není taky vyloučeno, že její matka byla významná osoba, takže on se k ní nemůže hlásit.“

„Poznal jsem ho,“ vymáčkl jsem ze sebe jako kyselou pecku. „Trochu skoupý na slovo. Proč taky není v senátu?“

„Obvyklá historie. Rodina si mohla dovolit koupit politické hlasy jenom pro jednoho. Starší syn tedy dostal nachové pruhy, mladšího přistrčili k obchodu. Ještě že máme obchod! Je to pravda, že se ti ztratila?“

Pokusil jsem se usmát. Nevyšlo to. Petro sebou škubl.

„Neztratila. Pojď se mnou, Petronie. Jestli je tam, kde si myslím, tak budu potřebovat tvou podporu…“

Sosia Camillina byla tam, kde jsem si myslel.

49

X

Petroniem jsme proklouzli dlážděným průchodem mezi nožířským

krámem a sýrařsťvím a pustili jsme se nahoru po schodech před přízemním bytem, kde bydlel bývalý otrok, teď už bez práce, kterému patřil celý činžovní dům (a k tomu několik dalších; ti si věru umějí žít). Octli jsme se v oprýskaném šedivém baráku za Emporiem nedaleko řeky, ale zase ne až tak blízko, aby ho na jaře zaplavovala voda. Byla to chudá čtvrť, avšak kolem všech sloupů na straně do ulice se ovíjela popínavá zeleň, v okenních truhlících pospávaly ladné čisté kočky, balkony se pestřily letními cibulovinami. Schody byly vždycky čistě zametené. Mně to tady připadalo přívětivé, ovšem znal jsem to tu už dávno.

Na podestě v prvním patře jsme zabušili na cihlově červené dveře, které jsem pod nátlakem sám natřel, a otevřela nám droboučká otrokyně. Sami jsme už znali cestu do světnice, kde jistě najdeme všechny pohromadě.

„Ale ale! To už mají krčmy zavřeno?“

„Dobrý den, mami,“ pozdravil jsem.

S

Matka byla v kuchyni, aby dohlížela na kuchařku, jenže to znamenalo, že kuchařka se někam vypařila, kdežto máma se oháněla ostrým nožem a prováděla rychle cosi se zeleninou. Vyznává zásadu, že chce-li mít člověk něco uděláno pořádně, musí si to udělat sám. Všude kolem se šmrdolilo plno děcek, s ocelovými tlamičkami zahryznutými do chleba nebo ovoce. Když jsme přišli, Sosia Camillina seděla u kuchyňského stolu a s náramnou chutí se cpala skořicovým koláčem, takže jsem viděl, že už se tu cítí jako doma. To se lidem v domě mých rodičů stává běžně.

A kde byl otec? Radši se neptejte. Odešel si zahrát dámu, když mi bylo sedm. Je to asi dlouhá partie, protože se ještě nevrátil.

Jako poslušný syn jsem matku políbil na tvář (doufal jsem, že si toho Sosia všimne), jenomže máma mě za to přetáhla cedníkem.

50

Petronia uvítala láskyplným úsměvem. (Takový hodný hoch; taková pilná manželka; takové zajištěné, dobře placené místo!)

Byla tam má nejstarší sestra Victorina. Petronius i já jsme zůstali zticha. Hrozil jsem se, aby mi Victorina neříkala před Sosií Smolaři. Ale proč se tak ustaraně tvářil on, to jsem netušil.

„Nazdar, Smolaři,“ řekla má sestra a potom se obrátila na Petronia: „Nazdar, Kvítku!“

Teď byla provdaná za štukatéra, ale v jistém smyslu se nijak nezměnila od dob, kdy jsme byli malí a ona v našem okrese každou chvíli něco vyvedla. Tehdy nás ostatní Petronius neznal, zato jako všichni na celé míle kolem znal naši Victorinu.

„Jakpak se má můj nejmilejší synoveček?“ zeptal jsem se, poněvadž chovala svého posledního potomka s rozpláclým ksichtíkem. Měl vrásčitý obličejík a uslzený pohled stoletého starce. Pohlížel na mě přes její rameno s očividným pohrdáním. Ještě neuměl ani kloudně lézt, ale přetvářku už poznal.

Victorina po mně vrhla otrávený pohled. Věděla, že mé srdce patří Marcii, tříleté neteři.

Matka uklidnila Petronia miskou rozinek a vytahovala z něho důvěrné podrobnosti o jeho soužití s manželkou. Mně se podařilo zmocnit plátku melounu, ale Victorinino mimino ho popadlo za druhý konec. Umělo uchopit pevně jako liburnský zápasník. Pár minut jsme se o meloun tahali, pak jsem ho přenechal lepšímu soupeři. A ten mizera ho v tu ránu hodil na zem.

Sosia pozorovala všechno vykulenýma vážnýma očima. Nejspíš se ještě nikdy nedostala do domácnosti, kde by se toho odehrávalo tolik v takovém dobrosrdečném zmatku.

„Buď zdráv, Falcone!“

„Buď zdráva, Sosio!“ Usmál jsem se, jako bych jí tím úsměvem chtěl celé tělo obalit tekutým zlatem. Má sestra a matka si vyměnily posměšný pohled. Jednu nohu jsem si s potlačovanou poťouchlostí opřel o lavici vedle Sosie a čekal, kdy si toho máma všimne.

„Sundej tu botu z mé lavice!“

Sundal jsem botu z lavice.

51

„Bohyňko, musíme si spolu promluvit mezi čtyřma očima.“

„Ať je to co chce, můžete o tom mluvit rovnou tady,“ prohlásila matka.

Petronius Longus, který se podle mě křenil víc než třeba, se posadil ke stolu a opřel si bradu o ruce. Čekal, až začnu. Všichni věděli, že nemám ponětí, co chci vlastně říct.

Už párkrát předtím mi rozhněvané ženy popisovaly výraz na tváři mé matky, když u mě v bytě přistihla nějakou zmalovanou návštěvnici s navoněnými sukněmi. Některé z nich jsem pak už nikdy neviděl. Abych byl k matce spravedlivý, musím přiznat, že mezi mými dobyvatelskými úspěchy se občas vyskytl i hrubý omyl.

„Tak copak se tu děje?“ udeřila matka na Sosii, když ji u mě objevila během mého nuceného přátelského pohovoru s Pertinakem.

„Dobré jitro,“ odpověděla Sosia způsobně. Matka zavětřila. Odkráčela do ložnice, jedním trhnutím odtáhla závěs a ohodnotila situaci s polním lůžkem.

„Dobře! Chápu, co se děje. Klientka?“

„To nesmím říct,“ odpověděla Sosia.

Matka ji poučila, že ona sama posoudí, co se smí a nesmí. Potom Sosii posadila a dala jí najíst. Má své metody. Brzy z ní dostala celý příběh. Ráda by prý věděla, co si asi pomyslí Sosiina vznešená máti, a tak jí Sosia nerozumně vyklopila, že žádnou vznešenou máti nemá. Má drahá rodička se zhrozila.

„Víš co? Tak teď půjdeš se mnou!“ Sosia zamumlala, že se tady cítí docela v bezpečí. Matka ji sjela ostrým pohledem. Sosia s ní tedy šla.

Teď se do toho vložil Petronius, dobrá duše, aby mi pomohl z úzkých.

„Nejvyšší čas, abychom tě odvedli domů, slečinko!“

Pověděl jsem jí, že si mě senátor najal. Ona si z toho vyvodila až příliš mnoho.

„Tak on ti to vysvětlil? Mně se zpočátku zdálo, že strýček Decimus je až příliš opatrný —“ Zarazila se a pak se na mě vyčítavě podívala. „Ale ty nevíš, o čem mluvím!“

„Tak mi to pověz,“ řekl jsem velmi jemně.

Bylo vidět, že je hluboce znepokojená. Velkýma očima pohlédla na

52

matku. Mé matce lidé vždycky důvěřují. Já nevím, co dělat!“ hlesla utrápeně.

„Na mě se nedívej,“ odpověděla máma nevrle. „Já se nikdy do ničeho nepletu.“

Nato jsem vyprskl. Máti si toho nevšímala, ale ani Petronius se neudržel a vybuchl smíchy, jenomže to honem potlačil.

„Jen mu pověz o té skrýši v bance, dítě. Přinejhorším ji může vykrást,“ vybídla matka Sosii. Taková úžasná důvěra! Ale člověk jí to asi nemůže mít za zlé. Můj starší bratr Festus ze sebe z nějakého podivného důvodu udělal válečného hrdinu. S ním nemůžu soupeřit.

„Strýček Decimus ukrývá něco moc důležitého v mé bankovní schránce na Foru,“ mumlala Sosia provinile. Já jediná znám číslo, aby se dala otevřít. A právě tam mě ti chlapi nesli.“

Mučilo ji, že na ni hledím upřeně s kamennou tváří. Nakonec jsem se jako muž k muži obrátil k Petroniovi. „Co navrhuješ?“ Nepochyboval jsem, co mi odpoví.

„Zajdeme tam a mrknem na to!“

Sosia Camillina se chovala náramně pokorně, ale přece jenom se ozvala, aby nás upozornila, že si na tu kořist budeme muset vzít káru.

53

XI

a Foru tentokrát panoval větší chládek a klid, než když jsem tam byl

se Sosií posledně, zvláště v dlouhých kolonádách, kde penězoměnci nabízeli bázlivým občanům bezpečné vklady. Rodina Camillů používala bankovní služby zubícího se Bithýňana, který nezdravě investoval do nadměrného množství tělesného tuku. Sosia mu pošeptala číslo k identifikaci svého majetku; spokojeně se tvářící tlouštík odemkl její bezpečnostní schránku. Byla to velká skříňka, ale ukázalo se, že to, co je uvnitř, je poměrně malé.

Víko schránky odskočilo. Sosia Camillina ustoupila stranou. Když jsem s Petroniem nahlédl dovnitř, viděl jsem, že její úspory jsou ještě nevalnější než moje. Strýček jí tu bezpečnostní schránku pronajal, aby prý se naučila rozumně šetřit, ale neměla toho víc než deset zlaťáků a pár slušných šperků, na které je podle tetičky ještě moc mladá, aby je nosila. (To byla věc názoru. Mně se její věk zdál přiměřený.)

Předmět, který nás zajímal, byl zabalený v plsti a převázaný konopným provazem. Poněvadž nás bankéř sledoval s typickou bithýnskou zvědavostí, pomohl mi Petronius tu věc vytáhnout nerozbalenou. Připadala mi nemožně těžká. Ještě že jsme si vypůjčili vozík od mého švagra štukatéra, který byl toho času jako obvykle bez práce. (Švagr nebyl nezaměstnaný proto, že by všechny zdi v Římě byly zdravé a hladké, nýbrž proto, že Římané radši snášeli pohled na holá prkna, než aby zaměstnali takového šilhavého povaleče a lenocha jako on.) Vyklopýtali jsme se svým vozidlem, sténajícím pod tím nákladem. Petronius nechal většinu dřiny na mně.

„Ať si neublížíš!“ zvolala Sosia starostlivě.

Petronius na ni mrkl. „On není taková pápěra, jak vypadá. Tajně trénuje vzpírání v gladiátorské tělocvičně. Zaber pořádně, ty třtino —“

„Jednou mi musíš prozradit,“ supěl jsem, abych mu to oplatil, „proč ti

N

54

má sestra Victorina říká Kvítku!“

Na to neodpověděl. Zato zrudl, přísahám, že ano.

Řím je naštěstí světácké velkoměsto. Dva muži s dívkou a vozíkem můžou klidně zapadnout do putyky a celkem nikdo si jich nevšimne. Šinuli jsme se po stinné straně ulice a vklouzli jsme do jedné. Já jsem zabral stůl v temném koutě a Petronius zatím přinesl nějaké teplé pirohy. Společnými silami jsme vyzvedli vzácný předmět a bouchli s ním na stůl. Opatrně jsme z něho sloupli plsť.

„Stíny Hádu!“ vyjekl Petronius.

Už mi bylo jasné, proč strýček Decimus nechtěl, aby se oznámení o tomto novorozeněti objevilo v Denních zprávách.

Sosia Camillina netušila, co to je.

My s Petroniem jsme to věděli. Oběma se nám udělalo najednou poněkud nevolno. Nicméně Petronius se se svým železným žaludkem zhoupl se stoličkou dozadu a zakousl se do zeleninového pirohu. A abych nepodlehl chmurným vzpomínkám, pustil jsem se také do jednoho. Ten můj byl plněný převážně králičím masem a kuřecími játry myslím na jalovci — vůbec ne špatný. Pak jsme tam měli talíř s pikantními kousky vepřového; ty jsme nechali Sosii, ať si je žvýká.

„Ta pustá, osamělá díra s celnicí,“ vzpomínal Petronius s hrůzou. „Trčela tam při ústí Sabriny na druhé straně hranice. Nedalo se tam dělat nic jiného než počítat kocábky v mlze a jedním okem hlídat stanoviště před nájezdy těch snědých mužíků přes řeku. Bohové drazí, pamatuješ, Falcone, jak tam furt pršelo?“

Pamatoval jsem se dobře. Na ten nekonečný, bezútěšný déšť v jihozápadní Británii se nedá zapomenout.

„Falcone, co to vůbec je?“ zeptala se Sosia šeptem. Odpověděl jsem a vychutnal jsem si to dramatické vyvrcholení: „Sosio Camillino, toto je stříbrná houska!“

55

XII

B

yl to ingot olova.

vysvětlit, jakou tíhu to vlastně představuje:

Vážil dvě stě římských liber. Kdysi jsem se pokoušel jedné známé

„Ne o moc větší, než kolik vážíš ty. Ty jsi vysoká dívka, docela při těle. Ženich by tě mohl tak akorát přenést přes práh a neztratit přitom přihlouplý úsměv…“ Ta holka, co jsem takto urážel, byla náhodou docela bytelný kus, ale rozhodně ne tlustá. Vypadá to možná trochu hrubě, ale jestli jste se někdy pokoušeli zvednout dobře živenou mladou dámu, tak musíte uznat, že to srovnání celkem sedělo. Ve skutečnosti zvedáním tohoto těžkého šedivého kvádru jsme si oba namohli záda.

S Petroniem jsme shlíželi na tu stříbrnou housku jako na starého, ne zrovna vítaného známého.

„Ale co to je doopravdy?“ vyptávala se Sosia. Řekl jsem jí to. „A proč jim říkáte housky?“

Vysvětlil jsem jí, že jako když pekař peče housky, musí se i vzácný kov napřed strčit do pece, tam se roztaví a potom vytéká dlouhým kanálkem do forem. Petronius na mě pohlížel při mém výkladu skepticky. Někdy přímo žasne nad tím, co všechno podle vlastního tvrzení znám.

Tahle vzácná houska byl úctyhodný matný blok kovu asi dvacet palců dlouhý, pět široký a čtyři vysoký, po stranách mírně zkosený a s císařovým jménem a s datem vyraženým na jedné dlouhé hraně. Nevypadal nijak zvláštně, ale kdyby se ho někdo pokusil nést, brzy by se pod ním prohnul vejpůl. Čtyřiadvacet naběraček roztavené rudy do každé běžné formy, takže taková houska nebyla sice přespříliš těžká na uzvednutí, ale ukrást by se dala stěží. Ovšem kdybyste to dokázali, stálo by to za to. Obsah stříbra v rudě z Mendipských hor je pozoruhodně vysoký, v průměru sto třicet uncí na jednu tunu. Bylo by mě zajímalo, jestli z té hroudy na stole už bylo stříbro odděleno.

56

Vláda má na vzácné kovy monopol. Ať už tenhle kus pochází odkudkoli, patří císařské mincovně. Převrátili jsme ho vzhůru nohama a hledali jsme oficiální značku.

Byla tam opravdu vyražená: T CL TRIF, nějaký nový nesmysl, ne jednou, ale čtyřikrát, a potom EX ARG BRIT — stará známá značka. Napůl jsme doufali a napůl jsme se děsili, že ji najdeme. Petronius zaúpěl.

„Británie, dokonalý podpis! Někomu musí být úzko.“

Obou se nás současně zmocnil nepříjemný pocit.

„Radši abychom šli,“ navrhl Petronius. „Mám to odklidit? Na naše obvyklé místo? Ty odvedeš děvče?“ Přikývl jsem.

„Falcone, co se děje?“ naléhala Sosia vzrušeně.

„On tu stříbrnou housku uloží na jedno smradlavé místo, kam se ani zlotřilí gauneři určitě nepodívají,“ odpověděl jsem. „A ty půjdeš domů. Naléhavě si potřebuju popovídat s tvým strýčkem Decimem!“

57

XIII

osii Camillinu jsem dopravil domů v nosítkách. Měli jsme tam dost

místa pro oba. Ona byla takový drobeček a já jsem si tak málokdy mohl dovolit pořádně se najíst, že nás nosiči bez reptání naložili oba. Já jsem dlouho mlčel, a jakmile jí došlo, že už na ni nejsem nabručený, začala štěbetat. Poslouchal jsem ji, ale ani jsem nevnímal, co povídá. Byla tak mladičká, že po takovém překvapení nevydržela sedět tiše.

Na celou rodinu Camillů jsem už měl pořádnou pifku. Nic z toho, co některý z nich řekl, nebyla pravda, nebo aspoň ne celá, a nakonec se to zvrtlo v něco, co bych raději neslyšel. Má dočasná smlouva mě zavedla do slepé uličky.

„Proč pořád mlčíš?“ zeptala se mě Sosia najednou. „Chtěl bys tu stříbrnou housku ukrást?“ Neodpověděl jsem. Pochopitelně jsem uvažoval, jak by se to dalo zařídit. „Máš vůbec někdy nějaké peníze, Falcone?“

„Někdy.“

„A co s nimi děláš?“

Řekl jsem jí, že platím činži.

„Aha!“ přikývla vážně. Hleděla na mě vzhůru těma velkýma znepokojivýma očima. Tvář jí zesmutněla, v pohledu měla odzbrojující výčitku pro mou strohost. Chtěl jsem ji varovat, aby se takhle nikdy nedívala na muže, s nimiž se octne o samotě, ale neřekl jsem nic, protože jsem předvídal další těžkosti s vysvětlováním pravého důvodu.

„Vážně, Didie Falcone, co s nimi doopravdy děláš?“

„Posílám je mámě.“ Z mého tónu nepoznala, jestli je to pravda; rád jsem nechával ženy v nejistotě.

Tehdy jsem zastával názor, že muž by nikdy neměl ženám prozrazovat, co dělá s penězi. (Tím „tehdy“ myslím samozřejmě dobu, než jsem se oženil a než mi manželka onu záležitost uvedla do správné perspektivy.)

A co jsem se svými penězi dělal doopravdy? Někdy jsem zaplatil činži.

S

58

(Častěji ne.) Potom, po odečtení částky na nezbytné výdaje, jsem polovinu posílal mámě; zbytek jsem dával té mladé ženě, s níž se můj bratr nestihl oženit, než ho zabili v Judeji, a jeho dítěti, o kterém se nikdy ani nedověděl.

Do ničeho z toho ovšem senátorově neteři vůbec nic nebylo.

Děvče jsem hodil na krk tetě, které se značně ulevilo.

Manželky senátorů se podle mě dělí do tří skupin. Ty, které spí se senátory, ale ne s těmi senátory, co se s nimi oženili; ty, které spí s gladiátory; a pak ještě pár zbývajících, jež vysedávají doma. Před Vespasiánem se první dva druhy vyskytovaly všude. Potom jich dokonce ještě přibylo, protože když se Vespasián stal císařem a se starším synem zůstávali ještě na východě, jeho malé štěně Domicián žilo v Římě. Domicián si představoval, že jako Caesar má za povinnost svádět senátorské paničky.

Manželka Decima Camilla spadala do třetí skupiny: vysedávala doma. To jsem pochopil, jinak bych už o ní slyšel. Byla taková, jak jsem očekával: elegantní, upjatá, s dokonalým vystupováním, ověšená zlatými šperky — pěstěná žena s ještě lépe pěstěným obličejem. Nejdřív se podívala letmo na Sosii, potom přejela bystrýma černýma očima mě. Představovala přesně ten typ rozumné matrony, jaká je požehnáním pro starého mládence s nemanželským dítětem na krku, na které se nemůže vykašlat. Chápal jsem, proč prohnaný Publius usadil svou Sosii právě tady.

Julia Justa, senátorova manželka, přijala ztracenou neteř zpátky bez dalších cavyků. Vyptávat se jí bude až později, jakmile se domácnost zase uklidní. Přesně taková slušná, hodná žena, která měla tu smůlu, že se provdala za chlapa, co plichtí podfuky s nelegálními penězi. Za chlapa tak neschopného, že ho musí odhalit vlastní informátor, kterého si najal.

Zamířil jsem do knihovny a k Decimovi jsem vpadl bez ohlášení.

„Překvapení, co? Senátor, který nesbírá ušmudlané řecké starožitnosti, ale ingoty s umělecky vyrytou značkou vlády! Copak nemáš i tak dost potíží, pane? Proč sis mě ještě ke všemu najal?“

Chvíli nevěděl, kam s očima, potom jako by se vzchopil. Politik si asi zvykne na to, že ho lidi nazývají lhářem.

59

„Nebezpečná půda, Falcone. Až se uklidníš —“

Byl jsem naprosto klidný. Vzteklý, ale myšlenky jsem měl jasné jako sklo.

„Senátore, ta stříbrná houska musí být kradená. Neříkám, žes ji ukradl ty. Tak především,“ ušklíbl jsem se, „kdyby sis dal tu práci a britské stříbro odcizil, počínal by sis mnohem opatrněji. Jak dalece jsi do toho zapletený?“

„Oficiálně,“ odpověděl, ale pak si to rozmyslel. Naštěstí, protože já jsem mu nevěřil. „Polooficiálně.“

Stále ještě jsem mu nevěřil. Málem jsem se zasmál. „A polopodvodně?“

Mou neomalenost odbyl mávnutím. „Falcone, tohle musí zůstat jenom mezi námi.“ Okoralé kůrky důvěrností téhle rodiny jsem už měl plné zuby. „Ten ingot se našel po šarvátce na ulici a byl odevzdán na magistrát. Znám se s prétorem tohoto sektoru. Někdy spolu večeříme a jeho synovec se postaral o místo pro mého syna. O tom ingotu jsme pochopitelně debatovali.“

„Jistě, čistě mezi přáteli! “

Ať už provedl jakoukoli špinavost, k muži jeho postavení jsem se choval nepřijatelně hrubě. Překvapilo mě, že si to nechá líbit. Bedlivě jsem ho pozoroval; on stejně soustředěně sledoval mě. Skoro jsem byl v pokušení věřit, že po mně bude chtít nějakou laskavost, kdyby ovšem patřil k jiné společenské vrstvě.

„Má dcera Helena odcestovala do Británie s dopisem — máme tam příbuzné. Můj švagr je tajemníkem finanční správy v Británii. Napsal jsem mu —“

„Aha, všechno v rodině, chápu!“ popíchl jsem ho znovu. Zapomněl jsem, jaké soudržné klany tihle lidé vytvářejí: skupinky spolehlivých přátel vetkané do každé provincie od Palestiny až po Herkulovy sloupy.

„No tak, Falcone, prosím! Můj švagr Gaius provedl hrubou revizi. Zjistil, že v britských dolech dochází k ustavičným ztrátám, a to nejméně od Roku čtyř císařů. Ke krádežím ve velkém, Falcone! Jakmile jsme se o tom doslechli, chtěli jsme si zabezpečit důkaz. Můj přítel prétor mě požádal o pomoc. S lítostí přiznávám, že ten skvělý nápad využít bankovní schránku Sosie Camilliny byl můj.“

Pověděl jsem mu o naší nové skrýši. Zesinal. Petronius odvezl stříbrnou

60

housku do Leniiny prádelny. Tam zůstane uložená v její kádi s bělícími chcankami.

Senátor se nijak nevyjádřil k tomu, že jsme mu exponát šlohli, ani k té smrduté skrýši. To, s čím se vytasil, bylo mnohem nebezpečnější.

„Jsi v současné době hodně zaneprázdněný?“ Já jsem nebyl nikdy příliš zaneprázdněný. Jako informátor jsem zřejmě za moc nestál. „Podívej, Falcone, nechtěl bys nám pomoci? Oficiálním cestičkám nemůžeme důvěřovat. Někdo už podle všeho mluvil.“

„A co tady u vás?“ přerušil jsem ho.

„O tom ingotu jsem se doma nikdy ani nezmínil. Sosii jsem vzal s sebou do banky, abychom ho uložili, ale nic bližšího jsem jí neřekl, a potom jsem jí zakázal o tom mluvit.“ Po chvilce dodal: Je to hodné děvče.“ Kysele jsem přikývl. „Falcone, uznávám, že jsme si počínali neopatrně, než jsme pochopili, co všechno je ve věci, ale jestliže uniknou nějaké informace z prétorových kruhů, nemůžeme už dál nic riskovat. Tvůj obličej by se na tu práci přesně hodil — polooficiální a polopodvodný —“

Ironický mizera! Uvědomil jsem si, že si dovede počínat nenápadně mazaně. Byl prohnanější, než dával najevo. Rozhodně poznal, co mi dělá starosti. Přejel si rukou po těch hustých ježatých vlasech a pak řekl rozpačitě:

„Dnes jsem byl na schůzce v Paláci. Nic víc nemohu prozradit, ale jestli se má říše zase postavit na nohy, po Neronovi a po občanské válce, státní pokladna ty ingoty naléhavě potřebuje. Při rozhovoru padlo i tvoje jméno. Dověděl jsem se, že jsi měl bratra Zachmuřil jsem se. „Promiň!“ zvolal rychle“ tím soucitným tónem, jaký aristokrat občas vyloudí a jemuž nikdy tak docela nevěřím. Byla to omluva; přešel jsem ji bez povšimnutí. Nepřál jsem si, aby si tihle lidé brali mého bratra do úst. „Tak co, měl bys o tu práci zájem? Můj nadřízený ti zaplatí podle tvého obvyklého sazebníku. Nemýlím-li se, mně jsi ceny nadsadil! Jestli najdeš to , můžeš počítat se slušnou odměnou navíc.“

„Rád bych si s tvým nadřízeným pohovořil osobně!“ odsekl jsem. „Má představa o odměně se bude možná lišit od té jeho.“

Decimus Camillus mi pohotově odpověděl: „Odměna podle představy

61

mého nadřízeného je ta nejlepší, jakou můžeš dostat!“

Věděl jsem, že to znamená pracovat pro nějaký nafoukaný sekretariát protekčně povýšených písařů, kteří mi při sebemenší příležitosti zkrouhnou výdaje, ale tu práci jsem vzal. Asi jsem se zbláznil. Přece jen to byl Sosiin strýček a přišlo mi líto jeho ženy.

Na celém případě bylo cosi podivného.

„Mimochodem, pane, to ty jsi mi pověsil na paty slizkého hada jménem Atius Pertinax?“

Zatvářil se popuzeně. „V žádném případě!“

„Má nějaké spojení s vaší rodinou?“

„To ne,“ přerušil mě netrpělivě, ale pak se zarazil. Tady nebylo nic jednoduchého. „Nepatrné spojení,“ opravil se a tvář se mu opět ukázněně rozjasnila. „Obchodní styky s mým bratrem.“

„Prozradil jsi bratrovi, že Sosia je u mě?“

„Neměl jsem příležitost.“

„Tak mu to řekl někdo jiný. Pertinaka pověřil, aby mě zatkl.“

Senátor se usmál. „Omlouvám se. Bratr měl o dceru hrozné starosti. Bude mít radost, že jsi ji přivedl domů.“

Tak se to pěkně objasnilo. Petronius Longus přece říkal, že byl oznámen můj popis, takže mě nějaký édil mohl celkem snadno vystopovat. Pertinax a Publius předpokládali, že jsem lotr. Velký bratr Decimus se zapomněl zmínit malému bratru Publiovi o tom, že si mě najal. To mě nepřekvapilo. Sám pocházím z početné rodiny. A existovala spousta věcí, o kterých se mi Festus zapomněl zmínit.

62

XIV

o unikání stříbra byl chytrý podnik. Z britských dolů, které za mých

časů tak bedlivě střežila armáda, ho zřejmě někdo odčerpával tak důmyslně jako vodu ta ilegální potrubí, jimiž si ji soukromí občané odváděli z Claudiova akvaduktu po celé jeho délce; pruty stříbra, třpytící se celou cestu do Říma jako křišťálové vody Caerulského pramene. Škoda že jsme to s Petroniem nepodnikli před deseti lety.

Když jsem šel kolem věznice okresu Capenské brány, zaskočil jsem dovnitř — chtěl jsem se podívat na ty pobudy z jídelny; dopoledne jsem viděl, jak je zatýkají pro špehování senátora. Neměl jsem štěstí. Pertinax je propustil — prý pro nedostatek důkazů.

Zadíval jsem se s pochopením na strážného a otráveně jsem si vzdychl.

„To je typické! Jestlipak se aspoň obtěžoval s výslechem?“

„Prohodil s nima pár přátelských slov.“

„No skvělé! A co je ten Pertinax zač?“

„Pan důležitej!“ postěžoval si kolega. Tenhle typ jsme oba dobře znali. Vyměnili jsme si útrpný pohled.

„Je jenom neschopný, anebo bys řek, že je v tom něco jinýho?“

„Já bych řek zkrátka, že ho nemůžu ani cejtit — ale to se dá říct o nich o všech.“

Zakřenil jsem se. „Děkuju ti. Hele,“ pokoušel jsem se tahat z něho rozumy, „copak se povídá o jednom ingotu vládního olova? Ptám se neoficiálně oficiálně, abys rozuměl.“ To byla bžunda. Sám jsem nerozuměl, co to melu.

Dušoval se, že má přísný rozkaz mlčet. Do dlaně jsem mu cinknul pár penízků. To nikdy nezklame. „Minulej tejden ho přines jeden povozník; doufal, že mu za to něco kápne. Sám prétor se na něj přišel kouknout. Ten vozka bydlí…“ (další kouzelné zacinkání) „v takový boudě u řeky v Transtiberině, nedaleko je most Sublicius…“

T

63

Boudu jsem našel, ale vozku ne. Tři dni nato, co jeho kůň klopýtl potmě o stříbrnou housku, ho vylovili z Tiberu dva muži, co chytali z prámu ryby. Dopravili ho na ostrov, kde je u Aesculapiova chrámu špitál. Většina tamějších pacientů umírá. S tím si vozka nedělal starosti; už byl mrtvý.

Než jsem z ostrova odešel, opřel jsem se o zábradlí Fabriciova mostu a úporně jsem přemýšlel. Tu se ke mně někdo nenápadně přišoural, jakoby náhodou, což vždycky prozrazuje, že o žádnou náhodu nejde.

„Tys Falco?“

„Kdopak to chce vědět, princezno?“

„Menuju se Astia. Vyptáváš se na mužskýho, co se utopil?“

Domyslel jsem si, že mluvím s povozníkovou holkou. Byla to hubená, vybledlá mrňavá flundra od vody s utahaným, tvrdým obličejem. Je dobré vědět, na čem člověk je. „Tys jeho milá?“ zeptal jsem se jí rovnou.

Astia se trpce zasmála. „Už ne! Ty seš u prétoriánů?“ vyštěkla na mě.

Snažil jsem se nedat najevo úžas. „To tak! Na to je život moc krátkej!“ Pak jsem čekal. Nedalo se dělat nic jiného, protože jsem neměl ponětí, na co vlastně čekám. Zdálo se, že uvažuje, jestli mi může důvěřovat, ale za chvíli mi všechno vyklopila.

„Voni sem potom přišli. Vo něho jim nešlo, jenom se chtěli něco dovědít.“

„Řeklas jim něco?“

„Co si vo mně myslíš! Von byl na mě hodnej, když měl nějaký prachy… zašla sem do chrámu a sama sem ho pochovala. Hele, Falcone, našli ho možná v řece, ale já vím, že se neutopil. V chrámu mi řekli, že tam musel spadnout, když byl vopilej. Jenomže když von byl vopilej —“ to bylo patrně dost často, ale připadalo mi netaktní se na to ptát — „tak se natáhnul do vozu a kůň ho vodvez domů sám.“

„A našel někdo ten vůz?“

„Zvostal na Dobytčím trhu, jenže bez koně.“

„Hmm. A co chtěli ty gardisti, princezno?“

„Našel prej něco cennýho. Nechtěl mi říct co, ale byl z toho vyděšenej. Vodevzdal to na nejbližší strážnici, místo aby to sám prodal. Gardisti věděli, že to našel. Nevěděli ale, co s tím udělal.“ Takže malou Sosii neunesli chlapi z prétoriánské gardy. To bylo stejně nepravděpodobné;

64

nebyla by jim utekla tak snadno — možná že by z toho vůbec nevyvázla.

„Budu si s nimi muset promluvit. Nepamatuješ si nějaký jméno?“ Astia toho věděla velmi málo. Jejich velitel, řekla, se jmenoval Julius Frontinus. Jako příslušník elitní kohorty měl nepochybně plná tři jména, ale dvě mi postačí, abych si ho zjistil. Poprvé v životě jsem se dobrovolně rozhodl podstoupit pohovor s císařovou osobní stráží.

65

XV

rétoriánský tábor byl na druhém konci města. Šel jsem pomalu.

Očekával jsem, že až tam dorazím, skončím rozdrcený jako vaječná skořápka pod těžkou botou nějakého gardisty…

Frontina jsem ihned poznal. Měl na sobě smaltovaný krunýř a opasek s velkou stříbrnou přezkou, ale kdysi se učil písmenka pod nataženou plachtou obecné školy na rohu naší ulice; sedával tam na stoličce bok po boku s kudrnatým rošťákem jménem Didius Festus. V očích Julia Frontina jsem byl tedy bratříček národního hrdiny, a protože už nemohl vytáhnout do krčmy Festa a vesele se tam s ním opít — Festus spal věčným spánkem kdesi v judské poušti —, vytáhl tam mě.

Byl to diskrétní, slušný vinný sklípek s rychlou obsluhou na severovýchodním konci Říma poblíž Viminalské brány, plný vojáků z městských legií. Jídlo tu nepodávali. Ženské tu taky neměli. Avšak jinak nejrůznější nápoje, teplé i studené, kořeněné i čisté, se značně nadnesenými cenami, ovšem já jsem nesměl platit. Být sám, nikdy bych tam nohou nevkročil. Vedle Frontina si mě nikdo ani nevšiml.

Seděli jsme ve skupině vysokých chlapů se spoustou chráničů, kteří vyloženě natahovali uši, ale sami neřekli ani slovo. Frontinus je musel znát; vypadalo to, že vědí předem, co chce říct. Přimět ho, aby to řekl, trvalo nějakou chvíli. Když vás takový muž pozve do hospody, tak se rozumí samo sebou, že než se přistoupí k jednání, musí se absolvovat určitý ceremoniál. Náš probíhal na mou počest a jemu pro potěšení jako debata o hrdinech a jejich statečných činech, až jsme byli oba pod obraz. Povídali jsme si o Festovi, a než jsem zhasnul, stihl jsem mu položit pár otázek. A než mě Frontinus poslal domů v zednickém voze s nákladem hřebenových tašek, ještě mi na ně stihl odpovědět.

„Co ho to jenom napadlo?“ dumal stále. „Proč lezl v Bethelu na městskou hradbu jako první, takže to taky jako první schytal? Teď nemá po

P

66

zbytek věčnosti co dělat, jen slunce na poušti bělí jeho náhrobní kámen. Cvok!“

„Třeba si chtěl vybrat, co na zálohách zaplatil pohřebnímu spolku. Nesnesl pomyšlení, že by měl přijít o všechny ty srážky ze žoldu. Takže, vlastenecký bratře, na tvou památku a sbohem!“

Už to byly dva roky, co Festus umřel, koncem Vespasiánova galilejského tažení, třebaže se toho od té doby ve městě stalo tolik, že se to zdálo mnohem déle. A přece jsem stále nemohl uvěřit, že je mrtvý. V jistém smyslu tomu nikdy neuvěřím. Stále čekám, že najednou dostanu vzkaz: Festus se vrátil a přistál v Ostii, ať mu tedy honem přivezu vůz a nějaké vinné měchy, protože mu došly peníze, jenže na lodi se seznámil s několika příjemnými mládenci a rád by je pohostil… na tu zprávu budu pravděpodobně čekat až do smrti.

Bylo příjemné vyslovovat jeho jméno, ale najednou už jsem toho měl dost. Snad to bylo na mně poznat. Taky už jsem toho vypil víc než zdrávo a vypadal jsem podle všeho na to, že budu co nevidět zvracet. Frontinus nám přesto znovu nalil. Potom se na lavici nahrbil, jako by chtěl mluvit.

„Falco — Falco, jaké máš vlastně první jméno?“

„Marcus,“ přiznal jsem. Potom Didius, stejně jako Festus, jak musel Frontinus vědět.

„Marcus! U Jupitera! Já ti budu říkat Falcone. Jak jsi do toho zapletený, Falcone?“

„Za stříbrné housky se vyplácí odměna.“

„Ale, chlapče, tak to není!“ Choval se teď náramně otcovsky. „Tohle je politická záležitost, nech to prétoriánům! To by ti poradil Festus, a protože tu už není, tak ti to radím já. Poslouchej, já ti to vyložím. Během necelého roku se na trůně vystřídaly čtyři nové hlavy státu, a teď konečně přináší Vespasianus klid, jenže stále ještě po něm jdou nějaké nekalé živly. Víš, jak to chodí — přitočí se k tobě, když máš po službě, lidičky, co mají na prodej něco velkého —“

„Stříbrné housky!“ Všechno do sebe zapadlo. „Ex argentariis Britanniae. Na financování politického spiknutí! Kdo je v pozadí?“

„To právě potřebujou gardisti zjistit,“ odpověděl Frontinus zachmuřeně.

Zpozoroval jsem nějaký pohyb mezi muži kolem něho. Řekl jsem tedy

67

honem, aniž jsem se na některého z nich podíval: „Věrnost císaři!“

„Jak chceš…“ Julius Frontinus se zasmál.

Na věrnosti si zakládají. Svého času právě prétoriáni vlastnoručně vyzvedávali císaře na trůn. Tak korunovali už Claudia a v Roce čtyř císařů se mohl zmocnit říše i takový navoněný ňouma jako Otho, jakmile se za něj postavili prétoriáni. Na to, aby si je teď mohl někdo koupit, by potřeboval vlastní mincovnu. Jenomže právě to si kdosi navzdory britskému počasí zařídil.

„Když se na mě obrátili,“ řekl Frontinus, „chtěl jsem na nich nějaký důkaz. Hrál jsem o čas. Dostavili se dva dny nato s puncovaným ingotem. Moji vojáci ty červy stopovali zpátky k jejich mršině, jenomže ti darebáci jim upláchli a kořist upustili.“ Protože jsem se ji pokoušel sám zvednout, chápal jsem proč. „Ztratili jsme je, a když jsme se vrátili na místo, už tam nebylo ani stříbro. Nasadili jsme špehy do putyk u řeky a brzy jsme se dověděli o jenom povozníkovi, který se chlubil, že našel něco, za co mu zlatem poděkuje sám císař. Jenomže ho slyšel zřejmě i někdo ne tak ohleduplný jako gardisti.“

Zadíval se na mě těžkým pohledem. Na spodní tunice jsem v prohlubni na hrudníku ucítil studenou mokrou skvrnu. Ta neměla nic společného s pitím.

„Vespasián není pitomec, Falcone. Třeba se vyšvihl z ničeho, ale udělal to na základě zdravého úsudku a s kuráží. Mysleli jsme, že v tom musí mít prsty. A teď se tady zjevíš ty! Ty vyzvídáš pro Palác, sluníčko? Dostáváš od Vespasiána extra plat, abys ho kryl, kdyby ho garda nechala na holičkách?“

„Pokud vím, tak ne, Julie…“

Začal jsem si uvědomovat, kolik toho ještě ani netuším.

68

XVI

azítří jsem se znovu vypravil za senátorem. Po té pitce s Frontinem

jsem musel návštěvu odložit až na odpoledne. Pominu podrobnosti o tom, jak jsem strávil ráno a dopoledne. Většinou v posteli, ale občas jsem to musel prokládat kvapnou, bolestivou činností. Když jsem k senátorovi přišel, trpěl menšími zažívacími potížemi po obědě. Já jsem trpěl silnými zažívacími potížemi, ačkoli jsem se na jídlo nemohl ani podívat.

Vtrhl jsem dovnitř. Už se trochu naučil odhadovat mou náladu podle prudkosti mých příchodů do jeho svatyně. Dnes jsem tam vrazil jako padouch na divadle nabitý zlobou, kterou chce předvést divákům. Camillus Verus byl tak hodný, že odsunul stranou papíry, na kterých pracoval, a nechal mě vypěnit.

„Takže žádné stříbro, já jsem zakopl o celé spiknutí! Tys mi lhal, pane, nalhal jsi mi toho víc než nakažená děvka v Isidině chrámu k mnohem méně ušlechtilému účelu, ale stejně zkušeně!“

„Falcone! Počkej, já ti to vysvětlím.“

Ne, musel mi přinejmenším dopřát, abych se vykřičel. Moje bouřlivé rozčilení ho ohromilo.

„Mě z toho vynech, senátore! Politiky já se ani nedotknu, to riziko mi za to nestojí. Máma dala Vespasiánovi jednoho syna v Galileji a teď už má jenom mě. A já bych rád zůstal naživu!“

Vypadal podrážděně. Měl dojem, že snižuju význam politického hlediska. A poněvadž já jsem si totéž myslel o něm, hráli jsme to nerozhodně.

„Chceš, aby Vespasiána zavraždili? Ach, Falcone! Aby se země opět octla v občanské válce? Chceš zničit říši? Další boje, další nejistotu? Aby po římských ulicích zase tekla římská krev?“

„Lidi dostávají těžké prachy, aby císaře chránili,“ zachraptěl jsem. Já dostávám lži a sliby!“ Najednou jsem ztratil trpělivost. Tady mě nečeká

N

69

žádná budoucnost. Oklamali mě; pokusili se mě využít. Už mě leckteří chytráci považovali omylem za venkovského šaška v nějaké frašce, ale pak zjistili, že se spletli. Poněkud klidnějším tónem jsem nyní tu divadelní scénu uzavřel.

„Vespasián nemá rád informátory; já nemám rád císaře. Ty jsi mi byl sympatický, ale zmýlit se může i šprot, když vyplave nahoru z hloubky. Sbohem, pane.“

Znovu jsem vypadl jako bouřkový mrak. Nezdržoval mě. Už dřív jsem si všiml, že Decimus Camillus Verus je prohnaný člověk.

Zlostně jsem rázoval přes halu se šplouchající fontánou, když tu jsem zaslechl polohlasné: „Falcone!“

Byla to Sosia. „Pojď, půjdeme do zahrady; tam si popovídáme!“

Bylo by nevhodné klábosit s mladou dámou z rodiny, i kdybych byl zůstal ve službách jejího strýce. Nerad bych rozčiloval senátory pletkami s jejich svěřenkami rovnou v hale, kde služebnictvo vidí všechno, co se jen šustne. Jestli budu se Sosií vůbec mluvit — což musím, neboť mě její vzácnost sama oslovila —, bude třeba to vzít zkrátka. A měli bychom zůstat v hale.

Zašoupal jsem patou po mramorových dlaždicích.

„Didie Falcone, prosím tě!“

Čistě natruc jsem šel za ní.

Zavedla mě na vnitřní nádvoří, které jsem ještě neviděl. Zářivě bílý mramor se utkával s chladnou temnou zelení stříhaných cypřišů. Vrkali tam holoubci a pak tam byla druhá, větší fontána, z níž tryskala voda. Za jednou z kamenných váz, porostlých lišejníkem, v nichž kvetly vysoké bílé lilie, zakřičel páv. Bylo to hezké, stinné, klidné místo, ale já jsem odmítl uchýlit se do stínu pod pergolu a nechat se uklidňovat. Sosia se posadila. Stál jsem se založenýma rukama čelem k ní. V jistém smyslu to tak bylo lepší. Silně mě to svádělo vzít ji kolem ramen, ale to potěšení jsem si přece jen odepřel.

Měla na sobě červené šaty, lemované švestkově modrou splétanou šňůrou. Zdůrazňovaly bledost její pleti pod líčidly, která si nanesla. Nakláněla se ke mně s unaveným, starostlivým obličejem a v tu chvíli to

70

bylo utrápené stvořeníčko. Připadalo mi, jako by se za svou rodinu omlouvala. Snažila se mě získat a přitom si počínala s takovou naléhavostí, jak jsem ji ještě nikdy neviděl. Kdosi ji kdysi naučil, jak si prosadit svou.

„Já jsem slyšela, co jste si povídali, Falcone. Nesmíš dovolit, aby Vespasiána někdo zavraždil. Bude dobrým císařem!“

„O tom pochybuju,“ zabručel jsem.

„Není krutý, není blázen. Vede prostý život. Tvrdě pracuje. Je starý, ale má schopného syna -“ Hovořila se zápalem. Věřila tomu, ačkoli jsem věděl, že na takové názory nemohla přijít sama. Překvapilo mě, že má císař takovou podporu, vždyť postrádal veškeré tradiční přednosti. Nikdo z jeho rodiny nezastával nikdy žádný vysoký úřad. To jsem mu neměl za zlé. V mé rodině to bylo stejné.

„Kdo ti nakukal ty moudrosti?“ vztekal jsem se.

„Helena.“

Helena. Ta sestřenice, o které se už zmiňovala. Senátorova dcera, ta, co se s ní nějaký chudák manžel rozvedl. Ten musel mít štěstí!

„Aha… Jaká je, ta tvoje Helena?“

„Je prostě úžasná!“ zvolala Sosia bez váhání, ale pak dodala stejně přesvědčivě: „Tobě by se moc nelíbila.“

„Jak to myslíš?“ Zasmál jsem se.

Pokrčila ramínky. S její sestřenicí jsem se ještě nesetkal, ale cítil jsem k ní zášť od té doby, co Sosia použila její jméno, aby mě oklamala, když mi nedůvěřovala. Ve skutečnosti jsem však mohl Heleně zazlívat jenom to, že má na Sosii Camillinu takový vliv. Já bych ji radši ovlivňoval sám. Stejně jsem si myslel, že se Sosia mýlí. Normálně jsem měl ženy rád. Ale jestliže tahle Helena hodlá držet nad svou mladší příbuznou stále ochrannou ruku, a měl jsem dojem, že ano, nejspíš bych se já nelíbil jí.

„My si dopisujeme,“ vysvětlovala Sosia, jako by mi četla myšlenky.

Neřekl jsem na to nic. Chystal jsem se odejít. Už nebylo co dodávat. Stál jsem tam, napůl jsem vnímal čisté vůně letních květin a lenivé teplo sálající z kamenů.

„Heleně se svěřuju se vším.“

Hleděl jsem na ni už vlídněji, poněkud nesvůj. Je to divné, že se člověk cítí zahanbenější, když neví, co odpovědět, než když tutlá nějaký

71

nestoudný skandál.

Protože jsem stále mlčel, Sosia mluvila dál. Tenhle jediný zlozvyk mě na ní rozčiloval: ani chvíli nedovedla držet pusu.

„Ty vážně odcházíš? To už tě nikdy neuvidím? Chci ti něco svěřit. Marku Didie Falcone, už několik dní si lámu hlavu, jak —“

Oslovila mě mým formálním jménem. To nikdo nikdy nedělá. Ten uctivý tón už byl na mě moc. Octl jsem se v krajním nebezpečí. Hněv mě naráz přešel.

„Tak dost!“ zvolal jsem naléhavě. „Sosio, věř mi, jestli celé dni uvažuješ, co a jak říct, je nejlepší neříkat vůbec nic!“

Váhala.

„Ale ty nevíš —“

Ve chvílích volna jsem psal básně. Mnoho věcí nikdy nepochopím, ale teď jsem poznal, co se děje. „Ach Sosio — já vím!“

Na kratičkou, fantastickou chvíli jsem se vnořil do snu, v němž jsem Sosiu Camillinu pojal do svého života. Okamžitě jsem se přenesl zpátky. Jenom blázen by se takto pokoušel překročit bariéry společenského postavení. Člověk si může zaplatit postup do středního stavu nebo může dostat za služby císaři (zejména za ty pochybné) zlatý prsten, ale jestli její otec a strýc vědí, co dělají — a její strýc to ví jistě, vždyť je milionář —, pak ji i přes ten podivný problém, že Sosia Camillina nemá matku, provdají tak, aby si zvýšila své vlastní postavení i bankovní účet rodiny. Životy nás dvou se nemohou nikdy spojit. V nitru to chápala, neboť přes ten statečný pokus se dívala na špičky svých páskových zlatých sandálků, kousala se do rtu, ale smířeně přijímala, co říkám.

„Jestli tě někdy budu potřebovat —“ začala stísněným hlasem.

Odpověděl jsem rázně, už kvůli sobě: „Nebudeš. V tom svém příjemném, chráněném životě nepotřebuješ nikoho, jako jsem já. A Sosio Camillino, já zas doopravdy nepotřebuju tebe!“

Rychle jsem odešel, abych neviděl její obličej.

Kráčel jsem domů. Řím, mé město, které mi bylo až do té doby vždycky útěchou, jež nikdy nezklamala, přede mnou ležel jako žena, tajuplný a překrásný, náročný i štědrý, věčně svůdný. Poprvé v životě jsem odmítl

72

nechat se svést.

73

XVII

S

e Sosií Camillinou jsem se přece jen setkal znovu. Požádala mě o schůzku. Ovšemže jsem tam šel. Šel jsem tam, hned jak jsem mohl.

Tou dobou už léto šimralo za krkem podzim. Dni byly zdánlivě stejně dlouhé a horké, ale v podvečer se vzduch začal ochlazovat rychleji. Vyjel jsem si do Kampánie na vinobraní, ale nijak zvlášť mě to nebavilo, a tak jsem se vrátil domů.

Stále jsem nemohl pustit z hlavy ty stříbrné housky. Byla to záhada, která mě plně zaujala; na tom nemohl nic změnit ani vztek, jak mě Decimus Camillus vodil za nos. Petronius Longus se mě vyptával, jak pokračuju, kdykoli jsem ho potkal. Věděl, jak je mi, ale celý problém ho natolik fascinoval, že se neohlížel na takt. Začal jsem se mu vyhýbat, což mě skličovalo ještě víc. Kromě toho celý svět sledoval, jak si nový císař Vespasianus vede. Teď už jsem si nesměl volně poklábosit u bradýře ani v lázních, na stadionu či v divadle bez tísnivého pocitu, protože jsem nemohl zapomenout, co vím.

Nejméně šest neděl jsem nestál za nic. Prošvihával jsem rozvody, nedodržoval soudní příkazy, zapomínal na data, kdy se mám dostavit k soudu, v tělocvičně jsem si natrhl vazy, urážel jsem příbuzné, vyhýbal jsem se domácímu, příliš mnoho jsem pil, příliš málo jedl a nadobro jsem se vzdal žen. Jestliže jsem se vypravil do divadla, brzy jsem ztratil nit děje.

Potom mi jednoho dne zastoupila Lenia cestu.

„Falcone, byla tady tvá přítelkyně.“

Ze zvyku jsem se zeptal která. Ještě stále jsem se tvářil, jako by mě den co den obtěžovaly polonahé akrobatky odkudsi z Afriky. Lenia ovšem náramně dobře věděla, že jsem děvkaření zanechal; chyběl jí klapot sandálků a chichotání na schodech, jež slýchala, když jsem si vodil domů návštěvy. A také jí chyběl rozhořčený křik, když je druhý den matka

74

vymetala se smetím.

„Ta křehotinka s rodokmenem a náramkama. Nechala jsem ji vyčurat se do kádě a potom ti nahoře napsala nějakej vzkaz…“

Hnal jsem se vzhůru po schodech. Do bytu jsem dorazil bez dechu, div se mi neroztrhlo hrdlo. Viděl jsem, že se tam zastavila máma: hromádka vyspravených tunik, na tabulce obrázek vozu, co tam nakreslila má neteř, v přikrytém rendlíku parmice. To všechno jsem odstrčil stranou a pátral.

Ten vzkaz jsem našel v ložnici. Ucítil jsem podivné bodnutí, když jsem si tam představil Sosii. Zprávu připnula kolíčkem k hromádce mých básní pod gagátový náramek, který jsem znal. Bylo by mě zajímalo, jestli si všimla, že „Aglaia, zářivá bohyně“ je vlastně o ní. Všechny dívky nazývám ve svých ódách Aglaia, básník se musí totiž chránit.

Sosia mi tam nechala dřevěnou tabulku, odvázanou z jednoho z těch čtyřstránkových zápisníčků a popsanou kulatými, silně vyrývanými písmenky. Ruka, jež držela rydlo, toho zřejmě nikdy moc nenapsala.

Didie Falcone, vím o místě, kde by mohli stříbrné housky schovávat. Když ti je ukážu, můžeš se přihlásit o odměnu. Mohl bys za dvě hodiny přijít ke Zlatému milníku? Jestli budeš mít moc práce, tak přijdu pro tebe a uvidím…

V divoké panice jsem se řítil zase dolů.

„Lenio! Lenio, v kolik hodin tu byla —“

Klidně na mě čekali pod posledním schodištěm. Smaractus!

Pode mnou se pohnuly stíny, bosé nohy došlapovaly nehlučně na kamenné schody: gladiátoři mého domácího, jdou si pro nezaplacenou činži.

Mám úmluvu s hodinářem, který bydlí v druhém patře, že v naléhavém případě můžu proběhnout jeho pokojem, vrhnout se z balkonu na protipožární stříšku nad zápražím a potom seskočil na ulici. Hodinářovy dveře jsem už minul. Otočil jsem se zpátky. Dveře se otevřely. Vyšel z nich někdo, avšak hodinář to nebyl.

Přicházeli rovnou ze Smaractova nehygienického cvičiště v plné zápasnické zbroji. Pode mnou ti, kterým se říkalo murmillové, s hrudníkem lesknoucím se olejem, s pravou paží s kovovými chrániči od klíční kosti až

75

po pěst, s vysokými bytelnými přílbami ve tvaru prohnuté, pošklebující se ryby. Když jsem se prudce obrátil, nad sebou jsem uviděl dva rozchechtané muže pouze v tunikách, ale každý z nich držel svinutou ďábelskou síť — jeho síťaři čili rybáři.

Vrhl jsem se zpátky.

„Didie Falcone, kam ten kvalt?“

Toho, co promluvil, jsem poznal. Poznal jsem ho podle postavy. Byl mírně přikrčený, v bojovém postoji, bez tváře, kterou mu zakrývala mřížka přílby. Nejspíš jsem vykřikl.

„Ne! Teď ne, bohové, jenom ne teď —“

„Teď, Falcone!“

„To nemůžete, to přece nemůžete —“

„Ale můžeme. Tak jdem na něj, chlapi…“ A oba rybáři mi přehodili sítě přes hlavu.

Věděl jsem, když jsem se beznadějně potýkal s dvěma deset stop širokými koly zařezávajících se provazů, že to bude mnohem horší, než když mě zatýkali ti édilovi hromotlukové. Jestli si chce Smaractus prosadit své, tak mě rozsekají jako chobotnici vrženou na pobřežní skály. Jestli si pro tu mou podkrovní špeluňku našel nového nájemníka, je se mnou konec. Nic horšího mě nemohlo potkat. Utěšoval jsem se jedině tím, že jakmile se mi podaří omdlít, už toho moc nebudu vědět a možná se už nikdy neprobudím.

Bylo jich snad pět, ale mně se zdálo, že víc. Síťaři se nemohli volně procházet po ulici se svými špičatými trojzubci, ale murmillové si přinesli cvičné dřevěné meče. Jak jsem se zmítal lapený v sítích, systematicky mě zpracovávali, až jsem ve spleti rozmazaných nesouvislých zvuků ztratil vědomí.

Přicházel jsem k sobě. S novými nájemníky to asi nebylo tak slavné. Třeba slyšeli, jak to v praxi vypadá s bydlením v Smaractově domě. Kancelář je stále ještě moje. Probíral jsem se.

Ne u sebe doma, někde jinde.

Cítil jsem se zoufale unavený. Ze všech stran mě zalévala bolest, tak hustá jako rozlitý nektar, a potom jsem se točil v proudu pocitů a

76

příšerného rámusu a vracel se z toho víru zpátky nahoru.

„Už se probírá! Řekni něco, Falcone!“ nařídila mi Lenia.

Můj mozek tvořil slova. Neslyšel jsem žádný zvuk. Má ústa plná vaty se vůbec nepohnula.

Přišlo mi líto toho Falcona, jestli měl taky takové bolesti jako já. Opustil jsem tento svět možná na třicet sekund, možná na sto let. Ať už jsem byl kdekoli, bylo to lepší než tady a chtěl jsem se tam vrátit.

„Marku!“ Tohle už nebyl Leniin hlas. „Nesnaž se mluvit, synku.“ Lenia poslala pro matku. Nebesa!

Ta rudá mazanice za mými víčky se zvolna ustálila. Já a ten druhý chudák, kterému říkali Falco, splývali zvolna dohromady.

„To je —“ Kdo to řekl? Já nebo Falco? Asi on, myslím.

Ozval se mámin hlas, úlevou kousavý: „Takhle to dopadá, když se neplatí činže včas!“

Tyčila se nade mnou Lenia, s krkem vrásčitým jako obrovská ještěrka. „Lež klidně, nehýbej se!“ řekla. Posadil jsem se.

Máma mi pomohla. Co bych za to dal, kdybych si mohl zase lehnout, jenže její paže mi jako dřevěná tyčka loutkáře opírala záda, abych se držel zpříma.

Zvedla mi bradu pevným zkušeným hmatem dlouholeté ošetřovatelky. Chová se ke mně jako k beznadějnému případu. Mluví se mnou, jako bych byl darebné děcko. Ztráta mého velkodušného bratra stále mezi námi hořce pálí jako pelyněk v krku, věčná výčitka. Já ani nevím, co mi vyčítá. Mám podezření, že to neví ani ona.

Teď snad ve mě věřila. Pravila hlasem, který se mi prodral hluboko do té kaše, která bývala dřív můj mozek: „Marku! Mám starost o tu dívenku. Četli jsme její vzkaz. Poslala jsem za ní Petronia, aby ji našel, ale měl bys jít ty —“

Na Forum mě donesli v nosítkách; razili si se mnou cestu davem jako s nějakým tlustým eunuchem, který má víc peněz než vkusu. Prodrali jsme se k Zlatému milníku, odkud se měří vzdálenost všech silnic v říši. Myslel jsem na ni, jak na mě čeká v samém srdci světa. Teď po ní nebylo ani památky. Jeden z Petroniových vigilů mi vyřídil vzkaz, že za ním mám

77

přijít do Soukenné uličky. Muž ustoupil, zřejmě čekal ještě na někoho jiného. Dál jsem se vydal pěšky.

Když jsem hledal tu pravou zastrčenou uličku, narazil jsem na několik čističů kanálů, kteří se šmrdolili kolem otvoru do šachty, jak to čističi rádi dělají. Tihle pracovali usilovněji než obvykle. Horlivě házeli dolů lopaty betonu a to ani nebylo nikde vidět žádnou vydlabanou tykev s vínem na osvěžení.

Obrátil jsem se na ně zdvořilým tónem, jaký si rezervuji pro odborníky. „Promiňte, že vás ruším. Nezahlédli jste tu náhodou Petronia Longa, velitele aventinských vigilů?“

Předák mě obšťastnil kusem své životní filozofie: „Poslyš, centurione, když Hlavní stoka začne po pěti stech letech zaplavovat Svatou cestu hovnama, tak mají kopáči, co kanál zpevňujou, na práci důležitější věci než čumět, kdo jde zrovna kolem!“

„Děkuju za ochotu,“ odpověděl jsem slušně. Tentokrát se to neminulo účinkem.

„Vzadu za skladama s kořením,“ zabručel. „Celá banda pitomců tam víří prach.“ To už jsem byl na půl cesty tam a křikl jsem poděkování.

Teď už jsem neměl naspěch.

Soukenná ulička ležela jižně od Fóra blízko tržiště, kde se prodává koření. Vypadala podobně jako ostatní strmé klikaté postranní cesty odbočující od hlavních ulic, široká jenom natolik, aby se tamtudy protáhl jeden vůz, zahlcená uschlým blátem, plná povalujících se polámaných klacků a smetí. V hořejších patrech, kde baráky vyčuhovaly do ulice a stínily oblohu, visely z vyvrácených pantů okenice. Udržoval se tam vlhký zatuchlý smrad po nočním pobytu všelijakých lumpů. Pronikavě tam zavřeštěla kočka, když jsem šel kolem. Byla to taková díra, jaká člověku nahání strach, když vidí někoho přicházet — a taky když nikoho nevidí. Byl to neslavný konec cesty vznešených karavan převážejících poklady Arábie, Indie a Číny přes půl světa na prodej do Říma.

Skladiště, které jsem hledal, vypadalo opuštěné. Vyryté koleje v bráně zahlcoval bujný plevel a venku se nakláněl na stranu polámaný vůz. Našel jsem je na otevřeném dvoře, Petronia Longa a asi deset mužů. Ještě než jsem zahnul bránou dovnitř, upozornily mě posmutnělé hlasy

78

profesionálů, co můžu čekat. Tu tlumenou mluvu jsem slyšel už tolikrát.

Vykročil ke mně Petro. „Marku!“

Ztratil jsem veškerou naději či pochybnosti.

Došel ke mně a vzal mě za obě ruce. Přejel očima po mých zhmožděninách, ale ani je nevnímal, jak měl hlavu plnou starostí. Ten nebude nikdy otrlý. Zatímco jiní chlapi vysedávají v krčmách, dávají si ústřice a mají spoustu cynických řečí, Petronius se jenom mírně, shovívavě usmívá. Otočil se, když zpozoroval nějaký pohyb, a vzal mě kolem ramen. Nebyl schopen mi vylíčit, co se stalo. To nevadilo. Už jsem to věděl.

Našli ji ve skladišti. Přišel jsem tam ve chvíli, kdy ji vynášeli ven, a tehdy jsem ji uviděl naposled. Její bílé šaty visely zachmuřenému vigilovi přes paži jako přadeno vlny a zakloněná hlava se jí bezvládně kývala vzad: neklamné znamení, že Sosia Camillina je mrtvá.

79

XVIII

ma, pochodně, patrola čekající na příchod prétora. Dovedli si poradit

s uškrcenými prostitutkami a trhovkyněmi zmlácenými holí, ale toto se dotýkalo senátu — vyšetřování nebude o nic horší, zato spousta papírování.

Petronius zoufale zaúpěl. „Celý hodiny jsme ztratili hledáním. Jednoho po druhém jsme si podali práskače, co ji sledovali. Uličku jsme našli a ztloukli pět různých hlídačů, než jsme zjistili to pravý místo. Jenže pozdě. Už se nedalo nic dělat. Zkrátka nemohl jsem nic dělat… To zpropadený město!“

Řím miloval.

T

Na dvoře ji položili na zem.

V tuhle chvíli se dá obyčejně poměrně snadno udržet určitý odstup. Oběť málokdy znám, nesetkám se s ní dřív než po spáchaném zločinu. Vřele takový postup doporučuju.

Zakryl jsem si obličej.

Vnímal jsem, že Petronius Longus odvádí své lidi kousek dál. Byli jsme kolegy už hodně dlouho. Rvali jsme se se životem ze stejné strany. Zajistil mi tolik volnosti, kolik mohl.

Stál jsem na krok od ní. Petronius mi stanul po boku. Zamumlal. Přidřepl a svou velkou rukou jí jemně zatlačil oči. Znovu si ke mně stoupl. Oba jsme na ni shlíželi. On se díval na Sosii, aby se nemusel dívat na mě. Já jsem se díval na Sosii, protože už jsem se nechtěl nikdy podívat na nic jiného na světě.

Její líbezná tvářička byla dosud pomalovaná líčidly, jaká si nanáší mladá žena jejího postavení. Pod tou maskou se probělávala pleť jako čistý alabastr. Byla to ona, a přece už to nikdy nebude ona. Chybělo tu její světlo

80

a smích, zbyla jen nehybná schránka, bílá jako vaječná skořápka. Byla to mrtvola, a přesto jsem k ní nedokázal jako k mrtvole přistupovat.

„Určitě o ničem nevěděla,“ zahučel Petro. Odkašlal si. „Bylo to hned. Žádná surovost.“

Znásilnění. Měl na mysli znásilnění, mučení, zneuctění, sprostotu.

Byla mrtvá a ten chudák blázen se mi pokoušel namluvit, že ji neztýrali! Chtěl jsem se na něho obořit, že na ničem jiném nezáleží. Pokoušel se mě uklidnit, že to šlo rychle. To jsem viděl! Jedna krátká, prudká, silná rána zdola nahoru Sosii Camillinu zabila dřív, než pochopila, co ten muž chce udělat. Krvácela nepatrně; zemřela leknutím.

„Byla mrtvá, když jste přišli?“ zeptal jsem se. „Řekla něco?“

Rutinní otázky, Marku. Drž se rutiny.

Nemělo cenu se ptát. Petronius bezmocně pokrčil rameny a odstoupil.

A tak jsem tam stál, skoro sám se Sosií, jak už nikdy nebudu. Chtěl jsem ji vzít do náruče, ale bylo tam příliš mnoho lidí. Za chvíli jsem k ní jenom přiklekl a sedl si na paty. Zůstal jsem tak u ní a Petro dal své hlídce zatím pohov. Nemohl jsem s ní mluvit, dokonce ani v duchu. Už jsem se na ni ani doopravdy nedíval, abych se při pohledu na tu línou stružku prolité krve docela nesložil.

Seděl jsem tam a prožíval, co se asi stalo. Nic víc jsem už nemohl udělat, abych jí pomohl. Jedině tak jsem ji mohl utěšovat za to, že umřela tak sama.

Vím, kdo to udělal. On si to musí uvědomovat. Jednoho dne, ať se bude chránit sebevíc, se mi za to ten muž zodpoví.

Našla ho tam, když něco psal (to bylo zřejmé). Psal co? Záznam o stříbrných houskách rozhodně ne, v tom se mýlila, nebyly tam žádné ingoty, ačkoli jsme opuštěný sklad celé dni obraceli vzhůru nohama. Avšak něco psal, protože na bílých šatech jí kolem rány zůstaly stopy po černidle z mokrého inkoustu. Možná že ho znala. Když ho tam našla, uvědomil si, že ji musí umlčet, a tak vstal a rychle ji bodl, ranou zdola nahoru jí propíchl srdce, jedinou ranou, perem.

Petronius měl pravdu. To Sosia Camillina nemohla čekat.

81

Vstal jsem. Ovládl jsem se natolik, že jsem ani neklopýtal, ani jsem se nezhroutil.

„Její otec…“

„Já je vyrozumím,“ nabídl se Petronius dutým hlasem. Tolik takový úkol nenáviděl. „Jdi domů. Já to povím rodině. Jen jdi domů. Marku!“

Uvážil jsem, že bude koneckonců nejlepší, když jim to poví on.

Cítil jsem na sobě jeho oči, když jsem odcházel. Chtěl mi pomoci. Věděl, že nikdo nemůže nic udělat.

82

XIX

el jsem na pohřeb. V mém oboru je to běžné. Petronius mě doprovázel.

Podle zvyklostí se obřad konal venku. Průvod vyšel z domu jejího otce. Sosii Camillinu s věnečkem ve vlasech nesli na otevřených márách. Kremace se prováděla za městem u rodinného mauzolea u Appiovy silnice. Plačky si tentokrát nenajali. Její pohřební lože nesli mladí muži, přátelé rodiny.

Foukal prudký vítr. Smuteční průvod kráčel Římem za denního světla za doprovodu fléten a nářků a docela zastavil běžný provoz v ulicích města. U pohřební hranice, postavené z neosekaného dřeva jako oltář, s tmavým listím vpleteným po stranách, jeden z mladých nosičů klopýtl. Bez rozmýšlení jsem tam přiskočil, abych mu pomohl. Máry byly tak lehoučké, že nám skoro vyletěly z rukou, když jsme je vyhoupli nahoru.

Řeč jejího otce byla krátká, skoro odbytá. To mi připadalo správné. Její život byl taky takový. Publius Camillus hovořil toho dne prostě a ta prostota odpovídala pravdě.

„Byla to má jediná dcera, Sosia Camillina. Byla krásná, uctivá a poslušná, vyrvaná ze světa dříve, než poznala lásku manžela nebo dítěte. Přijměte její mladou duši vlídně, ó bohové…“ Uchopil jednu z pochodní a s odvrácenou tváří, jak se žádá, hranici podpálil.

„Sosio Camillino, loučím se s tebou, sbohem!“

Obklopena květinami, drobnými upomínkami a aromatickými oleji nás opustila. Lidé plakali. Já mezi nimi. S praskotem vyskočily vonné plameny. Jednou jsem ji v kouři zahlédl. Pak nadobro zmizela.

Š

S Petroniem jsme takový uctivý rituál přetrpěli už stokrát. Vždycky neradi. Já jsem tiše zuřil, jak jsme tam stáli stranou. „To je hanebné. Připomeň mi, u Háda, znovu, co tu vůbec pohledávám!“

Potichu mi kázal, aby mě uklidnil: ,,Přišli jsme oficiálně projevit

83

soustrast. Taky v marné naději, že se tu možná ukáže i ten maniak, kterého hledáme. Že fascinovaný vlastním zločinem přijde předvádět svůj šílený ksicht k mauzoleu…“

Nadále jsem si zachovával pohřební obličej, ale řekl jsem posměšně: „A vystaví se zvědavým slídivým pohledům právě na tom místě, kde budou postávat nepříjemní představitelé zákona, jak dobře ví, a toužebně čekat na příležitost vrhnout se za každým nezvaným hostem, který se jim nějak nezdá —“

Petro mi položil ruku na paži. „Pak taky můžeme zpozorovat v rodině určitou náladu, jaká zrovna neodpovídá situaci, víš?“

„Rodinu z toho můžeme vynechat,“ prohlásil jsem.

Petronius zvedl jedno obočí. Tuto choulostivou záležitost přenechal prétorovi — jen ať do toho hnoje šlápne svou pěknou čistou botkou úředník stejného postavení jako oni. Podle všeho předpokládal, že jsem příliš zlomený žalem, takže na něco takového ani nepomyslím. Jenže já jsem na to pomyslel.

„Ženy nemají dost síly, děti nejsou dost vysoké. Za Decima Vera se může zaručit padesát členů vlády — jejich slovo podle mě nestojí za zlámanou grešli — a ten starý otrok od Černého moře, co mu čistí boty — který je pro mě dost dobrý — mu odpřisáhne, že byl zrovna v senátu, zatímco Publius Meto debatoval o obchodních lodích s rozvedeným manželem bratrovy dcery — a tím jsme, Petro, vyřadili vlastně i toho bývalého manžela ještě dřív, než jsme ho tam vůbec zařadili.“ Ověřil jsem si to. Věděl jsem, kde se pohybovali příbuzní senátora a jeho bratra, na něž oba pánové jaksi zapomněli.

Jediné, co jsem ještě neudělal, bylo, že jsem se dosud nesetkal s exmanželem Heleny Justiny. Dokonce jsem si ani nezjišťoval, jak se vlastně jmenuje. Vyloučil jsem ho ze dvou důvodů. Ten užitečný čistič bot od Černého moře mi pověděl, kde je. A zadruhé se s Helenou rozvedl. Už jsem poznal dost manželství jiných lidí, abych došel k přesvědčení, že pro dotyčné strany bývá nejlepší, když svůj formální svazek ukončí. Jestliže Helenin manžel se mnou souhlasí, je to zřejmě rozumný člověk.

Ne abyste si mysleli, že můj houževnatý starý druh, s nímž jsem na vojně

84

sdílel stan, složil ruce v klín. Petronius se vetřel mezi personál místního prétora. Stal se pravou rukou édila, který se případem zabýval (naštěstí to nebyl Pertinax, tady jsme se octli v VIII. okrese, v sektoru fora Romana). Petro vedl osobně prohledávání každého skladu a každé díry v Soukenné uličce. Vyšlo najevo, že skladiště, kde našli Sosii, patřilo stařičkému bývalému konzulovi jménem Caprenius Marcellus, který umíral na nějakou vleklou chorobu na venkovském statku padesát mil jižně od Říma. Prétor by umírání uznal jako dostatečné alibi, ale Petronius přece jen podnikl cestu tam a zpátky, aby se o tom přesvědčil. Caprenius Marcellus to nemohl být. Měl příliš velké bolesti i za Petroniovy návštěvy u jeho lůžka.

Když jsme skladiště našli, bylo prázdné, ale určitě ho někdo použil. Na dvoře se objevily čerstvé stopy od kol povozu. Kdokoli věděl, že majitel je nemocný, mohl se tam tajně nastěhovat. Ale pak se zase vystěhoval, jak bylo zřejmé.

Na pohřbu nedošlo k žádné nepřístojnosti. Nespatřili jsme tam žádného zlosyna. Petronius i já jsme se cítili nesví.

Teď už čekala nejužší rodina, aby mohla posbírat popel. Nastal čas, kdy se ostatní truchlící loučí. Než jsme odešli i my, sebral jsem odvahu a přistoupil k osiřelému otci Sosie Camiiliny.

„Publie Camille Metone.“

Viděl jsem ho poprvé od toho dne s Pertinakem. Byl to takový typ člověka, na jakého se lehce zapomene: hladký oválný obličej, celkem bezvýrazný, vzdálený pohled s náznakem oprávněného pohrdání. Tohle byla snad také jediná příležitost, kdy jsem ho viděl pohromadě s bratrem. Publius se s tou plešatou hlavou zdál starší, ale dnes ji měl při obřadech pokrytou, a jak se obrátil, aby se mi vyhnul, všiml jsem si jeho hezkého, energického profilu, jaký můj člověk Decimus postrádal. Když poodešel, zůstal po něm lehký závan myrhy a na ruce se mu blýskl zlatý prsten s velikým rytým smaragdem — drobné projevy staromládenecké marnivosti, kterých jsem si předtím nevšiml. Teď jsem tyto věci, v podstatě tak bezvýznamné, zaregistroval a tím víc jsem upadl do rozpaků.

„Pane, předpokládám, že toto je to poslední, co ode mě chceš slyšet —“

85

z jeho výrazu jsem vyčetl, že se nemýlím, „pane, já ti slibuji — jako to slibuji jí —, že najdu toho, kdo tvé dítě zabil. Ať to stojí co to stojí a ať to potrvá sebedéle.“

Zíral na mě, jako by zapomněl mluvit. Julia Justa, žena jeho bratra, se lehce dotkla mé paže. Vrhla po mně podrážděný pohled, ale nenechal jsem se odradit. Publius se ve svém žalu mírně usmíval, ale ta mírnost jenom maskovala tvrdost, jakou jsem ještě neviděl.

„Už jsi toho pro mou dceru udělal snad víc než dost!“ zvolal. A teď zmiz! Nech nás na pokoji!“ Jeho úsečný hlas stoupal skoro do křiku.

Drásalo to. Naše jitřenka nám oběma zašla a já si dovoluju ještě rozdírat jeho ránu. Nevěděl, koho jiného obvinit, a tak obviňoval mě.

O to však nešlo. Drásalo to, protože Publius Camillus Meto vypadal jako muž, kterého bolest dovede k přísné sebekázni; jako muž, který se možná zhroutí, ale teď ještě ne, ne na veřejnosti, ne dnes, ne tady. Předtím byl tak přesvědčivý — tato ztráta jím otřásla.

Truchlil jsem pro jeho dítě plné života stejně upřímně jako on. Kvůli ní mě bolel jeho žal. Kvůli ní jsem ho oslovil se srdcem na dlani.

„Pane, my oba sdílíme —“

„Nesdílíme nic, Falcone!“ Odkráčel pryč.

Pozoroval jsem senátorovu bledou paní, která si vzala za úkol provést manželova bratra tím hrozným dnem, doprovodit ho k pohřební hranici. Sluhové sháněli menší děti. Rodinní otroci se drželi v hloučku. Významní mužové na odchodu tiskli senátorovi ruku a vážným pohledem sledovali jeho bratra.

Věděl jsem, že bych se se senátorem mohl domluvit. S jeho mladším bratrem Publiem jsem sahal do prázdna, ale s Decimem jsme si mohli vždycky pohovořit. Čekal jsem.

Oba bratři se společně podíleli na Sosiině životě; teď společně prožívají její odchod. Vedení obřadu se nyní ujal Decimus. Publius jenom zíral na ty kousky kostí na hranici. A tak zatímco Sosiin otec stál stranou, sám, její strýc se chystal zalít vínem doutnající oharky. Na ten signál se smuteční hosté začali rozcházet. Decimus počkal, až zůstanou sami.

Jako účastník pohřbu, který zdvořile dovoluje cizím lidem vyjádřit účast, přešel Decimus k Petroniovi Longovi — k úřední osobě. Zastavil se na tři

86

kroky od nás a promluvil ztčžklým hlasem. Jeho únava se připojila k mé.

„Veliteli, děkuji ti, že jsi přišel. Didie Falcone! Řekni mi, jestli jsi ochoten s případem pokračovat.“ Žádné výčitky. Ani zmínka o tom, že jsem naši dohodu přerušil. Nedalo se uniknout.

Odpověděl jsem s upřímnou trpkostí.

„Budu pokračovat. Oficiální pátrání vyšlo naprázdno. Ve skladišti nebylo nic. Toho člověka nikdo neviděl, nezůstalo tam nic, podle čeho by se dalo poznat jeho pero. Ale stříbrné housky nás k němu nakonec dovedou.“

„Co podnikneš?“ zeptal se senátor zamračeně.

Vycítil jsem, že Petronius přešlápl z nohy na nohu. Zatím jsme to spolu neprojednávali. Až do té chvíle jsem byl sám nejistý. Sosia teď odešla. V hlavě se mi rozjasnilo. Otvírala se jediná možná cesta. A v Římě mě teď nic nedrželo. Žádné místo, žádná radost, žádný klid.

„Pane, Řím je příliš veliký. Avšak počátek naší nitě je v jedné malé osadě v provincii pod přísným vojenským dozorem. Skrývat uzlíky tam venku musí být mnohem těžší. Byli jsme hlupáci. Měl jsem tam jet už dřív.“

Petro, který to místo tak hrozně nenáviděl, se už neudržel. „Prosím tě, Marku! Bohové drazí —“

„Do Británie,“ potvrdil jsem.

Británie v zimě. Nastal už říjen. Budu mít štěstí, jestli se tam stačím dostat, než bude plavba přes moře přerušena. Británie v zimě. Já jsem tam byl, takže jsem věděl, jak je to hrozné. Lehká mlha, která se vám lepí do vlasů jako rybí sliz; chlad, dotírající vám na ramena a kolena; hustá mlha od moře a sněhové vánice na horách; příšerné pošmourné měsíce, kdy rozbřesk a soumrak skoro splývají.

To nevadilo. Nic z toho mi nevadilo. Čím primitivnější, tím lepší. Už mi nevadilo nic.

87

II. ČÁST BRITÁNIE

ZIMA roku 70 - 71

XX

J

estli se vám tam někdy zachce podívat, radím vám, můžete si to klidně

odpustit.

Pokud se tomu z nějakého důvodu nevyhnete, zjistíte, že provincie Británie je zcela necivilizovaná a leží v říši severního větru. Jestliže máte koženou mapu na okrajích už otřepenou, nejspíš se vám z ní tato provincie zcela ztratila, a v tom případě buďte rádi. To je všechno, co k tomu můžu říct. Snaha z Británie vypadnout je nejspíš důvod, proč starý Boreás neustále nafukuje své ducaté tvářičky a dere se k jihu.

Jako záminka pro mou cestu se uvádělo, že mě tam posílá Camillus Verus, abych doprovodil domů jeho dceru Helenu Justinu z návštěvy u tety. Ukázalo se, že má velmi rád svou mladší sestru, tu britskou tetičku. Když jsme spolu hovořili, zamumlal: „Falcone, doprovoď mou dceru, když s tím bude souhlasit, ale nechám na tobě, abys podrobnosti projednal přímo s Helenou.“

Z toho, jak to řekl, jsem si vyvodil, že ta mladá žena má svou vlastní hlavu. Vyznělo to tak nejistě, že jsem se ho až neomaleně zeptal: „Ona na tvou radu nedá? Je s tvou dcerou těžké vyjít?“

„Prodělala si nešťastné manželství!“ zvolal její otec, jako by ji chtěl hájit.

„To je mi líto, pane.“ Vlastní žal pro Sosii mě natolik pohlcoval, že se mi nechtělo babrat s problémy jiných lidí, ale na druhou stranu má osobní bolest způsobovala, že jsem byl možná přístupnější soucitu.

„Ten rozvod znamenal nejlepší řešení,“ řekl stroze a dal mi jasně najevo, že soukromý život své urozené dcery nehodlá probírat s někým tak bezvýznamným, jako jsem já.

Zmýlil jsem se; Helenu měl rád, ale zdálo se, že se jí doopravdy bojí — ačkoli už tenkrát, než jsem k tomu stavu dospěl sám, jsem se domníval, že stát se otcem děvčete může každého mužského rozložit. Od prvního okamžiku, kdy vám potměšilá porodní bába vloží toho scvrklého

91

červeného človíčka do dlaní a vyzve vás, abyste mu dali jméno, přepadne vás jako mor doživotní panika…

Už dřív jsem měl co dělat s tvrdohlavými ženskými. Předpokládal jsem, že postačí pár mých rázných slov, abych tuhle Helenu zkrotil.

Do Británie jsem cestoval po pevnině. I když jsem měl za to na sebe zlost, nikdy bych nedokázal poslat nikoho na tak dalekou cestu po moři mezi Herkulovými sloupy a přes divoký Atlantik kolem Lusitanie a Hispánie Tarraconské. Dost na tom, že je nutné přepravit se přes moře přímo z Galie.

Udělalo se všechno možné, abych vycestoval bez sebemenších obtíží, vybavili mě dostatečnou hotovostí a speciální propustkou. Hodně peněz jsem vyhodil za ozdobné spony do pláště a muškátový krém. Na propustce jsem měl podpis tak podobný císařovu, že při jeho spatření ospalí psi v pohraničních stanicích okamžitě veřejně panáčkovali a prosili. Největší starost mi dělalo, že přijdu o byt, ale ukázalo se, že si během té mise ve státním zájmu můžu činži započítat do výdajů a žádat na ni zálohu. To už vyřídí se Smaractem senátorův mazaný řecký účetní. Mrzelo mě, že o to jednání přijdu.

Matka mi povýšeným tónem sdělila, že kdyby byla věděla, že tam pojedu znovu, byla by si nechala ten tác, co jsem jí přinesl jako dárek z Británie, když jsem se odtamtud poprvé vrátil. Ten předmět byl vyřezaný z šedivé břidlice z jižního pobřeží. Takový materiál se zřejmě musí ustavičně natírat olejem, což jsem netušil, a tak jsem jí to neporadil a milý tác se rozpadl. Máma říkala, že bych prý měl vyhledat toho kramáře a žádat na něm, aby mi vrátil peníze.

Petronius mi půjčil jedny ponožky ze staré britské výbavy. Ten nikdy nic nevyhodí. Já jsem ty své mrskl v Galii do studny. Vědět o tomhle nešťastném výletě dřív, mohl jsem tam skočit za nimi. Cestou jsem měl spoustu času na přemýšlení.

Avšak přemýšlení mě neposunulo ani o krok dál. Mnoho lidí by chtělo Vespasiána sesadit. Vyměňovat vladaře se v posledních dvou letech stalo módou. Poté, co Neronovy ochromující koncerty ztratily pro nemuzikální hejsky v předních řadách svou přitažlivost, císař se probodl a pak jsme zažili, že se o trůn rval kdekdo s kdekým. Nejdřív nastoupil Galba, vetchý

92

starý autokrat z Hispánie. Po něm Otho, který dělal Neronovi pasáka, a tak se považoval za jeho právoplatného dědice. Po něm Vitellius, hulvát a žrout s hroší kůží, který se prochlastal na trůn a chlastem se o něj připravil a po němž aspoň pojmenovali hrachovou kaši.

To všechno během jednoho roku. Už to začalo vypadat, jako by kdokoli se základním vzděláním a podmanivým úsměvem mohl přesvědčit říši, že císařský purpur je pro něho jako dělaný. Když pak byl Řím vypleněný a poničený, najednou se vynořil tenhle mazaný starý vojevůdce, který měl jednu velkou výhodu, totiž že o něm nikdo dohromady nevěděl nic, co by mu prospělo či uškodilo, a nedocenitelného spojence ve svém synu Titovi, jenž se chopil šance získat si politickou slávu jako teriér třepající krysou v zubech…

Můj člověk Decimus Camillus Verus měl za to, že každý, kdo je v opozici proti Vespasiánovi, musí počkat, dokud se Titus nevrátí domů z Judeje. Vespasián sám právě potlačoval židovské povstání, když se vyšplhal k moci. Do Říma se vrátil jako císař a na místě nechal Tita, aby tu bohůmlibou práci dokončil se svou obvyklou vervou sám. Vystrnadit Vespasiána by znamenalo pouze umožnit jeho skvělému staršímu synovi, aby o to dřív zdědil říši. Jeho mladší syn Domicián byl lehká váha, ale Vespasiána a Tita by bylo nutno smést z bidýlka společně, jinak by každé spiknutí proti nim bylo předem odsouzeno k nezdaru. To znamenalo, že mám na vyřešení záhady přesně tolik času, kolik ho bude potřebovat Titus na dobytí Jeruzaléma — ačkoli podle toho, co mi říkal Festus, než svůj život zahodil v Bethelu, Titus profrčí Jeruzalémem, co by kentaur dvakrát mrskl ocasem. (Titus velel Patnácté legii, v níž sloužil můj bratr.)

Tak to tedy vypadalo. Každý urozený muž s určitým politickým vlivem, který by si usmyslel stát se císařem, by se mohl pokusit setřást novou dynastii z jejího olivovníku. Senát se skládal ze šesti set lidí. Mohl to být kdokoli z nich.

Nevěřil jsem, že by o to šlo Camillu Verovi. Snad proto, že jsem ho znal? Jako klient mi ten chudák nekňuba připadal lidštější než mnozí jiní (i když jsem už několikrát naletěl). I kdyby on byl čistý, stále jich ještě zbývalo pět set devadesát devět.

Je to někdo, kdo zná Británii. Nebo zná někoho, kdo ji zná. Už uplynulo

93

čtvrt století od římské invaze do té provincie (a náhodou právě tehdy si Vespasián udělal jméno). Od té doby putovalo na sever odkroutit si tam službu nesčetně smělých duší, mezi nimi mnoho mužů se znamenitou pověstí, kterých se mohla zmocnit ctižádost. Titus sám byl typickým příkladem. Pamatoval jsem se na něho jako na mladého vojenského tribuna, který velel posilám přivedeným tam od Rýna, aby pomohly provincii po povstání znovu postavit na nohy. Británie znamenala zkoušku zdatnosti. Nikomu se tam nelíbilo, ale v současné době se nenašla ani jedna dobrá římská rodina bez syna nebo synovce, který si odsloužil určitou povinnou dobu v tamějších močálech za zadkem světa. Mohl bych hledat kohokoli z nich.

A co kdyby to byl někdo, kdo působil v severní Galii?

Nebo v loďstvu v Britském oceánu?

Taky by to mohl být někdo, kdo vlastní jakoukoli loď. Některý z kupců přepravujících britské obilí do vojenských základen na Rýně. Dovozce kůží či loveckých psů do Itálie. Vývozce hrnčířských výrobků a vína. Nebo, jak kupce znám, nějaké jejich pochybné sdružení.

Mohl by to být správce provincie Británie.

Nebo jeho manželka.

A nemohl by to být třeba člověk, za kterým cestuji, Gaius Flavius Hilaris, senátorův švagr, prokurátor odpovědný za finance? Ten v Británii žije na základě vlastního rozhodnutí už dvacet let — což bylo rozhodnutí zcela výstřední, a tak automaticky vzbuzovalo podezření, že Hilaris určitě před něčím prchá (pokud se úplně nepomátl).

Tou dobou, když jsem doputoval k Britskému oceánu, produmal jsem tolik divokých možností, až mi z nich šla hlava kolem. Stál jsem na útesech na okraji Galie a pozoroval, jak po rozčeřené hladině poskakují bílé hřebeny vln. Cítil jsem se pod psa. Celý problém jsem odsunul stranou a soustřeďoval jsem se úporně na to, abych nedostal mořskou nemoc, když se má loď pokoušela vyplout přes úžinu. Nevím, proč jsem se s tím namáhal, dostal jsem ji jako vždycky.

Z přístavu v Gesoriaku jsme vypluli až na pátý pokus, a když jsme se octli na otevřeném moři, nepřál jsem si nic jiného než obrátit se zpátky.

94

XXI

ěl jsem namířeno na západ, takže má propustka mě poslala na

východ. Po sedmi letech v armádě mě to nijak nepřekvapilo.

Plánoval jsem poklidnou cestu s několika dny o samotě v Londiniu, abych se aklimatizoval. Správce přístavu v Gesoriaku nejspíš poslal signál přes moře do vojenského střediska v Dubrách, jen co mě zahlédl. V Londiniu o mém příjezdu věděli, ještě než jsem opustil Galii. Na nábřeží v Rutupiích už podupával botou s kožešinovou vložkou zvláštní vyslanec, připravený okamžitě mě vytáhnout, jakmile bych spadl z lodi do vody.

Prokurátorův vyslanec byl dekurio, který se horlivě a s pompézními gesty vrhal do podobných zvláštních služeb jako takoví hrdinové vždycky. Představil se, ale byl to nepříjemný, nesympatický šupák s lojovitým obličejem a řídkými vlasy a jeho jméno jsem vzápětí pustil z hlavy. Jeho legie byla Dvacátá Valeria, složená z nudných celebrit, pokrytých slávou z porážky povstání královny Boudikky. Teď měly hlavní stan ve Viroconiu pod horami na samé hranici a podle jediné užitečné informace, kterou se mi z něho podařilo vytáhnout, hranice ležela přes úsilí několika správců provincie stále ještě na stejném místě, na staré diagonální hraniční cestě z Isky do Linda. Zbývající, podstatně větší část ostrova dosud zůstávala mimo římskou pravomoc. Pamatoval jsem si, že stříbrné doly byly na nesprávné straně hranice.

M

Celkem nic se v Británii zásadně nezměnilo. Civilizace jenom lehce potáhla provincii jako tenký voskový povlak mast v kelímku z aparyky — stačí trochu stisknout a prst jím projede. Vespasián tam posílal právníky a vzdělance, aby z příslušníků různých kmenů udělali demokraty, které by bylo klidně možné pozvat na večeři. Ti právníci a vzdělanci by museli být mimořádně dobří. Rutupiae nesly všechny známky císařského vstupního přístavu, ale jakmile jsme vyjeli po zásobovací silnici do kraje jižně od řeky

95

Tamesis, naskytl se nám opět ten starý obrázek začouzených okrouhlých chatrčí, shluklých mezi zanedbanými hranatými políčky, kde se pod zlověstnou oblohou potuluje volně dobytek, a vás se zmocnil nezvratný pocit, že můžete celé dny putovat přes hory a doly, přes nekonečné lesy, než najdete oltář zasvěcený některému bohu, jehož jméno poznáte.

Když jsem viděl Londinium naposled, byla to pláň plná popela a čpavého čmoudu a v ucpané zrudlé řece se tam přes sebe převalovaly jako oblázky hlavy zmasakrovaných osadníků — kupců. Teď se z něho stalo nové správní centrum. Přijížděli jsme tam od jihu. A uviděli jsme pěkný nový most, bytelné přístavní hráze, skladiště a dílny, hostince a lázně. Ani jediná tříska nebyla starší než deset let. Zachytil jsem známé a exotické vůně a během prvních deseti minut jsem slyšel šest různých jazyků. Minuli jsme prázdné černé stavební místo, určené pro vybudování správcova paláce, a o něco dál jiné velké prostranství, kde bude fórum. Všude vyrůstaly vládní budovy a v jedné z nich — v rušném finančním komplexu s nádvořími, verandami a šedesáti kancelářemi — bydlel prokurátor s rodinou.

Prokurátorovo soukromé obydlí se vyznačovalo skličujícím britským stylem: uzavřená nádvoří, těsné místnosti, tmavá hala, temné, zatuchle páchnoucí nevětratelné chodby. Pohybovali se tu lidé s bledými tvářemi a bledýma nohama mezi spoustou arretského nádobí a fénického skla, jímž si zpříjemňovali život, aby byl snesitelný. Stěny zdobily nástěnné malby, vyvedené volskou krví a okrem, lemované štukovými pásy s čápy a révovými listy — ovšem štukatér, jejich tvůrce, viděl čápa a vinný hrozen možná před nějakými dvaceti lety. Přicestoval jsem v polovině října, a sotva jsem vešel do dveří, ucítil jsem proudění sálavého tepla z topení pod podlahou.

Flavius mě přišel ze své pracovny osobně přivítat.

„Didius Falco? Vítej v Británii! Jaká byla cesta? Zvládli jste to brzy. Jen pojď dál a povídej, zavazadla ti dám zatím odnést nahoru.“

Byl to sympatický energický člověk a já ho musel obdivovat, že to ve vládních službách vydržel už bezmála třicet let. Měl kadeřavé hnědé vlasy, zastřižené tak, aby zdůrazňovaly obrys hezké hlavy, a štíhlé ruce s čistými, rovně ostříhanými nehty. Nosil široký zlatý prsten, odznak středního

96

stavu. Jako republikán jsem pohrdal rozdělením společnosti na jednotlivé stavy, ale jeho jsem od samého počátku považoval za výborného člověka. Jediným nedostatkem u něho bylo, že dělal poctivou práci, a přitom viděl i komickou stránku věcí. Lidé ho měli rádi, ale podle konvenčních názorů to ještě nesvědčilo o „správném smýšlení“.

Místnost, kterou mu úředně přidělili jako soukromou pracovnu, využíval Hilaris ve skutečnosti jako druhou veřejnou kancelář. Kromě své vlastní čtenářské pohovky, už celé proleželé, tam měl stůl s lavicemi, kde se mohly konat porady. Bylo tam mnoho svícnů a všechny zapálené, poněvadž se připozdívalo. Jeho tajemníci ho nechali o samotě, zabraného do číslic a přemítání.

Nalil mi víno. Laskavé gesto, pomyslel jsem si, chce, abych se cítil volněji. Pak jsem si s leknutím uvědomil, že chce možná otupit mou pozornost.

Náš pohovor probíhal s vyčerpávající důkladností. Ve srovnání s tímto Hilaridem byl můj klient Camillus Verus beztvaré bláto. Prokurátora jsem už v duchu vyškrtl ze svého seznamu podezřelých (byl příliš na ráně), ale záměrně stočil řeč na císaře, aby dal najevo, na čí straně stojí.

„Říše by nemohla mít lepšího císaře — jenomže Řím se s ním ještě nevyrovnal. Vespasiánův otec byl finanční úředník středního stavu, a Vespasián se přesto stal císařem. Můj táta byl taky finančním úředníkem — tak jako já.“

Pocítil jsem k němu sympatie. „To není tak docela stejné, pane. Ty jsi vůdčí civilní osoba ve významné nové provincii a císař tě považuje za svého přítele. Kromě správce nemá v Británii nikdo větší moc než ty. Nejvyšší postavení, jakého dosáhl tvůj otec, byl obyčejný výběrčí daní v zastrčeném ubohém městečku v Dalmácii -“ Věděl jsem to jenom proto, že jsem se před odjezdem zabýval podrobně jeho původem. Pochopil to. Usmál se. Já taky.

„A tvůj otec byl dražebník -“ oplatil mi to. Táta práskl do bot už tak dávno, že to vědělo jen málo lidí.

„Možná že pořád ještě je,“ připustil jsem mrzutě.

Nekomentoval to. Zdvořilý muž, ovšem než jsem přijel do jeho provincie, dobře si mě předem proklepl.

97

„A pokud jde o tebe, Falcone, dva roky na vojně a potom ještě pět jako pátrač, jak to nazývají legie, ale v podstatě vojenský agent, jaké domorodé kmeny věší jako špiona —“

„Pokud ho dopadnou!“

„A tebe nedopadli… Propustili tě pro zranění, ale ty ses rychle uzdravil — snad až příliš rychle, málem to páchne podfukem a pak sis zavedl nynější praxi. Slyšel jsem, že nejsi moc pilný pracant, ale tví bývalí klienti si tě chválí. Některé ženy mají přitom zvláštní pohled,“ poznamenal se sklopenýma očima a upjatě staženými rty.

Přešel jsem to bez poznámky.

Potom na mě vybalil to, kolem čeho jsme chodili jako kočka kolem horké kaše od samého začátku: „Ty i já,“ řekl s úsměvem britský finanční prokurátor, „my oba jsme sloužili u stejné legie, Didie Falcone.“

No to jsem přece věděl. To si jistě uvědomil.

Dělilo nás dvacet let. Stejná legie, stejná provincie. On sloužil, když Druhá Augusta představovala úderné vojsko při římské invazi do Británie. Vespasianus byl jeho velitelem — tehdy se vlastně poznali. Já jsem sloužil u Druhé v Isce v době, kdy se správce Británie Paulinus rozhodl vtrhnout na Monu — druidský ostrov — a jednou provždy vyčistit to krysí hnízdo věčných buřičů. Paulinus nás nechal v Isce, abychom mu chránili týl, ale mezi jeho poradci ho doprovázel i náš velitel. Zůstal nám tedy na krku neschopný prefekt tábora Poenius Postumus, který povstání královny Boudikky nazval „pouhou místní šarvátkou“. Když k nám došly správcovy poplašné rozkazy, v nichž tomu zabedněnci sděloval, že krvavé povstání Icenů zachvátilo celý jih, místo aby vyrazil na pomoc obležené polní armádě, Postumus buď ze zbabělosti, nebo z neschopností odmítl vytáhnout. Já jsem tedy sloužil v naší legii v době, kdy její slavné jméno smrdělo.

„Ty za to nemůžeš,“ poznamenal můj nový kolega tiše, jako by mi četl myšlenky.

Já jsem mlčel.

Když. byli povstalci rozdrceni a pravda vyšla najevo, náš táborový prefekt s vrabčím mozečkem nalehl na meč. O to jsme se postarali. Ale nejdřív nás donutil, abychom opustili dvacet tisíc druhů v otevřené krajině

98

bez zásob a bez možnosti ústupu tváří v tvář dvěma stům tisícům řvoucích Keltů. Bylo zmasakrováno na osmdesát tisíc civilních obyvatel, zatímco my jsme si pulírovali cvočky v kasárnách. Málem jsme ztratili všechny čtyři britské legie. Mohli jsme ztratit i správce provincie. Mohli jsme přijít i o ni.

Kdyby byla římská provincie padla v povstání domorodců vedených pouhou ženou, mohlo to smést celou Římskou říši. Mohl to být konec Říma. To tedy byla ta „místní šarvátka“.

Později jsme viděli na vlastní oči, co ti barbaři napáchali. Spatřili jsme Camulodunum, kde se k sobě během čtyřdenního pekla choulili obyvatelé města v Claudiově chrámu, až si v náručí shořeli. Dusili jsme se černým prachem ve Verulamiu a Londiniu. Odřezávali jsme ukřižované osadníky v osamělých venkovských dvorcích, zahazovali jsme hlínou ohořelé kostry jejich zardoušených otroků. S hrůzou jsme otřeseni zírali na zhanobené ženy visící jako rudé hadry ze stromů v pohanských hájích. Mně bylo tenkrát dvacet. Právě proto jsem tehdy z armády odešel, jakmile se mi naskytla příležitost. Trvalo mi pět let, než jsem si to zařídil, ale nikdy jsem si to nerozmyslel. Začal jsem pracovat na vlastní pěst. Už nikdy nechci podléhat rozkazům tak trestuhodně neschopného člověka. Už nikdy nebudu pracovat pro systém, který povyšuje takové hlupáky na velitelská místa.

A zatímco jsem se nechal unášet vzpomínkami, Flavius Hilaris mě pozoroval.

„Žádný z nás se z toho už nikdy docela nevzpamatuje,“ přiznal. I on jako by nějak ochraptěl a tvář se mu zachmuřila. Když správce Paulinus držel v šachu horské kmeny, tento muž hledal měď a zlato. Teď se zabýval financemi. Zaujímal druhé nejvyšší postavení ve státní správě hned po správci. Ale před deseti lety, v době povstání, držel Gaius Flavius Hilaris nižší úřad — byl prokurátorem odpovědným za britské doly.

Mohl to být on! Můj unavený mozek mi našeptával, že tenhle chytrý muž, usměvavý a s jasnýma očima, může být tím zločincem, po němž jsem přišel pátrat. Rozumí dolům a písemné zprávy může snadno zfalšovat. Nikdo v celé říši by k tomu neměl lepší příležitost.

„Musíš být vyčerpaný!“ zvolal najednou měkce. Připadal jsem si jako

99

vyždímaný hadr. „Vždyť jsi ještě nejedl. Pošlu ti něco do pokoje, ale zajdi si napřed do lázně. Až se najíš, představím tě manželce…“

To bylo mé první jednání s diplomatickými kruhy středního stavu. Až do té doby jsem s nimi neměl co do činění z toho prostého důvodu, že vedli poctivý život a nepoutali pozornost žádných darebáků, takže nikdy nepotřebovali mé služby. Očekával jsem, že se tady ke mně budou chovat jako ke sluhovi. Místo toho mě ubytovali inkognito v soukromém bytě prokurátora a uvítali mě způsobem, jaký by se hodil spíš pro rodinného hosta.

Naštěstí jsem si přibalil taky jedno slušné oblečení.

100

XXII

bytování jsem měl víc než pohodlné. Pňdělili mi prostorný pokoj a

lůžko se div neprohýbalo pod nákladem pestrých pokrývek. Svítilo se tu olejovými lampami. Průduchy ze stěn vnikalo dovnitř teplo. Byly tam sedačky s nízkými hranatými podnožkami, polštáře, na podlaze koberce, psací potřeby k osobnímu použití, v lesklé keramické míse pozdní jablka.

Čiperný otrok mě doprovodil do lázně, jiný mě vydrbal, potom odvedl zpátky a v pokoji jsem našel zavalitého hocha, který tam právě s námahou sundával z podnosu stříbrné nádobí s přiklopenou studenou zvěřinou a šunkou v rosolu. Cpal jsem se, co se do mě vešlo. Hoch tam stál, aby mi posloužil, a podle všeho se nestačil divit. Zamrkal jsem na něho — a hned jsem odvrátil oči, aby si to snad nevykládal jinak.

Na hostitelovu počest jsem se učesal. Potom jsem si vylovil svou nejlepší tuniku, zvadlý, ne zrovna čistě bílý oděv, který prý, jak tvrdil kramář, u něhož si pořizuju oblečení, nosil přede mnou jenom jeden člověk. (Matka mi radí, abych se vždycky zeptal, na co ten který zákazník umřel, ale pokud tam nejsou žádné viditelné fleky od krve, já to nedělám. Který obchodník by vám přiznal, že váš předchůdce trpěl nějakou kožní chorobou?)

Když jsem svůj ranec rozvinul, zamyšleně jsem ze zubů vycucával zbytky šunky, jež mi mezi nimi uvízly. Poznal jsem, že byť to bylo provedeno šikovně, někdo mi během našeho rozhovoru v pracovně věci prohrabal.

U

Hilarida jsem našel v teplém rodinném pokoji, jak si tam hoví bez opasku. Ve studovně si četl něco pro rozptýlení a pak si přišel sednout k manželce. Byla to útlá, celkem prostá žena v karmínových šatech, v tom elegantním oděvu poněkud nesvá. V náručí jí spalo děťátko a malá dvouletá nebo tříletá holčička se rozvalovala na klíně mladší ženy v mnohem tmavších

101

šatech, kterou mi nějakým nedopatřením hned nepředstavili.

Flavius Hilaris hbitě vyskočil.

„Didie Falcone — Aelia Camilla, má žena.“ Ta v rudém. Nedělal jsem si velké naděje. Byl to svědomitý zkušený diplomat. Je jasné, že se oženil s hodnou skromnou ženou, která by dovedla podávat správci provincie jemné pečivo ze správné mísy nebo se chovat zdvořile k nějakému kmenovému králi celé tři hodiny a potom si královskou tlapu sundat z kolena, aniž by hosta urazila.

Měl jsem pravdu. Aelia Camilla, senátorova sestra, byla hodná prostá žena. Všechny povinnosti zvládala dobře. Ale měla výrazně výmluvné oči. Ten král — nebo správce —, který by si k ní něco dovolil, by musel být hodně statečný.

Její manžel si však dovoloval. Jen co vyskočil, aby mě uvedl dál, opustil své vlastní lehátko a natáhl se raději vedle ní; přitom jí položil ruku na stehno, jako by bylo docela přirozené, aby na veřejnosti manžel takto laskal svou ženu. Ani jeden z nich se netvářil rozpačitě. V Římě by se něco takového nemohlo stát. Užasl jsem.

Decimus Camillus hovořil o své sestře s láskou. Byla mladší než on, ani ne čtyřicetiletá, pozdní přírůstek do rodiny, ostýchavá, uzavřená žena, která výborně zvládá svou veřejnou roli. Usmála se na mě zvláštním úsměvem, který ovládala tak dobře, že vypadal jako upřímný.

„Tak ty jsi ten přítel Sosie Camilliny!“

„Ne moc dobrý,“ přiznal jsem. Pak jsem svůj žal utopil v těch soucitných očích.

Hodné prosté ženy pro mě nic neznamenají, ale Sosiina teta se mi okamžitě zalíbila. Byla to taková ta milá, dobromyslná dáma, o jaké sní chlapec, který si vyfantazíroval, že se při narození své skutečné matce ztratil a že ho vychovávají v cizí zemi cizí lidé, co mu pořád nadávají… Tak jsem se nechával vesele unášet obrazotvorností. A zatím jsem se motal v hrozných vlastních problémech a měl jsem právě za sebou čtrnáct set mil kodrcání.

Přítel Gaius mi pokynul k lehátku, ale já jsem se posadil ke koši

102

s dřevěným uhlím, který tam měli pro ještě větší teplo, a nahříval si nad ním ruce. V jiné situaci bych držel jazyk za zuby o tom, co jsem nahoře objevil, ale je mi milejší rovnou na klienty udeřit, jen ať se kroutí.

„Přišel jsem na to, že se mi někdo probíral ve věcech. Asi to nebylo nic příjemného. Přes tisíc mil nepraného spodního prádla —“

„Už se to víckrát nestane,“ ujišťoval mě Hilaris s úsměvem. „Opatrnosti nikdy nezbývá,“ dodal. Nebyla to omluva. A mě to taky nijak neznepokojilo. Profesionální riziko, jež jsme oba brali jako samozřejmost, a jen jsme nad tím zdvořile pokývali hlavou.

Najednou nás přerušil ostrý zlostný hlas, až jsem nadskočil.

„Ty máš náramek, co patřil mé sestřenici!“ Pootočil jsem se: to ta upjatá mladá žena s holčičkou na klíně. Oči jako připálený karamel v trpké mandlové tváři. Zlaté kruhy v uších a na každém z nich zavěšená jemná karneolová slzička. Najednou jsem pochopil: to je senátorova dcera, je to Helena.

Seděla v polokruhovém proutěném křesílku a dítě se jí spokojeně vrtělo na kolenou. (Věděl jsem, že sama děti nemá, takže ta holčička musí patřit sem.) Nikdo by tu mladou ženu nemohl nazvat prostou, ale co do přitažlivosti nemohla soupeřit s tetičkou. Měla otcovo panovačné obočí, avšak pohrdavě sevřenými rty a výrazem odporu mi připomínala jeho bratra Publia.

„Hleď ho vrátit, Falcone!“

Ženské s hlučným hlasem a nevychovanými způsoby nikdy nebyly můj typ. „Děkuju, ale já si ho nechám.“

„Ten jsem jí dala já!“

„A ona ho dala mně.“

Teď už jsem chápal, proč má senátor tak rád svou sestru s laskavýma očima, jestliže sám zplodil tuhle paličatou dračici.

Když mezi námi zajiskřilo napětí, vložila se do toho Aelia Camilla s lehkou výčitkou v mírném hlase. „Mám dojem, že se všichni budeme muset naučit chovat v otázce věrnosti jako dospělí. Didie Falcone, tys měl mou ubohou neteř rád?“ Aelia Camilla byla typická římská matrona. Nepřipouštěla zlostné scény.

Po třiceti letech snahy vymanit se z matčina vlivu mě otázky ohledně

103

žen nijak nevzrušují.

„Omlouvám se!“ Aelia Camilla si dělala výčitky. „To bylo neodpustitelné.“

Tito otevření inteligentní lidé zviklávali mou sebedůvěru. Zmohl jsem se na odpověď: „Vzácná paní, každý, kdo tvou neteř znal, ji musel mít rád.“

Smutně se usmála. Oba jsme si uvědomili, že neměla na mysli takový společenský kompliment.

Aelia Camilla pohlédla na manžela a ten se opět ujal slova.

„Dostal jsem samozřejmě oficiální oznámení, proč tě posílají do Británie, já bych ovšem raději slyšel přímo od tebe, jaké osobní motivy tě sem přivádějí.“ Obrátil se na mě s přijatelnou otevřeností. „Myslíš, že za to neseš vinu?“

„Vinu za to nese ten, kdo ji zabil, pane,“ prohlásil jsem. Všiml jsem si, jak mu prořídlé obočí vyjelo nahoru. „Ale dokud nezjistím, kdo to byl, beru odpovědnost na sebe.“

Žena, s níž jsem se střetl, si sundala dítě z klína a rychle z pokoje odešla. Byla vysoká. Když jsem ji pozoroval, vzpomněl jsem si bezděčně, jak se mi kdysi vysoké ženy líbily.

Poněvadž se pokrytectví vyplácí, promluvil jsem s vážnou úctou. „Měl jsem snad tu čest urazit urozenou dceru svého klienta?“

Aelia Camilla se zatvářila starostlivě nad tím, jak bouřlivě se dívka vyřítila. Hilaris podal prst miminku, které ho ve spánku uchopilo a kopalo přitom nožičkou. Na takové výbuchy se zřejmě díval spatra. Aby se příliš nápadně neusmíval, soustředoval se při řeči raději na mrňavou plstěnou botičku děťátka a znovu mu ji zavazoval. „Falcone, já se omlouvám! To je Helena Justina, manželčina neteř. Měl jsem tě představit — pokud vím, švagr navrhuje, že bys snad měl naši Helenu doprovázet domů?“

Dlouhým pohledem jsme si sdělili, že je to povedený vtip, ale nezávazně jsem mu potvrdil, že ano.

104

XXIII

ítil jsem se mizerně i bez střetů s tou vzteklou bosorkou Helenou

Justinou. Cestou domů ji čeká dlouhé putování barbarským územím, takže jsem chápal, proč senátorovi tolik záleželo na tom, aby jí opatřil nějaký profesionální doprovod — ačkoli po tom, k jakým katastrofálním koncům vedlo mé seznámení se Sosií Camillinou, jsem se divil, proč si vybral právě mě. Chtěl jsem mu vyhovět, ale když jsem ji teď viděl, začal jsem se vyhlídky na bližší styk s jeho zlostnou ratolestí přímo hrozit. Kdysi bych byl možnost podmanit si ji bral jako výzvu. Teď jsem prožíval takovou bolest nad Sosiinou smrtí, že bych na to neměl energii. Trpělivost, abych se vůbec touto situací zabýval, jsem čerpal čistě z toho, že jsem měl Decima Camilla Vera rád.

Ten večer, kdy jsme se s Helenou Justinou seznámili, jsem u ní nepozoroval žádné lepší vlastnosti — jestli nějaké měla. Z nějakých záhadných důvodů, o nichž jsem neměl ani tušení, mnou pohrdala. Sám bych hrubost snesl, ale měl jsem dojem, že zřejmě neposlouchá ani strýčka a tetu.

Nevzdálila se nadlouho. Podezíral jsem ji, že nechtěla přijít o možnost najít toho víc, proč by mnou mohla pohrdat. Když se přihnala zpátky, nevšímal jsem si jí. To je nejlepší způsob, jak jednat s takovými vzteklými fúriemi.

Přesto jsem byl zvědavý. Jestliže se mužský vzdá žen, to ještě neznamená, že se na ně taky přestane dívat. Měla tvrdou povahu, ale pěknou postavu a docela se mi líbilo, jak si vyčesala vlasy nahoru. Všiml jsem si, že se k ní holčička ihned rozběhla. Každý si nemůže děcko jen tak získat. To je tedy ona: proslulá sestřenice mé ztracené duše.

Jejich otcové byli bratři, ale ty dvě se sobě vůbec nepodobaly. Heleně Justině mohlo být tehdy něco přes dvacet, a přece mi připadala naprosto sebejistá. Hořela silným klidným plamenem, vedle něhož by se nezralá

C

105

Sosia zdála úplně hloupoučká. Byla vším, čím mohla být Sosia, ale už nikdy nebude. Za to jsem Helenu nenáviděl a ona věděla, že ji nenávidím. Sama ke mně cítila bytostný odpor.

Když se octnu v cizím domě, snažím se tam zapadnout. Ačkoli jsem byl k smrti unavený, seděl jsem zpříma. Za chvíli se Aelia Camilla omluvila a z pokoje odešla. Vzala s sebou obě děti, miminko i holčičku. Všiml jsem si, jak můj hostitel provází ženu očima, a brzy se odebral pryč i on. Zůstali jsme s Helenou Justinou sami.

Kdybych řekl, že se naše oči setkaly, naznačovalo by to příliš mnoho. Bylo to tak, že jsem se na ni podíval, protože když muž zůstane v tichém pokoji sám se ženou, je to docela přirozené. Ona mi pohled opětovala. Neměl jsem ponětí proč.

Schválně jsem nemluvil. Ta senátorova lítice do mě zase zaryla: „Didie Falcone, není tahle cesta zbytečná námaha?“

Seděl jsem dál na své stoličce a lokty jsem se opřel o kolena. Čekal jsem na vysvětlení. Má paličatá vyšetřovatelka si mé zvědavosti nevšímala.

„Možná,“ řekl jsem nakonec. Hleděl jsem na podlahu. Potom jsem dodal, když naše utkání pokračovalo dál mlčením: „Podívej, milostivá, nebudu se ptát, co ti přelítlo přes nos, protože je mi to, upřímně řečeno, úplně jedno. Nepříjemné ženy jsou rizikem mého povolání. Přijel jsem do země, kterou nenávidím, s nebezpečným úkolem, protože to je jediný krok, o jaký se můžeme tvůj otec nebo já pokusit -“

„To by byla dobrá řeč, kdyby ji pronesl čestný člověk!“

„Pak je to dobrá řeč.“

„Lžeš, Falcone!“

„To mi budeš muset podrobně vysvětlit. Ty mě považuješ za budižkničemu. S tím nic nenadělám. Dělám, co můžu.“

„Zajímalo by mě,“ posmívala se mi protivně senátorská dcera, „jestli tu svou smlouvu protahuješ čistě jenom pro peníze nebo jestli to je vyložená sabotáž. Jsi zrádce, Falcone, anebo jenom ubíjíš čas?“

Buď jsem byl já nechápavý, anebo ona zešílela.

„Vysvětli mi laskavě, jak to myslíš,“ nařídil jsem jí.

„Sosia Camillina viděla jednoho z těch mužů, co ji unesli, jak jde do domu, který znala. Napsala mi to, ale ne, čí dům to byl. Prý ti to sdělila.“

106

„Ne.“

„Ano.“

„Ne!“ Zhrozil jsem se. „Možná že mi to chtěla říct —“

„Ba ne, prý ti to opravdu řekla.“

Oba jsme se odmlčeli.

Něco se muselo zvrtnout. Sosia byla ztřeštěná a vznětlivá, ale přes svou nezkušenost taky mimořádně bystrá. Něco tak důležitého by nepřehlédla. Příliš si zakládala na svých objevech, příliš dychtila se mi s nimi svěřit.

Horečně jsem uvažoval. Mohla napsat další vzkaz. Ale v tom případě kam zmizel? Dvě nepoužité tabulky ze svého zápisníku měla ještě u sebe, když ji našli, jednu nechala v mé světnici a neměli jsme důvod předpokládat, že tu čtvrtou použila na něco vážnějšího než doma na seznam nákupů.

Něco se zvrtlo.

„Ne, paní, čestné slovo.“

„Proč bych měla věřit tvému slovu?“ odsekla.

„Protože já lžu jenom tehdy, když z toho něco kouká.“

Stáhla bolestně tvář. „Jí jsi lhal? Ach, moje ubohá sestřenka!“ Šlehl jsem po ní pohledem, který ji na chvíli zarazil, ale bylo to, jako byste se pokoušeli uklidnit hrstí sena splašeného býka. „Vždyť jí bylo teprve šestnáct!“ zvolala senátorova dcera, jako by tím vyjádřila všechno.

Aspoň jsem pochopil, co si představuje, že jsem provedl, a proč mnou tak strašně pohrdá.

S rozhořčeným výkřikem Helena Justina vyskočila. Zřejmě měla ve zvyku vybíhat z pokojů. Prošuměla kolem mě se strohým přáním dobré noci. Překvapilo mě, že se mi dostalo aspoň pozdravu.

Ještě chvíli jsem zůstal sedět a obezřetně naslouchal zvukům toho neznámého domu. Snažil jsem se nemyslet na Sosii, poněvadž jsem byl tak utahaný, že bych to nesnesl, ale doléhaly na mě starosti a připadal jsem si zoufale opuštěný a hrozně daleko od domova.

Měl jsem pravdu: nic v Británii se podstatně nezměnilo.

107

XXIV

V cizím domě jsem strávil neklidnou noc, a jakmile se ráno začalo něco hýbat, okamžitě jsem se probudil. Natáhl jsem si čtyři tuniky a opatrně se kradl dolů. Otrok s drásavým kašlem mi ukázal, kde je jídelna. Jakmile jsem se objevil, bzukot vážných hlasů ihned ztichl. Aelia Camilla mě uvítala vlídným úsměvem.

„Vida, tady ho máme! Na to, že jsi přijel tak pozdě, jsi vstal časně.“ Byla už na nohou, připravená věnovat se svým domácím povinnostem, ale nejprve přede mě sama položila talíř se snídaní. Nestačil jsem žasnout, jak neformálně se lidé v tomto oficiálním domě chovají.

Hilaris s ubrouskem pod bradou mi osobně podal košíček s chlebem. Byla tam i ta fúrie s kyselým obličejem, Helena. Skoro jsem očekával, že skromně odejde s tetou, ale zůstala tam, a svírajíc v rukou vysoký pohár, škaredila se na mě. Ta a skromná květinka!

„Když už tě sem poslali,“ začal její strýc okamžitě jako přímočarý člověk, který se rovnou pouští do jednání o zásadních věcech, jakmile má nějaké posluchače, „tak předpokládám, že máš přehled o současné situaci.“

Nasadil jsem si vážnou tvář jako člověk, který přehled má.

Prokurátor měl naštěstí ve zvyku zahajovat debatu shrnutím místních poměrů. Ten si snad ani nesedl k obědu, aniž si vyžádal sazebník posledních cen sezónní zeleniny. Sám mě zasvětil do nejnovějších událostí.

„Hlavním důvodem pro investice v Británii byly, jak víš, vzácné kovy. V jihovýchodních lesích máme železárny, řízené jako obvykle dosti zmateně naším válečným loďstvem.“ V srdci jsem vždycky zůstal vojákem, a tak jsem se musel usmát. „V horách daleko na západě je zlato a ve střední části Vrchoviny nějaké olovo, ovšem obsah stříbra v něm je poměrně nízký — naše nejvýnosnější doly jsou na jihozápadě. Druhá Augusta je kdysi měla pod přímou správou, ale s tím jsme skončili v procesu podporování

D

ruhý den mi Flavius Hilaris vyložil svůj plán.

108

kmenové samosprávy. U všech dolů máme nadále pevnosti, abychom měli přehled, avšak běžné řízení postupujeme za úplatu místním podnikatelům.“ Ovládal jsem se, abych se nerozesmál, když jsem pozoroval, jak prokurátora jeho práce vyloženě baví. Není divu, že ho vláda nikdy nebrala vážně. „V Mendipských horách je teď nájemným správcem jistý podnikatel jménem Claudius Triferus. Shrabuje si příslušná procenta a zbylý zisk posílá do státní pokladny. Je rodilý Brit. Jen co zjistím, jak se ingoty ztrácejí a přepravují do Říma, dám ho zatknout.“

Dojedl jsem, a aby se mi lépe trávilo, posadil jsem se na lehátko se zkříženýma nohama. Flavius Hilaris také. Měl ztrápený výraz člověka, kterého sužují kameny, ale který si ze strachu nebo ze studu nikdy nenajde čas zajít k doktorovi a dát se vyšetřit.

„Ty budeš mít za úkol pátrat po těch krádežích, Falcone. Chci tě nasadit přímo do dolů a zařadit mezi tamější pracovníky —“

„Pomýšlel jsem na nějaké místo ve vedení.“

Vysmál se mi. „Ta jsou všechna obsazena tupými synovci pánů senátorů, co si sem vyjeli na lov kanců — promiň, Heleno.“

Jako senátorská dcera mohla proti tomu vznést námitky, ale zmohla se jenom na mrzutý úsměv. Ve mně zatím začaly maličko hlodat obavy.

Můj nový úkol bude vyžadovat kuráž a sílu. V dolech dělají ti nejhorší zločinci. Party otroků dřou od slunka do slunka. Je to těžká dřina, a ačkoli žíly olova v Mendipách neleží mimořádně hluboko, takže tam snad nehrozí příliš velké nebezpečí úrazu, víc než bohatě to vyvažuje beznadějná pustota toho místa.

„Copak je, Falcone?“ zeptal se Flavius. „Uvažuješ o tom, jaké tě potkalo štěstí?“

„Upřímně řečeno raději bych seděl obtěžkaný slavnostní tógou bez slunečníku v nějakém rozpáleném amfiteátru, kde vám uvaděči zapověděli pití vína, muzikanti stávkujou, hercům není slovo rozumět a člověk musí přetrpět pětihodinové řecké drama. Komu vlastně vděčím za tu zocelující zimní dovolenou?“ otázal jsem se upjatě.

Hilaris přeložil ubrousek. „Myslím, že s tím nápadem přišla nejdřív Helena Justina.“

Musel jsem se usmát.

109

„Nechť tě bohové ochraňují, vzácná paní. Věřím, že to nějak vysvětlíš mé šedovlasé matičce, až skončím s přeraženým hřbetem a pochovají mě v močále. Navedly tě snad Fúrie, paní, aby ses mi tak krutě pomstila?“

Hleděla upřeně do poháru a neodpovídala.

Zachytil jsem udivený pohled jejího strýce.

„Helena Justina se rozhoduje samostatně,“ řekl stroze.

Měl jsem dojem, že právě v tom vězí její problém. Kdybych to vyslovil, nic bych tím nezískal a neměl jsem v úmyslu kritizovat jejího otce Decima. Žádný muž nemůže nikdy plně odpovídat za ženy své domácnosti. Tohle jsem věděl dávno předtím, než jsem si pořídil vlastní.

110

XXV

lavius Hilaris mi zařídil dopravu na západ, což mi od něho připadalo

slušné, dokud mi nedošlo, o jakou dopravu jde. Poslal mě tam po moři. V polovině jižního pobřeží vlastnil městský dům a dál na západ venkovský dvorec se soukromou letní vilou. Pro přejíždění sem tam mezi svými nemovitostmi si pořídil malou keltskou dvoustěžňovou plachetnici s překládaným oplaňkováním, kterou nazýval hrdě jachtou. Tohle staré, neohrabané, vilejši olepené plavidlo by se myslím nehodilo pro snění na srpnovém slunci na Volsinském jezeře. Jemu se to možná jevilo jako dobrý nápad, ale já už jsem si to pak zařídil jinak.

Vysadili mě v Isce. Osmdesát římských mil od dolů, ale to se hodilo. Nebylo by vhodné vystoupit přímo na místě z prokurátorovy lodi, málem s praporečníkem, který by hlásal „prokurátorův špion“. Isku jsem znal. Je to taková moje pověra, že než člověk skočí ze skály do moře, mají se na ní jeho nohy cítit jako doma.

Od té doby, co jsem tam před deseti lety sloužil, se vojska přeskupila. Ze čtyř legií, umístěných v Británii původně, ležela v současné době Čtrnáctá Gemina na kontinentě a čekala na Vespasiánovo rozhodnutí, co s ní bude dál. Bojovala v občanské válce — na nesprávné straně. Devátá Hispana se stěhovala na sever do Eburaka a Dvacátou Valerii přeložili k západním horám, kdežto má stará Druhá Augusta se posunula ke Glevu a obkročila horní konec hlubokého ústí řeky Sabriny. Teď měla za úkol držet na uzdě snědé Silury a připravovat se na další výboj na západ, jakmile si upevní pozice.

Bez Druhé legie mi Isca připadala jako město duchů. Byl to divný pocit vidět opět naši pevnost, ale ještě podivnější, že všechny brány byly zotvírány, sýpky prázdné, na křižovatkách jedna na druhé všelijaké boudy s dílnami a ve velitelově domě se naparoval domorodý správce. Za pevností, v místech, kde už krámky, dílny a kůlny prořídly, byla malá

F

111

hospodářství těch veteránů, kteří odešli do výslužby, dokud tam ještě sídlila Druhá. Smůla, dostat svůj příděl půdy, aby vysloužilec mohl žít poblíž svých druhů, a potom je vidět pochodovat pryč do nové pevnosti sto mil odtud. Ale někteří se oženili s místními ženami a ti už tam zůstanou. Považoval jsem za naprosto vyloučené, aby chtěl někdo dál žít v téhle odporné provincii proto, že by se mu líbilo zdejší podnebí nebo krajina.

Spoléhal jsem na veterány. Spoléhal jsem, že je najdu tady u pevnosti Druhé legie — a na to, že legie už odtáhla. Možná že tam narazím na kamaráda, a jestliže se na něj obrátím a nabídnu mu dobrodružství, že se se mnou do toho pustí.

Rufrius Vitalis byl bývalý centurio, který žil na farmě s červenou půdou v kamenné chaloupce, choulící se před nevlídnými hrozivými blaty. Všichni jeho sousedé byli prošedivělí chlapi a hospodařili podobně jako on. Zahlédl jsem ho v městě a schválně jsem do něho vrazil a předstíral, že ho znám lépe, než jsem ho znal doopravdy. Tolik dychtil po zprávách z Říma, že z nás byli okamžitě staří kamarádi.

Byl to zdravý, netrpělivý, statný a zdatný muž s bystrýma očima a bradou zarostlou šedivými štětinami v ošlehaném obličeji. Pocházel ze selské rodiny v Kampánii. I v Británii pracoval venku s holými pažemi — tak překypoval energií, že zimu ani nevnímal. Než odešel do výslužby, odsloužil si na vojně třicet let — o pět víc, než potřeboval, jenže po povstání nabídli všem zkušeným vojákům v Británii, že můžou za vyšší žold zůstat v armádě déle. Nikdy nepřestanu žasnout nad tím, co lidi dokážou za dvojnásobný plat.

Poseděli jsme si v krčmě u vína a probírali všechno možné. Když mě pozval domů, nijak mě nepřekvapilo, že žije s domorodou ženou podstatně mladší než on. To je mezi veterány běžné. Jmenovala se Truforna. Byla beztvará a bezbarvá, taková moučnatá buchta s bledýma šedýma očima, ale uměl jsem si představit, jak si v téhle kůče za oceánem může chlap namluvit, že Truforna má jak pěknou postavu, tak pěknou barvu. Nevšímal si jí. Ona přecházela po světničce a nespouštěla z něho oči.

U Rufria Vitalida doma jsme v rozhovoru pokračovali. Mluvili jsme

112

nevzrušenými hlasy, abychom Trufornu nepoplašili. Zeptal se mě, proč jsem přijel. Zmínil jsem se mu o krádežích. Dotkl jsem se politických důsledků, ale nezabíhal jsem do podrobností. A on se na ně nevyptával. Každý voják, který to dotáhne na centuriona, má tolik zkušeností, že ho politika nevzrušuje. Zajímala ho má strategie.

„Proniknout tam, zjistit, co se děje, vypadnout.“ Užasle se na mě podíval, nevěřil mi. „To není nejapný vtip. Jinak to prostě nejde.“

„A nemůže tě tam dostat prokurátor?“

„Mně spíš dělá starosti, jak se dostanu ven.“

Znovu se na mě podíval. O úřednické třídě jsme měli oba vážné pochybnosti. Pochopil, proč to chci udělat po svém a potřebuju k tomu někoho, komu důvěřuju, že mě vytáhne, až ho zavolám.

„Potřebuješ pomocníka, Falcone?“

„To jo, ale kde ho vzít?“

„A mě bys nevzal?“

„No jo, ale co tvoje hospodářství?“

Pokrčil rameny. To už byla jeho starost. Pak se zeptal na to podstatné: „Dostaneme tě dovnitř, dostaneme tě ven. A co bude pak?“

„Sluníčko. Okamžitě budu uhánět zpátky do Říma.“

Už se chytil na háček. Pohovořili jsme si o Římu, až se mu srdce vzpínalo v hrudi. Zeptal se, jestli by na té cestě nebylo místo ještě pro jednoho, a tak jsem mu nabídl, že ho s sebou vezmu jako bagážistu Heleny Justiny. Pohledem pod sklopenými víčky jsme přejeli na Trufornu.

„A co bude s ní?“ zamumlal jsem opatrně.

„Ta to nemusí vědět,“ prohlásil Vitalis s náramnou sebejistotou. Ach centurione! Ostatně to byla taky jeho starost.

Znal dobře tamější oblast. Nechal jsem na něm, aby vymyslel plán.

Týden nato jsme dorazili ke stříbrným dolům ve Vebiodunu, Vitalis na poníkovi, v kůži a kožešinách zámožného lovce uprchlých otroků, za něž dostává odměnu, a já klusající za ním v hadrech otroka. Správcovu předákovi navykládal, že prohledává skalní rokle a vytahuje otroky z jeskyní. Sehnal si jména majitelů, kterým upláchli, a za peníze jim ten nevděčný kontraband přivádí zpátky. Já prý jsem mu odmítl prozradit,

113

komu patřím, a za ty tři neděle, co mě živí, už Vitalidovi došla trpělivost; ať prý nějaký čásek makám v dolech, to mi jistě osvěží paměť.

Rufrius Vitalis hanebně opentloval příběh, na němž jsme se dohodli, taky tím, že jen co jsem se octl bezpečně v okovech, švihl mě tak, až mi rozsekl tvář, a pak mě strčil do hromady prasečího hnoje nějakého bezzubého vesničana. Můj zamračený pohled, když mě předával, byl stejně opravdový jako můj smrad. Je prý docela dobře možné, tvrdil Vitalis ve Vebiodunu, že jsem svého pána zavraždil, když nechci prozradit, kdo jsem. Tohle další vysvědčení o mé bezúhonnosti byl luxus, který si mohl odpustit.

„Já mu říkám Brabčák,“ řekl, „naschvál právě proto, že nešvitoří. Ať vám neuteče. Já se vrátím, jak budu moct, a uvidím, jestli se mu rozváže jazyk.“

Předák mi vždycky říkal Brabčák. Nešvitořil jsem nikdy.

114

XXVI

ohled na vysočinu z okolní krajiny je klamný.

Ten vápencový hřeben, kde leží olověné doly, nevypadá o nic hrozivěji než jiné nízké kopečky, typické pro jižní Británii. Jenom když se k němu přiblížíte přímo od jihu nebo od západu, vztyčí se před vámi naráz jeho strmé útesy, docela jiné než mírně zvlněná pahorkatina jinde. Na jižní straně jsou Rokliny — pravěké jeskyně a nepředvídatelné vodní toky, které mizí pod zemí nebo za prudkého deště vyrážejí prudce na povrch. Na mírnější severní straně se ke strmým srázům choulí malé osady, spojené krkolomnými stezkami, jež vyrážejí vzhůru a mezi kousky pastvin vedou klikatě přes kopce.

Při pohledu od východu se nedá skoro ani poznat, že by terén nějak stoupal. Cesta k dolům není označena. Každý, kdo tam přichází s nějakým úředním posláním, dostane průvodce. Náhodným návštěvníkům se přístup k nim záměrně ztěžuje.

Když se tam blížíte od hranice, lesy a pole postupně nepozorovatelně ustupují. Skoro bez varování vám krajina dole zmizí a silnice se táhne přes studenou, pustou planinu. Vede jenom k dolům, nic jiného tam není. Při putování po ní na vás dolehne samota. Celá tahle oblast se vyznačuje jakousi šedí, jako kdyby se i tady, ve vnitrozemí, ustavičně projevovala přítomnost vzdouvajícího se širokého ústí Sabriny. Tato vysoko položená úzká silnička se cílevědomě táhne deset mil po vápencových skalách a s každou mílí osamělost krajiny a dotírání větru naplňují duši víc a víc melancholií. Dokonce i uprostřed léta bičuje tu dlouhou výšinu nemilosrdný vítr a ani tehdy se tam neprodere jediný sluneční paprsek; zoufale pustou krajinu věčně zasunují vysoko nakupené mraky.

P

V olověných dolech jsem dělal tři měsíce. Po povstání to byla nejhorší doba mého života.

115

Proputoval jsem všemi odděleními dolu. Od otevřených žil a ložisek, kde jsme rudu vlastnoručně vydrápávali ze země, zpátky pod zem ke kupám hlíny pro první tavbu — práce v největším vedru na světě —, potom povýšení ke sháněcím pecím, kde se chlapi u měchů dřeli, aby vyfoukali stříbro a v bílém žáru je oddělili z vyčištěných kusů. Tam jsem nejdřív dělal u měchů a potom jako sběrač, to znamená, že jsem na konci dne vybíral z vystydlých pecí stříbro. Tahle práce je pro otroka trefa. S trochou štěstí a s popálenými prsty si mohl tu a tam vyškrábnout nějakou tu kapičku pro sebe. A to mu do duše dodávalo paprsek naděje: utéct!

Každý den jsme procházeli osobní prohlídkou, ale my už jsme si našli smradlavé skrýše, v nichž jsme své poklady pronášeli.

Ještě i teď se občas v noci probouzím a posadím se zpříma na lůžku, celý zalitý potem. Má žena říká, že přitom nevydám ani hlásek. Otrok se naučí pevně zamykat každou myšlenku.

Bylo by jednoduché tvrdit, že mě nad vodou udržovalo jenom pomyšlení na Sosiinu smrt. Jednoduché, ale hloupé. Nikdy jsem na ni nemyslel. Vzpomínat v téhle vražedné díře na něco tak čistého by mé utrpení jenom zhoršovalo. Co mě nutilo pokračovat, jak jsem krůček po krůčku postupoval ve svém pátrání, byla čistě sebekázeň.

Ostatně na to zlé člověk zapomíná.

Otrok nemá přes den ani chvilku času babrat se v tom, co bylo. Neměli jsme žádnou naději na budoucnost, žádné vzpomínky na minulost. Probouzeli jsme se za svítání, totiž ještě za tmy. Vrčeli jsme ospale nad řídkou ovesnou kaší, kterou nám do misky kydla ušmudlaná ženská, co snad nikdy nespala. Mlčky jsme se táhli zabedněnou osadou a pára od úst se kolem nás ovíjela jako naši vlastní duchové. Spoutali nás k sobě za železné obojky. Pár těch šťastnějších si na zavšivené hlavy natáhlo čepice. Já jsem čapku nikdy neměl. Jakživ nemám štěstí. V té hodině, kdy se studené světlo zdá napůl slibné a napůl hrozivé, kdy vám rosa promáčí nohy a každý zvuk se tichým vzduchem nese na míle daleko, jsme klopýtali na své současné pracoviště. Rozepnuli nám řetězy. Pustili jsme se do práce. Kopali jsme celý den s jedinou přestávkou, kdy jsme zůstali sedět s vyhaslýma očima, každý uzavřený do své vlastní mrtvé duše. Když se zešeřilo tak, že na práci už nebylo vidět, stáli jsme se sklopenými hlavami

116

jako vyčerpaná tažná zvířata a čekali, až nás zase spoutají řetězy. Vlekli jsme se zpátky. Nakrmili nás. Padli jsme a spali. Druhý den jsme se probudili za tmy. A všechno se opakovalo.

Říkám „nás“, „nám“. Ti „my“, k nimž jsem patřil, byli zločinci, váleční zajatci (většinou Britové a Galové), uprchlí otroci (opět hlavně různí Keltové, ale i jiní — Sardové, Afričani, Hispánci i Lykijci). Zpočátku jsem nemusel nic podnikat. Život, který jsme vedli, mě učinil jedním z nich. Nabyl jsem přesvědčení, že jsem taky otrok. Byl jsem samá modřina, svaly namožené, vlasy ulepené, prsty rozedřené a plné puchýřů, pořezané, zčernalé, se zažranou špínou svou vlastní i cizí. Celé tělo mě svědilo. Hlavně v místech, kam jsem nedosáhl, abych se podrbal. Skoro jsem se odnaučil mluvit. Pokud jsem se ozval, jenom jsem nadával. Veškeré sny se mi tím tvrdým životem vykouřily z hlavy, jako když vyteče hnis z prasklého vředu. Uslyšet báseň, jen bych se nad ní pohrdavě ušklíbl jako nad nesrozumitelnými zvuky nějakého cizího jazyka.

Nadávat jsem se naučil v sedmi jazycích. Byl jsem na to hrdý.

V době, kdy jsem dělal sběrače, jsem narazil na stopy organizovaných krádeží. Jakmile jsem jejich náznaky začal rozeznávat, brzy jsem zjistil, že je celý systém zcela prohnilý, takže je těžké rozlišit drobné podfuky, do kterých je namočený kdekdo, od velkých podvodů, jež si mohla zařídit jenom sama správa dolů. Všichni o tom věděli. Nikdo o tom nemluvil. Nikdo nemluvil, protože si na všech stupních každý, kdo s tím měl něco společného, ukrojil svůj dílek. A jakmile to provedl, dopustil se zločinu, který se trestal smrtí. (V dolech existovaly dva tresty: poprava nebo otrocká dřina na šachtě. Každý, kdo žil ve Vebiodunu a znal tamější poměry, by si vždycky raději zvolil ten první.)

Koncem prosince, o Saturnáliích, se tam objevil Rufrius Vitalis. Vypadal blahobytně a za širokým hnědým opaskem měl zastrčený kožený býkovec. Chce se prý podívat, jestli se mi už rozvázal jazyk, aby mě mohl vytáhnout. Když uviděl můj vyhaslý pohled a zbídačelý stav, jeho poctivý obličej se zachmuřil.

Odvedl mě od pece a odjel se mnou kousek stranou. Cestou mě naoko tím karabáčem švihal. Skrčili jsme se za vysokým mokrým kapradím, kde

117

by nás nikdo neslyšel.

„Falcone, tebe odtud musíme co nejdřív dostat.“

„Nemůžu pryč. Ještě ne.“

Tou dobou jsem propadl trvalé skleslosti. Už jsem nevěřil, že odtamtud vyváznu. Měl jsem pocit, že se budu nadosmrti motat kolem sháněcí pece, oděný pouze do bederní roušky, s oholenou rozpálenou usmolenou hlavou a rukama doruda popálenýma. Už mi záleželo jenom na tom, kolik stříbrných výškrabků si ukradnu pro sebe. Mé duševní i tělesné síly byly tak zdecimované, že jsem už skoro ztratil zájem o důvod, proč tu jsem. Skoro, ale ne docela.

„Falcone, nepřeskočilo ti? Chceš pokračovat s touhle sebevraždou —“

„To je fuk. Jestli odtud vypadnu předčasně, tak se nikdy nebudu moct podívat sám sobě do očí. Vitalide, já to musím dokončit —“ Začal něco namítat, ale naléhavě jsem mu skočil do řeči. Jsem rád, že tě vidím. Potřebuju propašovat ven zprávu pro případ, žě už bych sám neměl nikdy možnost připravit úplné hlášení.“

„A komu se má předat?“

„Prokurátorovi od financí.“

„Flaviovi Hilaridovi?“

„Ty ho znáš?“

„Osobně ne, ale vím o něm. Je to prej správnej chlap. Koukej, chlapče, nemáme moc času. Bude to vypadat podezřele, když se tu budu ochomejtat dýl. Já ho najdu. Jenom mi pověz, co mu mám vyřídit.“

„Měl by být ve svý vile poblíž Durnovarie.“ Gaius slíbil, že se tam ubytuje, aby byl dosažitelný, jestli se mi podaří posílat zprávy. „Řekni mu tohle, Vitalide. Po celém dole se krade ve velkém. Nejdřív když ingoty vycházejí z tavby a jdou na kupelaci, shánění, tak je počítá jeden chytrák, co neumí vůbec počítat. Místo toho si vyrýpává znamínka do klacku. Někdy ho ,zapomene’ udělat. Takže to, co správce Triferus hlásí státní pokladně jako celkový výnos, je od počátku falešné.“

„Ha!“ Vitalis vykřikl jako člověk, který se domnívá, že už zažil všechno možné, ale přesto ho překvapí, když se doví o novém podfuku.

„Dále každý den se zadrží několik hrubých ingotů, co nejdou do sháněcí pece. Nevěřil bys kolik, ale já si myslím, že během let se jejich počet

118

postupně zvyšoval. To má za následek, že obsah stříbra na jeden ingot se zdá menší, než by ve skutečnosti měl být. Mám za to, že za Nerona vysvětlovali do Říma klesající výnos jako geologické odchylky v ložiscích rudy. Kontrola byla tehdy, jak známo, chabá, takže kdyby teď Vespasián pověřil někoho, aby se podíval na ty cifry, prostě se některý týden přihodí pár ingotů navíc a normálně se tvrdí, že mineralogové objevili lepší sloj.“

„Důmyslně promyšlený!“

„No jo, tady máme co do činění s odborníky na slovo vzatými. Budeš si to všechno pamatovat?“

„Budu se snažit, Falcone, spolehni se. Pokračuj.“

„Dobrá. A teď pokud jde o ingoty čistýho stříbra, který vznikají ve sháněcí peci. Tu a tam se některý ztratí. Říkají tomu přirozený odpad.“ Rufrius Vitalis se opět obdivně zašklebil. „Když potom jdou olověný ingoty, co z nich bylo oddělený stříbro, do druhý tavby —“

„A proč?“

„Aby se odstranily ostatní nečistoty, než se odvezou na prodej — u Marta Mstitele, Vitalide, nesmíme se zdržovat technickými podrobnostmi, už tak je to složitý ažaž. Hilaris bude vědět, jak ten postup probíhá —“ Uklidňoval mě. Celý jsem se zpotil úsilím, jak jsem se mu snažil všechno vylíčit. Zamračeně jsem chvatně pokračoval. „Po druhý tavbě zmizí další ingoty — ovšem jejich hodnota je už mnohem nižší, takže tenhle poslední krůček už není tak rafinovaný. Ten už zřejmě přenechávají dozorcům, aby se taky přiživili a drželi hubu.“

Odmlčel jsem se. Tak jsem si odvykl mluvit, že mě výklad o podrobnostech, aby měl hlavu a patu, vyčerpal. Všiml jsem si, že mě Vitalis bedlivě pozoruje, ale po tom prvním pokusu už se mě nesnažil přemlouvat, abych se předčasně vrátil do civilizace. Měl jsem šťastnou ruku, když jsem si ho vybral za společníka. Viděl jsem, že chápe, jaké následky by to všechno mohlo mít. Jak to, že jim to prochází, Falcone?“

„Je to totiž úplně uzavřená společnost. Nepouštějí si tam nikoho zvenčí.“

„Ale mají tu přece taky civilní osadu —“

„Kde musí mít každý pekař, pucifous a kovář zvláštní licenci, aby pracoval výlučně pro doly. Jsou to taky lidi, a jen co se tu ohřejou, jsou všichni podplacení.“

119

„Na co si to teda hrajou ti mladíci v pevnosti? Chrápou tam?“

U osady stála malá pevnost, předsunuté stanoviště Druhé Augusty, která dohlížela na doly. Usmál jsem se na Vitalida. Pobavilo mě jeho přesvědčení, že sotva sám odešel do výslužby, s veškerou vojenskou kázní to šlo od desíti k pěti.

„Mluví z tebe starý centurio. Nikdo jim to nemůže mít za zlý. Celý provoz podléhá samozřejmě kontrole —“

„Důstojníky i řadový vojáky by měli pravidelně vyměňovat —“

„Však je vyměňujou. A viděl jsem taky, že sem z pevnosti posílají svý lidi, aby se tu porozhlídli. Ale asi je mate fakt, že všechny ingoty vypadají stejně. Jak mají poznat, jestli to, na co se dívají, obsahuje stříbro, nebo ne?“

„Jak to může vůbec někdo poznat?“

„Ale jo. Ingoty ukradený před kupelací mají speciální vyražený značky: TCL TRIF, a to čtyřikrát.“

„Tys to, Falcone, viděl?“

„Jo, viděl jsem je tady — a prokurátorovi Flaviovi vyřiď, že jsem jeden takový viděl i v Římě.“

Stále ještě spočíval v Leniině bělicí kádi.

Řím! Kdysi jsem tam žil…

Naše útržkovitá rozmluva měla být přerušená. Nynější život mě naučil větňt nebezpečí jako lesní zvěř. Sáhl jsem Vitalidovi na ruku, abych ho varoval, a zatvářili jsme se obezřetně.

„Tak co, Vitalide, už ten grázl kápnul božskou?“

Byl to Cornix.

Předák Cornix, sprostý surovec, uměl otroky mučit jako snad nikdo. Ramenatý sadista s obličejem od ničemného života flekatým jako hovězí bok. Na mě si nemilosrdně zasedl od prvního okamžiku, co jsem tam přišel, ale ve vrabčím mozečku mu blikalo jakési varovné světýlko, že bych se snad mohl přece jen někdy vrátit do nějakého dřívějšího života a stěžovat si.

Vitalis pokrčil rameny. „Nic. Jazyk má na uzel jako ženská zástěru. Snad abych ho tu eště nějakej čásek nechal. Je vám vůbec k něčemu?“

„Ten? Nikdy,“ lhal Cornix.

To nebyla vůbec pravda. Dřeli ze mě kůži, že jsem byl na kost vyhublý,

120

a to jsem zpočátku vypadal dobře živený a statný. Zamračeně jsem hleděl do země a Vitalis se zatím jako by domlouval s Cornikem.

„Jen se na něj pořádně mrkni,“ vyzýval Rufrius Vitalis předáka pohrdavě. Stál jsem tam, žalostný pohled. „Eště pár týdnů mlhy a mrazu tady nahoře a bude prosit, aby se směl vrátit domů. Jenomže asi za něj moc nedostanu, když je takhle zřízenej. Nemůžete toho šibala drobet vykrmit? Byl bych ochotnej se o odměnu šábnout…“

Na tu vítanou narážku Cornix ochotně přislíbil, že mě převede na lehčí práci. Vitalis mi nenápadně stroze pokynul, jinak se se mnou rozloučit nemohl, a nato jsem skončil s prací sběrače a místo toho jsem měl dělat vozku.

„Dneska máš šťastnej den, Brabčáku,“ poškleboval se Cornix nechutně. „Co kdybysme to oslavili?“

Zatím jsem musel vynakládat hodně důvtipu, abych se vyhnul výsadě, že si mě Cornix vybere jako partnera pro postelové hrátky.

Teď jsem se tomu hovadu vymluvil na bolení hlavy a za to jsem si vysloužil surové nakopnutí.

121

XXVII

J

ezdit s vozem mi připadalo docela jednoduché. Kvůli kopcům jsme

zapřahali spíš muly než voly. Jeden náklad se skládal ze čtyř ingotů. Byla to pořádná zátěž a jeli jsme s nimi příšerně pomalu.

Mě zařadili dopředu za první vůz. Prý jako nový ještě neznám cestu. Dokud se člověk neosvědčil jako spolehlivý, bylo to vlastně opatření proti útěku.

Žádný otrok, co dře v dolech, nemůže být spolehlivý. Už jsem se ale naučil tvářit stejně důvěryhodně jako ostatní.

Čekala nás poslední kontrola, která měla zabránit krádežím říšské kořisti. Cestou z dolů jsme projížděli kolem pevnosti. Tam vojáci přepočítali do jednoho všechny ingoty a napsali nám oficiální potvrzení o jejich množství. Toto potvrzení doprovázelo stříbro celou cestu až do Říma. Z Vebioduna vedla jedna dobrá silnice, a to zpátky k hranici. Tudy musel projet každý vůz s nákladem ingotů, neboť ty ostatní byly na takovou zátěž příliš úzké a hrubé. To znamenalo, že každičký ingot, který kdy opustil brány dolů, byl zanesen do úředního seznamu.

Naším cílem byl vojenský přístav v Alboně. Abychom se dostali k velkému ústí Sabriny, nejprve jsme se k němu otočili zády, jeli deset mil na východ k pohraniční silnici, po té pak na sever k posvátným pramenům Aquae Sulis a znovu jsme se stočili k západu po jiné vedlejší silnici, jako bychom opisovali třetí stranu čtverce — řekněme celkem třicet římských mil. Pro ingoty připlouvaly do ústí těžké nákladní čluny a pak je přepravovaly kolem Dvou mysů a pod ochranou našeho loďstva přes Britský oceán. Dál putovalo stříbro po souši, většinou na jih přes Germanii, kde mu zajišťovala cestu silná vojenská posádka.

Albonu už jsem znal.

Nic se tu nezměnilo. Tady jsme s Petroniem Longem strávili dva deštivé roky na celnici. Ta tu stále ještě byla, stále obsazená posádkou vojáčků,

122

kterým teklo mléko po bradě a kteří si vykračovali ve zbrusu nových, čerstvě obarvených pláštích jako páni a nevšímali si smutných otroků, přivážejících říšský poklad. Všichni tihle mladíčkové měli ztrhané tváře a teklo jim z nosu, ale na rozdíl od našich mudrců v dolech všichni uměli počítat. Zkontrolovali naše potvrzení a pečlivě ingoty přepočítali. Když připluly čluny, počítali je při nakládání znovu. Pomozte nebesa správci Triferovi, kdyby se někdy něco neshodovalo.

Shodovalo se to vždycky. Bodejť by ne. Když jsme totiž urazili s vozy kus cesty z Vebioduna, vždycky jsme se zastavili v jedné náhorní vesničce těsně před hlavní hranicí, aby si kočí mohli ulevit. Tam jsme tedy měli zastávku, ať si někdo potřeboval odskočit, nebo ne.

A zatímco jsme tam stáli, někdo potvrzení přepsal.

Teď jsem měl konec na dohled.

Po třech cestách jsem se v řadě vozů propracoval dál dozadu, abych viděl, co se stane, až za sebou necháme těch pár doškových chatrčí, kde podplacený písař upravoval papíry. Jakmile se hlavní průvod stočil na hranici k severu, poslední dva vozy tiše odbočily na jih. Mohlo by se zdát jako čirá hloupost, aby zloději používali vojenskou silnici, třebaže to byla dobrá rychlá cesta poskytující přístup ke každému přístavišti na jižním pobřeží. Pravidelné transporty, které tamtudy projížděly týden co týden, propouštěli vojáci vesele mávnutím ruky. Ale z přesunu Druhé Augusty na sever do Gleva jasně vyplynulo, že tento úsek silnice už nikdo nehlídá.

Byl jsem opět plný elánu. Měl jsem jasný cíl: získat dostatečnou důvěru, aby mi svěřili jeden z těch vozů, co vždycky proklouznou směrem na jih. Horečně jsem toužil zjistit, kam jezdí. Kdybychom našli přístav, kde se kradené housky naloďují, mohli bychom dopadnout loď převážející je do Říma; loď — i jejího majitele, který musí být jedním ze spiklenců.

Při svých zkušenostech jsem si dostatečně uvědomoval nebezpečí, že by mě mohla opustit odvaha. Po třech měsících tvrdé dřiny a všemožného týrání za nejbídnějšího stravování v celé říši jsem byl v mizerném tělesném i duševním stavu. Avšak nový úkol dělá divy. Soustředěnost se mi zbystřila. A svůj neklid jsem držel pevně na uzdě.

Přehlédl jsem ovšem jedno, a to věčnou smůlu Didia Falcona.

123

Koncem ledna se mi konečně naskytla příležitost. Polovina horníků musela zůstat v otrockých barácích, kde simulovali nemoc, někteří tak dokonale, že to vzdali a umřeli. My, co jsme se ještě drželi na nohou, jsme se taky necítili valně, ale stálo za to dřít i za marody, protože jsme dostali příděly navíc. Jídlo bylo odporné, ale pomáhalo snášet zimu.

Přes noc mírně nasněžilo, takže bylo nejisté, jestli se má týdenní transport vydat na cestu. Pak se trochu vyjasnilo, a tak se zdálo, že nás pořádná zima teprve čeká. Na poslední chvíli se náklad přece jen připravil s všelijak posháněnou posádkou. I velitel výpravy byl náhradník. Já jsem skončil na předposledním voze. Nikdo mi nic neřekl, ale věděl jsem, co to znamená.

Předvedli jsme se před pevností. Ven vyšel roztěkaný dekurio s očima naběhlýma bahenní zimnicí a potvrdil nám seznam. Vyrazili jsme.

Byla taková zima, že nám vydali plstěné hrubé pláště se špičatými kápěmi. Měli jsme dokonce rukavice, abychom ve zkřehlých rukou udrželi opratě. Nahoře na návrší se do nás opíral vítr z nízké, nasáklé oblohy, rval nám oděv a tak nás šlehal, až jsme křečovitě mhouřili oči, cenili zuby a skučeli bolestí. Temná řada vozů se plazila opuštěnou silnicí. Ta se v jednom místě svažovala tak prudce, že nám muly na sněhové břečce klouzaly a museli jsme slézt z vozů, zvířata vést a za kvílení větru se pachtit nahoru do dalšího strmého svahu. Potom jsme se šinuli dál šedou krajinou, kde nad zem vykukovaly nízké okrouhlé hrobky zapomenutých domorodých králů a opět se ztrácely v jemné, šálivé mlze.

Když jsme zastavili, abychom si dali seznam přepsat, byli jsme tak prochladlí, že aspoň tentokrát jako by úplně padly přehrady mezi dozorci a otroky a v utrpení jsme si byli rovni. Podplacený písař měl potíže. V chalupě pro šero dost dobře neviděl, a když si stoupl do dveří, vadil mu zase ostrý vítr. Postávali jsme tam snad celou věčnost, schoulení v závětří vozů, skrčení v kdejakém sebemenším krytu před vichrem. Cesta sem nám trvala dvakrát tak dlouho co jindy a obloha začala nabývat podezřelého šedožlutého nádechu, což věstilo sníh.

Konečně jsme mohli opět vyrazit. Dvě míle k odbočce na hranici. Velitel výpravy na mě mrkl. Průvod se pohnul vpřed. Rozjíždět se s takovým

124

nákladem znamenalo pro muly vždycky velkou dřinu a dnes, když byla silnice v tak bídném stavu, se vzpíraly víc než jindy. Mému spřežení klouzaly železné podkůvky v rozbahněné břečce, která se nám skoro před očima měnila v led. Zvířata prudce zabrala. Jedna náprava se zasekla — přimrzla. Zablokovaná zadní kola sklouzla stranou, náprava praskla, jedno kolo se uvolnilo, roh vozu naráz poklesl, muly zavřeštěly a vzepjaly se, já jsem se vztyčil — a než jsem se nadál, letěl jsem na silnici. Můj náklad se vysypal do příkopu, rozbitý vůz se naklonil na bok, jedna mula se tak těžce poranila, že jsme jí museli podříznout hrdlo, a druhá přetrhla postraňky a rozběhla se pryč.

Kdoví proč jsem si to odnesl já — prý to byla má vina.

Následovala dlouhá porada, co s mým vyklopeným nákladem.

Kdybychom ho měli odvézt do Abony, znamenalo by to znovu přepsat seznam, nehledě na to, že by se teď ingoty musely vézt na vozech po pěti. Kromě toho ty mé byly speciální — kradené, určené na prodej neznámým lidem, pašované housky, které stále ještě obsahovaly stříbro. Ty do Abony rozhodně nemohou. A ten druhý vůz určený pro cestu na jih by osm ingotů v žádném případě neuvezl. Po dlouhém bezvýsledném dohadování — příznačném pro lidi, kteří nejsou vůbec zvyklí řešit problémy, natož v situaci, kdy musí stát za pošmourného dne a v tuhé zimě venku — se došlo k závěru, že můj náklad zůstane na místě a při zpáteční cestě se propašuje zpátky do Vebioduna.

Dobrovolně jsem se přihlásil, že ho pohlídám.

Když ostatní odjeli, nastalo hrozné ticho. Stálo tam pár roztroušených, nyní opuštěných boudiček, které v létě využívali pastýři. Do jedné jsem se schoval, ale jak stále víc přituhovalo, uvědomoval jsem si, že bude-li hustě sněžit, mohou se moji druhové zdržet. A já tu třeba uvíznu bez jídla na kdovíjak dlouho. Přes pahorkatinu se snášel závoj deště, tak jemného, že se ani neusazoval, ani nepadal, ale lepil se mi na obličej a šaty, jakmile jsem vystrčil nos. Poprvé po třech měsících jsem zůstal úplně sám.

„Buď zdráv, Marku!” řekl jsem, jako bych vítal přítele.

Stál jsem tam a přemýšlel. Teď bych mohl snadno utéct, jenomže samotného mě tam nechali vlastně z jediného důvodu, a to, že uprostřed

125

zimy jsou tyhle náhorní končiny tak opuštěné. Každého, kdo by se pokusil o útěk, by našli na jaře mrtvého vedle zmrzlých dobytčat a utopených ovcí. Mohl bych se dostat do Roklin, ale to by mi nijak nepomohlo.

Stále jsem se ještě chtěl dovědět, jak se ingoty přepravují.

Přestalo pršet. Ochladilo se. Usoudil jsem, že musím něco podniknout. Sehnutý pod těžkými břemeny jsem zvedal jeden ingot po druhém a klopýtal s nimi přes příkop co nejdál od silnice. Pak jsem v promáčené zemi vyhrabal skrýš. A právě tehdy jsem si všiml, že pouze jeden ingot má na sobě vyražené čtyři značky, podle nichž se pozná, že ještě obsahuje stříbro. Triferus spiklence šidil: ti se pokoušeli podplácet prétoriány obyčejným olovem. Dřepl jsem si na paty. Kdybychom to prétoriánům prozradili, ti by si to se spiklenci vyřídili a Vespasián by byl v bezpečí.

Všechny čtyři housky jsem zahrabal. Místo jsem označil hromádkou kamení. Pak jsem vykročil zpátky k dolům.

Čekalo mě osm mil. Budu mít dost času se přesvědčit, že jsem blázen. Abych se udržel v pohybu, dlouze jsem rozmlouval s bratrem Festem. Ne že by mi to pomohlo. Festus byl taky toho názoru, že jsem blázen.

Bavit se s mrtvým hrdinou může vypadal divně, ale Festus měl v sobě takové zvláštní kouzlo, že i za jeho života jste při rozhovoru s ním pustili všechny starosti z hlavy. Tady venku, pod nadmutou oblohou, představovala ta zmrzlá tečka vlekoucí se temnou pustou planinou zpátky do bolestného otroctví z vlastní svobodné vůle a povídající si s Festem skutečnější skutečnost než můj každodenní zvrácený svět.

O půl dne později jsem na posledním úseku cesty sešel ze silnice, abych si zkrátil zatáčku. Římské silnice jsou vedeny přímo, pokud není ke změně směru nějaký zvláštní důvod. Tady důvod byl, proč opisovala široký oblouk: vyhnout se stržím a jámám po starém dole. Jak jsem klopýtal mezi bodáky suchého kapradí, sahajícího mi až po hruď, země mi najednou zmizela pod nohama. Uklouzl jsem na ojíněné trávě a sjel po zádech do jedné z děr. Jednou patou jsem se při pádu o něco nešťastně zachytil. Zpočátku jsem nic necítil, ale když jsem chtěl vylézt, projela mnou okamžitě ukrutná bolest a pochopil jsem, co se stalo: zlomil jsem si nohu. Festus mi řekl, že něco takového se může stát jenom mně.

Ležel jsem na zádech, hleděl na zmrzlou oblohu a bratrovi jsem pověděl

126

něco od plic.

Začalo sněžit. Padlo hluboké ticho. Jestli tu zůstanu ležet, umřu. Kdybych tu umřel, mohlo by to být mé pokání za Sosiinu smrt, jenže kromě té zprávy, co jsem propašoval ven Hilaridovi — pokud ho Rufrius Vitalis vůbec našel a uměl mu srozumitelně vyložit, oč jde —, jsem nedokázal nic. Umřít, než budu moci někomu sdělit, co vím, by znamenalo, že všechno mé utrpení bylo k ničemu.

Sníh, krutý a poklidný, padal dál. Chůzí jsem se předtím přece jen zahřál, zato když jsem tam teď ležel, cítil jsem, jak mi teplo z těla uniká. Promluvil jsem; už mi nikdo neodpověděl.

Musím se vzchopit, i kdyby veškeré úsilí nebylo moc platné. Zhotovil jsem si jakousi dlahu, jak to jenom šlo. Našel jsem si starý klacek a přivázal si ho k noze provazem z kozích chlupů, který jsem nosil místo opasku. Výsledek byl nevalný, ale aspoň jsem se udržel jakžtakž vzpřímeně.

Plahočil jsem se dál. Zpátky do Vebioduna. Tam sice nebudu k ničemu, ale jinak jsem neměl kam jít.

Jistá známá se mě jednou, po čase, zeptala, proč jsem nepožádal o azyl vojáky v pevnosti. Měl jsem k tomu dva důvody — vlastně tři. Zaprvé: Stále ještě jsem si dělal naděje, že odhalím, kam ty kradené housky putují. Zadruhé: Kdyby se tam objevil bláznivý vyzáblý otrok, přicházející z blat a kňourající, že je osobním zástupcem finančního prokurátora ve věci týkající se císaře, vysloužil by si jedině výprask. A zatřetí: Všichni informátoři nejsou dokonalí. Mě to vlastně ani nenapadlo.

Byl jsem ztuhlý. Vyčerpaný. Vyfoukaný uvnitř i zvenčí. Mozek se mi svíral zklamáním a bolestí. Mířil jsem k dolům. Dopajdal jsem do výkopu, kde se zrovna pracovalo, a klopýtl před předáka Cornika. Když jsem mu řekl, že jsem nechal čtyři kradené housky bez dozoru, vydal ukrutný řev a popadl jednu z podpěr, jimiž jsme někdy zajišťovali v dole převisy. Otevřel jsem pusu, abych mu vyložil, že jsem ingoty bezpečně zahrabal. Než jsem však stačil pípnout, uviděl jsem matně skrze řasy slepené sněhem, jak se nade mnou Cornix tím kůlem rozmáchl. Dopadl mi na hřbet, až mi prasklo několik žeber. Noha mi povolila, dlaha se zhroutila a já jsem se v mdlobách poroučel k zemi.

127

Když mě hodili do kobky, na chvíli jsem se probral a uslyšel, jak Cornix zvolal: „Ať si tu neřád shnije!“

„A co když ho příde hledat ten, co za něj chce odměnu?“

„Vo takovýho mrzáka už nikdo nestojí.“ Cornix se řezavě zachechtal. „A esli se po něm bude přeci někdo ptát, tak řekněte, že je mrtvej — však už brzy bude !“

Tehdy jsem doopravdy pochopil, že se už nikdy nevrátím domů.

128

XXVIII

luch se mi mimořádně zbystřil. Pochopitelně. Jenom zvuky zvenčí mě

udržovaly při zdravém rozumu. A jenom zbytky rozumu mě udržovaly při životě.

Nemohl jsem se hýbat. Nikdo mi nepřišel nic říct. Neviděl jsem nic než různé odstíny šedi, jež odlišovaly den od noci na drolících se kamenných vlhkých stěnách mé kobky. Nebyla tam žádná okna. Některé dny se na škvírku pootevřely dveře a strčili mi tam těžkou misku s mazlavým jídlem. Málem mi bylo milejší, když na to někdy zapomněli.

Nevěděl jsem, jak dlouho už tam jsem. Snad ani ne týden. Člověku, který pro ostatní umřel, připadá týden jako dlouhá doba.

Podle šouravých kroků, jak honili otroky v řetězech sem tam, jsem se naučil rozeznávat, jestli prší nebo jenom mrholí z věčné zimní mlhy. Pravidelně tam zaléhalo rachocení vozů a někdy jsem zachytil veselé klapání kopýtek poníka, které mi hlásilo, že právě projel kolem důstojník z pevnosti v nachovém plášti. Za příznivého větru jsem rozeznal vzdálené údery seker a nárazy do dřevěných koryt ve slojích. Ustavičný hukot tavicí pece se střídal pouze s dýchavičným supěním měchů u kupelace.

Někdy si teď vzpomínám na to, co se stalo pak, a usmívám se.

Jednoho dne jsem v dusotu jezdců zaslechl, jak kolem projel poník táhnoucí nějaký lehký kočár a rázně zastavil nedaleko. Řízný vojenský hlas vyslovil jméno prokurátora Flavia. Někdo zabručel. Pak se ozval jiný hlas — ostrý jako zaskřípění sekery na dřevě: „… ten, co mu říkáte Brabčák.“

Už to tedy se mnou vypadá bledě. Zmocňuje se mě delirium, ne-li sama smrt. Znělo to jako hlas senátorovy dcery. Zpočátku jsem si ani nemohl vzpomenout na její jméno. Potom jsem ho vydoloval z jiného světa: Helena.

„Kterej to byl… Jó, ten je myslím po smrti —“

„V tom případě chci vidět tělo! Jestli je pochovaný, tak ho vykopete.“

Ach pane, ať ti moji sluhové přinesou stříbrné poháry s vínem, co jsem dal pro

S

129

tebe pňpravit!

Dveře se s vrznutím rozletěly dokořán na svém jediném pantu a do očí mě udeřila nečekaná zář pochodně.

„No vida! Je to on — náš vážený uprchlík!“

Hrdlo jsem měl tak ochraptělé, že jsem skoro nemohl ani zaklít, ale přece jenom jsem to dokázal.

Těsně za ní stál Cornix, žalostně schlíplý.

S odporem se rozhlédla po mé kobce a jedovatě ho sjela: „Co to vidím? Klid na lůžku a zvláštní ošetřování?“

Přišlo mi Cornika líto. Chovala se nesnesitelně. Kromě toho s sebou měla vojenský doprovod. Nemohl dělat vůbec nic.

Vytáhl mě z tenké podestýlky ze smrdutého kapradí a složil mě jí k nohám do bláta venku. Zavřel jsem oči před rozptýleným svědem z obrovských sinalých mraků. Vtiskl se do mě obrázek pevné postavy mladé ženy, ovinuté nařasenou tmavomodrou látkou s vlněnými třásněmi, se zachmuřenou bílou tváří pod měkce stočenými vlasy.

Na chvíli jsem se málem zhroutil.

„Marku!“ vyjela na mě Helena Justina panovačným tónem, jakým by přirozeně mluvila se vzpumým otrokem.

Ležel jsem tváří v louži těsně u jejích nohou.

Elegantní střevíce. Břidlicově šedá kůže, probodaná spirálami droboučkých dírek. Mnohem hezčí kotníky, než si zasloužila.

„To je mi pěkná podívaná! Strýček Gaius ti tak důvěřoval. A teď se na sebe podívej, jak vypadáš!“ Co čekala? Uprchlý otrok si s sebou málokdy zabalí čisté tuniky a osobní houbu na mytí… Bral jsem to, co se jevilo v té křídové šmouze známého nepřátelského obličeje vážně jako skutečnost. „Tady to vidíš, Marku! Co z toho nakonec máš? Zlomenou nohu, nakřáplá žebra, omrzliny, svrab a zasviněný jsi až hrůza!“ Neklidně uvažovala, co s tou špínou. Poručila, aby mě vykoupali v lázni, kterou poskytovali hodnostářům, abych jí nezaneřádil pěknou tetinu bryčku. Jeden voják, jenž musel vědět, kdo doopravdy jsem, mi upevnil nohu do nové dlahy, ale byl tak rozpačitý, že to neudělal moc valně.

130

Když mi Helena dovolila nastoupit do své bryčky, byl jsem už důkladně vymáchaný a mé hadry vyměnili za něčí třetí nejlepší tuniku, která mi dost nepříjemně páchla, ovšem o mnoho líp ve srovnání s tím, jak jsem smrděl předtím. Cornix se ztratil, vypravil se zase někoho ztýrat a potom si někde v kůlně zadovádět. Třásl jsem se. Vzácná paní přese mě se zlostným zasyčením přehodila cestovní pokrývku. Stále jsem byl ještě vlhký. Důkladně jsem se v rychlosti vydrhl, ovšem koupat se před zraky jednoho vojáka a Cornika vedlo k tomu, že jsem se pořádně neutřel mezi prsty na nohou.

Příšerně mě svědila hlava tím šokem, že je najednou čistá. Po celé kůži jsem cítil mravenčení. Nejmírnější závan větru mě řezal do tváře.

Helena Justina vylovila plášť, který býval, jak jsem si matně vzpomínal, v jakémsi jiném životě můj. Slušný tmavozelený oděv s bytelnou kovovou přezkou. Jako mladík jsem asi míval vkus a styl. Nějak jsem se vydrápal do bryčky.

„Pěkný vozík!“ pochválil jsem Heleně a úporně jsem se snažil, aby můj hlas zněl zas jako dřív. A protože to byla žena, nabídl jsem se galantně: „Nechceš, abych kočíroval?“

„Ne,“ odpověděla. Kdokoli jiný by spíš řekl: „Ne, děkuju.“ Ovšem ve svém stavu jsem se jen těžko udržel na sedadle zpříma.

Chvíli se rozmýšlela, než se uráčila opět na mě promluvit. „Kdybys byl odpovědný za vozidlo, nechal bys mě řídit?“

„To ne,“ dal jsem jí za pravdu.

„Nesvěřil bys ho ženě. No a já ho nesvěřím muži.“

„Nedivím se,“ řekl jsem. Správně. Chlapi jsou většinou nezodpovědná čeládka, jakmile se octnou na kolech.

Poník se vesele rozběhl a brzy jsme nechali osadu za sebou. Helena Justina, jak se dalo očekávat, uháněla napřed, její malá statečná jízdní eskorta cinkala poslušně za námi.

„Řekni mi, jestli nejedu moc rychle a jestli ti nenaháním strach,“ vyzvala mě s pohledem upřeným přímo před sebe.

„Jedeš moc rychle — ale strach mi nenaháníš.“ Odbočila na vedlejší cestu. „Nejedeme správně — musíme se dát po silnici přes vysočinu na

131

východ, paní.“

„Ba ne. Máme s sebou vojáky, nemusíme se držet na hranici. Potřebujeme se dostat na sever. Můžeš poděkovat příteli Vitalidovi, že jsme tě dnes zachránili. Když tě posledně viděl, tak řekl strýčkovi Gaiovi, že bychom tě měli odtamtud dostat, ať už jsi práci dokončil, nebo ne. Já jsem se přihlásila dobrovolně, že tě přivezu — je to lepší kamufláž. A kromě toho jsem cítila výčitky svědomí vůči tvé šedovlasé matičce…“ Už jsem si nevzpomínal, že bych se s ní bavil o matce, a tak jsem ji nechal repetit dál. „Strýček Gaius dal zatknout toho chlapa Trifera, drží ho v Glevu —“

Můj mozek, odvyklý takovému náporu vysvětlování, se vzpíral přijmout tolik faktů. „Aha. Tak na sever, co?“

Bylo zbytečné, abych se namáhal s konverzací. Ať se jí ujme někdo jiný. To vozítko bylo pěkná hračka. Křehká. Čtyři ingoty by rozhodně neuvezlo. V nejhorším případě jsme se mohli o něco pokusit s poníky těch vojáků — ale cítil jsem se tak vyčerpaný, že mi bylo všechno fuk. Asi jsem se neklidně pohnul. Zpomalila.

„Co jsi pohledával tam na těch blatech? Falcone, pověz mi pravdu.“

„Ukryl jsem pod hromadu kamení čtyři ukradené ingoty.“

„Důkaz?“ zeptala se.

„Třeba.“

Asi si udělala vlastní závěr, neboť chudáka poníka švihla, až letěl jako vítr. Oči jí blýskaly.

„Chceš z toho vytěžit pěknou penzičku, co?“

Nechali jsme je tam. Pokud vím, tak jsou tam ty moje čtyři ingoty dodnes.

Helena Justina nezpomalovala. Manžel se s ní možná rozvedl proto, aby si zachránil krk. Já jsem však neměl vůbec strach. Zacházela s opratěmi obratně. Ve správném poměru se v ní spojovala trpělivost s odvahou. Koník jí absolutně důvěřoval. A po několika mílích i já. Do Gleva jsme měli padesát mil, takže to bylo jen dobře.

Dvakrát jsme zastavili. Nechala mě vystoupit. Poprvé se mi udělalo špatně, ale to nijak nesouviselo s její jízdou. A zatímco jsem odpočíval, hovořila tiše s jedním z vojáků. Než jsme se pak vydali dál, dala mi napít slazeného vína z cestovní láhve. Pevně mě držela za rameno. Při tom

132

nezvyklém dotyku ženské ruky jsem se zpotil.

„O kus dál po silnici je mansio, tam se můžeme zastavit, jestli chceš.“ Hovořila věcně, ale bedlivě mě pozorovala.

Beze slova jsem zavrtěl hlavou. Chtěl jsem pokračovat v cestě. Raději umřu ve vojenské pevnosti, kde mi na urnu dají náhrobní kámen, než v nějaké krčmě u silnice — tam by mě pohodili do příkopu s hromadou rozbitých džbánů a přejetým kocourem. Napadlo mě, že to je důvod, proč Helena Justina se mnou uhání takovou krkolomnou rychlostí: nechce, aby jí někde v pustině zůstala na krku má mrtvola. Děkoval jsem Jupiterovi za její nelítostný chladný rozum. Já jsem si v žádném případě taky nepřál viset jí na krku jako nebožtík.

Četla mi myšlenky nebo spíš mi četla ze sinalého obličeje.

„Jen se neboj, Falcone, já tě pochovám, jak se patří.“

133

XXIX

M

yslel jsem, že jsem zpátky v dolech. neopustí nikdy.

Ne. Tohle je jiný svět. Doly jsem opustil, ačkoli ony mě docela

Ležel jsem na vysoké tvrdé posteli v malém čtvercovém pokojíku v legionářském špitále. Někdy procházely dlouhou chodbou kolem nádvoří za administrativní budovou volné kroky. Poznal jsem odporný zápach antiseptického terpentýnu. Cítil jsem uklidňující tlak řádných pevných obvazů. Bylo mi teplo. Byl jsem čistý. Odpočíval jsem v poklidu v tichém místě, kde o mě pečovali.

A přece jsem se děsil.

Probudil mě hlas trubky na hradbách, hlásící nástup noční hlídky. Pevnost. Pevnost mi vyhovovala. Slyšel jsem rozčilený pokřik mořských racků. To musí být Glevum. Glevum leží na ústí. Tak ona to dokázala. Celé hodiny jsem prospal na velké nové základně Druhé Augusty. Druhá. Patřím k nim. Jsem doma.

Chtělo se mi brečet.

„Myslí si, že je znovu na vojně,“ pravil suše veselý hlas prokurátora Flavia.

Ještě jsem ho neviděl. Byl jsem dřevěná kláda, pohupující se v teplé polévce z ječmene, ale nohama a rukama jsem nedokázal plavat v tom bublajícím zrní. Nalívali mě odvarem z makovic, abych necítil bolest.

„Marku, teď odpočívej. Vitalis mi předal tvou zprávu. Už jsem se podle ní zařídil. Provedls to výborně!“

Gaius, můj přítel. Přítel, který mě tam poslal…

Pokoušel jsem se zvednout. Někdo mě uchopil za paži. „Ššš, už je dobře, už jsi v bezpečí.“

Helena, jeho neteř, moje nepřítelkyně. Moje nepřítelkyně, která mě přijela

134

zachránit…

„Lež klidně, Falcone. Nesmíš se tak vrtět…“

Helenin spolehlivý nevraživý hlas mě doprovázel blouzněním. Osvobozenému otrokovi může být tyranie zvláštní útěchou.

135

XXX

Jejich opium přestalo působit. Jakmile jsem se pohnul, znovu se ozvala prudká bolest. Vztyčila se nade mnou červená tunika se sponou ve tvaru lékařského hada ovinutého kolem hole a opět uhnula, když jsem se na ni zadíval. Všiml jsem si, že se tu s pacientem nijak nepářou. To musí být hlavní felčar. Za ním natahovali krky žáci jako ustrašená kachňata, strkající se za mámou kachnou.

„Pověz mi pravdu, jak to se mnou vypadá, Hippokrate,“ zažertoval jsem. Od nich se člověk pravdu nikdy nedoví.

Lechtal mě sem tam po žebrech, jako když směnárník počítá na abaku. Vyjekl jsem, ale ne proto, že by měl studené ruce.

Ještě stále nepříjemné — to bude trvat několik měsíců. Musí počítat s tím, že ho to bude hodně bolet. Nehrozí ovšem žádné nebezpečí, pokud nedostane zápal plic…“ Říkal to jakoby zklamaně, že bych tomu snad mohl ujít. „Pacient úplně vyhublý. V té noze můžeme čekat sněť.“ Sevřelo se mi srdce. „Nejlepší by bylo amputovat, dokud je trochu při síle.“ Zahleděl jsem se na něho zdrceným pohledem, který mu udělal dobře. „Můžeme mu ovšem něco dát,“ uklidňoval posluchače. Jestlipak víte, že výcvik ranhojiče spočívá hlavně v tom, aby se naučil nevnímat křik?

„Proč radši nepočkat, jak se to vyvine?“ zachraptěl jsem.

„Na to se mě ptala taky tvá mladá paní —“ To už znělo poněkud uctivěji. Snad ho potěšilo, že se někdo umí chovat ještě hruběji než on.

„To není moje paní. Neurážej mě,“ zavrčel jsem vztekle a zlostí na to děvče jsem reagoval na hrůzu jeho sdělení. Nezbývalo mi než se s tím vyrovnat. Jestli je to nutné, tak dělejte — vemte si tu nohul“

Znovu jsem usnul.

O

pět vzhůru.

Jenže pořád vás někdo ruší.

136

„Marku -“ Flavius Hilaris. Chtěl, abych mu znovu vyprávěl všechno o dole, co jsem mu už vzkázal po Rufriu Vitalidovi. Ve své zdvořilosti mi nechtěl dát najevo, že si to pro jistotu ověřuje pro případ, že bych při amputaci umřel — ale já jsem to pochopil.

Řekl jsem mu všechno, co jsem věděl. Cokoli, jen aby už šel.

Co se týkalo spiknutí, Gaius mi pověděl, že správce Triferus odmítá mluvit. Teď v zimě jsou hory zasněžené a není možné sledovat vozy, které by odjížděly na jih — teď nejezdí nic a potrvá to možná ještě řadu týdnů. Gaius dá Trifera pod zámek do cely a nechá ho být. Zkusí to s ním znovu, až budu schopen mu pomoci. Na zotavenou mě odvezou k Posvátným pramenům — jestli zůstanu naživu.

Dlouho seděl u mého lůžka a držel mě za ruku. Vypadal rozrušený. Do Říma prý poslal vzkaz, že by mi měli zaplatit dvojnásobnou sazbu. Na to jsem se usmál. Po třiceti letech služby už by snad mohl vědět, že je to marná snaha. Vzpomněl jsem si, že jsem si před dlouhým časem myslel, mohl by to být on! Znovu jsem se musel usmát.

Opět mě přemohlo spaní.

Ranhojič se jmenoval Simplex. Jestliže se vám lékař představí jménem, tak je jasné, že vás čeká přinejlepším drastický zákrok s nejistým výsledkem a přinejhorším velice bolestivý.

Simplex strávil čtrnáct let v armádě. Uměl utišit šestnáctiletého vojáčka střeleného šípem do hlavy. Dovedl zalepovat puchýře, léčit lektvary úplavici, vyplachovat oči, a dokonce přivádět na svět děti manželek legionářů, kteří se nesměli ženit. To všechno ho už nudilo. Teď jsem byl jeho oblíbeným pacientem já. Ve sbírce špachtlí, skalpelů, sond, nůžek a kleští měl taky velkou lesklou palici, tak těžkou, že by se s ní daly zatloukat kůly do plotu. V lékařství se používala při amputacích, zaklepávalo se jí dláto do kloubů vojáků. Dláto a pilku měl taky. Celou řemeslnickou dílnu, všechno pěkně vyložené na stolku u mého lůžka.

Omámili mě, ale ne dost. Flavius Hilaris mi popřál štěstí a potom z pokoje vyklouzl. Nemám mu to za zlé. Kdybych nebyl k posteli přivázaný a nedrželi mě za ramena a za nohy čtyři kavaleristi, vazouni s kamennými tvářemi, byl bych za ním vystřelil taky.

137

V omámení jsem viděl, jak se Simplex blíží. Rozmyslel jsem si to. Teď jsem pochopil, že je to řeznický maniak. Chtěl jsem něco říct, ale z úst mi nevyšel ani zvuk. Chtěl jsem křičet.

Vykřikl někdo jiný — ženský hlas.

„Okamžité s tím přestaňtel“ Helena Justina. Neměl jsem tušení, kdy tam přišla. Vůbec jsem nevěděl, že tam je. „Tohle není žádná sněť!“ soptila senátorova dcera. Ta se rozčilila snad všude, kde se octla. „Očekávala bych, že to vojenský ranhojič pozná — pro sněť je přece příznačný výrazný zápach. Didiovi Falconovi možná nohy zbělely, ale to není tak zlé.“ Úžasná žena. Informátor v šlamastyce se na ni může vždycky spolehnout. „Má omrzliny. V Británii to není nic divného — nepotřebuje nic jiného než náčinky z horké tuřínové kaše. Tu nohu mu co nejvíc natáhněte a jinak ho nechte na pokoji. Už si chudák vytrpěl víc než dost!“

Úlevou jsem omdlel.

Dvakrát se mi pokoušeli nohu natáhnout. Poprvé jsem celý otřesený drtil v zubech chumáč látky a ani jsem necekl, ale po obou stranách krku mi stékaly horké slzy. Podruhé už jsem byl připravený na to, co mě čeká. Podruhé jsem řval jako tur.

Kdosi vzlykal.

Chroptěl jsem, ale než jsem se zalkl, nějaká ruka — patrně patřila k paži jednoho z těch siláků, co mě přidržovali — mi vytáhla ten roubík z pusy. Byl jsem zalitý potem. Někdo se obtěžoval a otřel mi obličej.

Současně mými smysly pronikl závan pikantního parfému, nádherného jako ten Královský balzám, co se míchal parthským králům z esencí pětadvaceti různých jemných olejů. (Já tam nikdy nebyl, ale každý poeta, smolící ve volném čase verše, ví o těch dlouhovlasých panovnících Parthie — vždycky se jim hodí pro oživení zvadlé ódy.)

Nebyl to Královský balzám, ale i tak jsem cítil nádhernou vůni. Tehdy jsem si pomyslel, jak si dobře vzpomínám, že někteří z těch hromotluků od jízdních stráží nejsou vždycky tím, čím se zdají…

138

XXXI

quae Sulis. Tam jsem strávil pět týdnů v péči prokurátorova osobního

lékaře. Ze skály tryskaly horké prameny u svatyně, kam dosud přicházeli udivení Keltové a zanechávali tam mince Sulovi, hledíce shovívavě na lesklou novou tabulku s oznámením, že řízení zde převzala římská Minerva. Skrytě tu pod náboženským hávem bujela ona kramářská atmosféra, jaká se vždycky vznáší kolem svatyní. Římané nahradili původní jednoduché zařízení pořádnou olověnou nádrží, ale nevěřil jsem, že by se z toho místa dalo někdy udělat něco kloudného. Existovaly určité plány, to ano, ale ty jsou vždycky. Sedali jsme v nádrži, plné písku, vyvrhnutého pramenem, upíjeli nechutnou vlažnou vodu obohacenou odpornými minerály a pozorovali zeměměřiče s červenými nosy, jak tam lezou po skalách a snaží se sami sebe přesvědčit, že se z toho dají udělat živé rekreační lázně.

Často jsme hráli dámu. Tu hru nenávidím. Mám přímo odpor k dámě, když mám hrát proti egyptskému lékaři, co pokaždé vyhraje. Jinak se však toho nedalo mnoho dělat. Co v takových lázních, které byly dosud na rýsovacím prkně, v Británii a koncem března, kdy ještě často sněžilo? Mohl jsem plašit ženské, jenomže já jsem s ženami skončil. A zatím jsem byl v takovém stavu, že i kdybych nějakou sbalil, těžko bych s ní mohl dělat něco, co by žena ocenila.

Horké prameny mi pomáhaly, ale když jsem ležel ve vodě, hleděl jsem do prázdna a svou budoucnost jsem viděl černě. Kosti se mi možná zahojí, ale má duše otroka už nikdy. Prokurátorův lékař si stěžoval, že z pití té vody dostal hemoroidy. Ujistil jsem ho, že s ním cítím, ale mohl poznat, že to nezní upřímně.

Někdy jsem dumal o Sosii. To mi nijak nepomohlo.

A

Znovu v Glevu. S Hilaridem jsme si podali Trifera společně. Činnost mi

139

dělala dobře a vytvořili jsme silnou dvojici. Gaius seděl na svém úředním křesle, takové skládací sedačce se zažloutlými nohami ze slonoviny, která prý je mor na záda. Já jsem výhružně obcházel kolem.

Triferus byl nevycválaný britský chvástal, ověšený jantarovými náhrdelníky a s úzkými špičatými střevíci na nohou. Na sobě měl tógu, jakou takoví prostředníci rádi nosili, ale vojáci, kteří ho tam přivlekli, mu ji na náš pokyn stáhli.

Usadili jsme ho na stoličku tak, že ať se otočil vpravo nebo vlevo, ocdo se mu před očima svalnaté stehno jednoho z obou zamračených jezdců z hispánských pomocných sborů v kroužkové zbroji. Ti si vůbec nevšímali jeho trapného vtipkování. (Latinsky mluvili jenom jejich důstojníci, a právě z toho důvodu jsme si vybrali tyhle jako strážné.)

Nebýt těch cingrlat pod odulým britským ksichtem mohl být pouličním kramářem v kterémkoli městě na světě. Jako svá první dvě jména uváděl Tiberius Claudius — možná to byl propuštěnec, pojmenovaný po starém císaři, ale ještě spíš nějaký celkem bezvýznamný kmenový hodnostář, poctěný tak někdy v minulosti jako spojenec. Těžko by se asi mohl vykázat papírem, který by potvrzoval jeho občanství.

„My víme, jak ty krádeže probíhají. Teď nám pěkně vyklop jména!“ udeřil jsem na něho.

„Dobrá, Falcone,“ zamumlal Gaius jako muž vyššího postavení, kterému tu chce mladík z Říma marně zavádět nové způsoby. „Tohle je Británie, tady děláme věci jinak. Trifere, jestli chceš, abych ti pomohl, záleží to jen na tobě. Tenhle muž je císařský agent -“

Triferus se pokusil blufovat. „Váhy a míry? Bezpečnostní předpisy? Co jsme provedli špatně, pane důstojníku?“ Měl vysoký hlas s protivným nosovým zabarvením. Patřil ke Coritanům, samostatnému kmeni na pláních ve středu země.

Palci jsem zkoušel ostří hrotu své dýky. Podíval jsem se na Gaia. Přikývl.

„O olověných dolech mi nemůžeš povědět nic nového,“ začal jsem. „Trifere, dělal jsem tam, abych osobně prozkoumal celý podvod.“ Obličej se mu leskl potem, dopadl jsem ho nepřipraveného. „Váš systém páchne, od ložisek až po pece. I pekaři ve vsi berou štěpiny stříbra místo drobných - “

140

„Chyby ve výkazech?“ zakňoural s nevinným mrknutím. „Státní pokladna si stěžuje? Má se něco objasnit?“

Hodil jsem svůj nuget stříbra na třínohý stolek, kde se před Triferem roztočil ve výši jeho nosu. Připlácí jsem ho rukou. I Gaius se zatvářil překvapeně.

„Tři týdny u kupelačních měchů a tohle jsem si ukořistil. Dá se z toho udělat pěkný prsten pro nějakou krasavici v Římě, bude mít radost.“

Triferus mi silácky odsekl: „Strč si ho do prdele!“

Vlídně jsem se na něho usmál: „To jsem už udělal.“

Gaius oněměl.

Přikročil jsem k Triferovi a chytil jeden jeho tenký náhrdelník tak, aby se mu trochu zařízl do krční žíly.

„Chytrý otrok si může koupit cestu do Galie, pokud přežije předákovo týrání. Cornix si shrabuje svůj nezdaněný příjem; otroci v železech si taky tu a tam pomůžou k nějakému drobečku; a ty si organizuješ své vlastní čachry ve velkém. Jak na tebe přišli ti zrádci z Říma — vyhrožovali ti, že tě udají, pokud je nevezmeš do party?“

„Podívej, vaši úředníci musí brát věci takové, jaké jsou!“ Ještě jednou, naposled, se Triferus zoufale pokusil vykrucovat. „Těžba v dolech je zvláštní případ, něco docela jiného než prodej piva a ústřic vojákům —“

„Nebudeme se s ním zdržovat, pane!“ zavrčel jsem na prokurátora. „Já ho odvezu do Říma. Tam už si s ním poradíme, máme na to slušné zařízení. Však on bude zpívat. A pak s ním šup do Vatikánského cirku — ať se lvi nažerou!“ S odporem jsem náhrdelník pustil a otočil jsem se ke Gaiovi. „Zeptej se ho na ty značky!“ zvolal jsem podrážděně. „Do ingotů, co ukradne sám, jsou vyražené čtyřikrát, pokud ještě obsahují stříbro — to je jeden ingot ze čtyř. Z těch ostatních už je odstraněné, ale tenhle podnikavý neřád je prodává jako pravé. Za jak dlouho objeví naši političtí spekulanti, že je převezl? Nechtěl bych být v kůži chlapa, co podplácí prétoriány podvrženou imitací!“

„Trifere, copak nechápeš, že se o tom ví?“ Finanční prokurátor promluvil poprvé hlasem zbaveným vší přetvářky. „Britské ingoty se našly pohozené v Římě. Jestli spiklence nepochytáme, než se dostanou k tobě, tak

141

se můžeš se vším rozloučit, nejen se zisky z pronájmu olověných dolů v Malvernských kopcích. Vespasián je císařem natrvalo, ať už ti navykládali cokoli. Zachraň si kůži, člověče, prozraď všechno, co víš, státu — jedině tak z toho vyjdeš živ!“

Triferův obličej dostal barvu nenatřené omítky.

Požádal, aby mohl s Gaiem promluvit o samotě. Prozradil mu dvě jména.

Gaius napsal císaři list, který jsem mu měl předat, ale ta jména mi nesvěřil. Myslel jsem, že to s byrokracií zbytečně přehání, avšak později jsem pochopil proč.

S Gaiem jsme pak odcestovali k pobřeží do Dumovarie do jeho oblíbené vily, abych se otázal jeho ctihodné neteře Heleny, zda je připravená na cestu domů, a pokud ano, zda si přeje, abych ji přes pevninu doprovázel. Vezl mě Gaius. Sto mil jsme se vlekli tak pomalu, že jsem měl chuť mu opratě vytrhnout z ruky.

Musím přiznat, že se mi stýskalo po svižnějším způsobu jízdy Heleny Justiny.

142

XXXII

aius jel na svůj dvorec se mnou, protože chtěl roubovat vinnou révu.

Byly to mizerné exempláře. Žil v Británii už tak dlouho, že zapomněl, jak má pořádná réva vypadat.

Prokurátorův dvorec byl bohatý statek v říčním údolíčku s výhledy na zelené pahorky. Tamější mírné podnebí výborně vyhovovalo člověku s bolavými žebry. Vila byla plná knih a hraček. Jeho manželka s dětmi už odcestovala po Saturnáliích do Londinia, ale uměl jsem si docela dobře představit zdejší život v létě, když tu jsou. V takovém domě bych si vydržel lebedit hodně dlouho. Něco podobného bych si někdy přál pro sebe.

Gaius si občas zajel do Durnovarie ve své funkci místního soudce. Jeho protivná neteř ve vile zůstávala, ale zdržovala se stranou. Kdyby mi byla sympatičtější, mohl jsem ji považovat za plachou, ale protože jsem ji příliš nesnášel, připadalo mi to nespolečenské. Že se nevrátila s Aelií Camillou do pohodlí Londinia, jsem chápal jako znamení, že se snad chystá k návratu do Říma, ale její cestovní plány zůstávaly naštěstí nejasné.

Já jsem si příjemně užíval života v tom pohostinném domě. Přes den jsem četl, psal dopisy nebo se belhal po hospodářství. Služebnictvo se ke mně chovalo ohleduplně a celá ta vlídná péče mi náramně vyhovovala. Každý večer jsme se vesele bavili s hostitelem. Dokonce i v Británii jsem vedl ideální římský život. Vůbec se mi nechtělo sbírat energii k odjezdu.

Jednoho dne, kdy lilo jako z konve, takže nebylo ani pomyšlení, aby Gaius odjel ukládat pokuty keltským zlodějům dobytka, přišel za mnou. „Obrátil se na mě Rufrius Vitalis,“ řekl, „jestli prý by si s tebou nemohl promluvit. Vyrozuměl jsem, že jsi mu slíbil zajistit cestu do Říma s tím, že se bude starat o Helenina zavazadla. Je to tak?“

„Budu hádat, o co mu jde — nakonec se mu nechce jet?“

„Ona je to částečně moje vina,“ uculoval se Gaius. „Udělal na mě velmi

G

143

dobrý dojem, a tak jsem mu nabídl místo v olověném dole, aby tam jako můj oficiální revizor dal do pořádku ty podvodné praktiky.“

„Vybral sis dobře. Na něho se můžeš spolehnout. A kromě toho,“ zachechtal jsem se, „počítám, že by asi nesnesl odloučení od jisté buchty jménem Truforna!“

Prokurátor se upjatě usmál, nerad se pletl do soukromých záležitostí druhých. Potom poukázal na to, že když s Helenou nepojede Vitalis, bude ji muset doprovázet někdo jiný.

„Mluvila s tebou, Falcone?“

„My spolu nemluvíme. Ona mě považuje za potkana.“

Vypadal dotčeně. „Dej pokoj, určitě se mýlíš. Helena Justina oceňuje, co všechno jsi udělal. Byla hluboce otřesena, v jakém stavu tě v dole našla —“

„To už nějak přežiju.“ Spočíval jsem na lehátku a pochutnával jsem si na míse hrušek, které mi pečlivě vybral ze zásob statku hospodářský správce. Chopil jsem se příležitosti, abych se dověděl něco víc. „Tvá neteř mi připadá, řečeno zdvořile, poněkud předrážděná.“ Flavius Hilaris se na mě přísně podíval. Dodal jsem, abych to poněkud uhladil: „Nechci dělat klepy. Ovšem jestli ji mám doprovázet, pomohlo by mi, kdybych věděl, v čem tkví problém.“

„To je pochopitelné.“ Můj nový přítel Gaius byl také rozumný člověk. „Zkrátka když k nám přijela po rozvodu na návštěvu, zdála se nám skleslá a zmatená. Mám podezření, že dosud je — jenže už to lépe skrývá.“

„Nemůžeš mi říct, co se pokazilo?“

„Vím to jenom z doslechu. Manželé prý si nikdy moc nerozuměli. Její strýc, manželčin bratr Publius, toho mladíka znal. A s tím nápadem, že by se měli vzít, přišel na jejího otce právě Publius. V dopise mé ženě popisovala tehdy Helena svého budoucího manžela jako senátora dosti významného postavení a bez neslušných návyků.“

„To zní hodně chladně.“

„Přesně tak. Aelia Camilla sňatek neschvalovala.“

„Ale je to možná praktičtější než se do manželství hrnout v milostném poblouznění.“

„Snad. Ostatně Helena nikdy neočekávala vášnivé splynutí duší, ale nakonec zjistila, že jí vysoké postavení a uhlazené způsoby nestačí.

144

Nedávno se mi svěřila. Prý by jí bylo milejší, kdyby se dloubal v nose a štípal děvečky do zadku — ale pak s ní aspoň mluvil.“

Oba jsme se tomu zasmáli, ovšem s pochopením. Kdybych si potrpěl na ženy se smyslem pro humor, nejspíš by se mi líbila holka, která umí říct něco tak jadrného.

„Možná že se tedy mýlím, Gaie, to on ji zapudil?“

„Kdepak. Jakmile Helena Justina zjistila, že se k sobě vůbec nehodí, požádala o rozvod sama.“

„Aha. Ona tedy nesnáší přetvářku!“

„Nesnáší. Ale je hodně citlivá — a tak jsi viděl, k čemu to vedlo.“

Teď jsem však pozoroval, že prokurátora za tu otevřenou řeč hryže svědomí. Už jsem to tedy dál nerozváděl.

Když jel Gaius do města příště, táhl jsem se s ním. Využil jsem té příležitosti, abych nakoupil dvacet rozmanitých vysokých pohárů, místních výrobků ze slitiny cínu a olova.

„Na památku pro synovce a neteře. Plus několik ,stříbrných’ lžiček na kaši pro nové přírůstky v rodině, které mi sestry hrdě představí, až přijedu domů.“

„Galové tě uslyší už z dálky,“ dobíral si mě Gaius. (Mých dvacet pohárů pěkně rachotilo.)

Stále ještě mi připadalo těžké pomýšlet vážně na návrat domů.

A protože jsme byli v Británii, po většinu času, co jsme zůstávali v Durnovarii, trpěla Helena Justina silným nachlazením. Pokud se zavírala ve svém pokoji s hlavou zabořenou do džbánu nad páru z borového oleje, dalo se snadno zapomenout, že tam vůbec je. Když se vynořila a uháněla někam v bryčce s poníkem, začal jsem být zvědavý. Byla pryč celý den. Sotva mohla jít nakupovat — z vlastní zkušenosti jsem věděl, že se tam nedá celkem nic koupit. Jakmile mi můj přítel hospodářský správce přinesl pórek ve vinné omáčce, aby mi povzbudil chuť k jídlu (ta už se podstatně zlepšila a kromě toho pocházím ze zelinářské rodiny, takže pórek mám tuze rád), zeptal jsem se ho, kam mladá paní jela. To nevěděl, ale vytkl mi mou známou neochotu ji doprovázet.

„Přece nemůže být tak hrozná,“ zastával se jí.

145

„V přítomnosti vážené Heleny Justiny,“ vedl jsem si svou a ládoval se pórkem jako pravý vnuk zelináře, „by hadi na hlavě Medusy vypadali neškodně jako hrnec žížal.“

V tu chvíli vpadla Helena Justina do pokoje.

Mě ignorovala. To bylo normální. Vypadala velice rozrušená. To normální nebylo. Určitě to musela slyšet.

Správce rychle zmizel, což se dalo jen čekat. Já jsem se na svém invalidním lehátku zabořil do hnízda polštářů s třásněmi. Čekal jsem, kdy vypukne bouřka.

Helena se posadila do dámského křesla. Nohy si opřela o podnožku, ruce složila do klína. Na sobě měla prosté šedé šaty a nákladný vkusný náhrdelník z trubkovitých achátů červených a hnědých odstínů. Chvíli zůstala v zamyšlení, jako ponořená do vážné, niterné nálady. Něčeho jsem si všiml: když do mě zrovna neryla, obličej se jí nějak změnil. Každému jinému by mohla připadat jako vyrovnaná, zkušená a přemýšlivá mladá žena, která se při jednání s muži v důsledku svého urozeného původu červená, ale bez problémů se s ní dá mluvit.

Probrala se.

„Už se cítíš líp, Falcone?“ zeptala se posměšně. Ležel jsem na lehátku a tvářil se choře. „Copak to píšeš?“ Zaskočila mě, jak s chladným pohledem změnila téma.

„Nic.“

„Nebuď dětina. Já vím, že píšeš básně.“

S přehnaným gestem jsem jí nastavil svou voskovou tabulku. Vyskočila a šla se podívat. Tabulka byla prázdná. Už jsem básně nepsal. Nepovažoval jsem za svou povinnost jí vysvětlovat proč.

Vyvedený z míry, rovnou jsem na ni udeřil: „Tvůj strýc mi říkal, že z Británie co nevidět odjedeš.“

„Nemám na vybranou,“ odpověděla stroze. „Strýček Gaius trvá na tom, abych s tebou jela císařským poštovním vozem.“

„Rozhodně jeď s tou poštou,“ poznamenal jsem.

„Chceš říct, že mě nedoprovodíš?“

Lehce jsem se usmál. „Paní, vždyť jsi mě o to nepožádala.“

146

Helena si skousla ret.

„To je kvůli těm dolům?“

Můj obličej patřil do průvodu otroků v řetězech, ale řekl jsem: „Ne, Heleno Justino. Přijímám nabídky — ale nečekej, že mi můžeš diktovat a já budu poslouchat.“

„Didie Falcone, já od tebe nečekám nic. Teď už ne.“ Takto jsme šermovali, ale ne s obvyklou chutí. Připadala mi mimořádně roztěkaná. „Budeš-li chtít — a za přijatelný plat — budeš ochoten doprovázet mě domů?“

Původně jsem hodlal odmítnout. Helena Justina mě upřeně pozorovala a poznala to. Měla jasné, klidné, naléhavé oči podivuhodného hnědého odstínu… Slyšel jsem se, jak říkám: „Ovšem, budu-li chtít.“

„Ach Falcone! Pověz mi, kolik si budeš počítat.“

„Mě platí tvůj otec.“

„Tak ať. Já ti zaplatím sama — a v tom případě budu moct kdykoli naši dohodu ukončit.“

Každá smlouva by měla mít doložku o možném ukončení. Řekl jsem jí, jaké mám sazby.

Byla zřejmě stále ještě rozhněvaná.

„Stalo se něco, vzácná paní?“

„Zajela jsem na pobřeží,“ odpověděla a mračila se přitom. „Pokoušela jsem se zařídil naši plavbu do Galie.“

„Byl bych to zařídil sám!“

„Už je to hotové.“ Pozoroval jsem, že váhá. Potřebovala se někomu svěřit s nějakou nepříjemností. Po ruce jsem byl jenom já. „Hotové, ale neproběhlo to bez rozčilování. Loď jsem sehnala. Jenomže, Falcone, byla tam ještě jiná loď u skladiště břidlice a já jsem doufala, že nás vezme — a kapitán odmítl. Ta loď patří bývalému manželovi,“ vypravila ze sebe s úsilím. Neřekl jsem na to nic. Nešlo jí to z hlavy. „Malicherné!“ poznamenala. „Malicherné, zbytečné, neslušné a zlomyslné!“

Skoro hysterický tón jejího hlasu mě zneklidnil. Držím se však zásady nikdy se nemíchat mezi manžele — ani ty, co už nejsou svoji.

147

Když jsme přišli do přístaviště, Flavius Hilaris mě na nábřeží přátelsky objal.

Ze všech lidí, které jsem za této výpravy poznal, jsem jeho měl nejradši. Nikdy jsem mu to neřekl. (Vím, že to vycítil.)

„Dobře se nám o to naše děvče starej,“ připomínal mi Gaius, když Helenu na rozloučenou objímal. A jí pak řekl: „A ty se starej o něho.“

Tím asi myslel, jestli dostanu mořskou nemoc. Tu jsem dostal, ale postaral jsem se samozřejmě o sebe sám.

148

XXXIII

lavba do Gesoriaka v Galii lodí, kymácející se pod nákladem

šedomodrého britského mramoru, nebrala konce. Pak jsme putovali po souši do Durocortura a odtamtud jsme přes Galii Belgiku pokračovali do Germánie a dál na jih vojenským koridorem na Rýně.

Použití císařské kurýrní služby je zapeklitá výsada. Zvláštní poslové na koních urazí denně padesát mil. My jsme se ohodnotili na méně spěšnou zásilku a cestovali jsme oficiálním vozem. Čtyři kola na bytelných nápravách, vysoká sedadla, po každém tuctu mil přepřahání mul a po dvojnásobné vzdálenosti jídlo a ubytování — to všechno díky našim propustkám na účet místních obyvatel. Celou cestu nám byla strašná zima.

Dospěli jsme k profesionálnímu porozumění; jinak to nešlo. Cesta byla příliš dlouhá, abychom se ustavičně škorpili. Všechno, co bylo třeba, jsem zařizoval pohotově, to viděla. Když chtěla, uměla se chovat slušně. Kdykoli jsme zastavili, držela se mi v dohledu, a třebaže se mnou skoro nikdy nemluvila, neměl jsem kvůli ní ani potíže se zloději, chlípníky či s dotěrnými hostinskými, kteří se s ní pokoušeli navazovat hovor. Obecní blázni a žebráci na mostech nám uhýbali z cesty, jen co uviděli její přísně zaťaté rty.

Všichni kurýři a kočí si mysleli, že s ní spím, ale to se dalo čekat. Z jejího napjatého výrazu, když s nimi mluvila, jsem vyčetl, že i ona ví, co si ti chlapi myslí. Spolu jsme se tomu tématu vyhýbali. Být považován za milence Heleny Justiny bylo něco, co jsem mohl těžko odbýt jako žert.

Na velké vojenské základně v Argentoratu na Rýně jsme se setkali s Heleniným mladším bratrem, který sloužil v tamní posádce. Hned jsme si padli do noty. Ti z nás, co mají sestry jako řemen, k sobě obyčejně najdou cestu. Mladý Camillus nás pozval na večeři, což byl jeden ze světlých bodů na naší hrozné cestě. Pak si mě vzal stranou a vyptával se mě úzkostlivě, jestli někoho napadlo mi za doprovod jejího veličenstva platit. Přiznal jsem,

P

149

že si ho účtuji dvakrát. Když se dost nasmál, vypadli jsme ven prozkoumat trochu noční život města. Důvěrně mi svěřil, že se sestra musela vyrovnávat s tragickým životem. Já jsem se nesmál; byl to ještě mladíček, měl měkké srdce a taky se ten hlupák pořádně opil.

Ona měla bratra zřejmě ráda. To jsem chápal. Nešlo mi ale do hlavy, proč ji má rád on.

V Lugdunu, kde jsme nastoupili na loď na další pouť po řece Rhodanu, jsem málem spadl do vody. Loď jsme skoro zmeškali. Lodníci už zatáhli lodní lávku a odhodili lano, ale ještě přidržovali háky plavidlo u břehu, abychom mohli naskočit, budeme-li chtít. Naházel jsem tam přes zábradlí všechna zavazadla a potom, poněvadž žádný se neměl k tomu, aby nám pomohl, jsem si jednou nohou stoupl na okraj paluby a druhou na břeh jako lidské lano, aby se dáma mohla vytáhnout na loď.

Helena byla děvče, co se jen tak nezalekne. Podal jsem jí obě ruce. A zatímco se loď pohupovala skoro mimo dosah, statečně se mě chytila a já jsem ji tam přetáhl. Jenže to už lodníci háky uvolnili a zůstal jsem tam trčet. A jak se mezera rozšiřovala, už jsem se připravoval na otřes z ledové vody Rhodanu, jenže pak se dáma ohlédla, uviděla, co se děje, a popadla mě za paži. Chvilku jsem tam bezmocně balancoval s roztaženýma nohama, nato mě chytila pevněji, já jsem se odrazil od země a rozplácl se na palubě jako krab.

Strašně jsem se styděl. Většina lidí by se nad tím usmála. Ale Helena Justina se beze slova odvrátila.

Čtrnáct set mil. Nekonečné dny plné útrap, potom večery a noci v úplně stejných cizáckých hostincích, plných odporných chlapů, jak jí právem připadali. Nikdy si nepostěžovala. Mizerné počasí, jarní záplavy, banda nafoukaných kurýrů a ke všemu ještě já. A ona ani nepípla. Tou dobou, když jsme dorazili do Massilie, už jsem na ni pohlížel s mírným obdivem.

Působila mi taky starosti. Vypadala unaveně, její hlas ztratil šťávu. Hospoda byla nacpaná a to už jsem věděl, jak jí ten nával bude protivný. Kvečeru jsem zašel do jejího pokoje, abych ji doprovodil na večeři, pokud by sama neměla kuráž. Zdráhala se, vymlouvala se, že nemá hlad, ale já jsem se tvářil vesele, a nakonec si přece jen dala říct.

150

„Není ti dobře?“

„Ale je, Falcone, nedělej si starosti.“

„Vypadáš trochu bledě.“

„Je mi vážně dobře.“ To je div. Nakonec je přece jen lidská. Přehodil jsem jí přes ramena šál. Ostatně hýčkal bych i pichlavého dikobraza, kdyby mi za to platili dvakrát.

„Děkuju ti.“

„To patří k službě,“ řekl jsem a odvedl jsem ji na večeři.

Byl jsem rád, že jde se mnou. Nechtěl jsem jíst sám. Měl jsem narozeniny. Nikdo to nevěděl. Ten den mi bylo třicet.

Náš hostinec, kde jsme se ubytovali, stál nedaleko přístavu. Nebyl o nic horší ani lepší než celá Massilia; byl hnusný. Příliš mnoho cizinců městu neprospívá. Z cesty jsem byl celý ztuhlý a otravovala mě bolavá žebra. A nemohl jsem se zbavit pocitu, že nás ustavičně někdo sleduje. Jídlo chutnalo odporně.

Randál v jídelně se strašlivě rozléhal, až uši brněly. Během večeře mě odvolal kapitán naší lodi, chtěl se domluvit o nalodění. Bez okolků mi sdělil co a jak: zaplatit předem, žádné ciráty, vyplouvá se za svítání, zavazadla si přineseme sami, cestu do doků si musíme najít taky sami, jinak loď zmeškáme. Vřelé díky. Úžasné město!

Když jsem se vrátil k Heleně, právě odháněla zdejšího hafana, který mi strčil čenich do misky. A poněvadž jsme byli v jižní Galii, kde umějí cizince potrápit, jedli jsme jakousi omáčku s dušenými rybami — zrnitou červenou šlichtu, plnou rozdrcených skořápek ze škeblí. Misku jsem psovi postavil na zem. Těžko by se našel horší trest než trávit narozeniny v Massilii o hladu a s děvčetem, co se na vás dívá jako na smradlavého tchoře.

Přemluvil jsem Helenu, aby si šla sednout ven na zahradu. To znamenalo, že jsem tam šel taky, proto jsem jí to vlastně navrhl. Potřeboval jsem vypadnout na vzduch. Nastal soumrak. Z dálky se k nám nesly zvuky přístavu, slyšeli jsme šplouchání vody a žáby v rybníčku, jak do něho se žbluňknutím skáčou. Kolem ani živá duše. Ačkoli bylo chladno, posadili jsme se na kamennou lavičku. Oba jsem se cítili unavení, oba jsme si

151

dopřávali chvilku oddechu, vždyť už nám do Říma zbývala jenom jedna plavba.

„Tady je přece jenom klidněji. Už se cítíš líp?“

„Co si se mnou děláš pořád starosti,“ vyčetla mi, a tak jsem jí to oplatil připomínkou, že mám narozeniny.

„Smůla,“ řekla na to, nic víc.

„Tak vidíš, Marku,“ dumal jsem. „Takhle slavíš svůj velký den pět set mil od domova: rybí šlichta, mizerné galské víno, bolavá žebra, necitelná klientka…“ A jak jsem tak vesele repetil dál, Helena Justina se na mě konečně usmála.

„Přestaň bručet. Je to tvoje vina. Vědět, že máš narozeniny, tak jsem ti koupila piškot zalitý krémem a kořalkou. Kolik ti vůbec je?“

„Třicet. Teď už to půjde z kopce do té tmavé loďky přes Styx. Nejspíš budu přes bok Charonova přívozu taky zvracet… A kolik je tobě?“ Bylo to drzé, ale o tom poháru s pečivem v kořalce to vyznělo skoro tak, jako by ji to opravdu mrzelo.

„Dvacet tři.“

Zasmál jsem se. „To máš ještě čas ulovit nového manžela…“ Pak jsem si troufl nadhodit jakoby nic: „Dámy se mi obyčejně rády svěřujou se svými rozvody.“

„A ty máš dnes svátek,“ řekla Helena Justina posměšně.

„Tak mi něco dopřej… Co se pokazilo u vás?“

„Smilnění v jezdeckých kasárnách!“

„Lhářko!“ Neměl jsem ji rád, ale tohle rozhodně nebyla pravda. Byla tvrdá jako cihla. Snad právě proto jsem si myslel, že mi není sympatická. „Tak to bylo z jeho viny. Co provedl? Byl takový lakomec, že ti nechtěl koupit opálové náušnice, nebo si příliš potrpěl na flétnistky ze Sýrie?“

Řekla jenom: „Ne.“

„Bil tě?“ zeptal jsem se, snad příliš troufale. To už se ve mně vzbudila nenasytná zvědavost.

„Ne. Když už to musíš vědět,“ soukala ze sebe Helena neochotně, „vůbec jsem ho nezajímala. Naše manželství trvalo čtyři roky. Děti jsme neměli. Žádný z nás nebyl nevěrný —“ Zarazila se. Snad už věděla, že to nikdo nemůže tvrdit s určitostí. „Já jsem si vedla domácnost po svém, ale

152

k čemu? A tak jsem od něho odešla.“

Byla uzavřený člověk. Už mě mrzelo, že jsem s tím vůbec začal. V tuhle chvíli se ženy obyčejně rozpláčou; kdepak ona.

„Chceš o tom mluvit? Hádali jste se?“

„Jednou.“

„O čem?“

„No… o politice.“

To bylo to poslední, co bych čekal, a přece zcela typické. Rozesmál jsem se. „Promiň, omlouvám se. Ale teď nemůžeš přestat — povídej, co bylo dál.“

Konečně jsem chápal, co s ní je. Helena Justina byla statečná, že si celé tohle trápení způsobila sama, ale navíc jsem pozoroval, jak těžce jí nynější zoufalství doléhá na duši. Dost možná že ten lepší život, o který usilovala, vůbec neexistuje.

Chtěl jsem jí stisknout ruku, ale u ní by se to nehodilo. Třeba i v manželovi vzbuzovala takový pocit.

Rozhodla se, že se mi svěří. Čekal jsem, že mě to vyvede z míry, protože nic, co kdy řekla, nebylo plané. Začala opatrně. Soustředěně jsem poslouchal. Helena mi vysvětlila, co vedlo k jejímu rozvodu.

A během jejího vyprávění jsem se v duchu ohromeně a užasle vrátil ke stříbrným houskám.

153

XXXIV

Roce čtyř císařů,“ začala Helena, „má rodina — ote c, strýček Gaius i

já — podporovala Vespasiána. Strýček Gaius ho znal už celá léta. Všichni jsme toho muže obdivovali. Můj manžel neměl žádné vyhraněné názory. Byl to obchodník — arabské koření, slonovina, indický porfyr, perly. Jednoho dne se několik lidí v našem domě bavilo o Vespasiánově druhém synovi, Domiciánovi. Ten se tehdy pokoušel angažovat proti povstání v Germanii, krátce předtím, než se domů vrátil Vespasián. Naši hosté si namlouvali, že by z toho nezralého mladíčka mohl být ideální císař — je hezký, takže by si jistě získal oblibu, a přitom by s ním mohli snadno manipulovat. Já jsem zuřila. Když odešli, obrátila jsem se na manžela —“ Váhala. Pokukoval jsem po ní ze strany a v duchu jsem si říkal, že bude nejlepší ji nepřerušovat. V houstnoucím šeru nabyly její oči barvy starého medu — té poslední špetičky na dně v koutku hrnce, na kterou už prstem nedosáhnete, ale nemáte to srdce ho vyhodit.

„Ach Didie Falcone, co mám říct? Ta hádka ještě neznamenala konec našeho manželství, ale otevřela mi oči, abych pochopila, jaká je mezi námi propast. On se mi s ničím nesvěřoval. A já jsem ho nedokázala podporovat, jak bych měla. A nejhorší bylo, že mým názorům nevěnoval vůbec žádnou pozornost.“ Ten muž měl asi strach, že pravdu má ona, ale ani divoký krétský býk by mě nedonutil vyslovit to nahlas.

„Na koření a porfyru si musel pěkně vydělat,“ poznamenal jsem. „Mohla sis žít spokojeně, do ničeho se nemíchat —“

„To jsem tedy mohla!“ přitakala zlostně. Některé ženy by se považovaly za šťastné, pořídily by si milence, jednoho nebo několik, stěžovaly by si matičkám a zatím vesele rozhazovaly manželovy peníze. Musel jsem si přiznat, že její zásadovost obdivuju.

„Proč si tě vzal?“

„Kvůli politické kariéře — manželka je povinná. A sňatek se mnou ho

V

154

připoutal k strýčkovi Publiovi.“

„Schvaloval to manželství tvůj otec?“

„Víš, jak to v rodinách chodí. Nenápadné tlaky, jak se během let vyvinou. Otec má ve zvyku ve všem se podvolovat bratrovi. Ostatně můj manžel vypadal jako naprosto normální muž, přehnaně zaměřený na vlastní zájmy, beze smyslu pro humor —“

Co jsem na to mohl říct! Abych ji uklidnil, položil jsem jí praktickou otázku: „Myslel jsem, že senátoři se nesmějí zabývat obchodem?“

„Proto se dali dohromady jako společníci se strýčkem Publiem. Manžel poskytoval investice a všechny doklady zněly na strýcovo jméno.“

„Tvůj muž byl tedy bohatý?“

„Jeho otec. V Roce čtyř císařů ovšem utrpěli ztráty —“

„Jak to bylo dál?“

„To má být výslech, Falcone?“ Zničehonic se zasmála. Poprvé jsem uslyšel ten náhlý projev veselosti, ten neočekávaně příjemný zvuk, který způsobil, že jsem se taky rozhihňal. „Tak tedy když Vespasián oznámil, že si činí nárok na trůn, a zarazil dodávky obilí z Alexandrie, aby si tak vymohl podporu senátu, nastaly obtíže s obchodováním s východem. Manžel i strýc se pokoušeli prozkoumat nové evropské trhy — strýc Publius navštívil dokonce Británii, aby zjistil, jak to vypadá s keltským vývozem. Strýček Gaius z toho neměl vůbec žádnou radost,“ dodala.

„Proč ne?“

„Oni spolu moc nevycházejí.“

„Proč ne?“

„Každý je z docela jiného těsta.“

„A co si o tom myslí Aelia Camilla? Stranila manželovi, nebo bratru Publiovi?“

„Ta má velkou slabost pro strýčka Publia — a ze stejných důvodů ho zase strýček Gaius nesnáší.“

Dáma se stále ještě bavila. Přál jsem si uslyšet znovu ten její smích. Popíchl jsem ji: „Co je na tom tak legračního? Z jakých důvodů?“

„Nepovím. Nedobírej si mě… Prostě před lety, když ještě žili v Bithýnii a tetička byla tehdy malá, strýček Publius ji naučil řídit svůj závodní vůz.“ To jsem si nedovedl představit. Aelia Camilla mi připadala tak důstojná.

155

„Znáš strýčka Gaia — je to ten nejhodnější člověk, leckdy má smysl pro dobrodružství, ale někdy je až moc usedlý.“ Domyslel jsem si to. „Strýček Gaius si stěžuje, že tetička jezdí moc rychle. A mě to žel taky naučila,“ přiznala.

Zaklonil jsem hlavu a pohoršeně jsem zamlaskal na nebe. „Tvůj strýček, můj dobrý přítel, má naprostou pravdu.“

„Didie Falcone, ty jsi ale nevděčník. Byl jsi na tom tak strašně zle, že jsem musela spěchat — se mnou se ti přece nemohlo nic stát.“

Zcela nečekaně zvedla ruku, jako by mi chtěla dát pohlavek. Já jsem jí ten pohyb zarazil, nenuceně jsem ji chytil za zápěstí. Dál jsem nepokračoval.

Otočil jsem ruku Heleny Justiny dlaní vzhůru a nakrčil nos, jak jsem vdechoval parfém, který jsem postřehl. Měla pevné zápěstí, dnes večer beze šperků. Její ruce byly studené, stejně jako moje, ale vznášela se z nich ta vůně — cosi jako skořice, ale mnohem výraznější. Vybavila se mi představa parthských králů.

„To je ale exotické aroma!“

„Malabathron,“ řekla a snažila se mi ruku vykroutit, ale ne moc. „Z Indie. Nesmírně drahá památka na manžela -“

„Jak šlechetné!“

„Vyhozené peníze. Ten hlupák si toho nikdy ani nevšiml.“

„Třeba měl rýmu, které se nemohl zbavit,“ dobíral jsem si ji.

„Čtyři roky?“

Oba jsme se rozesmáli. Budu ji muset pustit. Nic jiného mi nezbývá. Sklonil jsem hlavu a znovu jsem si přivoněl.

„Malabathron. Úžasně příjemné. Má oblíbená vůně. Pochází od bohů?“

„Ne, pochází ze stromu.“ Cítil jsem, že se v ní vzmáhá neklid, ale ve své hrdosti mi neřekla, abych ji pustil.

„Čtyři roky, takže jsi byla nevěstou — v kolika? V devatenácti?“

„V osmnácti. Dost stará. Jako manželova rýma, taky se mě nemohli zbavit.“

„O tom si dovolím pochybovat,“ poznamenal jsem galantně.

156

Když se mi ženy svěřují se svými osudy, tak jim vždycky radím. „Měla ses mu vysmát,“ poradil jsem teď zbytečně Heleně.

„Spíš jsem se měla vysmát sobě.“

Jenom šílenec by se pokusil políbit jí ruku. Já jsem ji jako slušně vychovaný muž položil Heleně Justině do klína.

„Děkuju ti,“ řekl jsem tiše změněným hlasem.

„Za co?“

„Za něco, co jsi jednou udělala.“

Seděli jsme mlčky. Opřel jsem se dozadu, natáhl si nohu a jednou rukou jsem si držel ošklivě bolavá žebra. Zajímalo mě, jaká asi Helena byla, než ten bohatý ufrkaný pitomec způsobil, že je teď na lidi jako saň a sama tak nešťastná.

A zatímco jsem tak přemítal, objevila se vysoko mezi cáry letících mraků večernice. Hluk z krčmy za námi se ztišil, jak si zákazníci s nacpaným břichem vykládali ve dvanácti jazycích sprosté anekdoty, než se zpijí do němoty. Kapři v rybníku teď vyskakovali nad hladinu bujněji. Byla to vhodná chvíle na přemýšlení, na konci dlouhé cesty, když jsme neměli na práci nic jiného než čekat na loď. Tady v zahradě. Tady při rozhovoru s rozumnou ženou, s níž si může muž při troše dobré vůle tak snadno vyměňovat názory.

„U Marta Mstitele, už jsem to měl na dosah… strašně mě mrzí, že jsem nestačil zjistit, jak se ty ingoty přepravujou,“ vyčítal jsem si nahlas.

Nečekal jsem na to žádnou odpověď.

„Falcone,“ začala Helena opatrně. „Vzpomínáš, jak jsem si zajela na pobřeží. Ten den, co jsem se vrátila tak rozhněvaná -“

Zachechtal jsem se. „Den jako každý jiný.“

„Poslyš. Něco jsem ti neřekla. Nakládali břidlici. Všelijaké krámy pro domácnost — šišaté poháry, mísy, svícny, podstavce pod stoly v podobě culících se lachtanů. Příšerný brak. Nedovedu si představit, kdo by si něco takového koupil. Musí se to natírat olejem, jinak se to rozdrolí…“

Provinile jsem se zavrtěl, jak jsem si vzpomněl na ten tác, co jsem dal matce. „Paní, to přece mohla být jenom zástěrka. Nenapadlo tě se zeptat — “

157

„Samozřejmě, Falcone. Člověk, co vyvážel ten šmejd, je — Atius Pertinax.“

Pertinax! To bylo to poslední jméno, s kterým bych čekal, že se tu setkám. Atius Pertinax a kramář s podřadnými kuchyňskými potřebami! Atius Pertinax, ten édil se špičatým nosem, co mě dal zatknout, když hledal Sosii, a potom mě zmlátil a rozflákal mi nábytek! Zavrčel jsem krátké slovíčko, kterým si ulevujou otroci v dolech, a doufal jsem, že Helena mu nebude rozumět.

„Nemusíš být sprostý,“ napomenula mě tiše.

„Musím, paní! Znáš toho hnusného červa?“

Helena Justina, senátorská dcera, která mě ustavičně udivovala, pravila nezvykle stísněným hlasem: „Didie Falcone, nejsi moc důvtipný. Ano, znám. Ovšemže ho znám. Za toho člověka jsem byla provdaná.“

To dlouhé harcování mě konečně zmohlo. Byl jsem zdrcený a udělalo se mi špatně.

158

XXXV

eď si budeš myslet, že v tom mám prsty.“

„Cože?“

Člověk se celé měsíce pídí po záhadě, která mu ustavičně uniká. A potom toho v jediné vteřince zjistí naráz víc, než jeho mozek stačí pojmout.

Proto hovořil Decimus o Pertinakovi tak vyhýbavě. Pertinax byl jeho ničemný zeť. Atius Pertinax! Teď už jsem to věděl, věděl jsem, jak se stříbrné housky převážejí do Itálie, kdo to provádí a jak jsou ukryté: pod nákladem tak podřadného zboží, že celníci v Ostii — ti vybírají daň z přepychu a mají dokonalý umělecký vkus — jenom nahlédnou do podpalubí, zaúpí nad těmi ohavnostmi a ani je nenapadne, aby loď prohledali. Chudák Helena se nám nevinně pokoušela zajistit cestu na lodi naložené až po okrajnici stříbrnými houskami!

A navíc: na počátku toho všeho dělal Atius Pertinax jako édil v okrese Capenské brány špicla v prétorově kanceláři, a tak se dověděl o tom, kde prétorův přítel Decimus ztracený ingot na Fóru uschoval — a pravděpodobně právě on zosnoval únos Sosie Camilliny z domova. Když jsem mu to překazil, vyčmuchal, že je u mě, pověděl to jejímu otci a potom využil Publia jako záminku, aby mě mohl zatknout za to, že jsem mu.strkal nos do jeho čachrů. To všechno podnikl v krajní panice, protože ten ztracený ingot mohl ukázat na něho.

Helena byla jeho ženou.

„Jako první tě jistě napadlo, že jsem do toho namočená,“ trvala na svém.

Teď už jeho ženou nebyla.

„Na to jsi příliš čestná.“ To jsem zjistil dodatečně a můj druhý nápad je vždycky nejlepší.

Nedala mi pokoj.

„Může to tvůj nechápavý mozek vyloučit? Ta dvě jména, co dal Triferus

T

159

strýčkovi Gaiovi, musí být můj manžel Pertinax a Domicián, Vespasiánův syn.“

„To ano,“ dal jsem jí za pravdu. Připadal jsem si tak nemožný, jak vždycky naznačovala. A zřejmě proto, že Pertinax býval jejím manželem, nechtěl nám Gaius ta jména prozradit.

Nastala dlouhá pauza. Poněkud škrobeně jsem se zeptal: „Pověz mi, paní, jak je to dlouho, co jsi na to přišla?“

Chvíli neodpovídala. Pak pravila: „Když nás kapitán manželovy lodi odmítl vzít na palubu. S Gnaeem jsme se rozešli v dobrém a tohle byla neuvěřitelná schválnost.“ Vida, ještě mu stále říká Gnaeus!

„Ten kapitán musel být asi hodně zmatený, když ses na něj obrátila s takovou žádostí. A jak blízký vztah má tvůj exmanžel,“ zeptal jsem se, když mě napadlo něco jiného, „k strýci Publiovi?“

„Do toho strýčka Publia určitě nezasvětili.“

„Víš to jistě?“

„Je to vyloučené!“

„Jaký má názor na Vespasiána?“

„Strýček ho samozřejmě podporuje. Je to obchodník, a tak mu záleží na stabilitě. Dá se čekat, že za Vespasiána bude stát spravován dobře. Vysoké zdanění — a taky vysoké zisky z obchodování.“

„Tvůj strýc poskytuje Pertinakovi znamenitou kamufláž, a to v nejednom směru.“

„Junono, můj ubohý strýček!“

„Myslíš? Pověz mi, jaký názor zastával Publius v té debatě o Domiciánovi Caesarovi, co jste se kvůli ní pohádali s Pertinakem?“

„Žádný. On tam nebyl. On k nám chodil jenom při rodinných oslavách. Přestaň strýčka pronásledovat.“

„Nedá se nic dělat.“

„Falcone! Ale proč? Nebesa, Falcone, je to přece Sosiin tatínek!“

„Právě proto. Nebylo by nic snazšího, než kdybych ho z toho vynechal —“

„Didie Falcone, jedné věci musíš bezvýhradně věřit, že totiž žádný z jejích příbuzných — a nejmíň ze všech její otec — nemohl mít nic společného s ničím, co by tomu dítěti ublížilo!“

160

„A co tvůj otec?“

„To už přestává všechno, Falcone!“

„Pertinax byl jeho zeť — dost těsný příbuzenský vztah.“

„Po našem rozvodu ho otec upřímně nesnášel.“ To odpovídalo tomu, co jsem vypozoroval. Decima vyloženě naštvalo, když jsem se zmínil o Pertinakovi.

Zeptal jsem se jí, kdo se tedy zúčastnil té debaty o Domiciánovi. Uvedla mi několik jmen, ale ta mi nic neříkala.

„Neznáš náhodou uličku, co se jmenuje Soukenná?“ Tu otázku jsem na ni vybafl nečekaně. Zadívala se na mě široce rozevřenýma očima a já jsem rychle pokračoval. „Právě tam v jednom skladišti Sosia Camillina umřela. Patří jednomu patricijskému dědkovi, co dožívá na svém venkovském statku — nějakému Capreniovi Marcellovi —“

„Trochu ho znám,“ přerušila mě Helena klidným hlasem. „A znám i to jeho skladiště. Sosia tam byla se mnou. Vyzáblý, v bolestech umírající stařec, co neměl syna. Adoptoval dědice. To se přece dělá běžně. Slušného mladíka bez vlastního majetku, který uvítal s radostí, že ho boháč Marcellus přijal do svého urozeného rodu, slíbil, že bude uctívat jeho významné předky a že ho pochová s oddanou úctou — a za to se postará o značný Marcellův majetek. To ses mohl dozvědět na úřadě cenzora, kdyby tě napadlo se na něj obrátit. Celé legální jméno mého manžela — bývalého manžela — zní Gnaeus Atius Pertinax Caprenius Marcellus.“

„Věř mi,“ poznamenal jsem trpce, „že tvůj exmanžel má ještě několik dalších pochybných jmen.“

Zdálo se nejrozumnější chvíli nemluvit.

„Předpokládám, Falcone, že jste skladiště prohledali.“

„To předpokládáš správně.“

„A nic?“

„Tehdy už nic.“

Do vody žbluňkly další žáby. Některé z nich zakvákaly. Na hladinu plesklo pár ryb. Hodil jsem do rybníčka kámen a ten tam s cáknutím zapadl. Odkašlal jsem si a zachraptěl skoro jako žába.

161

„Mám takový dojem,“ promluvila senátorská dcera téměř hlasem své britské tety, „že hrubiáni v prétorském úřadě a zhýčkaní spratkové v císařském paláci nemohou dobře řídit světové události.“

„Kdepak, tenhle opičí cirkus vede zkušený krotitel.“

„Nevěřím,“ dodala mnohem stísněnějším hlasem, „že by byl Atius Pertinax schopen vraždy.“

„Když to říkáš -“

„Říkám to. Můžeš být cynický, jak chceš. Člověk třeba nemůže druhého nikdy doopravdy poznat. Ale musí se o to aspoň snažit. Ve své práci nutně spoléháš na svůj vlastní úsudek —“

„Já spoléhám na tvůj,“ přiznal jsem prostě a byla to pravda, nikoli poklona.

„Ale mně přesto nedůvěřuješ,“

Žebra mě ukrutně trápila a noha bolela.

„Potřebuju znát tvůj názor,“ ujišťoval jsem ji. „Já si ho cením. Kvůli ní — kvůli Sosii — si v tomhle případě nemůžeme dovolit nic zbytečného. Nikoho krýt, nikomu důvěřovat – a s trochou štěstí neudělat žádnou chybu.“

S obtížemi jsem vstal a při vyslovení toho jména jsem pajdal pryč. Už dlouho jsem na Sosii nepomyslel tak přímo. Vzpomínka na ni stále nesnesitelně bolela. Mám-li vzpomínat na Sosii Camillinu, musím být sám.

Přešel jsem k rybníku, zahalený do pláště. Helena zůstala na lavičce. Promluvila pouze k šedivému stínu, jehož plášť se v nočním větru z moře občas zatřepal. Slyšel jsem její tichý hlas.

„Než se setkám s našimi, ráda bych věděla, jak má sestřenka umřela — pomohlo by mi to.“

Gaius, který jí tu zprávu zřejmě sdělil, jí jistě zatajil bližší podrobnosti, pokud mohl. A protože jsem ji respektoval, seznámil jsem ji s holými fakty.

„Kde jsi byl ty?“ zeptala se Helena tlumeným hlasem.

„Ležel jsem v bezvědomí v prádelně.“

„Mělo to nějakou souvislost?“

„Ne.“

„Byl jsi jejím milencem?“ vypravila ze sebe s námahou. Ticho. „Odpověz mi! Já tě platím, Falcone!“

162

Jenom protože jsem věděl, jak dovede být uminutá, odpověděl jsem jí nakonec: „Ne.“

„A chtěl jsi být?“

Mlčel jsem tak dlouho, že to samo o sobě byla odpověď.

„Měl jsi přece příležitost. Já to vím… Tak proč ne tehdy?“

„Společenské rozdíly,“ konstatoval jsem. „Věk. Zkušenosti.“ Za chvíli jsem dodal: „Pitomost!“

Pak se mě zeptala na morálku. Měl jsem dojem, že má morálka je nabíledni. Nic jí do toho nebylo, ale nakonec jsem přece jenom řekl, že muž by neměl zneužívat dychtivosti mladé dívky, která poznala, co chce, a instinktivně ví, jak to dostat, jenže nemá odvahu vyrovnávat se s žalem, který ji pak nevyhnutelně čeká.

„Kdyby Sosia zůstala naživu, připravil by jí zklamání někdo jiný. Nechtěl jsem to být já.“

Zvedal se vítr a škubal mi pláštěm. Srdce jsem měl jako kámen. Potřeboval jsem to zarazit.

„Půjdu dovnitř.“ Nemínil jsem tam svou klientku nechávat samotnou potmě. Jestli existuje nějaká spravedlnost, už to jistě poznala. Z hospody se ozval výbuch bujarého řádění. Na veřejných místech se necítila dobře a Massilia za nočních pitek není vhodné místo pro dámu. Není to vhodné místo pro nikoho. I já jsem se už tady venku cítil nešťastný.

Čekal jsem, bez netrpělivosti.

„Radši tě doprovodím nahoru.“

Jako vždycky jsem ji odvedl až ke dveřím jejího pokoje. Pravděpodobně vůbec nevěděla, kolik dotěrů jsem od ní během našeho putování odehnal. Když jsme jednou nocovali v takovém Zapadákově, kde vůbec nevěděli, co je to zámek, a hosté v krčmě se mimořádně rozkurážili, dokonce jsem si s nožem v ruce lehl v noci přes její práh. To jsem jí ovšem nikdy neprozradil, a tak mi ani nemohla být vděčná. Mně to tak vyhovovalo líp. Byla to moje práce. V naší dohodě to sice výslovně nestanovila, bylo by jí to trapné, ale za to mě vlastně má malá vzácná paní platila.

Truchlila pro Sosii opravdověji, než jsem tušil. Když jsem se k ní na stinné chodbě obrátil, abych jí popřál dobrou noc, a konečně jsem se na ni podíval, viděl jsem, že je uplakaná, ačkoli jsem na zahradě nic neslyšel.

163

Stál jsem tam bezradný při té nečekané podívané a ona mi jako obvykle řekla: „Děkuju ti, Falcone.“

Snažil jsem se tvářit jako jindy, snad o fous pokorněji, což asi vyšlo trochu strojeně. Helena Justina si toho nevšímala, stejně jako jindy. Ale těsně předtím, než se otočila, zamumlala: „Všechno nejlepší k narozeninám.“

A protože jsem měl narozeniny, políbila mě na tvář.

164

XXXVI

„Promiň!“ zvolala. Teď měla uraženě odejít. Mohli jsme to tak nechat. Mně by to vážně nevadilo, vždyť její gesto byla zdvořilost.

Jenomže ta zpropadená žena najednou nevěděla kudy kam.

„Moc se omlouvám —“

„Nikdy se neomlouvej,“ řekl jsem drsně. Od té doby, co Sosia umřela, jsem se stáhl do sebe. S ženami už jsem to neuměl. „Nic nového, paní. Prorostlé maso si žádá hustou omáčku — gladiátoři si o ni ani nemusejí říkat. Kdybych ji chtěl, tak bys to poznala už dávno.“

Měla se na patě otočit a odebrat se do svého pokoje. Ale ona tam jenom stála a úzkostlivě na mě upírala oči.

„Bohové olympští!“ zvolal jsem podrážděně. „Přestaň se na mě takhle dívat!“ Její velké unavené oči byly studánky trápení.

Už dvě hodiny jsem si představoval, jaké by to asi bylo ji políbit. A tak jsem to provedl. V krajním rozčilení jsem přistoupil ke dveřím, přidržel si ji lokty a její slonovinově bílou tvář vzal z obou stran do dlaní. Za chvilku bylo po všem a nepocítil jsem přitom žádnou radost, jako bych byl udělal jenom docela bezvýznamné gesto.

Vytrhla se mi. Zima ze zahrady ji roztřásla. Celý obličej měla studený a řasy stále ještě mokré od pláče. Vida, tak jsem ji přece políbil. A stejně jsem pořád nevěděl, jaké to doopravdy je.

Znám chlapy, co tvrdí, že takové ženy potřebujou tvrdou ruku. Jsou to pitomci. Byla rozrušená. A abych řekl pravdu, rozrušilo to i mě.

Helena si to mohla se mnou na místě vyřídil, jenže já jsem jí nedopřál čas. Tentokrát jsem práskl do bot já.

M

usela ucítit, jak jsem sebou trhl.

Přece jenom jsem se vrátil. Za co mě máte?

Kradl jsem se temnou chodbou tak potichoučku jako sluha s nějakou

165

zprávou, kterou zapomněl doručit. Zaklepal jsem u ní na dveře — svým zvláštním signálem: třikrát po sobě lehce ťuknout kotníkem. Nikdy jsme si ho výslovně nedomluvili, prostě se to tak vyvinulo, že se takto hlásím. Normálně mi přišla okamžitě otevřít.

Zaklepal jsem znovu. Vzal jsem za kliku, ačkoli jsem věděl, že se nepohne.

(Sám jsem ji učil, jak ji zaklínit, když přespává v hostinci.) Opřel jsem se čelem o dřevo a tiše vyslovil její celé jméno. Ani se neozvala.

Jistě předpokládala, jak jsem už pochopil, že jsme konečně došli k jakémusi porozumění. Nabídla mi příměří, a já, tupohlavec, jsem to ani nepoznal, natož abych ho přijal. Ona si počínala šlechetně, zato já byl úplně zabedněný. Tak rád bych jí pověděl, jak mě to mrzí. Ona mi však nechtěla nebo nemohla dát k tomu příležitost.

Kdybych tam okouněl dál, mohl bych ji přivést do řečí. A ona si mě najala, abych ji před něčím takovým ochránil. Jediné, co jsem teď pro ni mohl udělat, bylo odejít.

166

XXXVII

áno jsem se oblékl, sbalil věci a potom zabouchal na dveře vzácné

paní, když jsem šel kolem. Objevila se, teprve když jsem už seděl na schodě před hostincem a natíral si boty husím sádlem. Stoupla si kousek za mě. Pomalu jsem si šněroval řemínky, abych k ní nemusel zvednout hlavu. Nikdy v životě jsem se tak nestyděl.

Helena Justina prohlásila úsečně: „Pro oba bude lepší, když naši smlouvu okamžitě zrušíme.“

„Paní, co jsem začal, to taky dokončím.“

„Nebudu ti platit,“ řekla.

„Můžeš smlouvu považovat za ukončenou,“ opáčil jsem.

R

Nedovolil bych si ji opustit. Popadl jsem její zavazadla, ať už se jí to líbilo, nebo ne, a rázoval napřed. Do lodi jí celkem slušně pomohl nastoupit jeden lodník. Mě si nikdo nevšímal. Odvrátila se a šla si stoupnout na příď sama. Já jsem se usadil na palubě, nohama opřený o její zavazadla.

Dostala mořskou nemoc. Já ne. Přešel jsem k ní.

„Můžu ti pomoct?“

„Vypadni.“

Vypadl jsem. To jí zřejmě pomohlo.

To byla jediná slova, která mezi námi padla po celou cestu z Galie do Itálie. V Ostii stála v ranní tlačenici vedle mě, zatímco jsme čekali na vylodění. Žádný z nás nepromluvil. Jednou dvakrát jsem ji nechal být, když do ní vráželi jiní cestující, a pak jsem si ji přesunul před sebe a nastavil šťouchancům vlastní záda. Hleděla přímo kupředu. Já taky.

Po lodní lávce jsem přešel napřed a chytil jsem nosiče se sedačkou. Ona se nevšímavě nesla kolem mě a nastoupila sama. Svá zavazadla jsem k ní hodil na protější sedadlo a sám jsem s jejími věcmi putoval v jiných

167

nosítkách.

Do Říma jsme vstupovali pozdě odpoledne. Už nastalo jaro a doprava na silnicích zhoustla. Zastavili jsme u Ostijské brány, kde byla nějaká zácpa, a tak jsem zaplatil jednomu chlapci, aby běžel napřed oznámit její rodině, že se paní vrací. Popošel jsem kupředu a natahoval krk, abych zjistil, proč se provoz v bráně nehýbe. Helena Justina vystrčila hlavu z okýnka nosítek, když jsem procházel kolem. Zůstal jsem stát.

Dál jsem napínal oči kupředu. Za chvilku se tiše zeptala: „Vidíš, co se tam děje?“

Opřel jsem se celkem družně loktem o okýnko jejích nosítek. „Nákladní povozy,“ odpověděl jsem s pohledem stále upřeným před sebe. „Čekají, až je ve stanovenou dobu pustí dovnitř. Vypadá to, že se z jednoho vozu s vinnými sudy celý lepkavý náklad vyklopil.“ Otočil jsem hlavu a podíval se jí do tváře. „A ještě je tam nějaký oficiální cirkus vojáků s korouhvemi — zřejmě do města vjíždí s plnou parádou nějaká veličina s příslušným doprovodem…“

Neuhnula očima před mým pohledem. Nikdy jsem se neuměl po hádce kloudně usmiřovat. Cítil jsem, jak se mi napínají šlachy na krku.

„Didie Falcone, jestlipak víš, že otec a strýček Gaius uzavřeli sázku?“ začala Helena a unaveně se usmála. „Strýček Gaius soudí, že tě cobydup propustím. A otec zase tvrdí, že mě pustíš k vodě ty jako první.“

„Párek rošťáků,“ poznamenal jsem opatrně.

„Mohli bychom jim dokázat, že se spletli, Falcone.“

V obličeji mi zaškubalo. „To by jejich sázky propadly, ne? Škoda.“

Měla za to, že to myslím vážně, a rychle odvrátila oči.

Pocítil jsem ostrou bolest v žaludku, což jsem odhadl na bodnutí výčitek svědomí. Jedním prstem jsem jí sáhl na tvář, jako by to byla moje neteřinka Marcia. Zavřela oči, nejspíš odporem. Doprava se začala hýbat. Pak mi Helena nešťastně zašeptala: „Mně se tak strašně nechce domů!“

Usedalo mi nad ní srdce.

Chápal jsem, jak jí je. Z domu odešla jako nevěsta, pak dospěla jako manželka, vedla svůj vlastní dům — pravděpodobně dobře. A teď nemá kam jít. O novém sňatku nechce ani slyšet, jak mi svěřil v Germanii její bratr. Musí se vrátit do otcovského domu. Nic jiného Řím ženám

168

nedovoluje. Bude v pasti, odsouzená žít neužitečným životem dívky, životem, z něhož už vyrostla. Návštěva v Británii znamenala jenom krátký únik. A teď je zase zpátky.

Poznal jsem, že se jí zmocňuje opravdová panika. Jinak by se k tomu nikdy nepřiznala, a mně už teprve ne.

S pocitem odpovědnosti jsem řekl: „Vypadáš, že máš ještě pořád mořskou nemoc. Já své svěřence rád předávám zdravé a v pořádku. Pojď se trochu provětrat. Vezmu tě na hradby a ukážu ti Řím.“

Kam chodím na takové ztřeštěné nápady? Na východní straně města, míle od domu jejího otce, můžete vystoupit na hliněný násep, původní hradbu města. Jakmile minete boudy s pisklavými loutkovými divadýlky, komedianty s cvičenými opičkami a tkalce s vlastním stavem pracující na zakázku, dostanete se na starobylé valy Servia Tullia, tvořící příjemnou vzdušnou promenádu. Abychom se tam dostali, museli jsme si razit cestu přímo středem města, přes forum Romanum a potom ven na Eskvilinský pahorek. Většina lidí odtud zamíří k severu ke Collinské bráně; já jsem měl alespoň tolik rozumu, že jsem ji vedl opačným směrem a dolů jsme sešli v polovině cesty domů na Svaté cestě.

Nebesa vědí, co si mysleli nosiči. A poněvadž znám, co obyčejně vídají, dovedl jsem to odhadnout.

Vyšlapali jsme nahoru a potom se bok po boku procházeli. Byl počátek dubna a krátce před večeří, takže jsme se tam toulali prakticky sami. A měli jsme tam všechno. Nic takového se nenajde na celém světě. Z úzkých uliček se tyčily k nebi pětipatrové obytné domy a bez ohledu na společenské rozdíly družily se s paláci a samostatnými sídly boháčů. Hnědavé světlo se míhalo po střechách chrámů nebo se třpytivě chvělo v tryskajících pramenech fontán. I teď v dubnu nám po těch britských deštích a chladu připadal vzduch teplý. Jak jsme tam s Helenou pokojně kráčeli, spočítali jsme spolu všech sedm pahorků. Po hřebeni Eskvilinu jsme se dali k západu s večerním větrem ve tvářích. Ten s sebou přinášel mučivé vůně kořeněných masových knedlíčků, poskakujících v tmavé omáčce ve stovkách pochybných krámků, aroma ústřic na koriandru, vařících se na mírném ohni v bílé vinné omáčce, vepřového, dusícího se s fenyklem,

169

pepřem a dalším kořením v rušné kuchyni nějakého soukromého sídla přímo pod námi. Až sem do našich výšin doléhal vzdálený bzukot ustavičného městského ruchu: vyvolávání kramářů, hlasy řečníků, rachot těžkých povozů, osli a domovní zvonky, dupot pochodujícího oddílu stráží, směsice povyku lidstva, natlačeného tady hustěji než kdekoli jinde v celé říši nebo v celém známém světě mimo její hranice.

Zůstal jsem stát. Obrátil jsem se tváří ke Kapitolu. Usmíval jsem se. Helenu jsem měl tak blízko, že mi její dlouhý plášť pleskal o bok. Zmocnil se mě pocit blížícího se rozuzlení. Kdesi v této metropoli se skrývají muži, které hledám. Zbývá už jen najít důkaz, který by uspokojil císaře, a potom zjistit, kde jsou ukradené stříbrné housky ukryté. Už jsem měl odpověď téměř na dosah, kynul mi konec — a najednou jsem byl plný sebedůvěry. Celou mou bytostí prostupoval známý obraz domova a já věděl, že alespoň v Británii jsem udělal všechno, co bylo v lidských silách. Beznaděj, jež mě svírala v klepetech od té doby, co Sosia umřela, konečně povolila.

Když jsem se znovu otočil k Heleně Justině, zjistil jsem, že mě pozoruje, Svou skleslost teď držela na uzdě. Nic vážného jí vlastně nebylo. Prostě se vlastní vinou dostala do situace, že si na čas připadá nešťastná. To se stává mnoha lidem. Některým pořád dokola. Jiní si dokonce libují v tom, když mohou být nešťastní. Helena ne. Byla příliš přímočará a sama k sobě upřímná. V klidu měla nádherně pokojnou tvář a něžnou duši. Cítil jsem téměř s jistotou, že opět dospěje k vyrovnanosti, bude mít trpělivost sama se sebou. Se mnou asi ne, ale jestliže mě nenávidí, nemůžu se tomu divit, vždyť tehdy, když jsem ji poznal, jsem se taky nenáviděl.

„Budeš mi chybět,“ dobírala si mě.

„Jako puchýř, když tě přestane bolet.“

„Ano.“

Zasmáli jsme se.

„Některé moje dámy se se mnou chtějí setkat znovu,“ škádlil jsem ji ve snaze ji inspirovat.

„Ale? A proč?“ odpálila mě Helena pohotově a oči jí jen jiskřily. „To je tak nestydatě bereš na hůl, když jim posíláš účet?“

Poslední dobou dost zhubla, ale stále ještě měla pěknou postavu a pořád se mi líbilo, jak si sčesává vlasy dozadu do uzlu. A tak jsem se zazubil.

170

„Jenom ty, co chci zase vidět.“

„Upozorním svého účetního,“ odsekla mi, „aby hlídal chyby jako ostříž.“

Její otec i strýc sázku prohráli. Nemohlo to vydržet, ale v tu chvíli jsme byli přáteli.

Vlasy měla roztomile rozcuchané a líce jí zrůžověly. Teď už jsem ji mohl bezpečně předat příbuzným. O mně si budou myslet to nejhorší, ale raději to, než aby znali pravdu.

Existují dva důvody, proč bere muž dívku na procházku na valy. Jedním je nadýchat se čerstvého vzduchu. To jsme udělali. Ten druhý důvod mě taky napadl, ale raději jsem si to rozmyslel. Naše dlouhá cesta skončila. Odvedl jsem ji domů.

171

III. ČÁST ŘÍM

JARO roku 71

XXXVIII

Do okresu Capenské brány jsme dorazili bez nehody, prokličkovali jsme několika postranními uličkami a pak zamířili rovnou k senátorovu domu. Nosítka se zastavila. Oba jsme vystupovali. Helena vyjekla. Otočil jsem se. Hnalo se na nás asi pět divných pobudů — odpadu z trhu s otroky. Každý z nich měl na hlavě špičatou kápi staženou přes obličej hlouběji, než vyžadovaly jeho jizvy po neštovicích, a jednu ruku zabořenou pod pláštěm — bylo jasné, že to, co se tam skrývá, nebude raneček s chlebovými plackami a domácím sýrem.

„U Herkula! Paní, utíkej zvonit, ať honem někdo přijde!“

Helena letěla k otcovým dveřím a já jsem rychle vyhákl jedno držadlo z nosítek.

Rozhlédl jsem se. Chodci se vytráceli z chodníků do zlatnictví a květi-nářství, otevřených pro večerní prodej, s lucernami zavěšenými v průčelí. Byla to příliš vybraná čtvrť, tady se nedalo počítat s něčí pomocí. Občané, kteří si vyšli na procházku, mizeli jako praskající bubliny za velké vody na Tiberu.

Ti ničemové jednali pohotově, ale ne tak pohotově jako já. Pod plášti si přinesli trnité klacky, ale po třech měsících v olověných dolech se ve mně nahromadilo víc útočnosti, než si dovedli představit. Tou osm stop dlouhou holí, kterou jsem se rozháněl, jsem mohl natropit hodně škody.

Konečně se vyhrnul ven Camillus se svými otroky, vyburcován divokým vyzváněním milostivé paní. Ta sběř vzala okamžitě do zaječích. Zanechala po sobě krvavou stopu a jednoho mrtvého. Ten se předtím vrhl na Helenu. Strhl jsem ji stranou, vytáhl nůž, který nosím zastrčený v botě, pak jsem ho vojenským rozmachem nakopl do holeně, a když padal, odspodu jsem ho bodl. Takový manévr by nezastavil nikoho s výcvikem v legiích, ale chlap jím zřejmě neprošel. Dorazil jsem ho.

V

ulici jejího otce nás čekal uvítací výbor.

175

Nosit zbraň je v Římě nezákonné. Jenže já jsem bránil senátorovu dceru. Žádný žalobce by nedonutil soud, aby mě odsoudil jako zločince. A kromě toho jsem ji neměl na krku čtrnáct set mil jenom proto, abych o ni na prahu otcovského domu přišel, a zahodil tak svůj dvojnásobný honorář.

Camillus Verus s mečem v ruce ztěžka dýchal a přehlížel živé bojiště. Kolem nás se vzdouval chaos a prosakoval dál ulicí. V soumraku vypadalo všechno ještě hrozivěji.

„Upláchli mi. Vyšel jsem ze cviku, ale jednoho jsem sekl —“

„Nebylo to špatné, pane. Zavedu tě do své šermířské tělocvičny.“

„Falcone, vypadáš trochu bledě.“

„Zmožený vřelostí našeho uvítání…“

„Zabíjení lidí mi nedělá dobře.

Senátor i jeho žena, která tam přicupitala se svým hejnem služek s lívancovitými obličeji, čekali, kdy budou moci svou urozenou dceru obejmout. Jenže když už jsem ji popadl, nějak se mi nechtělo ji pustit. (Dobrá zásada, jak jednat se ženami, ovšem v davu se těžko uplatňuje.) Tehdy pravděpodobně poprvé viděli ctihodní rodiče Heleny Justiny, jak si jejich dceru, bílou a mlčící, tiskne k rozechvělé hrudi neoholený rváč s divokýma očima, rozhánějící se zkrvaveným nožem. Chvatně jsem ji pustil z objetí a předal do tatínkovy náruče.

Ten byl úplně otřesený tím, že ji málem ztratil, a chvíli se dokonce nezmohl ani na slovo.

Celý rozklepaný jsem se posadil na okraj velké květinové vázy, zatímco si Helenu Justinu předávali z náruče do náruče. Protože se nikomu nechtělo mi vynadat za ten strach, co prožili, všichni si to vylívali na ní. Ona se zatím ještě dostatečně nevzpamatovala natolik, aby něco namítala. Já jsem přihlížel, natolik zvyklý na svou roli jejího ochránce, až mi přišlo trapné, že tu tak otálím.

„Všechna čest, Falcone!“ Přišel ke mně její otec a zvedl mě. Pak se mě otázal hlasem člověka, pro něhož má odpověď znamená peníze. „Cestou proběhlo všechno dobře?“

176

„Tak klidně, že to bylo přímo úměrné hubenému honoráři.“

Helena po mně mrskla šibalským pohledem. Já jsem se zadíval na večerní oblohu jako muž, který je prostě velmi unavený.

Decimus poslal na magistrát zprávu o tom chlapovi, co jsem ho zabil, a mrtvolu bezodkladně z jeho prahu na veřejné náklady odklidili. Pak už jsem o tom incidentu nic neslyšel.

Bylo jasné, co ti ničemové chtěli. Když tak najednou práskli všichni do bot, naše zavazadla zmizela s nimi.

Zorganizoval jsem pátrací skupinu a Camillovi otroci brzy naše věci přitáhli zpátky — našli je pohozené o dvě ulice dál. Na dlaždicovou podlahu senátorovy haly jsem postavil svícen. Klečel jsem na zemi a každý ranec rozbaloval a rozkládal, abychom všechno systematicky zkontrolovali. Helena se krčila vedle mě a pomáhala mi. Přitom jsme stále tiše rozmlouvali jako lidé, kteří spolu strávili celé týdny na cestách. Její matka se tvářila nervózně, ale my jsme tomu, zabraní do práce, nevěnovali pozornost. Každý, s kým jsme se cestou setkali, si zpestřoval nudné dni představami o nějakých pikántnostech. Zvykli jsme si přecházet to bez povšimnutí. I tak jsem vytušil, že pro Julii Justu tady představuji rušivý živel. Musel jsem se v duchu usmát. Elegantní matka mé hrdé mladé paní ji sekýruje zrovna tak jako ta moje mě.

„Tyhle nejsou snad ani porušené. Zmizelo toho velmi málo,“ řekl jsem Heleně Justině. Obracel jsem se na ni jako na svou společnici při řešení toho případu.

„Strýčkův dopis -“

„Žádná tragédie. Vlastně bezvýznamná — může napsat znovu.“

Něco jiného. Něco, co mi patřilo.

V tu chvíli, kdy jsem si to uvědomil, Helena zřejmě uviděla můj obličej. Z jejího výrazu jsem poznal, že jsem musel vypadat vyloženě zdrceně.

„Bohové, Falcone —“

Vzal jsem ji za zápěstí. „Děvče, to nevadí.“

„Ale určitě vadí!“

Prostě jsem zavrtěl hlavou.

Sebrali mi gagátový náramek, ten, co Helena věnovala Sosii a Sosia mně.

177

XXXIX

enátor se rozhodl, že hned večer zajde do Paláce. Ohlásí všechno, co

víme, dokonce i naše podezření, že je do toho zapleten Domicián. Já jsem zatím neměl co na práci, dokud nedostanu další pokyny. To se mi docela hodilo.

Pozvali mě na večeři a nabídli mi nocleh v měkké posteli, ale šel jsem domů. Z různých důvodu jsem potřeboval být sám.

Prádelna byla zavřená, a tak jsem dobrodružství, jež mě čeká při setkání s Lenií, musel odložit na zítřek. Šest pater znamená ovšem hanebnou překážku pro unaveného poutníka. Jak jsem se plahočil nahoru, umiňoval jsem si, že se přestěhuju. Když jsem však dorazil do svého bytu, najednou jsem si postavil hlavu a řekl jsem si, že tam zůstanu.

Nic se nezměnilo. Mrňavá, těsná předsíňka, kde by se jakžtakž mohl otočit pes, kdyby byl hodně hubený a stáhl si ocas mezi nohy, viklavý stůl, jedna lavice, trochu šejdrem, police s nádobím, cihlová ohrádka, železný rošt, džbánky na víno (špinavé), koš na odpadky (přeplněný)…

Avšak můj stůl stál jinde. Cihly z ohniště byly začerněné sazemi. Nějaký mizera bez srdce držel v kleci vyhladovělého vrabčáka. V mém bytě bydlel někdo jiný.

Nejdřív jsem ho ucítil. Vzduch se tetelil čpavým smradem nošených vlněných tunik, měsíc nepraných. Povaloval se tam. módní karmínový sváteční plášť, který jsem neznal, a papuče, jejichž odér mi letěl vstříc z druhé strany světnice. Přestože Decimus za mě zaplatil Smaractovi plnou činži, můj nestydatý domácí si dovolil za mé nepřítomnosti nasadit mi do mé kanceláře podnájemníka, všemi tělesnými smrady prosáklého číšníka z krčmy, kde se podává horké víno.

Teď byl pryč. V tu chvíli měl štěstí.

Jeho krámy jsem vykydal na balkon, papuče vykopl přes podestu přede dveřmi, nakrmil jeho vrabečka a přerovnal ten binec k své spokojenosti.

S

178

Snědl jsem ančovičky, které nechal v mé oblíbené misce. Podle chuti mohly být tři dni staré. Když se dostavil, měl mastné vlasy, zkažené zuby a sklon prdět, když měl strach, což bylo pokaždé, kdykoli jsem se podíval jeho směrem; to znamená, že dost často. Byl to typ chlapa, jakého má člověk pro jistotu radši pořád na očích.

Sdělil jsem mu, mizerovi, že to, co platí Smaractovi, by měl platit mně, takže buď může spát venku pod hvězdičkami, než si najde jiný pokoj — anebo ho rovnou vyhodím. Rozhodl se pro balkon.

„Tys mi sněd rybičky!“

„Máš smůlu,“ odsekl jsem zamračeně. Mračil jsem se ovšem proto, že jsem si vzpomněl na někoho jiného, ale to nemusel vědět.

Netvrdím, že se mi po ní stýskalo. Zlostných ženských, co si myslí, že jejich život je hotová tragédie, je tam, kde bydlím, jako máku. Pokud se mi vůbec stýskalo, tedy po tom příjemném pocitu, že si vydělávám prachy jenom tím, když jí dělám společnost. Stýskalo se mi po tom, že jsem měl odpovědnost za jinou lidskou bytost. Ba stýskalo se mi i po tepu vzrušení, když jsem odhadoval, co zase ta zpropadená holka provede, aby mě naštvala.

Na Aventinu se stále ještě šíří zprávy rychle. Petronius Longus ke mně vpadl o dobrou hodinu dřív, než jsem ho očekával; jeho známá spolehlivá přítomnost a známá skromná křenící se tvář. Nechal si narůst plnovous. Vypadal hrozně. Řekl jsem mu to. On na to nic, ale věděl jsem, že až ho uvidím příště, určitě bude oholený.

Číšník objevil a vychlastal můj sklípek (třebaže to popíral, ale lhát dovedou číšníci nejlíp ze všeho). Petro tam naštěstí přitáhl amforu svého oblíbeného kampánského. Usadil se na lavici, opřel se o stěnu, dlouhé nohy si natáhl ke stolu a obuté paty si položil na jeho hranu. Číši si pohodlně přidržoval na břiše. Připadalo mi to už hrozně dávno, kdy si tady Petronius naposled hověl jako doma. Stačil mu jediný pohled na můj vyhublý obličej a postavu a jenom se zeptal: „Drsný?“

Objímal jsem si žebra a uplynulé čtyři měsíce jsem mu shrnul slovy: „Drsný, a jak!“

Byl celý žhavý vyslechnout si, jak to všechno bylo, ale věděl, že v tuhle

179

chvíli potřebuju jedině pořádně se napít po boku mlčícího přítele. Hnědé oči se mu leskly. „A co tvá klientka?“

Petronia vždycky fascinovaly houfy dychtivých ženských, které mě podle jeho představ obléhají. Já mu obyčejně posloužím šťavnatými podrobnostmi, i když si je musím vymýšlet. Teď poznal, jak jsem vyčerpaný, protože jsem se nezmohl na nic víc než na: „Nic, s čím bych se mohl chlubit. Prostě obyčejný děvče.“

„Měl jsi s ní potíže?“ vyptával se toužebně.

Vyloudil jsem smutný úsměv. „Ani ne, brzy jsem ji zkrotil.“

Nevěřil mi; já jsem si taky nevěřil.

Vypili jsme všechno jeho červené kampánské, bez vody, a potom jsem myslím usnul.

180

XL

ruhý den mě v mé kanceláři navštívila Helena Justina. Bylo to

nesmírně trapné, protože jsem právě choval na klíně jednu slečnu v kratičké červené tunice, která se po mně rozvalovala s nohama ve vzduchu. Ta slečinka se mnou náhodou zrovna snídala a vyváděla přitom hlouposti. Byla hezoučká, celá scénka velmi intimní a Helena poslední člověk, kterého jsem tam mohl potřebovat.

Helena Justina vypadala upraveně a svěže v poletující bílé říze a já jsem se vyloženě styděl za to, že ta půvabně oděná vznešená bytost musela vyšlapat šest pater do té mé pochmurné díry a zastihla mě ještě neoholeného.

„Mohl jsem seběhnout dolů —“

„Ale ne. Toužila jsem tě vidět, jak trůníš ve svém vlastním království.“ Zkoumavě si mě prohlédla a nasála podezřelý vzduch. „Máš tu docela čisto. Stará se o tebe někdo? Očekávala jsem, že tu budeš mít temné závěsy pavučin a stopy po krysách.“

Někdo, totiž máti, mi to sem zašel předtím vysmýčit, takže pavouci zatím odhopkali pod trámy do podkroví za holuby. O krysách jsem raději nepřemýšlel.

Svoje rozhihňané břemeno jsem přesunul vedle na lavici.

„Jdi na balkon a počkej tam.“

„Je tam ten člověk. A smrdí!“

Číšník. Bude muset vypadnout. Vzdychl jsem si. Dáma se na mě k zbláznění mile usmála.

„Marcus Didius Falco, ještě napůl spí a už drží v ruce číši vína. Není na to trochu brzy, Falcone? I pro tebe?“

„Horké mléko,“ zachraptěl jsem.

Vyznělo to, jako když lžu, a tak se Helena naklonila přes stůl, aby se podívala. Bylo to horké mléko“.

D

181

Senátorská dcera, navoněná a jako obvykle nesnesitelně blahosklonná, se posadila na židli, kterou tam mám pro klienty, a zadívala se na mou neposednou partnerku. Vzdal jsem to.

„To je Marcia, má nejmilejší kamarádka.“ Marcia, má nejmilejší kamarádka, tříletá, se ke mně majetnicky přitulila a vrhala po Heleně vyzývavé, neomalené pohledy, které jí možná připomínaly mě. Chytil jsem ji zezadu u krku za tuniku a doufal, že ji snad udržím chvíli v klidu.

Potom k mé hrůze natáhla senátorská dcera k Marcii paže a podala si ji přes stůl s jistotou ženy, která to s dětmi až doteď dobře uměla. Vzpomněl jsem si na tu čistou, spořádanou holčičku, kterou jsem ji viděl chovat na klíně v Londiniu, a v duchu jsem zaklel. Marcia jí padla do náruče jako pytel. Tvářila se zamyšleně, zadívala se na ni nahoru, schválně zaslintala a potom ze slin vyfukovala bubliny.

„Chovej se slušně,“ nařídil jsem jí nepřesvědčivě. „Utři si pusu.“

Marcia si utřela pusu nejbližší látkou, co jí padla do ruky, totiž vyšívaným cípem dlouhého bílého šálu Heleny Justiny.

„Ta je tvoje?“ zeptala se mě opatrně.

Co je komu do toho, jestli se nechávám využívat jako ranní mateřská školka, a tak jsem jenom řekl: „Ne.“

To bylo hrubé, dokonce i mně to tak přišlo, a tak jsem se uvolil dodat: „Moje neteř.“ Marcia byla dítě mého bratra Festa, o kterém se nikdy ani nedověděl.

„Je neposlušná, protože ji rozmazluješ,“ poznamenala Helena.

Namítl jsem, že někdo musí. Ona to zřejmě pochopila.

Marcia začala zkoumat Heleniny náušnice, modré skleněné korálky zavěšené na zlatých kroužcích. Kdyby ty korálky utrhla, v tu ránu by je spolkla, než bych stačil sáhnout pro ně přes stůl. Naštěstí držely dobře a byly pevně zapnuté do jemných oušek. Já osobně bych se radši pustil do těch oušek, která těsně přiléhala k hlavě a říkala si o to, aby je někdo žužlal. Helena se tvářila, jako by uhádla, na co myslím. Poněkud škrobeně jsem se zeptal, co si přeje.

„Falcone, rodiče jdou dnes na večeři do Paláce. Jsi zván taky.“

„K jednomu žlabu s Vespasiánem?“ To mě rozlítilo. „Ani mě nenapadne. Já jsem přesvědčený republikán!“

182

„Prosím tě, Didie Falcone, proč z toho děláš takovou vědu?“ vyčetla mi Helena.

Marcia přestala vyfukovat bublinky.

„No tak, seď hezky!“ napomenul jsem ji, když se najednou začala převalovat a výskat smíchem. To děcko bylo těžké a neohrabané jako telátko. „Ukaž, podej mi ji zpátky. Nemůžu s tebou mluvit, když ji musím hlídat —“

Helena ji uchopila pevněji, posadila ji rovně, znovu jí utřela obličej (poznala hadřík, který tam mám k tomu účelu), zručně si narovnala náušnice a přitom dál hovořila věcně se mnou. „Ale ne, mě neobtěžuje. Zbytečně moc mluvíš, Falcone.“

„Můj taťka vyvolává při dražbách.“

„To ti ráda věřím. Ale ty si přestaň dělat starosti.“ Trpce jsem sevřel rty. Chvíli se zdálo, že skončila, ale pak se přiznala: „Falcone, zašla jsem za Pertinakem.“ Neodpověděl jsem, protože to, co jsem měl na jazyku, by nebylo vhodné pro její ctihodná mušličková ouška. Hrdlo mi stahovala vidina jiné dívky v bílém, ležící mi nehnutě u nohou. „Šla jsem do jeho domu. Chtěla jsem na něho uhodit. Nebyl tam —“

„Heleno —“ zvolal jsem pobouřeně.

„Já vím, neměla jsem tam chodit,“ zamumlala rychle.

„Paní, nikdy nechoď sama za mužem, abys mu sdělila, že je zločinec. On to ví. Nejspíš to dokáže tím, že na tebe vytáhne první zbraň, kterou nahmátne. Řeklas vůbec někomu, kam jdeš?“

„Byl to můj manžel. Já jsem se nebála —“

„Měla ses bát!“

Její tón nečekaně změkl: „A ty teď máš strach o mě. Je mi to vážně líto.“ Pod opaskem mi proběhlo chorobné zachvění. „Chtěla jsem tě vzít —“

„Byl bych šel.“

„Ovšem jen kdybych tě zdvořile požádala, že?“ dobírala si mě.

„Jestli tě uvidím v takové bryndě, tak mě nebudeš muset prosit,“ odsekl jsem rázně.

Vykulila oči překvapením a leknutím.

Vypil jsem mléko.

183

Už jsem se zase uklidnil. Marcia se válela rozčepýřenou hlavičkou po Helenině půvabné hrudi a pozorovala nás. Já jsem pozoroval dítě — aspoň jsem měl výmluvu — a Helena mi zatím domlouvala. „Tak co, půjdeš večer? Dostaneme zadarmo najíst, Falcone. Jeden z tvých zaměstnavatelů sem kvapně přijel z ciziny, aby se s tebou setkal. A to si jistě při své zvědavosti nenecháš ujít.“

„Já mám víc zaměstnavatelů?“

Řekla, že dva — možná tři, ale asi ne. Pokusil jsem se naznačit, že dva znamenají dvojnásobný plat, ale ona mě srovnala: „Dostaneš takový plat, na jakém ses dohodl s otcem. Oblíkni si tógu. Vezmi si s sebou ubrousek. A mohl bys dát nějaký peníz za oholení. A prosím tě, Falcone, snaž se mě neuvádět do rozpaků…“

„Není třeba, paní — ty se uvádíš do rozpaků sama. Vrať mi mou neteř!“ zavrčel jsem vztekle. Konečně mi ji tedy podala.

Když odšuměla, vyšli jsme s Marcií ruku v ruce na balkon. Vyhodili jsme číšníka, který tam chrněl na lehátku v bederní roušce, a čekali jsme v jeho hutném smradu, až se Helena Justina vynořila na ulici. Pozorovali jsme ji, jak nastupuje do svých nosítek, její hlava hluboko dole jako lesklý týkový knoflík v pěně sněhobílých závojů. Nepodívala se nahoru. To mi přišlo líto.

„Ta paní je moc milá,“ usoudila Marcia, která má jinak slabost spíš pro muže. (Tyto sklony jsem u ní podporoval — vycházel jsem totiž z předpokladu, že potrpí-li si na muže teď, kdy jsou jí tři, později z toho vyroste, a až jí bude třináct, nebudu s ní mít tolik starostí.)

„Ke mně ta paní nikdy milá nebyla,“ zabručel jsem.

Marcia se na mě podívala po očku překvapivě zralým pohledem.

„Prosím tě, Didie Falcone, proč z toho děláš takovou vědu!“

Vypravil jsem se za Pertinakem sám. Všechno, co jsem řekl Heleně, platilo i teď. Byla to pitomost. Naštěstí ten ničemný lump stále ještě nebyl doma.

184

XLI

C přidržel na délku paží od sebe.

„No ne! Kam máš namířeno, šviháku?“

o čert nechtěl, na ulici jsem potkal Petronia. Hvízdl a pak si mě

Na počest večeře u pána celého civilizovaného světa jsem si oblékl nejlepší tuniku, vytlučenou v prádelně tak, až všechny staré skvrny od vína téměř zmizely. Obul jsem si sandály (vyleštěné), přepásal se novým opaskem (čpícím) a navlékl si obsidiánový pečetní prsten prastrýce Scarona. Celé odpoledne jsem strávil v lázních a u holiče, nejen proto, abych se dověděl, co je nového (i když to taky, až mi z toho šla hlava kolem). Dal jsem si ostříhat vlasy, takže mi najednou bylo lehce jako jehňátku. Petronius čichal nezvyklé závany koupelového oleje, vody po holení, pleťového tonika a pomády na vlasy, jež se kolem mě vznášely, kam jsem se pohnul. Dvěma prsty pak opatrně nadzdvihl o čtvrt palce dva záhyby tógy na mém levém rameni, jako by chtěl celkový efekt elegantního oblečení ještě vylepšit. Tahle tóga patřívala původně bratrovi, který jako dobrý voják předpokládal, že má nárok pořídit si všechno možné a jenom to nejlepší, ať už to potřeboval, nebo ne. Potil jsem se pod tíhou vlněné látky a vlastních rozpaků.

Řekl jsem, aby si z toho můj skeptický druh nevyvozoval kdovíco nekalého: Jenom nesu džbán zkaženýho starýho octa na večírek do Paláce.“

Zatvářil se polekaně. „Noční schůzka? Dej si pozor, kvítečku! Z toho může pro hezkýho kluka koukat pěknej malér!“

Neměl jsem čas se s ním přít. Už i tak jsem se zdržel u holiče a měl jsem zpoždění.

Vrátný v senátorově domě mě nepoznal. Málem jsem ho musel praštit a pokazit si dobrou náladu i pečlivé ustrojení. Senátor s Julií Justou už odešli. V hale na mě naštěstí čekala tiše Helena, takže sotva zaslechla ten povyk,

185

vyšla ven a hned nasedla do nosítek. Z okýnka mě přejela pohledem, ale sám jsem měl možnost si ji pořádně prohlídnout, až když jsme dorazili na Palatin.

Ztratil jsem řeč.

Peníze zřejmě dělají své. Jakmile jsem jí pomohl vystoupit, zavinutou do elegantního pláště se závojíčkem cudně upevněným od ucha k uchu, začal se mě zmocňovat ten nejistý pocit, který člověka přepadne, když se jeho dobrý známý zjeví najednou tak nastrojený, že mu připadá jako někdo cizí. Sotva jsem ji uviděl rozbalenou, zjistil jsem, že uhoněné služky její matky odvedly na dceři domu dokonalou práci. Nejdřív na ní zapracovaly šťouchátky na manikúru, pinzetami na obočí, kleštičkami na řasy a vytěráčky uší, potom ji na celé odpoledne naložily pod moučnou pleťovou masku a nakonec jí jemně nanesly houbičkou na lícní kosti červenou hlinku a nad oči lehký antimonový lesk, takže teď už vypadala Helena Justina docela přijatelně, dokonce i pro mě. Vlastně měl jsem až strach, jestli ji nepopálí třpyt filigránského diadému, upevněného kolem složitého účesu, či střevíčků, vyšívaných korálky a jiskřících pod záhyby lemu její řízy z hedvábí v barvě mořské zeleně. Paže měla holé. Vyvolávala dojem chladné, vysoké, nepřístupné najády.

Uhnul jsem očima. Podíval jsem se na ni znovu. Odkašlal jsem si.

Přiznal jsem poněkud ochraptěle, že jsem zatím ještě nikdy nedoprovázel najádu. „Kdybys byla na pláži v Bájích, hrozilo by ti vážné nebezpečí, že se na tebe vrhne nějaký starý prosolený mořský bůh a porazí tě na lůžko z vodních řas, aby tě znásilnil.“

Odpověděla, že by ho nabrala do ploutví jeho trojzubcem. Ujistil jsem ji, že by mu ten pokus stejně stál za to.

Připojili jsme se k pomalému zástupu, který se šinul do jídelny. Průvod procházel Neronovými groteskními chodbami, kde byly na sloupoví, obloucích a stropě naplácané takové spousty zlata, až splývalo v jeden zářící nátěr. Pečlivě vyvedení faunové a cherubové tančili pod pergolami, kde bez ohledu na roční období bujně kvetly růže, namalované věrně do posledního detailu, jenže jakmile se z vysokých stěn odstranilo malířské lešení, mohly fresky obdivovat jenom poletující mouchy a moli. Tím

186

přepychem mi až přecházely oči, jako člověku, který oslepl z pohledu na slunce.

„Ty sis dal ostříhat vlasy!“ vyčetla mi Helena Justina — mluvila na mě cestou polohlasem koutkem úst.

„Líbí?“

„Ne,“ odpověděla upřímně. „Mně ses líbil s těmi kudrnami.“

Chvála Jupiterovi, to děvče je pořád ještě samo sebou. Za to jsem se podíval na její vlasy vyčesané do módního načechraného uzlu.

„Milostivá, když už je řeč o kudrnách, mně ses zase víc líbila bez nich.“

Vespasiánovy hostiny byly krajně staromódní; číšnice zůstávaly úplně oblečené a nikdy nedával do jídla jed.

Vespasián si na hoštění moc nepotrpěl, i když pravidelně pořádal bankety. Pořádal je proto, aby rozveselil lidi, které si pozval, a aby dal vydělat dodavatelům jídla. Jako republikán jsem odmítal nechat se ohromovat. A když už jsem se musel jedné dobře organizované císařovy večeře zúčastnit, byl jsem z toho jenom rozmrzelý. Nehodlám se rozpomínat na to, co jsme jedli. Stále jsem v duchu jenom počítal, kolik to muselo stát. Vespasián seděl naštěstí daleko ode mě, takže jsem mu nemohl vyložit své názory. Vypadal nějak zamlkle. Jak jsem ho znal, tak nejspíš v duchu taky počítal, jakou díru mu to udělalo do soukromého měšce.

Asi v polovině večera, kdy jsem se zarputile odmítal bavit, poklepal mi na rameno sluha. Vytáhli nás s Helenou Justinou od jídla tak šikovně, že jsem ještě stále držel v ruce klepeto humra a ona měla jednu tvář vyboulenou nedojedenou olihní ve vlastním inkoustu. Otrok v šatně mě ohodil mou tógou a v pěti vteřinách ji dokázal nařasit tak důstojně, jak jsem to doma svedl stěží za hodinu. Hlídač bot nás opět slušně obul a pak nás vedli do přepychového předpokoje, dva kopiníci nás nechali projít k bronzovým vnitřním dveřím, dveřník je otevřel, průvodce oznámil naše jména komořímu, komoří je zopakoval svému chlapci a chlapec je znovu jasným hlasem přednesl, jenomže je obě poněkud zkomolil, čímž jinak velkolepý efekt pokazil. Prošli jsme dovnitř. Jeden otrok, který až do té doby neměl co na práci, mi odebral trosky mého humřího klepeta.

Spustil se závěs a utlumil hluk zvenčí. Z nachově čalouněného křesla

187

vyskočil mladý muž — muž mého věku, nepříliš vysoký, s vysunutou bradou, jehož mramorové kopie rostly jako houby po dešti po celém Římě. Jeho tělo bylo pevné jako cihla; sršela z něho energie, div jsem nezaúpěl. Na palec tlustý zlatý pás splétaný z akantových listů se vlnil na lemu jeho tuniky v pruhu čtyři palce širokém. Mávnutím poslal pryč sluhy a chvátal nám vstříc sám.

„Pojďte prosím dál! Didius Falco? Chtěl jsem ti blahopřát k tomu, co jsi dokázal na severu.“

Nebylo třeba, aby se Helena varovně dotkla mé paže. Okamžitě jsem poznal, kdo je to, a okamžitě jsem pochopil, kdo jsou moji dva zaměstnavatelé. Nepracoval jsem tedy, jak jsem se až do té chvíle domníval, podle příkazů nějakého sekretariátu nafoukaných orientálních propuštěnců, číhajících na spodních stupních palácového protokolu.

Byl to sám Titus Caesar.

188

XLII

rávě se vrátil po pěti letech na poušti, ale u Jupitera ten byl ve formě!

Schopnosti z něho jen tryskaly. Na první pohled se dalo poznat, proč už v šestadvaceti dokázal velet legii a potom zmobilizovat polovinu říše, aby otci zajistil trůn.

Titus Flavius Vespasianus. V krku mě už předtím pálilo z ostré kořeněné omáčky a teď jako by mě tam škrábal suchý popel. Dva zaměstnavatelé: Titus a Vespasián. Nebo dvě dosti významné oběti, kdyby se nám to nepovedlo.

Tento bujarý mladý vojevůdce měl být zaměstnán obléháním Jeruzaléma, ale s Jeruzalémem si to už podle všeho vyřídil a byl jsem docela ochoten věřit, že se při tom dobývání zmocnil pověstné judské královny. Kdo by mu to mohl mít za zlé? Ať už si lidé o jejím původu a morálce mysleli cokoli (kdysi se provdala za svého strýce a spala prý se svým bratrem králem), královna Berenika byla nejkrásnější žena na světě.

„Heleno Justino!“

V zubech jsem drtil úlomek z humřího krunýře. Když už sbalil královnu, snad by nemusel tak dychtivě dorážet na mou osobní najádu. Udělal na ni dojem, to jsem poznal podle toho, jak tiše se ho zeptala: „Chtěl jsi hovořit s Falconem, pane. Mám se vzdálit?“

Projelo mnou bodnutí paniky, když jsem si pomyslel, že by opravdu mohla odejít, ale on nám oběma rychle pokynul do místnosti.

„Nikoli, prosím. To se tě také týká.“

P

Octli jsme se v komnatě dvacet stop vysoké, kde po fantastických deskách poskakovaly mytologické postavy pod besídkami z roztodivných květin. Kdejaká ploška byla pozlacená. Zamrkal jsem.

„Omlouvám se za ten oslňující lesk,“ usmál se Titus. „Neronova zcestná představa vkusu. Ubohý otec je na vahách — to si snad dovedete

189

představit —, jestli se s tím smířit, anebo strkat peníze do výstavby ještě dalšího paláce místo tohohle.“

Jejich starosti na mou hlavu. Oni se trápí problémem, jestli si nechat palác, který už vlastní, anebo si pořídit nový.

Titus pokračoval vážně. „Některé místnosti jsou tak nechutné, že jsme je museli zapečetit. Máme stavby roztahané po třech pahorcích ze sedmi, a přesto se nám stále ještě nedaří najít skromné rodinné sídlo, natož opravdu praktické veřejné prostory. Avšak napřed abychom probrali naléhavější záležitosti —“ Nepřišel jsem proto, abychom si vyměňovali názory o vkusu nebo nevkusu výzdoby, ale on už zamířil k věcnému jednání, a tak se mi ulevilo. „Otec mě požádal, abych vás přijal neoficiálně, neboť pustit to na veřejnost by mohlo být nebezpečné. Prétoriánům jsme naznačili, co jsme se od tebe dověděli, že totiž v kradených ingotech už není žádné stříbro. Zřejmě je to zaujalo, vždyť jsou tak loajální!“ Říkal to ironicky, ne však cynicky.

„Ovšem spiklenci zůstávají stále ještě na svobodě -“ namítl jsem.

„Musím tě informovat o nejnovějším vývoji: dnes ráno jsme zatkli Atia Pertinaka Marcella. Měli jsme sice chabé důkazy, ale musíme zjistit, kdo ještě jiný v tom má prsty. A tak…“ Váhal.

„Mamertinský žalář?“ zeptal jsem se. „Politické kobky?“

Tam zahynul nejeden velmož. Ty kobky byly proslulé. Helena Justina se prudce nadechla. Titus jí řekl, téměř bez omluvy: „Ne nadlouho. Někdo ho navštívil — přes přísný zákaz —, ještě nevíme kdo. Půl hodiny nato ho vězeňská stráž našla zardoušeného.“

„Ach ne!“

Tu zprávu o smrti jejího manžela prohodil jakoby mimochodem. Helena Justina byla viditelně pohnutá. Já taky. Sliboval jsem si, že si to s Pertinakem s chutí vyřídím osobně. Zdálo se typické, že si vybral takové spoluviníky, kteří mě o to potěšení připravili.

„Heleno Justino, vycházeli jste s Pertinakem nadále po dobrém?“

„Ani po dobrém, ani po zlém. Vůbec nijak,“ odpověděla pevně.

Zamyšleně se na ni zadíval. „Uvádí tě v testamentu?“

„Ne. Zachoval se velkoryse, když jsme si dělili majetek, a pak napsal nový testament.“

190

„Probírali jste to spolu?“

„Ne. Ale můj strýc byl jedním ze svědků.“

„Hovořila jsi s Atiem Pertinakem od svého návratu z ciziny?“

„Ne.“

„Povíš mi tedy,“ požádal ji Titus Caesar chladně, „proč jsi dnes šla do jeho domu?“

Císařův syn se uměl v pravou chvíli vytasit s nečekaným překvapením, jak to rád dělávám i já. Jediným tahem přešel hladce od zdvořilůstek k ostrému výslechu. Helena mu odpovídala klidně, bez vytáček, i když ji tento obrat ve vývoji událostí zastihl zcela nepřipravenou.

„Měla jsem určitou představu, pane, protože ho znám, že si u něho ověřím jisté závěry, k nimž jsme došli. Jeho lidé mi řekli, že není doma —“

„Ovšem.“ Byl v Mamertinu. Už mrtvý. Pak Titus pohlédl lstivě na mě. „Tak proč jsi tam šel ty, Falcone?“

„Abych zakročil pro případ, že by se chtěl zachovat jako hrubián.“

Nato se usmál a znovu se obrátil na Helenu. Předtím ke mně prudce otočila hlavu, takže se jí kotoučky z tepaného zlata na starožitných náušnicích zachvěly a malinko zacinkaly. Já jsem si jejího gesta napomenutí nevšímal a chystal jsem se zasáhnout, kdyby Titus překročil určité meze.

„Pertinakova závěť má dodatek,“ oznámil. „Napsaný včera a s novými svědky. Vyžaduje vysvětlení.“

„Já o tom nic nevím,“ prohlásila Helena. V obličeji se jí jevilo napětí.

„Je to nutné, Caesare?“ přerušil jsem je lehkým tónem. Zaťal čelist, ale já jsem nepovolil. „Promiň mi, pane. Jestliže je žena předvolaná k soudu, očekává se, že za ni bude mluvit přítel.“

„Domnívám se, že Helena Justina umí odpovídat sama.“

„To nepochybně.“ Letmo jsem se na něho zazubil. „Právě proto bude možná lepší, když budeš jednat se mnou.“

Seděla mlčky, jak se na ženu sluší, když se o ní formálně dohadují muži. Nespouštěla ze mě oči. To se mi líbilo, i když Caesar se tím nezdál příliš nadšen.

„Tvá paní není u soudu,“ poznamenal Titus tiše, ale pozoroval jsem, že jsem ho přece jen zarazil. „Falcone, já jsem se domníval, že pracuješ pro nás. Cožpak ti neplatíme dost?“ Muži, jehož srdce uchvátila nejkrásnější

191

žena světa, lze jeho sklon k romantickým představám prominout.

„Upřímně řečeno vaše sazby jsou spíš poněkud skrovné,“ odpověděl jsem mu bez mrknutí.

Slabě se usmál. Každý věděl, že Vespasián nerad pouští chlup.

„To je myslím o novém císaři všeobecně známo. K tomu, aby přivedl říši znovu k prosperitě, potřebuje čtyři sta milionů sesterciů a na jeho seznamu priorit ty stojíš někde za přestavbou Jupiterova chrámu a odvodněním velkého jezera v Neronově Zlatém domě. Značně se mu uleví, že se Helena Justina stará o to, abys nehladověl. Takže, Didie Falcone, dovol, abych ti jako jejímu příteli před soudem sdělil, že bývalý manžel tvé klientce odkázal poněkud nezvyklé dědictví.“

„Každé dědictví po tom hnisavém vředu je u mě zapsáno jako nezvyklé. Co je to?“ otázal jsem se.

Titus si cucal nehet na palci, ačkoli byl dokonale upravený.

„Obsah skladiště koření v Soukenné uličce,“ řekl.

192

XLIII

S

kryl jsem vzrušení a rychle jsem uvažoval.

„Oč myslíš, že mu šlo, pane?“

„Poslal jsem tam lidi, aby skladiště prohledali a zjistili to.“

„Našli něco?“

„Pro nás nic. Pro dámu bohatou špižírnu koření a tolik voňavek, že se v nich může až do konce života každý den koupat jako Kleopatra.“ Obrátil se na ni změněným tónem. „Heleno Justino, vyvedlo tě to z míry? Pertinax neměl žádné příbuzné kromě svého adoptivního otce. Třeba si k tobě zachoval náklonnost z doby, kdy jsi byla jeho ženou.“

To ji skutečně vyvedlo z míry. Seděl jsem nehnutě. Nemohl jsem posoudit, jestli k ní Pertinax cítil náklonnost — ani jestli si to přála.

Titus jí nedal pokoj, zatímco jí šla z leknutí hlava kolem.

„Majetek zrádce propadá státu — avšak vzhledem k tvým zásluhám si otec přeje, aby tvé dědictví zůstalo v platnosti. V příslušnou dobu ti tento dar přepustíme —“

Mračila se. Byl bych rád viděl, jak Helena pro změnu zametá s Caesarem místo se mnou. Zatím jsem jí však rozumně poradil: „Heleno Justino, teď bys měla Titovi Caesarovi říci o těch lidech, co přišli do domu tvého manžela, o těch, jak jsme o nich mluvili v Massilii.“ Při zmínce o Massilii jsem pocítil napětí a snažil jsem se nevzpomínat na tu neomalenost, které jsem se dopustil v hostinci. Helena můj podnět přijala stejně chladně jako vždycky.

Vylíčila Titovi svým přímočarým způsobem znovu, co se stalo. Chtěl na ní jména. Vypočítala mu je. Já jsem si tentokrát některá z nich vybavil, ale stejně mi nic neříkala: Aufidius Crispus, Curtius Gordianus, Gordianův bratr Longinus, Faustus Ferentinus, Cornelius Gracilis…

Titus si skočil pro poznámkové tabulky a hbitými tahy rydlem psal rychlým těsnopisem. Neobtěžoval se — snad z bezpečnostních důvodů —

193

zavolat tajemníka. Stejně byl znám tím, jak rychle umí zapisovat.

Zatímco zkoumal uvedená jména, odvážil jsem se vyzvídat: „Není neslušné se ptát, zda tvého bratra ke spolupráci donutili?“

Odpověděl mi chladně, bezvýrazně: „Domiciána neusvědčuje žádný hmotný důkaz.“ Býval právníkem; tohle byla právnická odpověď. Najednou začal jevit neklid. „Víte, proč jsem spěchal domů? Pověsti!“ vybuchl. „Zúčastnil jsem se zasvěcení býka Apida v Memfidě. Na hlavu mi vložili diadém — to je součást běžného rituálu — a v Římě se hned začalo šuškat, že se chci stát císařem na Východě!“

„Dnes odpoledne jsem v holírně slyšel,“ poznamenal jsem, „že i tvůj otec měl pochybnosti.“

„Pak nás měl tvůj holič oba vidět, když jsem včera vpadl do Paláce a volal: Otče, tady jsem! A pokud jde o bratra, ten v občanské válce málem přišel o život na Kapitolu, když mu nad hlavou hořel Jupiterův chrám. Našeho strýce, který mu mohl radit, právě zavraždili přívrženci Vitellia. Domiciánovi bylo osmnáct, neměl žádné politické zkušenosti a najednou zjistil, že je v Římě císařovým zástupcem. Bylo to naprosto neočekávané. Některá rozhodnutí, která učinil, byla nerozumná, jak si teď uvědomuje. Nikdo na mně nemůže chtít, abych bratra odsoudil jenom proto, že je tak mladý.“

Zachytil jsem Helenin pohled. Žádný z nás na to nic neřekl.

Titus si třel čelo.

„Co se u tvého holiče říkalo o téhle motanici, Falcone?“

„Že tvůj otec nenávidí zradu, ale že dá vždycky na tebe. Že když jste spolu pobývali v Alexandrii, Vespasiána rozčílilo, když se dověděl, že se tvůj bratr chce vypravit do Germánie potlačit povstání proti sobě, ale ty žes ho přemluvil, aby byl k Domiciánovi shovívavý.“ Protože to nepopíral, dodal jsem vesele: „Jistě sis všiml, pane, že jsem si vybral takového holiče, který je vždycky informovaný.“ Helena Justina pohlédla truchlivě, jak se mi zdálo, na mé ztracené kudrny. Já jsem se pohledu na ni vyhýbal. „Tak co teď, Caesare?“

Titus si vzdychl. „Otec požádal senát, aby mu přiznal obřadný triumf. Oslavíme dobytí Jeruzaléma nejvelkolepějším průvodem, jaký kdy Řím

194

viděl. Jestli máš děti, tak je přiveď. V životě už nic takového neuvidí. To bude náš dar městu — a troufám si říci, že za to bude budoucnost naší dynastie, dynastie Flaviovců, zajištěna.“

Situaci zhodnotila Helena. „Jedním z největších kladů tvého otce jako císaře jsou jeho dva dospělí synové,“ poznamenala moudře. „Flaviovci nabízejí Římu dlouhodobou stabilitu, takže v průvodu musíte jet ty i Domicián. Všechno musí vypadat harmonicky —“

Titus se vyhnul přímé odpovědi. „Koncem tohoto týdne už bude otcovo postavení pevné. Falcone, u mého holiče se zase říká, že ani prétoriáni, ani můj bratr se teď nespolčí v opozici proti otci. Takzvaní spiklenci budou chtít někam zalézt a nechat minulost plavat. Jak se teď dívám na ten seznam, mám chuť je pustit, ať si běží —“

Upřeně jsem se na něho zadíval a pak jsem prohodil pohrdavě: „Takže tvůj holič tě stříhá, jak chce sám.“

Titus Caesar měl bujnou kštici, zkrácenou natolik, aby se pěkně vyjímala pod pozlaceným vínkem, ale dost dlouhou, aby si zachovala hezké kadeře. Já nesnáším hezouny, zvláště ty, co v jednom kuse pokukujou po ženě, co přišla se mnou.

„Jak to myslíš, Falcone?“ zeptal se Titus, ne moc nadšený.

„Podle jeho informací soudím, pane, že tvůj holič je ničema.“

„Falconel“

To vykřikla Helena ve snaze opět mě zachránit před utonutím, ale já jsem nebyl k zastavení. „Mýlí se ze dvou důvodů, jak ses mohl přesvědčit podle toho, že jistí lidé považovali za nutné umlčet Pertinaka.“ Titus mě mírně povzbuzoval, abych pokračoval. „Caesare, ani ty, ani já nemůžeme ty zrádce nechat běžet. I když je Triferus šidí, přece jen drží v rukou pořádný balík císařského stříbra, které tvůj otec potřebuje. Dalším důvodem je, při vší úctě, čistá, zlatá, upřímně oddaná šestnáctiletá dívka jménem Sosia Camillina.“

Helena Justina mě pozorovala tak upřeně, až jsem z toho měl divný pocit. Stál jsem na svém proti oběma.

Titus Caesar si prohrábl prsty obou rukou pečlivě pěstěné vlasy.

„Máš naprostou pravdu. Můj holič je ničema,“ řekl.

195

Chvíli se na mě nehnutě díval.

„Lidé tě podceňují, Falcone.“

„Vespasiána lidi podceňovali šedesát let.“

„A pitomci ho podceňují stále. Seznámím tě s jeho pokyny.“

Pokusili se mě podfouknout. Titus měl stále ještě chuť mě odsunout a podezření proti Domiciánovi sprovodit ze světa, ale všiml jsem si, že má pňpravenou řeč pro případ, že by mu ten pokus nevyšel. Naléhavě se naklonil kupředu.

„Bratrovo jméno z vyšetřování vynech. Najdi stříbro — a vraha té nevinné dívky. A především mi najdi toho, kdo to všechno spunktoval.“

Navrhl jsem, že by mi měli zvýšit honorář. Rozhodl, že mi za totéž vyšetřování budou platit stejně jako dřív. Na logiku jsem byl vždycky pitomý, a tak jsem na to přistoupil.

„Ale Domiciána nemůžu vynechat —“

„Musíš,“ nařídil mi Titus.

Najednou se závěs za námi rozhrnul. Začal jsem se otáčet, abych zjistil, co se děje, když tu se osoba, jež tam vstoupila bez ohlášení, dala do hvízdání. S leknutím jsem tu melodii poznal.

Byla to písnička o Vespasiánovi; o Titovi; o Berenice. Na konci pitky ji k ránu zpívali vojáci pomalým, hlubokým hlasem a s posměšným pohupováním. Hulákali ji v krčmách a bordelech, jak závistivě, tak pochvalně, ale žádný voják, jakého jsem kdy poznal, by si nedovolil opakovat ji tady. Ta slova zněla takto:

Pak se mladík — usmál!

I stařík se — usmál!

Pak se mladík — usmál!

Královno Židů, tak vyber si,

koho si chytíš za pačesy!

Když se stařík

a když se mladík — usmál.

Pouze jediný člověk by se opovážil hvízdat si něco tak pobuřujícího v přítomnosti Caesara: jiný Caesar. Vespasián předsedal na hostině, takže mi bylo jasné, kdo je ten náš ztřeštěný návštěvník.

196

Domicián, mladší bratr Tita Caesara. Císařský frajírek, zapletený do našeho spiknutí.

197

XLIV

T

o musel být zápas, bratře!“

„Celý život není jen zápas,“ pravil Titus klidně.

Zdvořilostní titul Caesar Domiciánovi jaksi neseděl, zdál se spíš ironický. Měl určité rodinné rysy, kadeřavé vlasy, flaviovský podbradek, býčí šíji, hranatou, statnou postavu. Avšak u něho to působilo jaksi nepřesvědčivě. Byl o deset let mladší než Titus, což asi vysvětlovalo jeho vzpurnost i bratrovu ochrannou ruku. Ještě teď, ve dvaceti letech, měl jakoby dětský, měkký obličej.

„Promiňte!“ zvolal. Můj první dojem byl, že má stejně jako jeho bratr schopnost člověka odzbrojit. A můj druhý, že je dobrý herec. „Co se děje — státní záležitosti?“ Vzpomněl jsem si, že jakékoli zasahování do státních záležitostí Domiciánovi rázně zatrhl císařský tatíček.

„Muž jménem Didius Falco,“ představil mě Titus hlasem vojevůdce. „Příbuzný dekuriona z mé legie v Judeji.“

Konečně mi došlo, že za toto pověření vděčím svému vlastnímu bratrovi. Vespasián a Titus znali Festa, a tak mi důvěřovali. Nikoli poprvé v životě jsem na velkého bratra vzpomínal se smíšenými pocity. Nikoli poprvé jsem si v tomto případě připadal nemožně natvrdlý.

A jako by to bylo předem domluveno s předal mi sluha měšec mincí, který jsem sotva unesl. Titus odměřeně prohlásil: „To je můj osobní dar vaší matce, Didie Falcone, který jí posílám jako velitel Patnácté legie Apollinaridy. Malá náhrada za podporu, o kterou přišla. Didius Festus je pro nás oba nenahraditelný.“

„Ty jsi ho znal?“ zeptal jsem se, ne snad proto, že bych to sám chtěl slyšet, ale proto, že se mě na to bude matka určitě vyptávat, až jí vyřídím všechny tyhle sladkohubé žvásty.

„Byl to jeden z mých vojáků; snažil jsem se je poznat všechny.“

198

Domicián do toho vpadl smíchem, který zněl upřímně. „Můžeme si blahopřát, Didie Falcone, že máme bratry s tak zaslouženou dobrou pověstí!“

V té chvíli se u něho projevily veškeré dary rodu Flaviovců: půvab, vysoká inteligence, vážnost k bezprostředním povinnostem, trvalá bystrost, zdavý rozum. Mohl být stejně dobrým státníkem jako jeho otec nebo bratr, a někdy se mu to dokonce dařilo. Vespasián podělil syny svými schopnostmi rovným dílem. Rozdíl byl jenom v tom, že pouze jeden z jeho synů se jich chopil pevnou rukou.

Titus rozhovor ukončil. „Vyřiď matce, Falcone, že může být hrdá.“

Podařilo se mi zůstat klidný. Když jsem se otočil, Domicián ustoupil stranou.

„Kdo je ta dáma?“ zeptal se mě otevřeně, když se Helena Justina lehce postavila za třpytu zlata a šepotu hedvábí. Přejížděl jí po těle nestoudnýma očima, jež jako by naznačovaly dotyky smyslných rukou.

Její rozpaky mě tak rozzlobily, že jsem odsekl: „Exmanželka mrtvého édila jménem Atius Pertinax.“

A všiml jsem si, jak se mu při zaslechnutí toho jména kmitl obličejem strach.

Titus nás doprovodil ke dveřím a rovněž bratra zkoušel: „Ten édil odkázal své paní podivné dědictví. A tenhle lovec bohatství ji teď sleduje na každém kroku a důsledně hlídá její zájmy…“

Domicián už nedal najevo žádnou nervozitu. Políbil Heleně ruku se světácky přivřenýma očima zelenáče, který si představuje, že je kdovíjak skvělý milovník. Hleděla na něho s kamennou tváří. Titus se záviděníhodnou hladkostí zakročil, a když jsme došli ke dveřím, políbil ji na tvář jako příbuzný. Nechal jsem ho. Kdyby chtěla, mohla mu to klidně zarazit sama.

Snad si uvědomuje, doufal jsem, že oba pocházejí ze staromódní sabinské rodiny. Bez toho císařského nachu by to byli obyčejní venkované, skrblíci, ovládaní svými ženami a posedlí prací. Oběma už rostlo břicho a ani jeden z nich nebyl tak vysoký jako já.

199

Helenu jsem musel opustit, když jsem šel hledat někoho, kdo by vyštrachal její nosítka. Prázdné atrium mi připadalo tak obrovské, že jsem se musel zatočit, abych je celé obsáhl, ale jakmile jsem se vrátil, zahlédl jsem ji: paprsek temné mořské zeleně, spočívající na kraji fontány. Nad ní se tyčila sto stop vysoká socha Nerona jako Boha Slunce. Měl jsem dojem, že Helena je napjatá a celá nesvá.

Mluvil na ni jakýsi muž s širokými nachovými senátorskými pruhy, takový typ, co se zaklání, aby vyvažoval břicho, které mu přetéká přes pás. Ona mu odpovídala stroze. Vděčně na mě upřela pohled, když jsem k ní chvátal.

„Kde jinde bych měl hledat najádu než u šplouchající vody? S našimi nosítky nastalo nějaké zdržení, ale budou tu co nevidět —“

Přistoupil jsem k nim. Pruhovaný vašnosta vypadal naštvaně; to mi zvedlo náladu. Neměla se k tomu, aby nás představila. Když se odporoučel, viditelně se jí ulevilo.

„Tvůj známý?“

„Ne. Kupodivu se znám s jeho ženou.“

„Až budeš chtít, abych zmizel, tak na mě stačí nenápadně kývnout.“

„No to ti děkuju!“ odsekla mi ledově.

Posadil jsem se k ní na okraj fontány. „Je to divná věc, takový rozvod,“ dumal jsem. Jako kdyby ženě pověsili na krk ceduli s nápisem ,Můžete si na mě dovolovat’.“

Nastal jeden z těch vzácných okamžiků, kdy jsem ji směl spatřit něčím utrápenou.

„Je to běžné? Já už jsem si začínala připadat vadná.“ Uviděl jsem, že se konečně blíží její nosítka, a tak jsem se na ni místo odpovědi jenom usmál. „Didie Falcone, doprovodíš mě domů?“

„Bohové dobří, samozřejmě! Tohle je Řím v noci. Poberou mě tvoje nosítka i s tím pytlem zlata?“

Večeře u Caesarů mi nasadila do hlavy výstřední myšlenky. Ona však jen přikývla a nosičům chladně oznámila, že přiberou i mě.

Nastoupili jsme a oba se stočili našikmo, abychom se nesrazili koleny. Nosiči vykročili. Sestupovali po severní straně Palatinu. Šli pomalu, protože nesli váhu navíc. Ještě se docela nesetmělo.

200

Helena Justina měla tak nešťastný výraz, že jsem jí musel říci: „Nemysli na to, co se stalo Pertinakovi.“

„Nebudu.“

„A nenamlouvej si, že vašeho rozvodu litoval —“

„Ne, Falcone.“ Opřel jsem se do svého rohu nosítek a ušklíbl se. V hlubokém šeru se omlouvala. „Ty mluvíš tak vášnivě, když mi radíš. Měl tvůj hrdinný bratr manželku?“

„Děvče — a dítě, o kterém se nikdy nedověděl.“

„Marcii!“ zvolala. „A já jsem si myslela, že musí být tvoje,“ dodala změněným tónem.

„Vždyť jsem ti říkal, že není.“

„Já vím.“

„Já ti nelžu!“

„Já vím. Promiň mi… A kdo se teď o ně stará?“

„Já.“

Mluvil jsem stroze a vrtěl jsem sebou, ale to nijak nesouviselo s tím, o čem jsme hovořili. Sestoupili jsme až k Foru, než jsem nabyl jistoty: v závěsu za námi se držely kradmé kroky, až příliš vytrvalé a příliš blízko.

„Co se děje, Falcone?“

„Někdo nás sleduje. Celou cestu z Paláce —“

Zabušil jsem na střechu a vyskočil jsem, sotva se nosítka zastavila. Helena Justina vyklouzla za mnou skoro dřív, než jsem jí stačil podat ruku. Popadl jsem matčin měšec zlata a milostivou paní jsem všoupl z otevřené ulice do osvětleného vchodu nejbližšího hnusného zapadáku, jako by to byla unuděná panička a platila mi za to, abych jí ukázal noční život v římských doupatech.

Ve výseči kalného světla ve vchodu vypadala tak napjatá, až jsem si skoro pomyslel, že by o to možná opravdu stála.

201

XLV

ad vnějšími dveřmi, kde obrovský chlap vybíral obrovské vstupné,

byla vedle uvítacího nápisu hlava Venuše s nosíkem nahoru a s nadmutými lícemi. Zapadli jsme do hampejzu. Nemohl jsem si pomoct. Aspoň že nám poskytl útočiště před ulicemi. Bylo tu teplo a šero a dáma si nepochybně potvrdila své nejhorší mínění o mně.

Peníze na vstupné budu muset schrastit sám. Ať už to je má klientka, nebo ne, těžko bych mohl žádat pana senátora, aby sáhl do kasy a zacvakal mi za to, že jsem vzal jeho jemnou dcerušku do takového pajzlu.

Něco málo si tu majitelé vydělávali příjmy ze smilnění, zato menší jmění si nadělali šacováním kapes a prodejem kradeného šatstva. Byla tam jedna prostorná místnost se zvířecími kůžemi rozvěšenými na tyčích kolem stěn, aby se tak vytvořily oddělené kamrlíky, kde se mohly poměrně nerušeně odehrávat podvody, zlodějny nebo vraždy. Další varianty společenských styků probíhaly v kdejakém tmavém koutě už obsazeném účastníky.

Ve světle pochodní se uprostřed sálu konalo zábavné představení, oživované cvakáním polámaných kastanět. Na rohoži tam hopsaly tři dospívající dívky s tenoučkými pažemi a úžasným poprsím, se strnulými úsměvy a s koženými bičíky. U pódia čekala opice — k čemu ji tam měly, se odmítám dohadovat. U stolků po místnosti popíjely předražené lihoviny temné postavy, skelnýma očima sledovaly vystoupení a chvílemi na dívky pokřikovaly.

Zjevila se u nás malá zavalitá paní domu v průhledné fialové říze, odhalující ramena a od pasu rozstřižené, takže předváděla tučnou nožku zdobenou křečovými žílami. Ten lehounký oděv ve mně vzbuzoval touhu vidět toho z ní méně, ne víc, ačkoli na mě dorážela zbytky zvadlého vábení. „Co takhle zabouchat si na mou tamburínu, centurione?“

Než jsem mohl senátorskou dceru zarazit, odbyla ji pohotově: „Nelez mi do zelí, jeho veličenstvo je tu se mnou!“

N

202

Na to nečekané upozornění žena ožila. (Já sám jsem trochu ožil.)

„Jo tak! U nás se platí dva malý zlaťáčky — nebo čtyři, když si přivedeš svoje děvče.“ Ten chlap venku si počítal víc, ale předpokládám, že on i opice si chtěli taky něco trhnout pro sebe.

„Přirážka za vlastní děvku,“ podivovala se Helena. Úplně mi to vzalo dech. Když si ženy vyměňujou sprosťárničky, dovedou být tak hrubé.

„Chovej se jako dáma. U Háda, vždyť nás někdo sledoval. Tos mě sem zatáhla do pěkné bryndy —“

Vchodem za našimi zády se dovnitř vedrala celá banda hromotluků a zřejmě z nich nekoukalo nic dobrého. Z rozčilených protestů vrátného se dalo poznat, že mu nezaplatili vstupné. Beztak se tam nezdrží, jen co nás dostanou do rukou.

Moje společnice zamumlala své nové přítelkyni: „Tenhle šašek už to nemůže vydržet — máte tady…“

„Vzadu venku, drahoušku —“

„Jdeme, Falcone, já tě tam zavedu!“

Táhla mě rovnou prostředkem, kde pořád ještě pokračovaly tanečky. Skoro nikdo si toho nevšiml. A ti, co přece, se domnívali, že patříme k programu — a po jednu směšnou chvíli jsme k němu opravdu patřili. Svíjející se mladá amazonka, která ztratila orientaci, zacouvala Heleně do náruče; a ta mi ji předala jako balík, o který nestojí. Já jsem tanečnici vlepil mlaskavou hubičku, vzápětí jsem toho litoval (chutnala potem a česnekem — což se snese jenom tehdy, když máte zrovna stejnou chuť), a pak jsem ji spořádaně posadil na nejbližší stůl. Tam zmizela pod chlípnými prackami party rozjařených Korsičanů, kteří nemohli uvěřit svému štěstí. Žárlivé skupiny jiných cizinců hulákaly nevolí. Stůl se převrátil a strhl přitom závěs, čímž se odhalila podívaná na bílou zadnici nějakého občana, zvedající se jako bohyně Měsíce, jak se pilně činil na zdejší dívčině. Chudák ztuhl v polovině tempa a potom zvadl. Zvedl se bujarý povyk. Helena se zahihňala: „Hodně zdaru, sbohem!“

Rozparádění topiči a nosiči se kymáceli na nohou připravení rozdat si to s kýmkoli a bylo jim fuk proč. Opice se krmila jablkem, zatímco čekala, až na ni přijde řada. Luskl jsem jí prsty nad hlavou, a když se podívala nahoru, jablko jsem jí sebral, rozmáchl jsem se paží jako vrhač oštěpu a

203

mrštil plod doprostřed tlupy, která sem přitáhla za námi. Opice vycenila zuby, vrhla se mezi ně a kousala vlevo vpravo každého, jehož obličej měla v dosahu.

Helena Justina našla nízká dvířka, a než jsem se stačil nadechnout, vytáhla mě ven do zadní uličky. Ani jsme se nenapili.

Ostatně do hampejzu se lidi nechodí napít.

Průchod mezi domy byl snad nanejvýš půl metru široký. Nad hlavou nám visely temné balkony, zakrývající nebe. Páchlo to tam tak silně jako lví chcanky a o bednu cibule jsem si narazil koleno. Sandály mi klouzaly v měkkém řídkém bahně a to se mi po několika krocích začalo studeně prodírat mezi bosými prsty nahoru.

Jak jsem se statečně belhal vpřed, senátorská dcera mi pomáhala a táhla mě pevně za ruku, abych si pospíšil.

„Didie Falcone, já jsem netušila, že jsi stydlivý.“

Ohlédl jsem se přes rameno a zabručel jsem: „A já jsem zase netušil, že ty ne.“ Naše kroky zadrhly o lávové bloky na řádně vydlážděné ulici. „Podívej, když už jsme byli spolu v nevěstinci, můžu ti říkat Heleno?“

„Ne. Ale to představení vypadalo úžasně. Mrzelo mě, že jsme ho nemohli vidět až do konce.“

„Napadlo mě, že bude lepší odejít. Ta prašivá opice se po tobě tak divně dívala.“

„To byl šimpanz,“ opravila mě Helena Justina puntičkářsky. „A mně se zase zdálo, že jevila zájem o tebe.“

Zpomalili jsme, ale klopýtali jsme dál, až jsme dorazili do jedné ze širších ulic. Od té doby, co jsme odešli z Paláce, zákaz vjezdu do města skončil a teď tam pouštěli povozy s nákladem. Ze všech římských bran se na nás hrnul děsný rachot přijíždějících těžkých vozů. Zakryli jsme si uši, abychom neslyšeli skřípot náprav a nadávání vozků. Byla tma jako v ranci až na místa osvětlená jejich komíhajícími se lucernami. Najednou se zvedl pokřik: pronásledovatelé nás zpozorovali. Blížily se k nám rozložité postavy. Podle toho, jak se pohybovaly, jsem usoudil, že to jsou vojáci. Postupovali volným krokem, rozvinuli se po obou stranách vozovky a proplétali se mezi povozy jako zátky poskakující na vodě v přístavu, tiše si

204

razící cestu temnou vodou ke břehu.

„Další rváči. Snad abychom se radši svezli —“

„Ach Junono!“ zaúpěla Helena zoufale. „Falcone, jenom ne honičku ve vozech nahoru dolů po sedmi pahorcích!“

Noc teď ožila. Ulice byly ucpané; fronty; rámus; rozsypaný náklad a dopravní zácpy. Jednou nohou jsem si stoupl na zadek jakéhosi pomalého vozu, vytáhl jsem se nahoru a vyzvedl za sebou Helenu. Půl bloku jsme objímali mramorový náhrobek, přestoupili jsme na vůz s hnojem, a když jsme poznali, co veze, rychle jsme vyskočili a místo toho jsme se pak vezli se zelnými hlávkami.

Snažil jsem se dostat víc na jih, kde znám všechny ulice. Náš kočí zastavil, aby si vyměnil nadávky s konkurentem, který se mu otřel o vůz, a tak jsme slezli.

„Pozor na nohy.“

Jen taktak jsem uskočil před projíždějícím kolem. „Díky. Honem sem —“ Využili jsme valníku bez bočnic. „Pokus se vypadat jako amfora silného latijského vína —“

Zhroutil jsem se v záchvatu smíchu, když střízlivá dáma s rukama v bok poslušně napodobovala vinný džbán s uchy a šklebila se jako prasklá zátka.

O šest volských potahů za námi nás stíny stále doháněly. Bylo rychlejší jít pěšky. Znovu jsme sklouzli dolů. Moje večerní sandály přistály v něčem teplém, co tam za sebou zanechal osel. Stále ještě jsem se vláčel s matčiným pytlem prachů a bál jsem se, že se nemůžu dost dobře soustřeďovat na ochranu Heleny. Už jsem se lekl, že se mi ztratila. Ale kdepak, žádné strachy! Zatímco jsem vykřikoval, chytila mě za volnou ruku a dala se do běhu. Ve světle linoucím se ven z jedné krčmy jsem zahlédl, jak jí září oči. Až do té doby jsem se klamal iluzí, že Helena Justina je klidný, usedlý tvor. To byl nesmysl. Umínila si, že nás nesmí nikdo porazit, a když zachytila můj polekaný pohled, vítězně se zachechtala. Stejně rozjařený jako ona jsem se zasmál a také jsem přidal.

Povozy nás odvezly z Fora a přes silnici Via Aurelia dál na jih. Oběhli jsme Circus Maximus kolem startovní brány a uháněli na východ, až jsme se

205

dostali na stejnou úroveň jako středový obelisk. Když jsme se blížili k XII. okresu, zastavil jsem se a uchýlili jsme se do útočiště jedné zastrčené uličky, abychom se vydýchali. Dámu jsem přitiskl k jakési zdi bez oken, jednu paži jsem natáhl před ni. Rozhlížel jsem se kolem a napínal sluch. Za chvíli jsem paži spustil a pytel zlata položil tiše na zem. Nikde nic, jen tlumený tepot všeobecného ruchu za budovami kolem nás. Náš kout nám najednou připadal docela poklidný. Stáli jsme v důvěrném okruhu ticha. Já, senátorská dcera, silueta sovy na hřebeni střechy a pach starých fazolových lusků z nedalekého smetiště. Tomu, kdo se může utlouct po fazolích, by to mohlo připadat docela romantické.

„Utekli jsme jim,“ zašeptal jsem. „Tak jakpak se ti líbí naše noční vycházka?“

Zasmála se, skoro nehlasně vzadu v hrdle. Je to rozhodně lepší než sedět u fontány a pozorovat otrokyně, jak našívají třásně na šaty.“

Chtěl jsem něco udělat — nu, aspoň něco říct, když tu do prostoru, kam měla dopadnout má slova, promluvil nějaký jiný ničema.

„Vida, to je pěknej etruskej náhrdelník, paninko. Nebezpečný pobíhat takhle po ulicích. Radši mi tu lesklou tretku dej!“

206

XLVI

elena Justina šperky moc často nenosila, ale dnes večer měla na sobě

všechny své nejlepší kousky. I potmě jsem vycítil její úzkost.

Aniž se pohnula, zeptala se mě tiše: „Co mám dělat?“

„Asi ho musíš poslechnout. Není moc velký, ale zato ozbrojený.“

Vpravo na dva kroky od sebe jsem zpozoroval temnější stín. Instinkt mi napověděl, že bude mít nějakou ostrou zbraň. Popadl jsem děvče a přešoupl jsem si je k levému boku. Hlas se pohrdavě zachechtal: „Uvolňuje si pravici s mečem — kdyby nějakej měl! Dámo, tak honem, šperky sem!“

Se zlostným trhnutím si Helena sundala jiskřící náušnice, z každé paže stáhla náramek s hlavičkou pantera a z vlasů diadém. To všechno držela v hrsti a její prsty se potýkaly se závěrem náhrdelníku.

„Ukaž, já sám.“

„Máš velkou praxi, co?“ posmíval se lupič.

Měl pravdu. Už jsem rozepínal nejeden náhrdelník. Tohle taky zvládnu. Upevňoval se dvěma drátěnými očky, ta jsem stiskl k sobě a otočením vyhákl. Dokud ho měla nositelka na krku, jeho váha je držela spojená. Její šíje byla hebká a teplá od toho, jak jsme utíkali. Já to vím, protože jenom hlupák rozepne dámě náhrdelník, aniž ji polechtá na krčku.

„Herkules by s tím uzlíkem měl co dělat,“ odpověděl jsem vemlouvavě a spustil jsem jí lehké přadýnko třpytivého zlata do dlaně.

Hrábla po něm vychrtlá ruka a pak na mě lotr zavrčel: „Ten prsten koukej taky navalit!“

Vzdychl jsem. Bylo to kromě dluhů jediné dědictví, které jsem kdy dostal. Hodil jsem mu prastrýcův pečetní prsten.

„Díky, Falcone!“

„On tě zná!“ zvolala Helena rozhořčeně.

Ten lupič byl zřejmě nějaký aventinský pobuda, ale já jsem ho neznal. Odsekl jsem ostře: „Mě zná hodně lidí, ale není moc těch, co by mi šlohli

H

207

pečetní prsten strýčka Scarona!“

V Heleně jsem vycítil napětí, jako by doufala, že vytáhnu nějakou skrytou zbraň a skočím po něm. Vespasián zakázal prétoriánům prohledávat hosty, aby dal najevo, že nastala doba míru, ale já jsem nebyl takový šílenec, abych se dostavil do Paláce s nožem v rukávu. Neměl jsem tedy nic, s čím bych po tom lotrovi mohl skočit.

Náš zloděj najednou o nás ztratil zájem. I já jsem se zaposlouchal, a tak jsem pochopil proč. Zaslechl jsem známé hvízdnutí. Lupič proklouzl průchodem a zmizel i se svou kořistí.

Do uličky vpadl muž s pochodní.

„Kdo tam?“

„Já — Falco!“ V patách za ním se objevil další. „Petronie, to jsi ty?“

„Falco? Zrovna jsme vyplašili toho mrňouse Melita — sebral ti něco?“

„Šperky. Štěstí, že jste se objevili. Měl jsem taky pytel zlata.“

„Já to najdu. Cožes to měl?“

„Pytel zlata.“

Celou dobu, co jsme spolu mluvili, kráčel Petronius Longus ke mně. Teď konečně ve světle pochodně strážného spatřil zjevení mé najády.

„Falcone! No to je vyložená provokace!“ vybuchl. Chytil strážného za paži a sám zvedl světlo do výše jako maják. Od té chvíle si mě už nevšímal. V záři plamene se Helena Justina třpytila a světélkovala jako opál, vzrušené oči, ten vzdorný výraz a nejkrásnější ramena v celém okrese Capenské brány.

Byla stejně vysoká jako já, takže nás oba můj přítel, dobrácký čahoun, převyšoval jen o čtyři palce. Byl celý v hnědém, s dřevěnou holí svého úřadu zastrčenou za pás. Měl kožené chrániče zápěstí, ke kolenům řemínky připoutané kovové holenní chrániče a kolem téměř oholené hlavy uvázanou čelenku. Věděl jsem, že si doma hraje s dětmi a jejich koťátky, ale teď vypadal přísně. Helena se ke mně přisunula blíž. Využil jsem příležitosti a vzal jsem ji kolem pasu. Petro zavrtěl hlavou, dosud tomu nemohl uvěřit. Potom si ten zabedněnec s úsměvem neviňátka neodpustil otázku: „Teď mi asi budeš chtít namluvit, že tohle je ten tvůj hrnec octa?“

Ten zlomyslný parchant!

Než jsem se z toho stačil vykroutit, Helena se mi vyvinula a tenkým

208

hláskem odsekla: „No jistě, to jsem já. Obyčejně říká, že vedle mě Medusini hadi vypadají jako hrnec žížal.“

„Petronie Longu,“ zařval jsem, „na to, že jsi v podstatě tichý člověk, naděláš spoustu zbytečného rámusu!“

Nevěděl jsem, co jí říct, a tak jsem vrčel na něho.

„Je to senátorova dcera -“

„Jak bys k takové asi přišel?“

„Vyhrál jsem ji ve vrhcábech.“

„J upitere Hromovládný! Kde se to hraje?“ chtěl vědět a vzal ji za ruku.

„Hned ji pusť! Večer zanechali na chudince stopy jedu osobně Titus i Domicián —“ Petroniovi svítily oči radostí nad tím, že našel přítele v nouzi. Vzdorně se ušklíbl a políbil mé senátorské dceři ruku s přehnanou úctou, jakou si obyčejně vyhrazuje pro jednání s pannami vestálkami na Ostijské cestě. Všemožně jsem se snažil ho zarazit. „Marte Mstiteli, Petronie! To je dívka z rodiny Camillů —“

„To jsem pochopil. Kdyby to byla jedna z tvých libyjských tanečnic, tak už bys ji měl v nějakém budoáru položenou na zádech.“ Byl přesvědčen, že jsem mu o ní úmyslně lhal, a vztekal se.

„V budoáru budiž,“ vrčel jsem na něho skrze vyceněné zuby, „ale ne nutně na zádech!“

Petronius zrozpačitěl. Čekal jsem to. Pro něho byly košilaté řeči soukromá záležitost mezi muži. Pustil naráz Heleninu ruku. Zvedla bradu. Byla bílá jako plátno. Sevřel se mi žaludek.

„Veliteli, poraď mi prosím. Potřebuji se dostat do otcova domu. Dá se to nějak zařídit?“

„Odvedu ji já,“ přerušil jsem je a varoval jsem ho tím, aby se do toho nepletl.

Nato se na mě neočekávaně obořila Helena. „Děkuju, nechci. Slyšela jsem tvůj názor. A já ti teď povím, jaký názor mám na tebe já.“ Ztlumila hlas, ale Petronius i já jsme sebou trhli. „Vím, že v Británii sis prodělal cestu do Hádu a zpátky; zachránil jsi mi život; jsi jediný člověk v Římě, který truchlí pro mou sestřenku. To všechno děláš, uznávám, ale jinak zůstáváš pořád sprostý, plný předsudků a pohrdání — chybí ti dobré,

209

způsoby stejně jako dobrá povaha a dobrá vůle. Za většinu věcí, které mi vyčítáš, já doopravdy nemůžu —“

„Já ti přece nic nevyčítám -“

„Vyčítáš mi všechno možné!“ Byla úžasná. Vůbec jsem nechápal, jak jsem si někdy mohl myslet něco jiného. (Každý muž se může někdy trochu zmýlit.) Jedné věci budu, Didie Falcone, do nejdelší smrti litovat: že jsem tě nenechala spadnout do Rhodanu, když jsem měla možnost!“

Ta uměla člověka ranit ostrým jazykem do krve. Cloumal jí takový hněv, že jsem byl bezmocný a jen jsem se opřel o zeď za zády a rozchechtal jsem se, až už jsem nemohl.

Petronius Longus zíral dál v rozpacích přes naše hlavy do zdi, ale suše řekl: „Můžeš toho litovat tím spíš, paní, že ani na vojně se Falco nikdy nenaučil plavat.“

Zbledla ještě víc.

Uslyšeli jsme křik. Dupot. Voják na konci uličky cosi tlumeně zavolal. Petronius starostlivě vykročil.

„Petronie, pomůžeš nám dostat se z téhle pasti?“

„Proč ne?“ Pokrčil rameny. Jdeme —“ zarazil se. „Vzácná paní, můžu tě doprovodit —“

„Odpal, Petronie,“ přerušil jsem ho kysele. „Tuhle princeznu doprovázím já.“

„Můžeš mu důvěřovat, paní,“ uvolil se říci blahosklonně Heleně. „Když je zle, tak je úžasný.“

„Já vím, ten je úžasný vždy a všude,“ kapitulovala Helena Justina váhavě. „Podle něho.“

Takový výrok z úst senátorské dcery ho ohromil neméně než mě.

Všichni jsme se ze slepé uličky protlačili ven na rušnou tepnu. Jeho člověk něco zahučel. Uskočili jsme zpátky. Petronius na mě zavrčel přes rameno: „Rojí se tu jako včely na Hyble. Měli bychom odvést jejich pozornost —“

„Odlákej je dál od řeky,“ rychle jsem souhlasil.

„Křič, jestli tě dáma strčí do Tiberu, a my se všichni přijdem podívat, jak

210

se topíš. Půjč mi tohle —“ Letmo se zašklebil a vymotal Helenu Justinu z bílého pláště, který nosila ven. Zahalil do něho nejmenšího ze svých mládenců a ten hned vyrazil do pouličního ruchu, následován veselým pokřikem ostatních.

Na křižovatku Ostijské cesty postavil Petro své lidi, aby jako řídili dopravu. Věděl jsem, jak to dopadne: během několika vteřin se veškerý provoz zasekl. Zahlédl jsem zdviženou paži, když vtom se Helenin plášť zabělal mezi hulákajícími povozníky, kteří teď všichni stáli na kozlíku a svorně hlídce nadávali.

Ve všeobecném zmatku jsme vyklouzli. Abych se zbavil těžkého břemene a mohl hlídat Helenu, nechal jsem pytel zlata Petroniovi a požádal ho, aby ho matce předal za mě — upozornil jsem ho, že patří mámě, ať ho ani nenapadne ho podojit pro sebe. Pak jsem rychle zamířil zpátky stejnou cestou, kudy jsme přišli. Brzy jsme se octli až příliš daleko na západě, ale v klidnějších ulicích na říční straně Aventinu poblíž Probova mostu. Pokračovali jsme na jih kolem Atria svobody a zastavili se u Pollionovy knihovny, abychom se rychle napili z fontány. A když už jsem byl v tom, umyl jsem si taky zablácené sandály a nohy. Helena Justina se o to opatrně pokoušela také, a tak jsem vzal její paty do dlaně a pečlivě jí nohy opláchl jako zručný otrok při hostině.

„Děkuju ti,“ zamumlala tiše. Zamračeně jsem se soustřeďoval na čištění střevíčků vyšívaných korálky. „Už jsme v bezpečí?“

„Nejsme, paní. Jsme v Římě a potmě. Jestli nás někdo přepadne, tak nás nejspíš probodne z čirého vzteku, že už nemáme nic, co by se dalo ukrást.“

„Prosím tě, neper se,“ domlouvala mi.

Neodpověděl jsem.

Horečně jsem uvažoval, co dělat. Byl jsem přesvědčen, že oba naše domovy budou hlídat. Helena Justina neměla nablízku žádné přátele; všichni její známí bydleli dál k severu. Nakonec jsem se rozhodl, že ji odvedu k své matce.

„Uvědomuješ si, paní, o co tady jde?“

Četla mi myšlenky. „Stříbrné housky jsou v Soukenné uličce.“ Jedině tak se dala vysvětlit ta narychlo změněná závěť jejího ničemného manžela. „Jeho jméno bylo v tom dopise, co nám ukradli, a on si uvědomil, že je

211

proskribován. A tak k testamentu připojil ten dodatek pro případ, že by ho jeho spolupachatelé zradili, aby je připravil o zisk, a tím se jim pomstil, ale co si asi myslel, že s těmi ingoty udělám, až je najdu?“

„Že je vrátíš císaři. Ty jsi přece čestná, že?“ řekl jsem suše.

Znovu jsem jí obul střevíčky a vykročil.

„Falcone, proč nás vlastně honí?“

„Nejspíš je to Domiciánova akce, poněkud přehnaná. Titus naznačil, že máme určité podezření, pokud jde o tvé dědictví. A možná že poslouchal za dveřmi, než tam s hvízdáním vešel. Co je to!“

Zaslechl jsem nějaký klapot a zničehonic se objevila skupina jezdců. Kolem nás právě drkotal prázdný zahradnický vůz s vysokými postranicemi. Vytáhl jsem Helenu nahoru, zašoupl zadní desku a zůstali jsme tam bez hnutí ležet, když koně cválali kolem.

Snad to byla náhoda, snad ne.

Už uplynuly dvě hodiny od chvíle, co jsme opustili Palác. Napětí a únava nás zmáhaly. Vykoukl jsem ven a uviděl muže na koni. Zapadl jsem zpátky tak prudce, až jsem se praštil do hlavy, div jsem neomdlel, a teprve pak jsem si uvědomil, že jsem zahlédl jenom pomník nějakého bývalého vojevůdce, mírně prozelenalého kolem věnce. Cosi cvaklo.

„Zdá se, že ten povoz ví, kam má jet,“ zamumlal jsem. „Jenom nevystrkuj hlavu.“

Byl to artritický vůz tažený astmatickým koněm a mátožně kočírovaný nejstarším zahradníkem na světě. Odhadoval jsem, že nepojedou daleko.

Zůstali jsme schovaní, až jsme dojeli do maštale. Stařec potom koně vypráhl a odpajdal domů. Nechal tam zapálenou ohořelou svíčku, přestože by mohlo od ní něco chytit, takže buď byl zlitý pod obraz, anebo se kůň bál tmy.

Osaměli jsme. Konečně v bezpečí. Byl tu jenom jeden problém: když jsme vykoukli ven, uviděli jsme, že jsme ve veřejné zahradě, obehnané osm stop vysokým kovovým plotem. A stařík na odchodu zamkl bránu.

„Asi budu brečet po mamince,“ řekl jsem polohlasně Heleně. „Víš co? Co kdybys přelezla ven a přivedla pomoc?“

„Jestli se nemůžeme dostat ven, tak se nikdo jiný nedostane dovnitř…“

„Já nehodlám nocovat s koněm!“

212

„Ach Falcone, máš ty vůbec smysl pro dobrodružství?“ „Máš ty vůbec za mák rozumu?“

Nocovali jsme s koněm.

213

XLVII

e vedlejším stání bylo něco slámy, podle mínění různých klíšťat a

blech docela čisté. Prostřel jsem na ni svou tógu a v duchu se omlouval Festovi, ačkoli tomu veselému lehkomyslníkovi by to připadalo jako ohromný žert. V méně vážené společnosti bych se tomu možná chechtal sám.

Rozepnul jsem si opasek, sandály odhodil stranou, svalil se naznak na slámu a pozoroval Helenu Justinu, jak narovnává mé boty vedle svých. Zachovávala si odstup. Otočila se ke mně zády a rázně si vytáhla slonovinové jehlice z vlasů. Jehlice nasypala do jednoho střevíčku a uvolněné vlasy se jí rozpustily v jediné spleti po zádech. Nechal jsem si zajít chuť přátelsky ji za ně zatahat. Na to, aby si člověk mohl dovolit zatahat ženu za vlasy, už ji musí moc dobře znát.

Vsedě si objímala kolena. Bez toho pláště jí byla vyloženě zima.

„Podívej — z našeho podivného národního šatu se dá udělat docela pohodlná přikrývka. Když se schoulíš, zahřeješ se. No tak, kdo se to doví?“ Přitáhl jsem si ji k sobě, přidržel ji jednou paží a rychle přes oba přehodil dlouhé cípy své tógy. „Mám takovou teorii, že když otcové zakladatelé vymysleli tohle odění, tak jim šlo hlavně o to, aby sloužilo k zahřívání žen…“

Senátorská dcera se zavrtala do mé obřadné kukly s hlavou těsně pod mou bradou. Byla tak prochladlá, že se nebránila. Jednou se otřásla a pak už ležela ztuhle jako kůl v proutěném plotě. Jakmile pochopila, že uniknout by mohla jenom s vynaložením velkého úsilí, diplomaticky usnula. Z duše nesnáší tahanice.

Já jsem zůstal vzhůru. Pravděpodobně slyšela, jak mi vrže mozek, když se mi v něm převalují události dnešní noci. Zaujal jsem svou nejoblíbenější polohu pro přemýšlení, jak jsem si teď uvědomil, totiž opřený tváří

V

214

o pokojnou ženskou hlavu. Nikdy dřív jsem na to nepřišel. Libyjské tanečnice sebou moc vrtí.

Ty tanečnice mi šly na nervy z několika důvodů: v honbě za chlapem by taková zpanikařená holka s holým pupíkem člověka uštvala. Mají své místo. Ochotně dávají — a stejně nadšeně přijímají, jak by mohl dosvědčit můj bankéř. Pletky s tanečnicemi mě dnes večer stály víc než ztrátu tváře. Tak či onak jsem jich měl plné zuby.

Jakmile Helena Justina doopravdy usnula, postupně jsem se uvolnil.

Nebyla nijak těžká, ale rozhodně bych nemohl zapomenout, že je tam. Dokonale zapadla do ohbí mé paže, a když jsem otočil hlavu, mohl jsem čichat teplé závany vůně vězící jí ve vlasech. Jemné, čisté, lesklé vlasy, které odolávaly kulmám a brzy poklesávaly do hladších vln, než jaké se líbí služkám, které pečují o dámy z vyšší společnosti. Zase se naparfémovala malabathronem. Ten její ničemný, proklatý manžel jí ho musel dát pořádně velký kalfas — ledaže by si ho tahle dívka nečekaných překvapení schovávala pro mě… (Proč by muž nemohl snít?)

Byl jsem strašně utahaný a přemýšlet dál by stejně k ničemu nevedlo, i když jsem se cítil tak příjemně. Na pokraji dřímoty jsem se mazlil s Heleninými vonnými vlasy. Asi jsem si vzdychl, pomalu, vážně, jako člověk, jenž svůj problém nedokázal vyřešit, přestože si s ním půl hodiny lámal hlavu. Ve chvíli, kdy jsem se dalšího usilování vzdal, mi připadalo naprosto přirozené, že tu ležím na slámě a jednou rukou objímám Helenu Justinu, a protože to už jsem se přitiskl těsně k ní a ona beztak spala, přišlo mi taky docela normální políbit ji zlehounka na čelo. Pak jsem sám usnul.

Maličko se pohnula.

Napadlo mě, že byla vlastně celou tu dobu vzhůru.

„Odpusť.“ Marcus Didius Falco upadl do nezvyklých rozpaků. Já myslel, že spíš.“

Šeptal jsem, ačkoli to bylo zbytečné, poněvadž neustálé podupávání nepokojných kopyt mi prozrazovalo, že ten sakramentský kůň je taky dosud úplně vzhůru. Pravděpodobně polovina Říma teď věděla, co jsem

215

provedl. Slyšel jsem, jak Helena mumlá svým skeptickým tónem: „Je polibek na čelo na dobrou noc služba, kterou tvé dámy nacházejí zanesenou do seznamu výdajů?“

„Jinam jsem nedosáhl.“ Přešel jsem znovu na škádlení. „Když zavleču dámu do zahradní maštale, tak jde samozřejmě o zdvořilostní polibek.“

Senátorská dcera zvedla hlavu, opřela se o loket a natočila se ke mně, těsně nad mé bláznivě bušící srdce. Stále ještě ji lehce objímaje, zavrtával jsem se hlouběji do slámy a snažil se nevšímat si naléhavého vnímání jejího těla ležícího na mně. Musela cítit, jak mi ztuhla hruď. S rozpuštěnými vlasy vypadala teď nějak jinak. Třeba byla opravdu jiná. Neměl jsem možnost poznat, jestli jsem zakopl o nějakou novou bytost, anebo jestli byla Helena Justina vždycky taková. Věděl jsem však, že ta bytost, v niž se vtělila dnes v noci, se mi nesmírně líbí.

„A jak často k tomu dochází, Falcone?“

„Ne dost.“

Zvedl jsem k ní oči a očekával tvrdá slova, ale zjistil jsem, že její tvář je neočekávaně měkká. Žalostně jsem se usmál. A potom, jak se můj úsměv počínal vytrácet, Helena Justina se sklonila a políbila mě.

Volnou ruku jsem měl zapletenou do jejích vlasů, abych si ji mohl přidržet, kdyby se snad pokusila odtáhnout, ale o nic takového se nepokoušela. Prožil jsem celou věčnost blaženého úžasu, až jsem si vzpomněl, že bych měl zase začít dýchat.

„Odpusť,“ poškádlila mě jemně. Rozhodně si nic nevyčítala právě tak jako já. Chytil jsem ji pevněji, abych si ji znovu přitáhl, ale ona už tam byla.

Až do té doby spočívaly mé styky s ženami ve strategických džbánech s vínem a neomaleném žertování, po němž následoval složitý balet, který jsem připravil choreograficky tak, aby mě s partnerkou dopravil arabeskami mimo jeviště do nějaké příhodné postele. Zkušenosti Didia Falcona byly méně časté a daleko méně zajímavé, než může vyplývat z neustálých narážek, ale přece jen se mi obyčejně podařilo sehnat si v pravou chvíli lůžko.

A teď, aniž jsem to měl vážně v úmyslu, jsem najednou líbal Helenu tak, jak jsem ji toužil líbat už tak dávno, že jsem ani nevěděl, kdy vlastně se ta touha ve mně zrodila. Hleděla na mě docela klidně, a tak jsem ji líbal dál —

216

přesně tak, jak jsem ji měl líbat už tehdy v Massilii a každou noc po tisíc mil předtím — a ona mi polibky vracela, až jsem napevno věděl, že tentokrát to ani jeden z nás nepovažuje za omyl. Přestal jsem.

„Uvádíme do rozpaků toho koně…“ Jedna z prvních věcí, které muž pochopí, je, že ženě se nikdy neříká pravda. Ale téhle jsem pravdu říkal; stejně jako dřív a stejně jako vždycky budu. „Heleno Justino, už jsem zanechal svádění žen.“ Držel jsem její tvář mezi dlaněmi tak, aby jí vlasy nepřepadávaly dopředu.

Zadívala se na mě vážně. „To měla být přísaha bohům?“

„Ne — vlastní předsevzetí.“ Aby se snad necítila dotčená, znovu jsem ji políbil.

„A proč mi to říkáš?“ Neptala se, proč si to umiňuju, což udělala dobře, protože jsem to ani sám nevěděl.

„Chci, abys tomu věřila

-ty.“

Helena mě opatrně políbila. Přiložil jsem svou dlaň k její. Propletla si chladné prsty s mými. Jedna její bosá noha se přátelila s mou, když se mě ptala: „A hodláš ten slib důsledně dodržovat?“

Tiše jsem zavrtěl hlavou (opět mě líbala). Různé okolnosti související s celou situací mě přinutily připustit: „To asi… nedokážu.“ Už to bylo strašně dávno, co jsem tak silně zatoužil po ženě, až jsem skoro zapomněl na bolest prudké tělesné žádosti. „Aspoň dnes v noci nechci…“

„Marku Didie Falcone, ujišťuju tě, že mě nesvádíš,“ usmála se Helena Justina a rázem vyřešila mé morální dilema s takovou něhou, jakou jsem v ní do té doby neuměl odhalit. „Dělám, co můžu, abych svedla já tebe.“ Vždycky jsem věděl, že je to otevřené děvče, co na srdci, to na jazyku.

Nemám v úmyslu tu líčit, co se stalo pak. Je to naše soukromá věc, zůstane to čistě mezi mnou, senátorovou dcerou a zahradníkovým koněm.

217

XLVIII

o rána zbývaly dvě hodiny a skoro celý Řím spal. Všechny povozy a

káry se vrátily do svých nocležišť. Pozdní hodovníci se nezalekli hrozby, že by je mohl někdo na rohu přepadnout, a potáceli se domů. Prostitutky a pasáci klimbali na rákosu mezi svými sprostými chrnícími zákazníky. Světla v palácích a vznešených sídlech se ztlumila. Bylo chladno, takže se v údolích mezi sedmi pahorky válely kotouče lehké mlhy, ale když jsem se probudil, cítil jsem po těle teplo a zvolna se ve mně rozpínalo silné pohnutí jako v muži, který se přesvědčil, že dívka v jeho náručí bude jedinou ženou jeho života.

Ležel jsem úplně bez hnutí a vzpomínal. Pozoroval jsem její spící obličej, najednou mi tolik blízký, a přece v hlubokém spánku si tak zvláštně nepodobný. Věděl jsem, že už ji nikdy nebudu moci držet v objetí ani ji pozorovat, jak spí. Snad právě proto jsem cítil, že ji nedokážu nechat odejít.

Probudila se. Hned zase oči zavřela. Styděla se — ne za to, co jsme dělali, ale měla strach, jestli nezjistí, že jsem se nějak změnil. Její ruka se mi pohnula na těle, na poněkud intimním místě. Oči se jí polekaně rozšířily, pak se opět uklidnila. Usmál jsem se na ni.

„Heleno…“ Zkoumal jsem její uzavřenou, opatrnou tvář. Sochař by se možná trochu ofrňoval, ale mně připadala krásná. Ostatně kdyby byli sochaři co k čemu, volili by si vhodnější modely. „Nemáš mi co říct?“

Za chvíli odpověděla s typickou upřímností: „Já myslím, že to, co se stalo v noci, je přesně to, co se mělo stát.“

Nu, řekla mi cosi o Pertinakovi. Má odpověď byla stejně krotká.

„Asi to tak musí být.“ Což — kdyby se zajímala o mou minulost — by jí o mně leccos prozradilo.

Rozesmál jsem se. Smál jsem se s ní, sobě, životu, bezmocně.

„Ach Heleno, Heleno…! V noci jsem s tebou poznal, jaký zázrak může být žena.“

D

218

„Já jsem se o sobě taky leccos dověděla,“ přiznala ironicky. Pak si zakryla oči mým zápěstím, abych nepoznal, co cítí.

Přes její zdráhavost, nebo možná kvůli ní, jsem chtěl, aby pochopila. Je to, jako když se člověk učí cizí jazyk: pochytí něco z mluvnice, základní slovní zásobu, příšernou výslovnost, že je mu jakžtakž rozumět; potom se celé roky pachtí, a najednou, bez varování, všechno zapadne na místo, mluvení plyne docela lehce, člověk jasně chápe, jak to všechno funguje -“

„Falcone, prosím tě, ne Nedomluvila. Unikla mi.

„Marku,“ poprosil jsem, ale snad mě ani neslyšela.

S námahou pokračovala: „Není třeba si něco předstírat. Objevili jsme příjemný způsob, jak si ukrátit čas —“ Ach Jupiterel Znovu se zarazila. Pak pravila pevně: „Ta noc byla nádherná. Jistě jsi to poznal. Ale je mi jasné, jak se věci mají: každý případ jedno děvče, každý nový případ nové děvče —“

Takový názor by se dal čekat od muže. Ledovým hlasem jsem vztekle namítl: „Ty přece nejsi nějaké děvče pro jeden případ!“

„A co jsem tedy?“ zeptala se.

„Ty jsi zkrátka ty.“ Neuměl jsem jí to vysvětlit.

A nechtělo se mi ani věřit, že to sama nechápe.

„Měli bychom jít.“

Hluboce se mě dotýkalo, že se chová tak nepřístupně. Však jsem dobře věděl proč, bohové drazí, jak dobře jsem to věděl! Sám jsem se tak nejednou k někomu zachoval. Tvrdý přístup — tak nevděčný, ale tolik rozumný. Rázný odchod v úzkostlivém strachu, abyste za jednu hodinu vášně nemuseli zaplatit celoživotním bolestným závazkem, o jaký jste nikdy nestáli a ani jste to nepředstírali…

Byla v tom hluboká ironie. Poprvé v životě jsem všechno prožíval naplno, všechno, po čem touží většina žen. Tentokrát na tom skutečně záleželo, ale Helena tomu buď nemohla uvěřit — anebo se mi všemožně snažila uniknout. Sevřel jsem ji pevněji.

„Heleno Justino,“ začal jsem pomalu, „co mám dělat? Kdybych ti řekl, že tě miluju, tak by to pro oba byla tragédie. Tys urozená, já jsem postavením hluboko pod tebou, jsi pro mě nedosažitelná —“

„Jsem dcera senátora,“ přerušila mě věcným tónem, „ty jsi o dva stupně

219

níž. Tohle není nezákonné, ale netrpí se to Snažila se mi neklidně vymanit, ale nechtěl jsem ji pustit. „Nás nic nečeká —“

„Snad. Paní, ty i já se díváme na svět stejně ironicky. Uděláme to, co musíme, ale nepochybuj o mně. Velice jsem po tobě toužil. Toužil jsem po tobě už dlouho — stejně jako ty po mně!“ Pozoroval jsem, že její oči znejistěly. Nečekaně jsem začal opět doufat a znovu jsem uvěřil, že její názor na mě byl lepší, než jsem si myslel, nejen minulou noc, ale možná už dávno předtím. Upnul jsem se na tu naději, ačkoli jsem věděl — a bylo mi to fuk —, že jsem blázen. „A teď…“

„Teď?“ opakovala. V koutku úst se jí zachvěl nepatrný úsměv. Došlo mi, že reaguje na můj úsměv. Koneckonců byla stále ještě se mnou. Bojoval jsem o její přátelství a sledoval jsem, jak opět taje a znovu nás spojuje ta důvěrnost, kterou jsme v noci tak nečekaně našli. Už jsem nabyl větší sebejistoty a hladil jsem to něžné místečko na její šíji, kde jsem před mnoha hodinami rozepínal háček náhrdelníku. Tentokrát jsem si všímal, jak se jí pokožka zachvívá všude, kde se jí dotknu. Tentokrát jsem pochopil, že si uvědomuje, jak ji vnímám všemi nervy svého těla.

Podruhé jsem jí řekl pravdu, kterou už musela znát.

„Teď po tobě zase toužím.“

220

IL

ozději jsem najednou s hrůzou ucítil, jak jí cloumají vzlyky uvolňující

napětí, které jsem si ani v jejím náručí v noci plně neuvědomoval.

„Markul“

Usnul jsem a všechno ostatní pro mě přestalo existovat, když Helena Justina vyslovila mé jméno.

Já jsem jí říkal miláčku. Něčeho takového se musí každý informátor se špetkou sebeúcty vystříhat. Jenže v tu chvíli, kdy mi to uniklo, jsme byli oba dost zaneprázdněni, a tak jsem si myslel, že to třeba ani neslyšela. Ale v koutku duše jsem doufal a věděl, že ano.

P

Když konečně odemkli bránu, kráčeli jsme ven špalírem bujných akantů a zahradníci s plácavými klobouky na pitomých kebulích a s urousanýma plochýma špinavýma nohama za námi zírali s otevřenou hubou. Troufám si však tvrdit, že to nebylo poprvé, co ve svém zapadáku našli uhnízděné nezvané hosty. Než jsem Helenu odvedl domů, koupil jsem jí v pouličním krámu něco teplého k snídani. Bylo to uzenářství. Ať se propadnu, jestli není pravda, že máte co do činění s mužem, který jednou nakrmil senátorskou dceru pepřenou telecí sekanou ve vavřínovém listu. A věřte, že má paní ji slupla — na ulici!

Já jsem svou taky snědl, ovšem opatrně — maminka mi vždycky kladla přísně na srdce, že jíst se má vevnitř, slušně.

Nad Tiberem svítalo a lesklo se v něm bledé sluníčko. Seděli jsme v uváleném svátečním oblečení na nábřeží u řeky a pozorovali člunaře, jak pomalu brázdí stříbřitou vodu. Dlouho jsme se vesele bavili o tom, jestli můj názor, že všichni zahradníci jsou tupí, je další ukázka mých nesmyslných předsudků… Nesly se k nám báječné vůně sušených ryb a čerstvého chleba. Začínal jasný den, třebaže u stánků na nábřeží dosud panoval ve stínu chlad. Měl jsem dojem, že je to začátek něčeho víc než jen

221

jasného dne.

Vypadali jsme jako dvojice špinavých vandráků. Styděl jsem se odvést ji v tom stavu domů. Našel jsem malé soukromé lázně, kde měli už otevřeno. Vešli jsme spolu dovnitř. Nikdo jiný tam nebyl. Za nehoráznou cenu jsem koupil lahvičku oleje, a místo nepřítomného lázeňského otroka jsem Helenu natřel sám. Měl jsem dojem, že se jí to líbí. Mně rozhodně. Ona ze mě potom vypůjčenou škrabkou stáhla pot, což bylo ještě příjemnější. Když jsme pak později seděli bok po boku v páře, najednou se ke mně beze slova obrátila. Pevně mě objala a zabořila mi obličej do ramene. Neřekli jsme si ani slovo. Nepotřebovali jsme. Nemohli jsme.

Když jsem ji přivedl domů, všude bylo ticho. Dalo mi hodně práce, než jsem probudil toho pitomého vola vrátného a donutil ho, aby mladou paní pustil dovnitř. Právě tenhle otrok se ke mně včera večer odmítl hlásit. Teď už si mě bude pamatovat: totiž než senátorova dcera vešla dovnitř, rychle se obrátila a políbila mě na tvář.

Z okresu Capenské brány jsem šel zpátky do Aventinského.

Cestou jsem ani nevnímal, kudy vlastně jdu. Zalévalo mě vyčerpání i rozjařenost. Měl jsem pocit, jako bych za jedinou noc zestárl o celou generaci. Byl jsem nesmírně šťastný — chtělo se mi objímat celý svět. A přes tu strašnou únavu jsem se blaženě zubil od ucha k uchu.

Před Leniinou prádelnou postával Petronius se zrůžovělým obličejem a zvadlými vlasy člověka, který se dlouho pařil v prádelně. Vzedmula se ve mně hluboká náklonnost k němu, kterou si nezasloužil a nikdy by nepochopil. Bouchl mě pěstí do břicha a potom se na mě pozorně zadíval. Z nohou mi vyprchala všechna síla, ale při té ráně jsem jenom slabě zamrkal.

„Co je s tebou, Marku?“ zeptal se nejistě.

„Petronie, díky, žes nám pomohl.“

„Bylo mi potěšením. Matka chce s tebou mluvit o tom měšci zlata. A tohle je tvoje, viď?“ Podával mi prsten strýčka Scarona.

„Vy jste toho syčáka Melita dopadli?“

„Bez problémů. My známe místa, kde se potlouká. Dostal jsem zpátky něco z tý kořisti, co patřila tvý dámě — její šperky. Ráno jsem jí je odnesl

222

domů, ale řekli mi, že se ještě nevrátila…“ Hlas se mu nejisté vytratil.

„Ne. Ale teď už tam je. Řekl jsem jí, že jestli se ti podaří její šperky objevit, slušela by se nějaká odměna. Navrhl jsem jí, že by se hodilo něco hezkého pro tvou ženu.“

Zadíval se na mě. Hleděl jsem na něho s výmluvnou něhou. Takový báječný přítel!

„Hele, Falcone, pokud jde o včerejší noc —“

Odbyl jsem to smíchem. „Osud!“

„Osud !“ vybuchl. „Co to kecáš?“ Prostá duše. Se zdravými názory. Srdce mu nade mnou usedalo, když mě našel v téhle bryndě. (Že jsem v bryndě, poznal podle mého směšně blaženého úsměvu.) „Falcone, ty blázne, ty taky hned naletíš — cos to provedl?“

Ven vyšla Lenia. Za ní se ozývalo dunění pracích kádí, než mrskla zadnicí a zabouchla tak dveře. Po celoživotním vláčení plných náručí špinavého prádla to dělala právě tak automaticky, jako když si nohou otvírala. Ruce teď měla volné, ale vrásky na čele mi prozrazovaly, že ji bolí hlava po přílišném nočním nasávání se Smaractem. Oděv, věčně vlhký od páry, se na ni lepil v nepravidelných záhybech. Poslední dobou si kdovíproč zvykla přehazovat přes ramena lehké šátky, snad pro domnělou parádu. Můj vzhled zhodnotila stejně neosobně jako flek na prostěradle a pak prohlásila pohrdavě: „Měkkej jako žloutkovej krém. Ten blázen se zase zamiloval.“

„To je všechno?“ Petro se tím snažil uklidnit, jenže jako obvykle, když ho zaskočila nějaká moje zvlášť divoká vylomenina, nevypadal houževnatý Petronius zrovna přesvědčeně. „To se Falconovi stává třikrát do týdne.“

V tom se mýlil. Teď jsem věděl jedno: až dodneška jsem ještě nikdy nebyl zamilovaný.

„Drahý Petronie, tentokrát je to něco jinýho.“

„Ale brouku, to říkáš pokaždý.“ Petro zavrtěl smutně hlavou.

Pohlížel jsem z jednoho na druhého, tak utahaný a tak otřesený, že se mi vůbec nechtělo mluvit, a pak jsem se otočil a pustil se nahoru. Chtěl jsem být sám.

Láskal Přišla tak nečekaně.

223

Byl jsem však na ni připraven. Věděl jsem taky, co můžu očekávat. Mohl bych potkat nějakou necitelnou dívku jako knoflíček, hezkou jako obrázek, co by o mě nestála (beztak jsem hodlal trpět, vždyť jsem ve volných chvílích psal básně). S tím bych se uměl vyrovnat (mohl jsem načmárat celé řeky veršů). Nebo dívku jako lesklý smaltovaný knoflík či celá šňůra takových korálů, až bych našel nějakou, jejíhož neoblomného otce bych dokázal dokormidlovat k svatbě, a potom bych jako každý řádný občan zapadl do běžného stereotypu a nudy…

Jak jsem poznal Helenu Justinu, ta rozhodně nebyla konvenční, s tou bych se nikdy nenudil. Tu bych mohl studovat půlku života a nehrozilo by mi nebezpečí, že by mě to mohlo otrávit. Být v jiném společenském postavení, nejspíš bych litoval, že jsem jednu půlku života promarnil.

Nemohl jsem si ji dovolit. Ba ani žádný knoflíček. Muž sražený záporným bankovním kontem se musí spokojit s vyhlídkou, že mu nezbývá než ulovit nějakou bohatou vdovu, postarší a vděčnou…

Takto jasně se mi to jevilo, když jsem stoupal nahoru po schodech. Ve čtvrtém patře jsem si to však rozmyslel.

Má láska je definitivní. Absolutní. Nesmírná úleva. Šlapal jsem znovu dolů a zašel do voňavkářství.

„Co stojí malabathron?“

Voňavkář se musel s urážlivým úšklebkem už narodit. Vyslovil cenu. Mohl bych si jakžtakž dovolit dát jí přivonět k zátce od flakonu. S hrdým pohledem jsem mu sdělil, že si to ještě rozmyslím, a vrátil jsem se domů.

Lenia mě viděla přicházet. Usmál jsem se s povzneseným výrazem, hlásajícím, že nebudu odpovídat na žádné otázky, a znovu se vydal nahoru.

Když jsem dosupěl do bytu, zůstal jsem stát, až mě něco napadlo. Zašel jsem do ložnice a hrabal jsem se ve věcech, s nimiž jsem přijel, až jsem našel tu hrudku stříbra z dolu ve Vebiodunu, a opět jsem sešel všech šest pater na ulici. Tentokrát jsem zamířil k stříbrotepci. Pýchou jeho sbírky byl kroucený filigránský pásek, po celé délce ověšený drobounkými žaludy, který dokonale odpovídal jejímu nenápadnému vkusu podle toho, co jsem ji viděl nosit. Obdivně jsem ho vychvaloval, vyslechl jsem, kolik stojí,

224

a předstíral jsem, že bych se spíš zajímal o náušnice. Nakonec jsem ohrnul nos nad veškerým zbožím, jež měl právě v prodeji, nato jsem vytáhl svůj malý poklad a vysvětlil mu, co bych si přál, aby mi z něho zhotovil.

„Předpokládám,“ poznamenal majitel, „že by ti bylo asi trapné, kdybych se otázal, jak jsi k tomu přišel?“

„Ale vůbec ne,“ pravil jsem bezstarostně. „Sebral jsem ho, když jsem dělal jako otrok v jednom stříbrném dole v Británii.“

„Pán je veselá kopa,“ odbyl to posměšně.

Šel jsem domů.

Uviděla mě zase Lenia. Už se neobtěžovala se žádnými otázkami a já jsem se neobtěžoval s úsměvem.

Můj problém ještě neskončil. Číšníka jsem vyhnal. Přišla matka, aby mi vydrhla balkon. Nevlídně se po mně ohnala mokrým hadrem.

Usmál jsem se na ni, což byla vážná chyba.

„Už sis zase vyrazil s nějakou provazochodkyní!“

„To není pravda.“ Hadr jsem zachytil. „Posaď se, dáme si spolu kapku vína a já ti povím, co říká slavný Titus Caesar o tvém skvělém synovi.“

Posadila se tedy, ale víno odmítla. Vyprávěl jsem jí, jak Titus Festa chválil, a nešetřil jsem poklonami. Poslouchala, aniž jsem na ní zpozoroval nějakou změnu, a pak mě přece jen požádala o víno. Nalil jsem jí. Pozvedli jsme číše na jeho památku. Usrkávala svým obvyklým způsobem, sedíc rovně jako s pravítkem v zádech, jako by pila, jenom aby neurazila.

Mámin obličej nikdy nezestárne. Jenom pokožka jí v posledních letech nějak povadla, takže už jí nepřiléhala řádně ke kostem. Když jsem se vrátil z Británie, připadala mi nějaká menší než dřív. Její oči s černými brvami zůstanou jasné a bystré až do smrti. Jednoho dne se to stane, a i když jsem teď musel vynakládat tolik úsilí, abych se ubránil jejímu vměšování, budu zoufalý, až mi umře.

Seděl jsem tiše, aby mohla v klidu vstřebat všechno, co jsem jí pověděl.

Nikdo, dokonce ani jeho dívka, nikdy nekritizoval to, co Festus udělal. Matka tu zprávu přijala, vyslechla chválu na jeho sebeobětování, dohlédla na to, aby bylo slušně postaráno o Marinu a dítě (na můj účet). Lidé o něm hovořili; ona neřekla nikdy ani slovo. Všichni jsme chápali, že ztráta toho

225

báječného, veselého, velkorysého chlapce jí vyrazila životní oporu.

Jak jsme teď seděli pospolu, zničehonic mi najednou pověděla, co si doopravdy myslí. Když jsem udělal tu chybu, že jsem ho nazval hrdinou, zachmuřila se ještě víc. Dopila číši a prudce ji postavila na stůl.

„Ba ne, Marku,“ řekla drsně. „Tvůj bratr byl hlupák.“

A konečně se rozplakala, plakala mi v náručí pro Festa a jeho bláznovství a věděla, že já jsem si to o něm taky vždycky myslel.

Od toho dne se přijímalo jako samozřejmost, že za patrně trvalé nepřítomnosti otce jsem převzal plnou autoritu hlavy naší rodiny. Abych se s tím mohl řádně vyrovnat, zdálo se mi docela užitečné zestárnout o jednu generaci.

226

L

rzy odpoledne jsem se znovu vydal do Soukenné uličky.

Nic se tam nezměnilo: povalující se odpadky, dojem pustoty a zanedbanosti, a dokonce i ti čističi kanálů, kteří vytrvale sypali kbelíky betonu do téže šachty jako předtím. Kolem skladu hlídali vojáci. Jejich velitel s nepříjemnými rysy mě odmítl pustit dovnitř, ovšem jednal se mnou zdvořile — podle všeho ho nějaká vysoce postavená osoba upozornila, že bych se tam mohl dostavit.

Zbývalo mi tedy jenom dvojí, co by se dalo podniknout: mohl bych se zesměšnit a předat kytku růžových karafiátů u dveří jisté ženy, anebo si jít protáhnout tělo do tělocvičny. Abych ji neuvedl do trapných rozpaků, vydal jsem se raději do té tělocvičny.

Tu, kam jsem chodíval, vedl inteligentní člověk z Kilikie jménem Glaucus. Souvisela se soukromými lázněmi dvě ulice od Kastorova chrámu a vyznačovala se tím, že byla mimořádně úctyhodná. Glaucus tam nepouštěl profesionální gladiátory a takové šlechtické mladíky s propadlými tvářemi, kteří s vyprahlým hrdlem shánějí chlapečky. Byl správcem cvičiště, kam si přicházeli slušní občané udržovat v dobré kondici nejen tělo, ale i mysl (v podstatě celkem zdravou) a pak si příjemně pohovořit v jeho lázních. Byly tam čisté ručníky, na kolonádě menší knihovna a vedle schodů k portiku prodejna výborného pečiva.

První člověk, jehož jsem uviděl, když jsem se přiloudal na hřiště pro míčové hry, byl Decimus Camillus Verus, Helenin urozený tatíček. S nečekanou pohotovostí se chopil mé žertem pronesené nabídky, že ho sem uvedu. Ke Glaucovi chodili většinou mladší muži, než se jim udělá břicho a než ztratí představu, kolik bušení do pískem naplněných pytlů starší tělo vydrží. Glaucus se obával, že kdyby mu nějaký zrudlý padesátiletý aristokrat vypustil venku na schodech duši, mohlo by mu to odradit další klienty. Už jsem s ním promluvil a ujistil jsem ho, že mu

B

227

vážený Decimus dobře zaplatí, takže občas krotkého senátora trochu pocvičit v lehkém šermu mečem by mohlo být ne-li rozumné, aspoň finančně výhodné.

Tak jsem se tu tedy se svým senátorem sešel. Chvíli jsme si spolu zašermovali cvičnými meči a už jsem na něm pozoroval, že se zlepšil, ovšem nikdy nebude mít dost dobrý postřeh. Ale Camillus Verus aspoň zaplatí — ne sice hned, ale kdo platí hned? — a Glaucus ho za to pocvičí a bude přitom dávat dobrý pozor, aby mu žádná čepel nikdy nepoznamenala ušlechtilou kůži.

Na cvičišti jsme si raději házeli míčem, než bychom přiznali, že jsme unavení, a potom jsme odpočívali v lázních. Tady jsme měli k sobě blízko, a ať už celý případ dopadne jakkoli, zdálo se, že naše přátelství bude trvalé. Tělocvična nám poskytne prostor, kde bychom si mohli být rovni přes společenskou propast mezi námi. Jeho rodina může předstírat, že o tom neví; moje už nabyla přesvědčení, že nemám žádný smysl pro společenský takt.

Teď jsme si však vyměňovali novinky. Když jsme se zbavili nečistot v páře a vymáchali se v nádržích s vlažnou vodou, natáhli jsme se na masážní stoly, svěřili se do péče manikérek a čekali, kdy na nás přijde řada u obrovitého maséra, který člověku div nevykloubí ramena a kterého Glaucus přetáhl z městských lázní v Tarsu. Byl dobrý, to znamená, že byl strašný. Potom odtud vypadneme jako kluci z první návštěvy bordelu, budeme se kasat, že se cítíme báječně, ale nebudeme si tím vůbec jistí.

„Jdi první, pane,“ zaculil jsem se. „Tvůj čas je vzácnější.“

Tak dlouho jsme si dávali přednost, až jsme nakonec pustili před sebe někoho jiného.

Všiml jsem si, že senátor vypadá unaveně. Zeptal jsem se, co se mu stalo, a k mému překvapení mi bez váhání odpověděl: „Dopoledne jsem měl hrozný rozhovor s matkou Sosie Camilliny — právě se vrátila z ciziny a dověděla se to. Falcone, jak jsi daleko s vyšetřováním? Je nějaká naděje, abych jí mohl brzy říct, že jsme alespoň identifikovali toho, kdo jí tu ránu zasadil? Ta žena se chovala strašně rozrušeně. Dokonce si sama chtěla najmout někoho jiného, aby celý případ převzal.“

„Pokud jde o mě, moje sazby jsou nejnižší, jaké jí kdo může nabídnout.“

228

„A pokud jde o nás,“ dodal senátor poněkud upjatě, „má rodina není právě bohatá, ale uděláme všechno, co se dá.“

„Měl jsem za to, že Sosia matku ani neznala,“ podivil jsem se.

„Neznala.“ Chvíli mlčel a nakonec mi to vysvětlil. „Všechno se to seběhlo poněkud nešťastně a já bratra nijak neomlouvám za to, jak se zachoval. Sosiina matka byla žena určitého postavení, vdaná, jak sis asi domyslel, a nic nenaznačovalo, že by na tom hodlala něco změnit. Její manžel je bývalý konzul se vším, co to obnáší, a už tehdy zastával významné úřady. Ta dáma se sblížila s mým bratrem, když byl její manžel na tři roky služebně mimo Řím. A za jeho nepřítomnosti přišla do jiného stavu, a proto nemohla v žádném případě předstírat, že to dítě je jeho.“

„A přece je donosila?“

„Potrat odmítla. Zaujala morální postoj.“

„Trochu pozdě,“ poznamenal jsem posměšně. Senátor se zatvářil rozpačitě. „Takže vy jste jim dítě vychovali ve vlastní rodině?“

„Ano. Bratr souhlasil s tím, že je bude adoptovat -“ Zajímalo by mě, jaký nátlak musel Decimus vynaložit, aby k tomu Publia přemluvil. „Čas od času jsem té ženě podával zprávy, jak se Sosii daří, a ona mi vnucovala peníze, abych její dcerce kupoval dárky, ale považoval jsem za rozumné, aby se nestýkaly. Teď mi to situaci vůbec neulehčuje.“

„Co se tedy dnes stalo?“

„Ach jé… chudák ženská řekla spoustu věcí, které jí nemůžu zazlívat. Nejhorší bylo, že manželku i mě obvinila z nedbalosti.“

„To je přece nespravedlivé, že, pane?“

„Asi ano,“ zabručel stísněně; taková představa ho očividně trápila. Julia Justa i já jsme se vždycky snažili dělat pro Sosii to nejlepší. My všichni jsme ji měli upřímně rádi. Po tom pokusu o únos manželka Sosii zakázala odcházet z domu. Domnívali jsme se, že to stačí. Co jiného jsme mohli dělat? Dopustili jsme se chyby? Ale Sosiina matka mě obviňuje, že jsem ji nechal pobíhat po ulicích jako nějakou holku z Transtiberiny…“

Vypadal sklíčeně. I pro mě byl ten rozhovor značně bolestný, a tak jsem se ho snažil uklidnit, a jakmile to šlo, změnil jsem téma.

Zeptal jsem se ho, jestli má nějaké další zprávy z Paláce — dopadli už spiklence? Senátor se rozhlédl, jestli nás snad někdo neposlouchá (nejjistější

229

způsob, jak na sebe upozornit), a ztišil hlas.

„Titus Caesar šeptá, že jistí pánové se vytratili.“

Jeho takové tajnosti možná bavily, ale s případem nám to moc nepomáhalo.

„Pane, já potřebuju vědět kdo a kam.“

Sál si ret, ale nakonec mi to řekl. Faustus Ferentinus odplul do Lýkie; odcestoval bez povolení, což je senátorům zakázáno, poněvadž musí sídlit v Římě. Cornelius Gracilis požádal o audienci u císaře, ale sluhové ho našli ztuhlého s mečem v pravici (byl ovšem levák), než se k němu mohl dostavit; sebevražda — jak se zdá. Curtius Gordianus a jeho bratr Longinus zdědili znenadání kněžská místa u nějakého bezvýznamného chrámu u Jónského moře, což je možná horší trest než nějaké vyhnanství, k jakému by je mohl odsoudit náš dobrý starý tyran Vespasián. Aufidia Crispa někdo zahlédl v davech na pláži v Oplontidě. Myslel jsem, že nikdo, kdo by se mohl zmocnit kořisti ze soukromého stříbrného dolu, by se nešel uprostřed léta dobrovolně smažit mezi společenskou smetánku z módních vil na neapolském pobřeží.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Decimus.

„Titus by měl dát Aufidia sledovat. Oplontis je jenom několik dní od Říma. Jestli se nenaskytne lepší řešení, tak tam zajedu sám, ale nechce se mi odjíždět, dokud máme nějakou naději objevit stříbrné housky. Našel Titus něco v Soukenné uličce?“

Zavrtěl hlavou. „Dcera získá velmi brzy povolení tam vstoupit.“

Od bazénu po naší levici jsme slyšeli mohutné cáknutí, jak tam sebou plácl ze strany nějaký tlusťoch, který neuměl dobře skákat.

„Předpokládám, že tam Helenu nepustíte,“ varoval jsem ho tiše. Měl jsem použít její celé jméno, ale vzpomněl jsem si pozdě.

„Ani nápad. Může to tam prohlédnout bratr. Beztak jí bude radit, jak to koření prodat.“

„Ta budova stále ještě patří starému Marcellovi?“

„Mhm. Brzy mu to tam vyprázdníme, aby s tím mohl disponovat, ačkoli Helena a starý Marcellus spolu vycházejí dobře. On ji stále ještě považuje za svou snachu. Ta to se staršími pány umí.“

Ležel jsem na zádech a snažil se tvářit jako muž, který si Helenina

230

půvabu ani nevšiml.

Její otec se také zamyšleně díval vzhůru.

„Dcera mi dělá starosti,“ přiznal. Ve chvilkové panice jsem si pomyslel: Ten kůň kecal! „S Pertinakem jsem udělal chybu. To asi víš. Ona mi to nikdy nevyčítala, zato si to budu vždycky vyčítat sám.“

„Ona má ohromnou úroveň,“ prohodil jsem a zavřel jsem oči, jako bych byl po koupeli prostě ospalý. Uslyšel jsem, jak se Decimus obrátil a opřel o loket, a opět jsem je otevřel.

Protože jsem měl možnost si Helenu tak zblízka prohlédnout, postřehl jsem teď ve tváři jejího otce určité podobné rysy, které by asi jinak každý přehlédl. Ty nepoddajné husté vlasy byly jenom jeho, zato ten přímý výraz, trochu šikmé lícní kosti, lehké stažení koutků rtů v reakci na ironii byly její. I v hlase se jí někdy ozývala podobná modulace jako v jeho. Pozoroval mě s bystrým, veselým zábleskem v očích, který se mi vždycky líbil. Byl jsem rád, že je mi její otec sympatický, a s povděkem jsem si vzpomněl, že se mi líbil od začátku.

„Ohromnou úroveň,“ opakoval Decimus Camillus Verus a očividně mě zkoumal. Skoro nepostřehnutelně si vzdychl. „Naše Helena, ta vždycky ví, co chce.“

Měl o svou dceru starosti. Domnívám se, že jsem mu starosti dělal i já.

Jsou určité věci, které nemůže obyčejný občan říci rodičům urozené, úctyhodné dámy. Kdybych senátorovi přiznal, že každý kousek země, na němž jeho dcera stojí, je pro mě posvátný, asi by ho to neuklidnilo. (Nemohlo by.)

Naštěstí k nám v tu chvíli přistoupil ten muž z Tarsu s ručníkem přes loket. Dal jsem Decimovi přednost, aby šel na masáž první, a doufal jsem, že jeho štědré spropitné toho obra z Tarsu naladí, aby byl ke mně vlídnější. Marně. Jenom mu dodalo větší energii.

231

LI

dpoledne se máma vrátila a oznámila mi, že mám předsedat početné

rodinné sešlosti, která si zítra při Vespasiánově triumfu zabere pro sebe menší lešení. Z toho koukal parádní svátek slunečních úpalů, sesterských drbů a utahaných děcek řvoucích nevysvětlitelným vztekem; zkrátka takový můj oblíbený den. Matka se od nás trhne, protože prý se bude dívat z jednoho klidného balkonu se třemi svými věkovitými známými. Aby to tak nebolelo, přinesla mi velikou zlatohlavou pražmu.

„No ne, ty sis tady uklidil!“ užasla. „Už snad budeš brzy dospělý, ne?“

„Možná že mi přijde návštěva a já na ni chci udělat dojem.“

Návštěva, kterou jsem čekal, se nedostavila.

Když se máma protahovala za mnou kolem lavice, načechrala mi vzadu vlasy a pak mi je zase uhladila. Nemohl jsem si pomoct, jestli si nade mnou zoufala. Já sám jsem taky propadl starému známému zoufalství.

O

Seděl jsem venku na balkoně a předstíral, že se oddávám filozofování, když vtom jsem za dveřmi rozeznal lehký krok. Kdosi zaklepal a bez čekaní vstoupil. Vyskočil jsem a ztuhlý očekáváním jsem zůstal stát. Takto jsem křídlovými dveřmi pozoroval, jak moje báječná máma přistihla v mé světnici dámskou návštěvu.

Nebylo to však setkání, na jaké byla zvyklá. Očekávala nákotníčky z falešných korálů a vyplašenou dívčinu, ne tu měkce řasenou řízu tlumených barev a takové vážné oči.

„Dobrý den. Já jsem Helena Justina,“ představila se příchozí, jež se uměla chovat klidně i tváří v tvář mé rodičce s miskou mandlové nádivky v jedné ruce a v druhé s dvanáctipalcovým dranžírákem. „Můj otec je senátor Camillus Verus. Venku na mě samozřejmě čeká moje služka. Potřebovala jsem si promluvit s Didiem Falconem, já jsem jeho klientka.“

„A já jeho matka,“ prohlásila máma jako Venuše z pěny zrozená, jež se

232

přibrodila na pomoc Aeneovi. (Aby bylo jasno, já si nemyslím, že by se zbožný Aeneas, ten nesnesitelný fouňa, mohl zrovna utlouct po rybách, co mu jeho půvabná božská matka vlastnoručně vykosťovala a nadívala.)

„Hned jsem si to myslela,“ odpověděla Helena vyrovnaným, příjemným tónem a pozorovala můj nedovařený oběd, jako by toužila, aby na něj byla pozvána. „Kdysi ses starala o mou sestřenku Sosii. Jsem tak ráda, že mám aspoň příležitost ti teď poděkovat.“ Pak si upravila závoj a skromně ztichla, jak se sluší a patří na mladší ženu hovořící se starší, má-li rozum. (To se stalo poprvé, že by se některá má známá chovala rozumně a k mámě zdvořile.)

„Marku !“ zaječela máma, vyvedená z konceptu takovými projevy úcty. „Máš tu zákazníka!“

Přiloudal jsem se do světnice a snažil se tvářit jakoby nic.

Matka sebrala talíř s rybou a odkvačila na balkon s horlivým respektem k obchodnímu jednání. Doopravdy to nebyla žádná velká oběť, protože i tak mohla zvenčí poslouchat. Nabídl jsem Heleně židli pro klienty a sám jsem se posadil z druhé strany za stůl s oficiálním výrazem ve tváři.

Naše oči se setkaly. Můj herecký výkon se zhroutil. Nevěděla jistě, jestli jsem rád, že přišla, a já jsem stejně úzkostlivě pozoroval ji. V přesně stejném okamžiku se nám oči rozsvítily sebeironií — a pak jsme tam jenom seděli, výmluvně mlčeli a šťastně se na sebe usmívali.

„Didie Falcone, chci s tebou projednat tvůj účet.“

S jedním okem upřeným na balkónové dveře jsem natáhl ruku přes stůl a lehce se dotkl špiček jejích prstů. Pažemi mi projel blesk a všechny chloupky se mi na nich zježily.

„Něco se ti na něm nezdá, vzácná paní?“

Odtáhla ruce, doopravdy rozzlobená. „Co u všech všudy znamenají ty diskutabilní položky?“ udeřila na mě. „Pět set sesterciů za něco, co ani nevysvětlíš?“

„To je jenom taková volná hlavička, kterou používají někteří účetní. Moje rada zní, diskutuj, až se budou hory zelenat, a neplať.“ Zazubil jsem se. Pochopila, že to byla jenom záminka, aby za mnou přišla.

„Hm, já si to ještě promyslím. Nemám si promluvit s tvým účetním?“

„Nikdy jsem neměl žádného účetního. Polovina jich si umí nanejvýš

233

vypočítat, kolik procent si mají strhnout jako honorář, a já mám i tak dost krků, co musím živit, natož aby se na mně přiživoval ještě nějaký plešatý Féničan a jeho nemravný písař. Až se ti to bude hodit, obrať se raději přímo na mě.“

Zadíval jsem se na ni dlouhým, upřímným pohledem, který jí měl připomenout večer, na nějž by se slušelo zapomenout. Odmlčel jsem se, protože se mi srdce rozbušilo jako splašené. Připadal jsem si tak odlehčený, jako bych ztratil dvě pinty krve.

Opřel jsem se dozadu o zeď, ruce s propletenými prsty si založil za hlavu a mírně jsem se usmíval radostí nad tím, že ji tu vidím. Ona se na mě taky usmívala, poněvadž z toho měla radost. A já jsem měl zase radost z jejího úsměvu…

Musím s tím přestat. Tohle je strašný omyl. Já potřebuju v životě jenom nějakou přístupnou dívčinu s kytkou za uchem, co se bude hihňat, až jí budu předčítat své básničky. Heleně bych svou poezii nikdy nečetl. Četla by si ji sama a pak by podtrhla místa, kde je nesprávný pravopis nebo rytmus; já bych se ohnivě bránil, a potom to změnil přesně podle jejího…

„Mám ještě něco jiného,“ začala. Já jsem se dál šťastně beze slov křenil jako žabák. „To skladiště v Soukenné uličce už mi co nevidět celníci uvolní. Otec mě tam nechce pustit.“

Ruce mi rázem padly do klína. „V Soukenné uličce došlo k vraždě. Tvůj otec má pravdu.“

„Ale já si to tam chci vážně prohlídnout —“

„Tak si s sebou někoho vezmi.“

„Ty bys tam se mnou nešel?“

„Rád. Dej mi vědět kdy.“ Rošťácky jsem po ní blýskl očima a můj pohled jí sděloval, že v takovém skladišti pepře by se daly dělat i jiné peprné věci. Helena se tvářila vážně. Odkašlal jsem si jako solidní muž. Vstala a měla se k odchodu.

„Zítra je triumf. Půjdeš se podívat?“

„Ne sám — rodinné povinnosti. Co kdybychom do toho skladiště zašli potom?“

Vysoukal jsem se zpoza stolu a šel jsem za ní ke dveřím. Schválně jsme je jako kamufláž nechali dokořán a vyšli jsme ven. Zmatek: její služka dosud

234

čekala na podestě, kde ji paní zanechala.

Služebné některých dam dovedou diskrétně zmizet, aby mohl muž políbit krásku, které dělají garde. Heleninu dívku zřejmě ani nenapadlo, že by její paní stála o políbení. V jistém smyslu mě to zjištění potěšilo. A současně jsem se polekal, že snad o to paní už opravdu nestojí.

„Naisso, běž dolů. Za chvíli jsem tam,“ nařídila jí Helena svým klidným, praktickým hlasem.

Naslouchali jsme Naissiným vzdalujícím se krokům, dokud nezahnula na další schodiště. Neřekli jsme si ani slovo.

Helena se ke mně obrátila se znepokojeným pohledem. Políbil jsem jí ruku, na délku paže, potom druhou, na poloviční nápřah. Pak jsem si ji přitáhl a políbil ji na obě tváře. S povzdechem, jenž odpovídal mému, mi padla do náruče a pak jsme tam dlouho stáli bez hnutí a všechny starosti z nás spadly jako okvětní lístky z plně rozkvetlé růže při prudkém závanu větru. A jak jsem ji objímal a líbal, vedl jsem ji pomaličku pozpátku přes podestu až těsně ke schodům. Tam jsem ji nakonec pustil.

Sestupovala dolů. Hleděl jsem za ní celou dobu, než sešla na ulici. Tak jsem tam stál a zíral ještě pět minut poté, co zmizela.

Proměnila celý můj den.

Znovu jsem se posadil ke stolu a tvářil se já nic, já muzikant. Obličej mi hořel v místech, kde se ho Helena dotkla, než odešla.

Matka čekala. Mnohokrát mě viděla, když jsem se přihnal zpátky poté, co jsem vyprovodil nějakou ženu a předstíral kdovíjakou zamilovanost. Přicházely a odcházely. Neohrožovaly ničí klid a mír.

Teď se máma s našpulenými rty přihrnula na protější lavici. „Tak to je ona!“

Srdce se mi pod žebry překulilo. Rozpačitě jsem se zasmál. „Jak jsi to poznala?“

„Snad tě znám!“

Natáhl jsem krk a zadíval se nahoru na strop. Matně jsem si všiml, že se tam dělá nová boule v místě, kam zatéká. Představoval jsem si Helenu

235

Justinu, jak ji asi viděla máma, s tak jemnou pletí a elegantní s těmi nenápadnými šperky a s uhlazeným chováním, v němž se obráželo otcovo skromné vystupování, ale tím vším neustále probleskovala ta zvláštní směs pevného charakteru a škádlivého humoru. Helena Justina, senátorská dcera, tak chladně se mnou mluvila o placení a skladišti, zatímco jí oči mlčky zpívaly o štěstí, které jsme spolu sdíleli… Každý věděl, že hledám (pokud jsem se k tomu vůbec vzchopil, mé hledání bylo zcela nesystematické) někoho, jako je Marina, bratrovo děvče: nekomplikovaná duše, ne zrovna hloupá, s hezkou tvářičkou, která umí jakžtakž vést domácnost a má dost vlastních známých, aby se mi nepletla do cesty. To věděl kdekdo; já jsem to taky věděl.

Zahleděl jsem se na stůl a pohrával si s rozsypanými snítkami estragonu.

„Tak co?“ vyzvídala matka. „Mám začít péct šafránové koláče, nebo si přehodit černý závoj a bědovat u Junonina chrámu? Co bude dál?“

„Nic,“ odpověděl jsem — bylo třeba podívat se na celou situaci střízlivě. „Pověděla ti přece, kdo je její otec. A já nemůžu nic dělat.“

Máma znovu zlostně našpulila ústa. „Marku, já ji viděla, a tak si myslím, že to nezáleží na tobě.“

Smutně jsem hleděl na mámu a máma se tak nějak divně dívala na mě.

236

LII

ečer jsem neměl co dělat, a tak jsem si zašel k bradýři na konci naší

ulice. Seděl jsem venku na chodníku, zatímco mi oškrabával bradu. Podařilo se mi nastavit nohu liktorovi nějakého nižšího úředníčka, takže upadl, jakoby čistě náhodou. Liktor se přitom málem vykastroval svou obřadní sekerou. Byl jsem na sebe hrdý.

Uvidím ji znovu. Koho? Nikoho. Prostě jedno děvče. Prostě jednu klientku. Zapomeňte, že jsem se o tom zmínil.

Přišoural se k nám holičův kluk, okusující konec lukánské klobásy. Bylo mu třináct, nebyl snad úplně pitomý, ale u něho pojídání klobásy vypadalo tak, jako by vyžadovalo složitou mozkovou činnost. Všechny děti mé sestry Maji mu říkaly Platon.

„Falcone, hledá tě ňáká dáma, čeká před vašim barákem.“

Snad ještě nikdy nevyskočil muž s hispánskou břitvou pod krkem tak hbitě.

V

Přeskočil jsem soudek škeblí, proletěl kolem haldy prázdných amfor a narazil si hlavu o květinový koš zavěšený před pohřebním podnikem, kde se právě sezpívávaly naříkačky — ne před pohřbem, ale před zítřejším triumfem, kdy bude veřejný svátek a všechno ve městě zůstane zavřené. Každý muzikant v Římě bude venku rozptylovat davy, aby kapsáři mohli nerušeně pracovat.

Neviděl jsem žádnou dámu. Žádný div. To zase spískal ten pitomec Platon. Byla to Lenia, kdo mě hledal. Lenia postávající před prádelnou a tvářící se — zahanbeně.

Ženská s nabroušeným jazykem, která musela dvacet let vysvětlovat ztráty tunik, a teď celá zkroušená — to bylo něco tak nevídaného, že šlo určitě o nesmírně vážnou záležitost. A taky že ano. Na oslavu císařova

237

triumfu se chystala k zoufale nerozvážnému činu: naše silačka, královna pracích kádí, se řítila do svazku manželského.

Když mi někdo oznamuje, že do toho praští, nevymlouvám mu to, nepoučuju ho, že dělá velkou chybu. Je to obyčejně pravda, ale kdyby dobré rady laskavých přátel učinily v Římě hned v zárodku přítrž veškerému nevhodnému párování, nenarodila by se nová generace civilizovaných lidí, která by potlačila barbary ostatního světa.

„A kdo je ten šťastný?“

„Smaractus.“

Rozmyslel jsem si to a co nejnaléhavěji jsem Lenii promlouval do duše.

Člověk se do toho nemá plést, a to především proto, že ho ti druzí beztak nikdy neposlechnou.

„Nech toho, Falcone,“ odbyla mě Lenia vlídně. „Má totiž cenu půl milionu sesterciů.“

Z téhle novinky se mi před očima udělala z několika důvodů rudá mlha.

„Děvče, jestli ti tohle namluvil Smaractus, tak tě ujišťuju, že lže.“

„Nebuď blázen. Já jsem se ho na to nikdy neptala.“

„No dobrá, záleží teda na tom, koho jsi svedla. Jestli jeho účetního, tak se chvástá, takže z té částky uber půlku. Jestli jeho bankéře, ten je zase opatrný, tak ji pěkně zdvojnásob —“

„Ani jednoho. Věř mi, nejsem dnešní. Četla jsem jeho testament.“

„Lenio,“ poznamenal jsem smutně, „není hlubiny, kam by mazaná ženská nebyla ochotná klesnout.“

Strategický svazek s mým zlovolným domácím mohl být jenom částí Leniina zcestného podnikatelského plánu. On se chtěl zmocnit její prádelny, toho malého, ale spolehlivého zlatého dolu, zato její pozornost se upírala na jeho dosti značné nemovitosti. Jejich společný život bude zpevňovat ostrá chamtivost, až se bude každý z nich denně modlit k domácím bůžkům, aby ten druhý natáhl brka dřív.

Na tomto zdravém základě mnohá manželství vydrží celá desetiletí, a tak jsem jí přál hodně štěstí.

„On tu bude bydlet, Falcone —“

238

„Já myslel, že už tu bydlí.“

„Jenom tě upozorňuju.“

„Mně je fuk, na kterém stromě ten špinavý pták kálí —“

„Nemůžu mu zakázat, aby mi nelezl do prádelny. Napadlo mě, že by sis měl ještě před svatbou odnýst ten balík z kádě -“

Tu původní stříbrnou housku! Tu, co se našla na ulici a co jsme pak s Petroniem zachránili z bankovní schránky Sosie Camilliny. Úplně jsem ji pustil z hlavy; stejně jako všichni ostatní…

Moje houska, kterou vylovila silačka Lenia, se brzy sušila pod týdenní várkou chrámového špinavého prádla. Lenia ji v závanu kadidla z minulého čtvrtka utřela do roušky z nějaké kněžské hlavy a zeptala se: „Věděl jsi, že k ní někdo přibalil seznam prádla?“

Petronius a já jsme ovázali housku provazem a teď visela na provaze jenom vosková tabulka…

„Bohové!“

Ještě než jsem ji převzal z Leniiny naběhlé ruky, pochopil jsem, co to je a čí. Zrovna jsem slyšel Leniin hlas, jak mi před půlrokem říkala: Nechala jsem ji vyčurat se do kádě a potom ti nahoře napsala néjakej vzkaz… Pak jsem si ještě vzpomněl, jak se na mě Helena ten první večer v Británii obořila. Prý ti to řekla…

A taky že ano. Dostatečně formálně, aby se dal předložit jako důkaz, mi Sosia Camillina zanechala seznam jmen.

Sosia Camillina, dcera P. Camilla Metona, M. Didu Falconovi,

soukromému informátorovi.

Dáno o říjnových Idách v druhém roce konzulátu Vespasiána Augusta,

v prvním roce jeho císařství.

T. Flavius Domitianus

L. Aufidius Crispus

Cn. Atius Pertinax Caprenius Marcellus

Ti. Faustus Plautius Ferentinus

A. Curtius Gordianus

A. Curtius Longinus

239

Q. Cornelius Gracilis

Uvádím jména těchto mužů z povinnosti k císaři a z oddanosti k bohům.

Byli tam všichni. Všichni? Všichni až na jednoho, jak se zdálo. Nad její poslední větou zůstala jednořádková mezera. Vypadalo to, jako by tam Sosia napsala ještě jedno jméno; jako by je napsala, a potom znovu přejela plochým koncem písátka, voskem, takže vymazala řádku, kterou tam předtím vyryla jeho hrotem.

V tomto případě, jak jsem jednou řekl Heleně, nesmí hrát roli žádné ohledy, oddanost a důvěra. To všechno v sobě Sosia Camillina měla. Pro šestnáctiletou dívku to muselo být přetěžké břemeno.

Ta tabulka nedokazovala nic. Jenom sedm jmen mužů, kteří se všichni znali. Vypadalo to jako seznam hostí na večírek. Sosia možná takový našla v domě, který navštívila, vzkaz s pokyny pro majordoma nějakého pána. Sosia si pak ta jména pečlivě opsala…

Sedm mužů, kteří by mohli tvrdit, kdybychom na ně udeřili u soudu, že spolu poklidně večeřeli. I kdyby proto jejich skutečné cíle nemusely být o nic méně pochybné.

A kdo byl asi hostitelem na tom ohavném večírku?

Zíral jsem na ten slabý žlábek, kde podle všeho vymazalo Sosiino písátko další jméno. Mé ubohé Sosii svazovala před zákonem ruce pouta, jež nebyla má. Kdyby tu teď stála a upírala na mě ty své velké dychtivé oči, které jsem si tak živě pamatoval, musel bych s ní to mlčení dodržet až do konce. Jenomže ona byla už dávno po smrti. A já jsem, pln hořkosti, stále ještě chtěl její smrt pomstít.

V tom případu měl prsty ještě jeden člověk, někdo tak schopný zmizet z dohledu, že jsem tento očividný spojovací článek skoro záměrně obcházel. Poděkoval jsem Lenii, popadl ingot do náručí a pachtil se s ním nahoru do svého obydlí. Brzy jsem ve své nejlepší tóze, v té, co patřila Festovi, sešel opět dolů a vydal se na Palatinský pahorek, abych udělal, co bylo nutné.

240

LIII

ež jsem se dohrabal nahoru k Paláci, byl jsem už celý rozčilený a

čekal jsem, že jen co mě pretoriani uvidí, okamžitě mě zatknou. S úlevou jsem zjistil, že císařova osobní stráž dovede zřejmě rozeznat skutečného vraha od rozpáleného, ale čestného člověka. Když jsem poprosil, aby mě uvedli k Titovi, předávali si mě úředníci stále vyšších hodností, až mě vyslechl nějaký vyčouhlý tajemník, působící dojmem, že by nehnul ani jednou dlouhou hezkou brvou, ani kdyby ho tchyně načapala, jak na jejím zadním dvorku obtěžuje řezníka, a pak mě posadil na stoličku. Tógu jsem si úhledně naskládal do klína a on zatím odešel do nějaké vnitřní komnaty.

Vyšel Titus.

Vypadal velkolepě. Oblékl si kompletní vojenskou uniformu vrchního velitele v Judeji a k tomu vyzařoval odpovídající sebejistotu. Měl na sobě ozdobný krunýř s torzem tvarovaným do hrdinských proporcí, sytě nachový, bohatý kolový plášť a tuniku na všech okrajích lemovanou šňůrami spletenými ze zlatých palmových listů. To, co mu chybělo na výšce, nahrazovala svalnatá postava. Byl připraven odejít do Isidina chrámu, kde stráví slavnostně noc s otcem a bratrem, než nazítří vstoupí do města jako vítězní římští vojevůdcové, přivážející domů zajatce a lesklou kořist.

Najednou se mě zmocnily pochyby. Můj klient se oblékl, jako by měl stát modelem pro své oficiální sochy, jež budou pozlacovat jeho pověst několik tisíciletí. Já jsem nevěřil v moc ceremoniálu, ale pochopil jsem, že jsem přišel v nevhodný den.

Vstal jsem. Titovi jsem podal Sosiinu tabulku a cítil jsem pevný stisk jeho ruky, když ji ode mě přebíral. V napjatém tichu se zadíval na Domiciánovo jméno a potom přejel očima po ostatních.

„Děkuju ti, Falcone. Tohle je užitečné, ale nic nového…“ Jeho pohled byl

N

241

vzdálený, v duchu už napůl prodléval u zítřejších oslav. Přesto se na něho nakonec přeneslo něco z mého hektického rozčilení. „Co — co si myslíš, že to je?“

Ukázal jsem na tu mezeru.

„Pane, dcera Camilla Metona nebyla moc dovedná písařka. Psala jako školačka, silně na písátko tlačila. Ten seznam jsem ti musel ukázat, ale souhlasíš—li, tedy za tu cenu, že ho zničím —“ Polkl jsem, protože jsem se nemohl lehce vzdát ničeho, co mi dala Sosia Camillina. Jestliže ten vosk z dřevěné destičky úplně roztavíme, pravděpodobně zjistíš, že skrze něj ryla až do dřeva.“

Zabodl se mi pohledem do očí. Ten muž byl ostrý jako hispánský meč.

„Myslíš, že by mohlo být vidět to chybějící jméno?“ Titus Caesar se rozhodoval rázně jako pravý vojevůdce. „Nemáme co ztratit.“

Zavolal si zpátky toho hubeného tajemníka. Ten upír s pokleslými rameny, a tak trochu pozér, brzy tabulku podržel nakloněnou nad plamenem a natáčel kostnatá zápěstí tak, aby kapky stékaly do tepané stříbrné misky. S okázalým rozmachem tabulku vrátil.

Titus pohlédl na poškrábaný povrch a tajemníkovi mávl, aby zmizel. Chvíli jsme se na sebe napjatě dívali a potom Titus tiše pravil: „Nuže, Didie Falcone, předveď, jak jsi coby informátor dobrý. Než ti tohle ukážu, povíš mi, kdo si myslíš, že tu je.“

Do předpokoje vpadl nějaký vojenský tribun s úzkými nachovými pruhy druhé třídy, aby vyřídil nějaké oficiální povinnosti ve spojitosti s triumfem. Horečné oči, nejlepší boty, vykládaná zbroj vycíděná do vysokého lesku a vydrhnutý od rovně zastřižených nehtů na nohou až po červené boltce svých jinošských uší. Titus se na něho ani nepodíval.

„Ven!“ rozkázal skoro zdvořile, ale tribun v tu chvíli vypadl.

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Titus a já… Titus stále ještě držel tabulku, kterou jsem já dosud neviděl.

Vyschlo mi v ústech. Jako informátor jsem byl jenom průměrný (přílišný snílek a příliš opatrný na pochybné zakázky — takové, z kterých koukají peníze); ale přece jen dost dobrý. Dušoval jsem se, že se s císařstvím nikdy

242

nesmířím. Přesto jsem však poskytoval služby svému městu a říši. Nikdy neuznám božství žádného císaře, ale věřil jsem ve svou vlastní sebeúctu a vydělával jsem si na živobytí.

A tak jsem Titovi Caesarovi řekl, kdo si myslím, že to je.

„Musí to být jeden z bratří Camillů, Caesare. Jenže nevím jistě který.“

243

LIV

lyšeli jsme, jak se venku shromažďuje doprovodná družina. Ráznými

kroky přešel Titus ke dveřím a něco řekl. Hluk se utišil. Někdo tam postavil stráž.

Rozbolel mě žaludek, jako kdybych právě zažil těžkou ztrátu.

S

Když se Titus vrátil, vybídl mě, abych si sedl na pohovku, a sám se posadil vedle mě. Mezi nás položil tabulku lícní stranou dolů.

„Ubohé děvčátko! Ach Falcone — ubohá celá rodina. Nuže, musí to být. Pověz mi, prosím, jak jsi k tomu názoru došel.“

„Pane, jakmile se o tom začne přemýšlet, zdá se to hrozně samozřejmé. Vrátím se k začátku. Když se v Římě objevila první stříbrná houska, to, co se stalo Sosii Camillině, s tím úzce souviselo. Vždycky jsem si to myslel. Možná že Atius Pertinax ve své funkci prétorova édila měl možnost informovat spiklence, kde je ingot schovaný. Ale teď jsem přesvědčen, že už to věděli — a nepochybně někdo jí blízký si uvědomil, že Sosia zná číslo své bankovní schránky. Takže nejrychlejší způsob, jak se do ní dostat, spočíval v tom, dotáhnout tam Sosii — a na to nasadili ty pobudy, aby každého zmátli a aby sama nemohla nikoho poznat.“

Titus přikývl. Ještě něco jiného?“

„Ano. Těsně předtím, než umřela, napsala Sosia sestřenici, že poznala dům člověka, který byl napojený na lidi, co ji unesli. Mám za to, že právě tam našla tento seznam. Vtip je v tom, že v tu dobu byla pro vlastní bezpečí po tom pokusu o únos zavřená doma — to jest v senátorově domě — nepochybuju ovšem, že měla kdykoli přístup i do sousedního, otcova domu.“ Titus váhavě vrtěl hlavou nad tím, co jsem řekl, jako by se mu nechtělo tomu věřit. „Caesare, od prvního okamžiku, kdy jsem se pro tebe ujal vyšetřování toho případu, někdo velmi blízký mě na každém kroku sleduje a stále mi všechno hatí. Když jsme se s Helenou Justinou vrátili po

244

několikaměsíční nepřítomnosti z Británie, měl kdosi tak přesné informace, že nás ještě téhož dne přepadli. Poslal jsem od Ostijské brány vzkaz — její rodině.“

„A sebrali ti dopis od přítele Hilarida?“ Titus se při řeči vřele usmál. To způsobila vzpomínka na poctivce Gaia s tou jeho puntičkářskou oddaností tvrdé práci. I já jsem se usmál, prostě proto, že jsem měl toho muže rád.

„Přesně tak. Vždycky jsem se domníval, že ta dvě jména, která Flavius Hilaris posílal Vespasiánovi, jsou Domitianus a Pertinax. Nechtěl mi to prozradit. Pochopil jsem to špatně. Nájemce dolů Triferus by se asi sotva domníval, že je do něčeho namočený tvůj bratr… Jedním z nich musí být dovozce Pertinax, jenomže Pertinax byl dříve manželem Gaiovy vlastní neteře. A co když ten druhý byl ještě bližší příbuzný jeho ženy! To muselo být bolestné. Není divu, že Flavius Hilaris chtěl raději zůstat stranou a nechat na Vespasiánovi, aby sám rozhodl, co dál.“

Titus to přešel bez poznámky a opatrně se zeptal: „Nikdy tě nenapadlo, že by v tom mohl mít prsty Hilaris?“

„Od té doby, co jsem ho poznal, nikdy!“ Řekl jsem mu svůj vtip, že v tomto případu jsou rovní jenom veřejní úředníci. Zasmál se.

„Všechna čest jezdeckému stavu,“ zvolal a zatleskal střední vrstvě. Potom dodal naprosto vážně, jak jsem pochopil: „Měl bys ses také hledět dostat výš. Můj otec hodlá se vší vážností sestavit seznamy vhodných kandidátů.“

Majetkový předpoklad pro to, aby člověk postoupil do druhé společenské vrstvy, představuje vlastnictví půdy v hodnotě čtyř set tisíc sesterciů. Titus Caesar neměl nejmenší ponětí, jakou směšnou poznámku prohodil. V některých letech byly Falconovy příjmy tak nízké, že spadl mezi chudinu s nárokem na bezplatný příděl obilí.

Přešel jsem císařský vtip bez připomínek a poukázal jsem na to, že Flavius Hilaris je už dvacet let Vespasiánovým přítelem.

„Falcone, je smutné, že jakmile se člověk stane císařem, musí si své přátele prověřit dvakrát.“

„Když se někdo stane císařem, pane, tak si jeho přátelé budou možná dvakrát prověřovat jeho!“

Opět se zasmál.

245

Tlumené hlasy za dveřmi teď mumlaly naléhavěji. Titus se zahleděl do prázdna.

„Vyzvali jste Flavia Hilarida, aby napsal znovu?“ zeptal jsem se.

„Poslali jsme mu spěšný vzkaz signálními ohni, ale kvůli triumfu je teď velmi silný provoz. Odpověď by měla přijít po zítřku.“

„Ještě stále ji potřebujete?“

A právě tehdy otočil konečně Sosiinu tabulku, abych si sám přečetl, co je na ní napsáno.

„Bohužel ano,“ přisvědčil Titus.

Na bledém dřevě tabulky byly různé škrábance. Má domněnka se potvrdila, Sosia měla na psaní těžkou ruku. Viděl jsem jasné stopy, tahy, rozeznával jsem i jednotlivá písmenka shora dolů.

Avšak chybějící jméno se rozluštit nedalo.

246

LV

itus Caesar si založil paže.

„Nu, tím se prakticky nic nemění. Budeme ho prostě muset zjistit sami. Máš tušení, který bratr to je?“

„Ne, pane. Mohl by to být senátor, který se tak horlivě snaží pomáhat tvému otci, ale co když to dělá jenom proto, aby měl příležitost sabotovat naše úsilí? Stejně tak dobře by to mohl být jeho bratr — ten byl ve velmi těsném spojení s Atiem Pertinakem. Teoreticky by to mohli být oba.“

„Falcone, jak dlouho už chováš takové podezření?“ zeptal se mě Titus zvědavě.

„Caesare, pokud by tě zajímaly pouhé spekulace, před půlrokem jsem ti mohl předložit seznam s tisícem jmen —“

S rukama stále ještě založenýma přes hruď vystrčil Titus svou typickou flaviovskou bradu. „A účast této rodiny si schovat pro sebe? Máš k nim zřejmě citový vztah, že?“

„Ne, Caesare,“ bránil jsem se.

Hrozilo, že se co nevidět ostře pohádáme. Nebylo na tom nic divného, už jsem se ve spojitosti s tím případem pohádal s kdekým. Ale Titus, se svými silně sentimentálními sklony, naráz povolil. Prudce zaklonil hlavu ještě víc a zvolal smutným hlasem: „Ach Falcone, kdybys věděl, jak je mi to protivné!“

„Tobě je to protivné,“ řekl jsem mu kousavě, „ale budeš se s tím muset vypořádat.“

T

Venku nastal další rozruch. Do místnosti vstoupil tribun o něco starší než ten první, ale s širokým nachovým pruhem senátorského stavu. Když uviděl, že tam s Titem sedíme s hlavami u sebe, zůstal tiše stát. Podle všeho se těšil velké důvěře a neočekával, že ho Titus vyhodí. Byl zřejmě přesvědčen, že zítřejší slavnost má větší váhu než nějaké moje malé intriky.

247

Když se nehýbal, Titus si připomněl řádné pořadí svých povinností.

„Nastaly nějaké problémy; pane? Domitianus Caesar už jel napřed, ale tvůj otec se schválně zdržel a čeká na tebe.“

„Ano, já už jdu.“

Tribun se nehýbal. Titus ho tam nechal stát.

„Potřebujeme tě, abys nám pomohl identifikovat zbý vající spiklence,“ naléhal Titus. Váhal jsem. Byl jsem příliš spjatý s lidmi, kteří do toho byli zapletení, takže jsem už nemohl věci posuzovat dost objektivně. Poznal jsem, že Titus mou zdráhavost očekával.

„Caesare, teď by se toho mohla ujmout prétoriánská garda. Můžu ti doporučit jednoho důstojníka, který už o tom něco ví. Jmenuje se Julius Frontinus. Začal se o to zajímat, když se v Římě našel první ingot. Tehdy mě navedl na správnou stopu -“

„Přítel?“

„Chodil do školy s mým bratrem.“

„Aha.“

Jednání s Caesarem bylo nepříjemně zdvořilé. Z jeho uhlazených způsobů se mi dělalo až nevolno. Místo toho, abych unikl, cítil jsem beznadějně, že na mě vykonává silný nátlak.

„Falcone, nemohu tě nutit, abys s tím případem pokračoval, i když bych si to přál. Podívej, nech si den na rozmyšlenou, ano? V příštích čtyřiadvaceti hodinách se nemůže nic stát. Celý Řím se zastaví. Zítra bude otec rozdávat dárky svým zaměstnancům. Ty si ho rozhodně zasloužíš, tak toho využij. Mezitím budeme oba uvažovat, jak dál. Přijď za mnou po triumfu a probereme to znovu.“ Vstal, nyní už připraven uposlechnout výzvy své družiny, ale mě nevyháněl.

„Tohle není moje vrstva lidí,“ vymlouval jsem se neohrabaně. „Klidně ti dopadnu nějakého banditu nebo zloděje a hodím ti ho k nohám se smyčkou kolem krku, živého nebo mrtvého, jak si budeš přát. Na tohle nejsem dost obratný.“

Titus Caesar zvedl ironicky jedno obočí.

„Zrádce zahnaný do úzkých se nebude chovat podle přísné dvorní

248

etikety. Didie Falcone, otec dostal dopis od Flavia Hilarida, který opěvuje tvou tělesnou zdatnost a duševní bystrost. Spotřeboval tři listy prvotřídního pergamenu na to, aby tě vychválil až do nebe. Když se ti to hodilo, tak sis dokázal podle svých vlastních tvrdých podmínek poradit s každým, kdo se ti nachomýtl do cesty, zato teď se ti to nehodí.“

„Tak dobře, pane. Dostojím své smlouvě a zjistím, kdo to spiknutí zorganizoval —“

„A najdeš stříbrné housky.“

„Sosia Camillina tušila, kde jsou. Jsem přesvědčen, že měla pravdu.“

„Soukenná ulička?“

„Soukenná ulička.“

„Falcone,“ teď. už byl Titus vyloženě rozčilený, „já tam své lidi nemůžu držet věčně. Mají práci jinde. To skladiště jsme několikrát prakticky rozebrali a zase dali dohromady. Hodnota tam uloženého zboží znamená vážnou komplikaci pro důstojníka, co to tam má na povel. Dámě, kterou zastupuješ, jsme slíbili, že moji lidé odejdou —“

„Ať klidně odejdou,“ navrhl jsem s nepatrným úsměvem. „A když dovolíš, já Heleně Justině vyřídím, že od zítřka, to jest ode dne triumfu, budou tvoji lidé převeleni na jiné úkoly. Mohlo by být užitečné, kdyby se to rozneslo mezi ostatní členy její rodiny…“ Nevysvětloval jsem proč, ale podobně jako jiní inteligentní lidé i on měl rád, když ho rozhovor inspiroval k přemýšlení.

„Nedojde k ničemu, dokud na těch houskách sedí moji vojáci? Souhlasím. Můžeš Heleně Justině vyřídit, že skladiště je jí k dispozici. Já prétoriány pověřím, aby to tam čas od času neformálně obhlédli — ale, Falcone, spoléhám na tebe!“

Z Paláce jsem odešel na severovýchodní straně, takže na Fórum jsem sestoupil svážnou cestou Vítězství. Všechny ulice, jindy v noci tak temné, byly naplno osvětlené mihotavým světlem pochodní a nejasné postavy pracovaly na výzdobě svých průčelí girlandami. Čety tesařů stavěly tribuny. Strouhami se neustále řinula voda, jak se bláto a smetí splachovaly od jednoho bloku domů k druhému. Kolem pochodovali vojáci, oddíl za oddílem, cestou na velké seřadiště na Martově poli. Občané, kteří by se po

249

setmění zamkli jindy do krámů a domů, postávali ve skupinkách venku a nechtělo se jim z té atmosféry napjatého očekávání odejít. Už teď celé město hučelo.

Jednoho ze svých synovců jsem poslal s lístkem k Heleně Justině. Psal jsem jí, že koření je teď její, ale že s ní na tu navrženou návštěvu skladiště nemohu jít. Nevysvětlil jsem jí nic bližšího. Až se ukáže, proč jsem k své hanbě porušil slib, ona to pochopí; zatím bude nejspíš předpokládat, že se jí záměrně vyhýbám.

Snad bych měl.

Dosud jsem Heleně nikdy nepsal. A už jí asi nikdy nenapíšu. Jakmile se doví, co jsem dělal na Palatinu, ctihodná Helena Justina se mi bude nepochybně sama na sto honů vyhýbat.

Synovci jsem řekl, že má čekat na odpověď, ale žádnou mi neposlala.

Večer jsem navštívil Petronia. Jeho žena mě příliš nesnáší, ani když je všechno v nejlepším pořádku, takže teď nebyla vůbec nadšená. Přála si, aby se věnoval dětem a vynahradil jim všechny ty hodiny, kdy bude mít o zítřejším svátku službu na Ostijské cestě, aby tam nedocházelo k vloupání do krámů.

Vysypal jsem Petroniovi, jak se věci mají, a on mi slíbil, že půjde skladiště zkontrolovat se mnou, až mu vzkážu. Opustil jsem ho, když lezl po čtyřech a vozil na zádech coby slon své tři mrňavé holčičky. Jeho manželka mi na odchodu dala jelito, nejspíš jako dárek za to, že je nechám na pokoji.

Měl jsem chuť se opít. Naštěstí pro Petroniovu ženu zastávám názor, že se člověk může opít kdykoli během vyšetřování nějakého případu, ale nikdy tehdy, když konečně ví, koho hledá.

Cestou do Paláce jsem si myslel, že už to pro mě všechno skončilo. Případy, které nejvíc nenávidíte, nekončí snad nikdy.

250

LVI

V

zal jsem všechny své sestry a tucet dětí podívat se na Vespasiánův triumf. Už jenom za to si má duše zaslouží klidné spočinutí v Elysiu.

O nudný průvod konzulů a senátorů jsem přišel prostě tím, že jsem zaspal. (I když bylo celé město ve varu, nahoře v šestém patře jsem blaženě chrupal až do bílého rána, pokojně jako holubičí vajíčko v hnízdečku na pinii.) Venku na Martově poli se vojsko seřadilo k slavnostnímu pochodu a Vespasián s Titem zaujali svá místa na křeslech ze slonoviny v Octaviině portiku, aby přijímali hold vojáků. Když tento pokřik trhal nebesa, i aventinský ospalec vyskočil z postele. A zatímco císařská společnost ďobala snídani pod Triumfálním obloukem, já jsem si vylovil sváteční tuniku, klidně zalil kytky na balkoně a učesal se. Cestou na sever jsem si broukal písničku a procházel jsem ověnčenými arkádami směrem k stěně hluku.

Byl to jiskřivý den, teplý a jasný, vzduch svěží. Špatný den pro puchýře. Než jsem dorazil tam, kde se něco dělo, zbývala už jenom místa k stání. Všechny chrámy byly otevřené, kdežto lázně zavřené. Kadidlo, kouřící na tisíci oltářích, soupeřilo se závany půl milionu lidí, potících se ve svátečních šatech, bez možnosti se celý den vykoupat. Kromě jednoho nebo dvou pilných bytových zlodějů, kteří proklouzávali opuštěnými uličkami s nenápadnými ranci lupu, všichni, kdo nebyli v průvodu, mu přihlíželi. Kolem trasy, kudy průvod procházel, se tlačilo tolik čumilů, že se pochodující a vozy pohybovali kupředu hlemýždím tempem.

Můj švagr Mico (štukatér) byl aspoň tentokrát k něčemu. Jen co se začalo rozednívat, poslali ho ven, aby pro nás postavil lešení před soukromým domem nějakého nic netušícího občana. Pro lešení tam nebylo dost místa, ale když tam édilovi jezdci uviděli celý klan Didiů usazený na provizorní konstrukci — všichni s venkovskými klobouky na hlavě pojídali čvachtavé

251

melouny, nosy už pilně nořili do džbánů s vínem a pro nadávky nešli daleko —, přijali každý po jednom řezu melounu a táhli dál, aniž se pokusili jim lešení strhnout.

Když jsem tam dorazil, senátoři už naštěstí přepochodovali a teď se kolem nás nesly trumpety a válečné rohy s vysokými zvonovitými korunami právě v úrovni našich hlav. Victorina a Alia mi sprostě vynadaly, ostatní členové rodiny si zacpávali uši proti tomu rámusu a rozhodli se raději si nenamáhat hlasivky výčitkami, že jdu pozdě.

„Pamatujete ještě,“ vzpomínala Victorina halasně, zrovna když řady trubačů udělaly na chvíli přestávku, „jak se tenkrát při triumfu po dobytí Británie Marcus tak polekal císařových slonů, že se poblil?“

To náhodou nijak nesouviselo se slony. Bylo mi sedm. Seděl jsem se zkříženýma nohama na zemi vedle podnosu s perskými dobrotami, které dali do stínu. Z britského triumfu jsem tenkrát neviděl nic než nohy jiných lidí. Celé odpoledne jsem se tedy cpal smaženými nadívanými datlemi v medu, až mě štípaly rty od olizování soli a bolavé břicho se vzbouřilo. Ty slony jsem vůbec nezahlédl…

Maia mi hodila klobouk. Ze všech mých sester se pouze Maia ke mně chová stále dobrosrdečně — s jedinou výjimkou, že totiž právě ona mi do rodiny přitáhla švagra Famiu. Tenhle Famia se jako veterinář staral o závodní koně klubu Zelených — a já bych ho považoval za typickou ukázku vyložené průměrnosti, i kdybych nebyl nadšeným příznivcem Modrých. Vlastně jsem nesnášel všechny manžely svých sester, a právě proto mi byly protivné rodinné sešlosti. Chovat se naoko zdvořile k pitomcům a darmošlapům neodpovídalo zrovna mé představě svátečního dne. Kromě Gallina manžela, kterého sestra dočasně vyhodila na smetiště, tihle opovrženíhodní obejdové během dne přicházeli a odcházeli a mou jedinou útěchou byla naděje, že se k nim manželky chovají snad ještě jedovatěji než ke mně.

A byl to dlouhý den. Po heroldech s hlásnými trubkami přišla na řadu válečná kořist. Titus měl pravdu, takovou podívanou svět ještě neviděl. Uplynul rok od té doby, co se Vespasianus zmocnil trůnu, půl roku, co se vrátil domů. Dost času na to, aby Palác zorganizoval podívanou, a ta se povedla. Hodinu za hodinou se nám před očima střídaly alegorické vozy

252

s obrazy Vespasiánova judejského tažení: pouště a řeky, dobytá města a hořící vesnice, armády útočící přes rozpálené pláně, obléhací stroje, jež vynalezl sám Vespasián — to všechno balancovalo kolem nás v živých obrazech na plochých tří až čtyřpatrových vozech. Potom, za hrozného skřípotu bytelných kol a v pachu čerstvě nabarvené plachtoviny, praskající na slunci, se ulicemi táhly a pohupovaly konstrukce s namalovanými vesly na bocích, představující vysoké plachetnice. Ty lodě se mi líbily nejvíc; plout po suché zemi mi připadalo dokonalé.

A tak to šlo dál a dál. Nosiči v purpurových uniformách s vavřínovými věnci, řada za řadou, pochodovali městem z Martova pole, kolem divadel, kde se davy tlačily na vnějších hradbách, přes Dobytčí trh, kolem Cirku, nahoru mezi Palatinským a Caelijským pahorkem, potom dál Svatou cestou na Fórum. Nesli odznaky a korouhve ze vzácných babylonských látek, pomalovaných významnými malíři nebo vyšívaných drahokamy. Na palankýnech se kymácely sochy nejuctívanějších bohů města, svátečně nastrojených. A pak následovaly tuny pokladů, v takovém množství, až se vytrácela představa o jejich ceně: nejen kupy zlata a šperků, vyhrabaných ze sutin zpustošeného Jeruzaléma, ale divy nedozírné hodnoty, vyždímané na Vespasiánův rozkaz železnou diplomacií z měst v nejbohatších končinách světa. Na nosítkách nasypané hromady volných drahokamů tak, jak přišly, jako by je vychrlily přes noc všechny doly Indie: onyxy, sardonyxy, ametysty a acháty, smaragdy, jaspisy, hyacinty, safíry a lazurity. Po nich následovala další nosítka s ledabyle nahromaděnými zlatými korunami z dobytých království, diadémy s hroty jako zářivými slunečními paprsky, korunkami osazenými obrovskými rubíny a velkými mořskými perlami. A pak další zlato, až se ulice rozsvítily tou mihotavou září, jak se ten roztavený příboj valil zvolna jediným vzedmutým meandrem bezuzdného dobyvatelského přepychu ke Kapitolu.

Vzpomínám si, že ke konci odpoledne se hluk poněkud ztlumil — ne proto, že by davy ochraptěly (ačkoli vskutku ochraptěly) nebo že by ztratily zájem (ten neztrácely), ale jako by lidé už nemohli strávit tu bohatou podívanou na říšské poklady s tím přímočarým zápalem, který je zpočátku vyburcoval k nadšenému volání. Potlesk jako by už nestačil. A současně nekonečný proud pochodujících nohou spěl kupředu ještě

253

hrději, jak se blížil vrchol celé podívané: poklady z posvátného jeruzalémského chrámu — podivný sedmiramenný svícen, zlatý stůl, vážící několik metráků, a pět svitků židovského práva.

„To by měl vidět Festus,“ fňukala Galla a všichni začali popotahovat. (V této fázi už byly vinné džbány řádně vyprázdněné.)

Nastala jakási přestávka. S Maiou jsme pomohli dětem seskákat na zem a vedli jsme je po jednotlivých rodinách k nejbližší veřejné latríně. Dopravili jsme je zpátky a znovu jsme je napojili vodou, aby nám neuhynuly dehydratací a vzrušením.

„Strejčku Marku, tamten pán strčil ruku tý paní pod sukni!“ hlásila Marcia. Tomu dítěti nic neunikne. Takové trapné chvíle nám připravuje celý den. Její matka Marina neříkala nic. Marina jí málokdy něco vykládá, protože je udolaná ustavičným Marciiným hláskem, jak se pořád vyptává na choulostivé věci.

„Asi chtěl té dámě něco ukrást,“ prohodil jsem bez rozmyslu.

Maia mě zpražila: „Bohové, Marku, ty jsi ale sprosťák!“

Lehkonozí kněží ze všech kněžských kolejí vedli na nachových stuhách oslnivě bílá zvířata, s rohy ověnčenými květy. Ve víru kadidlového dýmu je doprovázeli flétnisté a tanečníci přitom metali vesele salta, kdekoli našli kousek volného místa. Akolyté nesli zlaté kadidelnice a všechno, co bylo zapotřebí k oběti.

„Strejčku Marku, tamhleten člověk! To je ten, co smrdí!“

Obličej v davu. Nu což, smrad.

Zahlédl jsem ho, hned jak zavolala. Opíral se o sloup v portiku přes ulici. Ten dlouhý obličej, snědá pleť a řídké odporné vlasy si nemohl nikdo splést: číšník z hospody, kde se podává horké víno, ten, kterého jsem našel nakvartýrovaného v mém bytě po návratu z Británie. Konečně mě napadlo, že si za mé nepřítomnosti nenašel Smaractus podnájemníka jenom náhodou. Toho odporného smrada mi tam nasadili naschvál, aby mě hlídal. A stále ještě mě hlídá. Sundal jsem si malou neteř z ramenou,

254

pošeptal jsem Maie, aby na všechno zatím dohlížela a já že si odskočím za jedním známým, aby mi dal tip na dostihy.

Maia mi myslím nikdy neodpustila. Všechno se semlelo tak, že jsem se tam už nevrátil.

255

LVII

řes ulici jsem přešel těsně před špičkami nohou zajatců z Judeje. Sedm

stovek chlapů, speciálně vybraných pro urostlou postavu na přepravu přes moře, aby se jimi Titus mohl pochlubit při oslavě svého vítězství. Omotali je nákladnými rouchy, jež měla zakrýt podlitiny a šrámy, jak je vojáci cestou mlátili. Když jsem honem přebíhal po dláždění, aby mě nepřeválcovali, čichal jsem jejich strach. Museli vědět, že k triumfálnímu obřadu patří, aby císař před vykonáním oběti na Kapitolu počkal, než mu přinesou zprávu, že jeho nepřátelé byli v Mamertinské věznici popraveni. Tihle chudáci dobře věděli, že je nečeká nic jiného než oprátka, všech sedm set, teď už nejen symbolicky jednoho vůdce jejich povstání.

Vlastně jednoho z nich, jistého Šimona, Gioratova syna, vybrali k zardoušení. Stráže doprovázející zajatce už se dostávaly do ráže a řezaly ho přes ledviny, když ho vlekly ven z řady na Gemonské schody, a po mně se také rozháněly karabáči, když jsem uháněl přes silnici těsně před nimi. Stěží jsem se dostal bez úhony do tlačenice na druhé straně. Číšník mě zahlédl a tlačil se pryč k Svaté cestě. Třebaže ulice byla tak narvaná, nemusel nikoho z diváků dlouho přemlouvat, aby ho pustili — s ním se vytrácel i smrad. Já jsem neměl výhodu jeho osobní vůně, a tak jsem se prodíral obtížněji, ale vztek na toho špinavce mi dodával energii, a tak jsem lidi nemilosrdně odstrkoval z cesty lokty.

Táhl jsem se za ním ulicí vedoucí k severu ve stínu takzvaného Hořejšího paláce, přes část pozemků Neronova Zlatého domu. Narazili jsme na Svatou cestu. Na rohu u Vestina chrámu s jeho záměrně doškovou střechou a mřížkami nastala taková tlačenice diváků, natahujících krky, aby spatřili Vespasiánův a Titův příjezd, že mé vyhlédnuté kořisti zbýval jediný směr, kudy se pustit — na Forum z jižní strany. Zajatci teď měli před námi náskok a nás dav zatlačil na veřejné budovy. Oba jsme se namáhavě drali vpřed, ale pohybovat jsme se mohli jenom tak, jak nás

P

256

posouvalo křečovité vlnění zástupů, jako bychom se šinuli vnitřnostmi obrovitého hada, který nás před chvílí pozřel k obědu.

Bylo vyloučeno se skrývat. Číšník se čas od času ustrašeně ohlížel. Hlava nehlava se prodíral sloupořadím před soudní síní Basilica Julia a já jsem se zpocený pachtil za ním. Z triumfálního průvodu ke mně doléhal dupot dvaceti čtyř liktorů, doprovázejících císaře — patrně v rudých tunikách a se svazky prutů přes rameno, ale přes nával lidstva jsem nic neviděl. Teď přijížděl sám Vespasián. Vzrušení stoupalo a s tím i mé zoufalství. Pokoušel jsem se protlačit kupředu, ale nemohl jsem dělat nic jiného než stát na místě a tleskat Vespasiánovi jako všichni ostatní. U Saturnova chrámu se má vzdálenost od číšníka ani trochu nezkrátila, a když jsem se otočil, jak mou pozornost odpoutal rámus od císařova vozu, ztratil jsem ho definitivně z dohledu.

Nechal jsem ho plavat. Život je příliš vzácný, aby jím člověk tak plýtval. Měl jsem co dělat, abych se vůbec udržel na nohou, až jsem se octl na schodech skoro přesně v tom místě, kde jsem stál toho letního dne, kdy se ke mně rozběhla Sosia Camillina a všechno to začalo.

A tak jsem tam trčel v lidském lisu, že jsem mohl stěží dýchat, zatímco císař, v něhož tak opravdově věřila, jel nahoru k Jupiterovu chrámu, kde se měl setkat se senátem, aby oslavil své vítězství jako bojovník za říši a zasvětil se ve své roli velekněze míru a blahobytu Říma. Jeho těžký dvoukolý vůz ze slonoviny táhlo za vděčného pokřiku občanů čtyřspřeží silných běloušů. Starý pán stál ve svém bohatě vyšívaném odění a nad hlavou mu státní otrok držel zlatý dubový věnec. To byla Jupiterova koruna, příliš těžká, aby ji mohl mít na hlavě smrtelník. V pevném lokti svíral císař vavřínovou ratolest, kterou položí do klína bohů na Kapitolu. Ve velké silné ruce držel tradiční žezlo ze slonoviny s orlem s rozpjatými křídly. Otrok, který měl za úkol připomínat císaři jeho smrtelnost, to zřejmě vzdal. Bylo by to zbytečné. Vespasián byl starý cynik, to věděl.

Pozlacený triumfální vůz přerachotil zvolna kolem. Vespasián vypadal, jak sám poznamenal později, jako by si nadával bláznů za to, že tou nekonečně se plazící přehlídkou promarnil celý den. Já jsem mu neprovolával slávu; nemohl jsem si pomoct, musel jsem se smát. ,

A za ním Titus. Titus na druhém velkém voze a ten se tvářil, jako by mu

257

srdce přetékalo. Nakonec Domicián, mladší princ, hezký a zářící na bujném bílém koni.

Tak to dokázali. Jsou tady. Tři sabinští provinciáíové, o kterých až do loňska nikdo neslyšel, s kusem štěstí i s určitými zásluhami založili novou římskou dynastii.

Odvrátil jsem se. Za třemi Flaviovci teď pochodovala v plné síle armáda — šik za šikem korouhevníků a znakonošů legií, trubačů, důstojníků s vysokými nachovými chocholy na přílbách a s velitelskými holemi, augurů, ženistů a potom nekonečné proudy šestistupů pěšáků, kráčejících pružným houpavým krokem, kterým legie lehce prošly celým světem. Pravidelné vojsko se valilo ulicemi, blýskavá kohorta za kohortou, a za ním exotické pomocné sbory — snědí lučištníci v třpytivých pancířích z kovových plátů na rychlých ponících, potom těžší jízda, dnes hrozivá v tepaných zlatých maskách, zakrývajících výrazy na tvářích, když jezdci ve stejném rytmu potřásali opeřenými oštěpy.

Nastane dlouhé čekání, než císař vystoupí po kolenou nahoru po Gemonských schodech, a další zdržení, až bude vykonávat slavnostní oběť u Jupiterova chrámu na Kapitolském pahorku. Dostat se zpátky, kudy jsem přišel, bude ještě aspoň hodinu nemožné. Rozhodl jsem se, že to vezmu oklikou kolem Palatinu a k ostatním se vrátím caelijskou stranou. To mi umožní zkontrolovat cestou nenápadně jistá místa.

Pustil jsem se stejným směrem, kudy vede Cloaca Maxima, Velká stoka, vybudovaná před pěti stoletími k odvodnění bažin v prostoru Fora a pozemků u řeky pod Aventinem. Cesta zadem mě brzy přivedla k tržišti s kořením a tam jsem narazil na hlídače, který střežil šachtu pod Soukennou uličkou, kde se stále ještě každý den plahočili čističi stok a snažili se ji vyspravit. Dnes tu nebyli. O státním svátku nikdo nepracuje. Jenom hlídači někdy hlídají, jestliže se pídí po klidném místečku, kde by se mohli opít. Tenhle už vychlastal celý jeden měch a teď si dával šlofíka, aby se posilnil na další.

Zatím tedy nic neočekávaného. Avšak na konci uličky jsem zahlédl dívku, která mi připadala matně povědomá.

„Naisso?“ Byla to služka Heleny Justiny, která musela na paní ustavičně

258

někde čekat.

Na počest svátečního dne si namalovala obličej vypůjčenými šminkami. Asi na to špatně viděla, takže teď v jasném slunci místo pouhého zdůraznění rysů měla na tváři křiklavou lesklou glazuru, jež jí dodávala nepřirozený, vyjevený výraz.

„Kde máš paní, děvče?“ zeptal jsem se úzkostlivě.

„Ve skladišti jejího tchána. Já jsem se bála jít dovnitř, tak mi řekla, abych počkala tady.“

„Ale vždyť je to jenom skladiště, nic, z čeho bys měla mít strach. Mělas tam jít s ní.“

„Co mám teda dělat?“ zeptala se Naissa vyplašeně s vykulenýma, fantasticky zmalovanýma očima.

„To, co ti řekla, Naisso,“ poučil jsem ji nevrle a horečně jsem uvažoval.

Včera jsem Heleně Justině sdělil, že nebudu mít čas jít s ní do skladiště, a tak mi bylo jasné, že bych měl od svého nynějšího záměru upustit. Strašně jsem ji chtěl vidět, ale odvrátil jsem se. Když jsem choval myšlenku, že nejméně jeden z jejích blízkých příbuzných je zapletený do spiknutí, těžko bych se jí mohl podívat do očí. Přesto se mi stále vtírala vzpomínka, že právě ve skladišti zavraždili Sosii. Nechat tam Helenu samotnou by bylo ještě těžší.

„Nejsi náhodou Didius Falco?“ zeptala se Naissa a v očích jí svitlo, že mě snad poznává. Zastavil jsem se. „Pověděla mi, abych ti donesla domů tohle -“

Podávala mi cosi zabaleného do šátku, ale jakmile mi to vložila do dlaně, podle váhy jsem poznal, co to je.

„Nebyl u toho nějaký lístek?“

„Ne, pane.“

To už mi došlo, že se děje něco vážného. Služce jsem řekl naléhavě: Jdi se zase dívat na triumf s rodinou. Matce Heleny Justiny vyřiď, ale opatrně, aby to nikdo jiný neslyšel, že tvá paní je teď pod mou ochranou. Její otec by se měl zúčastnit oběti, zatím ho není třeba vyrušovat. Ale jestli se Helena nevrátí do slavnostní večeře, okamžitě jdi za senátorem a pověz mu, kde jsme.“

Teď jsem se už rychle pustil Soukennou uličkou. Cestou jsem rozbalil

259

Helenin šátek.

Na dlani jsem držel náramek z britského gagátu, vytvořený z pospojovaných článků, připomínajících velrybí zuby. Byl to šperk, který mi kdysi dala Sosia Camillina a který mi ukradli na prahu senátorova domu.

260

LVIII

ěkterý případ sestává z postupných faktů, které vás v logickém sledu

vedou od jednoho k druhému. Za takových okolností může detektiv, má-li špetku rozumu, udělat veškerou práci sám takovým tempem, jak se mu to hodí. Někdy je to jiné. Člověk nanejvýš rozčeří kal a potom jenom šťouchá do jednotlivých kousků, aby vyplavaly na povrch, a nakonec tam jenom stojíte a vyhlížíte, kdy se vynoří nějaký shnilý odpadek, který tomu všemu dodá konečně smysl. I teď něco vykouklo z víru nad hladinu. Jediný problém byl v tom, že ten kal zřejmě rozvířila Helena. Ale jestliže Helena narazila na ten náramek tam, kde Sosia našla svůj seznam jmen, už to začalo nabývat pevných obrysů. A to znamenalo, že Helena Justina ví, kdo je ten poslední spiklenec.

Abych náramek neztratil, připnul jsem si ho na opasek.

N

Když jsem kráčel uličkou, pozoroval jsem, že se tam leccos změnilo, ale jiné věci zůstaly přesně stejné jako dřív. Přebujelý plevel se dral k prohnilým veřejím, porostlým lesklými houbami jako jikrami, jinde si zase obchodníci zabezpečili zbrusu nová vrata pevnými řetězy s lesklými zámky. Tady se podle všeho vlastníci majetku neustále střídají podle toho, jak jimi cloumají bouře obchodu, ať už je na moře přivanou zlomyslní bohové, anebo je vytvářejí spekulanti na trhu.

U Marcellova skladiště se toho venku mnoho nezměnilo. Polámaný vůz v uličce, na který jsem se pamatoval, byl o pár kroků posunut. Překvapilo mě, že s ním někdo dokázal pohnout. Všiml jsem si toho rozdílu, protože v místě, kde to poničené vozidlo, zřejmě už docela nepoužitelné, předtím stálo, jsem uviděl nějakou díru s odklopeným víkem. Vrata do dvora byla zavřená, ale nezaručená. Rychle jsem šel dovnitř.

Když jsem tu tenkrát hledal Sosii, vypadalo Marcellovo skladiště skoro opuštěné. Od té doby se znovu otevřelo námořní spojení s Alexandrií a

261

zřejmě tam pro Pertinaka, dokud byl ještě naživu a činný obchodně, podniklo cestu několik plně naložených trojveslic. Vypadalo to, že skladiště je teď v čilém provozu. U zdi na dvoře stála řada dvoukolých vozů, a když jsem se přiblížil ke dveřím do budovy, ucítil jsem už ze vzdálenosti několika kroků, že to tam voní jinak. Zvenčí nechal někdo v zámku velký klíč. Mohutné dveře se skřípotem povolily, ale musel jsem se do nich opřít celou vahou, abych s tou obludou pohnul a otevřel ji dokořán.

Prazvláštní místo. Když je teď Pertinax a jeho společník Camillus Meto opět užívali, panovala tu magická atmosféra. Jenomže mrtvé ticho mi prozradilo, že tu nikdo není.

To skladiště koření byl čtvercový vysoký neuspořádaný prostor, matně osvětlovaný shora. Ještě i teď ho zboží zaplňovalo stěží zpoloviny, avšak za toho horkého odpoledne mě hned u vchodu udeřily rozličné těžké vůně jako plesknutí páry v dobře uzavřené roztopené místnosti v lázních. Jakmile jsem se v tom zvláštním světle rozkoukal, uviděl jsem nádoby se skleněnými poklopy plné zázvoru, stojící v řadách ve stínu jako faraónovy sochy lemující cestu k hrobkám v nějakém tichém městě mrtvých. Uprostřed ležely na zemi hromady pytlů nacpaných hřebíčkem, koriandrem, kardamomem a celou skořicí. Podél jedné stěny stály dřevěné soudky, a tam jsem si až po loket zabořil ruku do celého pepře, černého, bílého i zeleného. Půl hrsti — v hodnotě celoročního platu — jsem si roztržitě nasypal do kapsy.

Helenu jsem nikde neviděl. Kráčel jsem dlouhou chodbičkou mezi košíky a bečkami až k zadní stěně budovy, pak jsem se vrátil. Trochu mi slzely oči. Stál jsem v tom těžkém aromatickém vzduchu, až se mi z něho točila hlava, a připadal jsem si, jako bych se topil v léčivém balzámu.

„Heleno,“ vyslovil jsem její jméno, ne však nahlas. Čekal jsem a napínal sluch, jestli o sobě nedá vědět, ale poznal jsem, že tam není.

„Heleno !“

Vyšel jsem do té oslnivé záře na dvůr. Někdo tam byl. Někdo tam přece nechal ten klíč. Někdo měl v úmyslu se vrátit.

Na dvoře jsem nikoho nezastihl. Zůstal jsem tam stát a znovu se zadíval

262

na řadu čekajících dvoukoláků. Vypadaly dost bytelně. Koření se běžně přepravuje v koších naložených na muly.

Vyhlédl jsem ze vrat. Naissa už odešla. Jinak se nic nezměnilo. Poodešel jsem zpátky k hlídači, který se právě probudil aspoň natolik, že ke mně vzhlédl v opilecké blaženosti.

„Hledám jedno děvče.“

„Hodně štěstí, vašnosto!“

Teď byl celý svět jeho přítelem. Naléhal na mě, abych se s ním napil, a tak jsem se k němu posadil na zem a dumal, co dělat. Popíjet s ním znamenalo bavit se s ním. To obojí vysvětlovalo, proč pil sám: jeho společnost byla totiž nesnesitelná a jeho víno ještě horší. Pití mělo na něho ten účinek, že po něm střízlivěl, a tak abych se přestal zabývat jeho otravnou osobností a ohavnou chutí toho chlastu na půnebí v ústech, zeptal jsem se ho, jak pokračují práce ve stokách. To jsem si dal! Ukázalo se, že je to rozený řečník s vlastními názory, a teď tedy spustil a vykládal mi své zaujaté teorie o neschopnosti édilů, kteří řídí veřejné práce. Měl sice pravdu, ale to ještě neznamenalo, že jsem kdovíjak stál o jeho rozumy. Kousl jsem si do jednoho pepře a hned jsem si nadával.

„Už se tady s tím vrtají skoro rok. Proč to trvá tak dlouho?“ Kdybych měl štěstí, tak by mi odpověděl, že je jenom hlídač a nemá ponětí. Lidi, co vám přednášejí o místní správě, nikdy nejsou tak poctiví ani tak struční. Vyslechl jsem si těžkým jazykem pronesenou přednášku o údržbě stok, krajně nepřesnou, pokud šlo o technická fakta, a vyloženě nemožnou, jakmile začal kreslit do prachu diagramy, a nakonec jsem se dověděl, že vyspravené praskliny se zkrátka objevujou znovu a znovu. Je to svízelná práce. Porucha, co to způsobuje, leží o dvě stě kroků dál v Soukenné. Žádný z nafoukaných majitelů si nechce nechat rozkopat dvůr, takže všechen beton se musí vozit na kolečku sem a pod zemí potom vláčet v koších…

„Copak nemůžou použít nějakou šachtu blíž tomu místu?“ zeptal jsem se.

Odpověděl mi logikou úplně zkárovaného pijáka, že tam žádná není.

„Tak dík,“ řekl jsem a stáhl jsem si okraj Majina klobouku přes obličej.

Pochopil jsem, aniž jsem se pohnul, že jsem našel stříbrné housky.

263

Leželi jsme tam bok po boku — jeden totálně ožralý s břichem napůl odhaleným a jeho druh pod kloboukem venkovana — a já si pomalu zvykal na tu myšlenku. Ani mě nijak nepřekvapilo, když se k nám od hlavní ulice přiblížily rázné kroky, prošly kolem a pokračovaly uličkou dál. Malinko jsem si nadzvedl Majin klobouk nad nos.

Uviděl jsem známou mužskou postavu, jak vstoupila vraty do skladiště.

Měl jsem jen taktak čas proběhnout uličkou a připlácnout se na břicho do polámaného vozu, než zas odtamtud vyletěl, jako když se rozprsknou semena netýkavky. Musel objevit ten klíč, který jsem našel i já, dosud trčící v zámku. Tiskl jsem se k podlážce vozu a slyšel jsem, jak kráčí rovnou k falešné šachtě, která byla dřív ukrytá pod tím vrakem, dokud ho někdo neodtáhl. Zdálo se, že se zarazil a naslouchá. Já jsem ani nedýchal. Zaslechl jsem škrtnutí sirky. Spustil se dolů po železném žebříku a já jsem zatím vyklouzl na zem a jako krab se přišinul k otvoru. Obešel jsem ho tak, aby můj stín nepadl dovnitř. Držel jsem se stranou, dokud žebřík nepřestal slabě zvučet pod našlapujícími podrážkami, pak jsem počkal ještě několik vteřin, kdyby se snad podíval ze dna vzhůru.

Nikdo v dohledu. Opatrně jsem se narovnal a sám začal slézat po žebříku tak, že jsem tiše kladl chodidla na železné příčle.

Octl jsem se v těsné komoře, kde jsem se mohl otočit, a od ní se táhla vykopaná chodba pod hradbou dvora. Byla dost vysoká, takže se tam dalo chodit vzpřímeně, a pod nohama hladká. Stěny důkladně vyzděné a docela suché. Šachtou tam dopadalo trochu světla, a tak jsem si mohl vyhmatat cestu k těžkým pootevřeným dveřím. Tam jsem se zastavil, bezpečně ukrytý v temnotě vnější chodby, a pozoroval jsem muže, kterého jsem sledoval, jak teď hovoří s Helenou. Byl to mladší z bratří Camillů, její strýc Publius.

Dosud jsem však nevěděl, jestli tam přišel jako zlosyn, co si chce zajistit kořist, anebo jestli je to, podobně jako já, nevinný, pouze zvědavý občan.

264

LIX

J

ak Publius, tak Helena drželi v ruce lampu. Za těmi drobnými kotoučky,

jež jim osvětlovaly tváře, zela černá hranatá masa.

„Tak vida, ty jsi tady!“ zvolal Camillus Meto, jako by byl překvapený, že se takové mladé děvče nedívá na triumf. Když promluvil, podle akustiky jsem poznal, že jsou v malé komoře, přecpané zbožím. „Nepolekal jsem tě?“

Ani jeden se nezdál příliš vyděšený. Zato já ano. Slyšel jsem, že mi srdce klepe jako vzduchová bublina v úzké bronzové vodovodní trubce.

Helena Justina stála v té podzemní kobce úplně klidně, jakoby zamyšleně. Musela slyšet strýcovy kroky, ale nedala najevo žádné překvapení. Mluvila s ním vesele, prostě jako s kterýmkoli příbuzným. „Jen se na to podívej. Ten šafránový sklep je výborná skrýš. Zajímalo by mě, jestli by ho vojáci objevili. Zřejmě ne.“

„Ty jsi tady o tom věděla? Pertinax tě sem zavedl?“

„Aby mi ukázal voňavky, několikrát. Tenkrát jsme ovšem byli ještě manželé. Suchý sklep s tajným vchodem, kam mohl zamykat nejvzácnější koření. Tak jednoduchý trik, nechat přístup venku v uličce — nechtělo se mi věřit, když mě ujišťoval, že je to bezpečné… Tady jsem našla ještě několik kahanů -“ Začala je rozsvěcovat, až se v kobce rozjasnilo, a pak se rozhlíželi kolem.

Byla to nízká klenutá komora, hrubě otesané desky tvořily police a na nich stály keramické nádoby a skleněné dózy jako elixíry v apatyce. Tady přechovávali Pertinax a Publius Meto kromě sušených šafránových vláken z ohnivě žlutých bithýnských krokusů, podle nichž dostala tato jeskyně jméno, vzácné oleje, nezdaněné, v bezpečí před svými vlastními dlouhoprstými skladníky. Vůni šafránu tu přebíjelo mnohem koncentrovanější aroma voňavek, naplňující celé podzemí uvězněným dechem ambrózie. Toho si však Helena a její strýc nevšímali. Většinu

265

prostoru zabíral tmavý blok do výše prsou, který v bývalém otrokovi z olověného dolu vzbuzoval mrazivé vzpomínky: v šeru tam stála hranice desítek stříbrných ingotů, naskládaných pravidelně a těsně jako kostky drnu zabudované do vojenské hradby.

Viděl jsem, že Camillus Meto pozoruje neteř.

„Je tu s tebou Falco?“

„Ne,“ odpověděla drsně.

Krátce se zasmál. Nelíbilo se mi, co ten smích naznačoval. „Tak už tě pustil k vodě?“

Helena na tu poznámku nereagovala. „Za to by se dala koupit celá říše,“ prohodila trpce. „To by měl vidět Falco, určitě by se mu to líbilo. Taková škoda, že tři čtvrtiny téhle tajné kořisti už neobsahují vůbec žádné stříbro, jak zjistil.“

„Chytrák Falco,“ řekl Publius tiše. „Nedovedu si představit, že by prétoriáni obcházeli v Pompejích a Oplontidě vily u moře, klepali tam na dveře a pokoušeli se prodat levné olověné potrubí!“ Připadal mi teď vyrovnanější, než jak jsem ho znal dřív. „Copak jsi tu vůbec dělala tak sama, než jsem přišel?“

„Přemýšlela.“ Její hlas zněl smutně. „Myslela jsem na Sosii. Zajímalo by mě, jestli umřela tady v tom sklepení. Věděla o něm. Jednou jsme ji sem, Gnaeus a já, vzali. Možná že sem zašla, věděla, že je to tajná skrýš —“

Sosiin otec rázným pohybem odložil lampu na polici a založil ruce. Rozhlížel se s prázdným výrazem kolem a do obličeje se mu vryly hluboké vrásky.

„Teď už je pozdě, už na tom nezáleží,“ vypravil ze sebe stísněným hlasem. Chtěl ji zarazit. Kvůli němu i já. Nemohl tu jen tak stát a snášet to. Na ten drsný tón jsem si vzpomínal ze Sosiina pohřbu, jako by se dosud užíral pomyšlením na její smrt a snažil se tomu faktu vyhnout, jako by chtěl rázně odmítnout každého, kdo mu ho připomíná.

Helena vzdychla. „Krásná, uctivá a poslušná; otec mi přečetl tvou eulogii. Tolik ho to vzalo —“

„Náhodou to zvládá docela dobře,“ odsekl Publius.

„Ne tak jako dřív. Nedávno mi řekl, že si připadá, jako by ho stahoval

266

pod vodu vír — když teď vidím tohle, už ho chápu!“

„Cože?“ Viděl jsem, jak Publius zvedl prudce hlavu.

Helena se na něho obrátila skoro dychtivě, ale s určitou trpkostí: „Copak to není jasné?“ Napřímila se v ramenou a prohlásila napjatým hlasem, jaký jsem u ní slyšel jenom tehdy, když jsem ji hluboce urazil: „Pertinax možná obstaral to skladiště s tajným sklepením, ale nebyl natolik chytrý, aby se zmohl na tak složitý plán. Předpokládám, že tohle všechno zosnoval můj otec.“

Když zlostným gestem ukázala na tu kupu ingotů, Camillus Meto na ni jenom zíral. Oba a já s nimi jsme uvažovali o následcích, jaké by mělo to, co řekla. Jestliže se v Římě někdo dopustí takové zrady, odnese si to celá rodina. Nenarozené generace, hodnocené podle cti svých předků, jsou takovým protistátním činem předem odsouzené. Senátorovo zneuctění by strhlo na dno všechny příbuzné. Ztratí-li čest, postihne to i poctivé a nevinné, včetně jeho bratra a synů. Publius by byl navždy poznamenán. Ten dobrosrdečný mládenec, s nímž jsem se poznal v Germanii, by měl zničenou kariéru ještě dřív, než začala; rovněž jeho bratr v Hispánii. Daleko v Británii by tato kletba dopadla nešťastně i na Aelii Camillu, a dokonce i na jejího manžela Gaia. A tady — na Helenu.

Její strýc pohodil tou podivně obyčejnou hlavou a pronesl těžkým hlasem: „Ach Heleno, Heleno! Já jsem to samozřejmě věděl; věděl jsem to už dlouho. Nebyl jsem si však jist, jestli jsi to pochopila i ty.“

Napadlo mě, že je-li ten člověk opravdu spiklencem, pak je mimořádně dobrý herec. A v tom případě to musí Helena vědět. Ale pak má to děvče taky štěstí, že jsem tady. Aby mu čelila sama, bylo by smrtelně nebezpečné…

267

LX

C ónem.

o navrhuješ podniknout?“ zeptal se Camillus Meto neteře opatrným

„Dát všechno do pořádku, jestli to půjde.“ Mluvila úsečně, ani se dlouho nerozmýšlela. To byla celá ona. Miloval jsem ji, to ubohé pomýlené děvče, za její přímost.

Na noze jsem ucítil tak neodbytné šimrání, že jsem jí musel zatřepat, i když jsem věděl, že v té suché jámě nemůže nic žít. Temnota mi studeně obepínala svědící kůži. Chodba se nořila do hlubokého ticha, jenom z velké dálky sem slabě doléhalo splývavé volání slávy, jak triumf pokračoval na Kapitolu.

Ve slabém přísvitu několika olejových lampiček stála Helena Justina napůl odvrácená, ale znal jsem ji tak dobře, že jsem podle hlasu poznal její náladu. Teď zněl unaveně jako vždycky, když měla starosti nebo si připadala sama. Nepoznal jsem však, jestli strýci svěřovala pravdu nebo jestli ho jenom zkouší. On sám působil dojmem člověka, jehož city jsou buď velmi plytké, anebo tak hluboké, že je nikdo nemůže odhalit.

„Čekal bych, že budeš otce považovat za úctyhodného,“ poznamenal.

Helena vzdychla. „Právě o to přece jde. Rodina na něho spoléhá, že se pokaždé zachová jenom čestně. Ale když jsem byla v Británii, měla jsem dlouhý rozhovor s tetou. Aelia Camilla mi pověděla hodně, čím se tohle všechno vysvětluje. Jak dědeček Camillus žil v Bithýnii, částečně proto, aby ušetřil, když rodině docházely peníze. Jak pětadvacet let opatroval manželčino věno, aby otec mohl získat nárok dostat se do senátu —“

„Jak si tedy ty i sestra Aelia vysvětlujete tohle?“ zeptal se Publius udiveně, ale přece jen jako obvykle s poněkud posměšným zabarvením hlasu.

„Však znáš tatínka.“ Helena hovořila vážně. „Není to žádný rebelant. Možná že odpovědnost, kterou cítil, byla nad jeho síly, až ho to dohnalo

268

k nerozvážnému politickému kroku. Kdyby na něj Gnaeus ve svém postavení zetě vyvinul nějaký tlak, mohl tatínkovi podrazit nohy. Třeba ho manžel vydíral. Otec se pak asi usilovně snažil odvrátit zneuctění rodiny, a přitom se stále víc zaplétal. Snad taky doufal, že mě bude nějak chránit, dokud jsem byla ještě vdaná. Každý má nějakou slabinu, jak by řekl Falco.“

„Ach, zase ten Falco!“ Publiovi se do hlasu vloudilo pramálo skrývané pohrdání jako vždycky, když měl nějaké jednání se mnou. „Falco už byl nebezpečně blízko. Jestli se má něco z toho všeho zachránit, budeme muset toho mladíka svést z cesty.“

„To už jsem zkoušela.“ Helena Justina se podivně stísněně usmála. V žaludku se mi zaťala studená pěst, vzadu po stehnech mi přeběhlo bezděčné zachvění.

„Já jsem si to myslel,“ ušklíbl se Publius upřímně. „Tohle dědictví je pro tebe výhra z nebe. Co s ním uděláš? Utečeš s přítelem Falconem?“

„Věř mi,“ vyhrkla Helena ostře, jako dívka, s níž jsem se setkal tehdy v Británii, „za takový návrh by ti Didius Falco zrovna nepoděkoval! Jemu jde jenom o to, aby se mě co nejdřív zbavil.“

„Vážně? Moji špehové tvrdí, že se na tebe dívá, jako by žárlil i na ten vzduch, co dýcháš.“

„Vážněl“ opakovala Helena ironicky a pak na něj zprudka udeřila: „A co jsou zač, ti tvoji špehové, strýčku?“

Strýček jí neodpověděl.

A právě v tu chvíli, kdy jsem uvažoval, co asi Helena prozradí o svých skrytých citech ke mně, mě strach a touha tak rozrušily, že jsem se neubránil mohutnému kýchnutí.

Nebyl čas vycouvat chodbou zpátky, a tak jsem si nasadil nenucený obličej a vklouzl do sklepa.

„Ten tvůj zelený pepř je prvotřídní, to se musí nechat!“ blahopřál jsem Heleně, abych zakryl pravý důvod, proč jsem kýchl.

„Ach Falcone!“ Zdálo se mi, že jsem v jejím výrazu postřehl záblesk, jako by mě vítala s radostí, ale obořila se na mě rozzlobeně: „Co tu chceš?“

„Měl jsem dojem, žes mě pozvala.“

„A já měla dojem, že jsi odmítl jít se mnou.“

269

„Máš štěstí, že když mě třetí pětiletý prcek nakopl okovanou botičkou do šimpánu, začal jsem mít rodinných povinností po krk. Tak tady přechovával Atius Pertinax drobné?“

„To je šafránový sklep, Falcone.“

„Musím si taky takový pořídit, až si dám postavit svou venkovskou vilu. Nemohl bych si odnést koflík malabathronu? Potřeboval bych ho jako dárek pro jednu známou, na které mi dost záleží.“

„To je ti podobné,“ poznamenala Helena, „jedině ty by ses pokusil naklonit si ženu dárkem, cos jí napřed ukradl.“

„To doufám,“ přitakal jsem vesele. Jestli mi bude přát štěstí, já jediný vím, co ti sluší nejlíp.“

Po celou dobu nás její strýc pohrdavě pozoroval a já jsem si rozhodně nepředstavoval, že chce pochytit něco z mé metody svádění.

„Mladý muži,“ oslovil mě konečně slabým hláskem, „co tu vůbec pohledáváš?“

Zářivě jsem se na něho usmál, málem s nevinným výrazem vesnického idiota: „Hledám přece stříbrné housky.“

Když už jsem je tedy našel, přistoupil jsem k nim, abych se na ně podíval zblízka, a uvedl jsem se tím — jako řádný otrok z dolů —, že jsem do nich přátelsky kopl. Narazil jsem si palec, ale bylo mi to fuk. Aspoň jsem se přesvědčil, že ta strašidelná hromada je skutečná. Když jsem se sehnul, abych si třel nohu, nahmátl jsem těsně u té olověné hranice nějaký malý předmět. Zvedl jsem ho. Byl to obyčejný mosazný kalamář, jehož obsah už dávno vyschl. Všichni tři jsme se na něj podívali, ale žádný z nás nic neřekl. Pomalu jsem si ho uložil do kapsy tuniky a pak jsem se ve svém svátečním plášti otřásl.

Helena řekla s náznakem dramatické naléhavosti: „Tady nemáš co pohledávat, Falcone. Žádám tě, abys odešel.“

Obrátil jsem se. Když se naše oči setkaly, pocítil jsem najednou úlevu na duši. A taky jsem nabyl jistoty, že si rozumíme a hrajeme společně komedii.

Teď jsme byli ve sklepě tři a z toho vzniklo nové napětí. Měl jsem pocit, jako bychom se stali součástí nějakého geometrického příkladu, v němž nám určité dané prvky umožní narýsovat obrazec, dodržíme-li Euklidova pravidla. Usmál jsem se na dámu.

270

„Konečně mi svitlo, že by se kvůli pár soudkům muškátových oříšků ustavičně nebortila Cloaca Maxima. Ale pod tíhou olověných bloků ano! Politické spiknutí nevyšlo, a tak si jeho vůdce chce patrně shrábnout ingoty pro sebe. Usoudil jsem taky, že se pro ně vypraví a pak s nimi pláchne. Na dvoře stojí úhledná řada pevných nákladních vozů, které mají, počítám, ještě dnes v noci, až se otevřou brány, odjet naložené stříbrem. Jen ať přijde, já si tu na něj počkám.“

„Falcone!“ zvolala Helena naoko rozhořčeně. „To je můj otec — tatínka přece nemůžeš zatknout!“

„Titus ano. Ovšem pokud se dopustí zrady senátor,“ poznamenal jsem suše, „ušetříme ho trapnosti veřejného soudu. Jeho ctihodnost dostane včas písemnou výstrahu, aby mohla v soukromí svého elegantního domova úhledně nalehnout na vlastní meč -“

„Nemáš žádný důkaz,“ namítla Helena.

Smutně jsem jí to vyvrátil. „Mnoho indicií vždycky ukazovalo přímo na Decima. Od toho, jak se dobrovolně nabídl pomáhat příteli prétorovi, přes to, jak nás, tebe a mě, přepadli, až po toho odporného chlapa, co mi nasadil do bytu, když tvůj otec současně tak ochotně platil mou činži… Mimochodem, milostivá, proč ses mi nikdy nezmínila o existenci tohoto sklepa? Co teď hodláš podniknout — pomoct otci k útěku i se vším stříbrem? Tomu říkám oddanost! Máš můj obdiv!“ Mlčela dál, a tak jsem se obrátil na jejího strýce — ten si stále hrál na bezúhonného. „Musí to být pro tebe nečekané překvapení, pane. Tvůj vysoce postavený bratr jmenován jako Domiciánův pokladník —“

„Mlč, Falcone,“ okřikla mě Helena, ale já jsem pokračoval:

„A tady paní, co tolik obdivuje císaře za to, že umí úřadovat, nemá vůbec nic proti tomu, když její urozený otec šidí státní pokladnu… Heleno Justino, to se přece nedělá!“

„Ty vůbec nevíš, jaká jsem, Falcone,“ zamumlala tiše.

Nato jsem opáčil, snad s větším důrazem, než jsem mínil: „Duše moje, tolik jsem to chtěl zjistit?

Zoufale jsem uvažoval, jak ji odtamtud dostat pryč, než začne jít do tuhého — a nepochyboval jsem o tom, že to bude brzy.

„Pane, tohle není vhodné místo pro dámu,“ obrátil jsem se na jejího

271

strýce. „Nařiď neteři, ať odejde.“

„Může si dělat, co chce, Falcone.“ Stiskl poněkud rty do svého obvyklého lhostejného výrazu. Měl podivně nehybný obličej. Odhadoval jsem, že byl vždycky soběstačný, uzavřený až podivínský.

Stál jsem zády k té studené hranici naskládaných olověných ingotů s Helenou po levici a jejím strýcem po pravici. Poznal, že ať jí říkám cokoli, zároveň ho pozoruju. Zkusil jsem to znovu.

„Poslyš, paní. Když jsme byli spolu v Británii, zmínila ses mi, že mi Sosia řekla, kdo jsou spiklenci. A ona mi to opravdu řekla.“

„Takže jsi mi lhal, Falcone!“

„Ne vědomě. Ale teď už vím, že před svou smrtí identifikovala muže, kteří jsou do toho zapleteni. Ty důkazy má v rukou Titus Caesar. Takže udělej, co ti říkám, Heleno, prosím tě. Co se tady stalo a co se tu stane dnes, nemusí mít s tebou nic společného —“

Konečně se do toho vložil Publius Camillus Meto: „Chyba lávky, Falcone!“

Helena Justina se choulila do svého lehkého pláště proti chladu, který nám vnikal do těla. Publius, s tógou na sobě jako lepší člověk o státním svátku, tam stál s rukama založenýma těsně nad pasem jako voják ve službě, který se podvědomě ujišťuje, že má dýku a meč stále po ruce. Díval se přímo na mě, jak se snažil dobrat pravdy, kolik toho opravdu vím. Zvedl jsem obočí, abych ho povzbudil k další řeči.

Potom pravil hlasem, pomstychtivostí najednou ironicky úlisným: „Kdybys měl řádné informace, tak bys pochopil, že Helena Justina byla ústředním bodem celého podniku od té doby, co se provdala za Pertinaka!“

Je to divné, jak vám mozek někdy funguje. Ještě než jsem se k ní obrátil, přijal jsem to, co mi řekl, za bernou minci.

Točila se mi hlava. Naše oči se setkaly. Nepokusila se to popřít. Měl jsem to vědět. Při své smůle jsem se k ní celým srdcem upjal a až do té chvíle jsem nikdy nezapochyboval o její poctivosti.

Když pozorovala, že tomu věřím, rozlilo se jí po tváři pohrdání. Naučil jsem se nikdy nedávat najevo, co si myslím, ale uvědomil jsem si, že všechno, co k ní cítím, se mi v obličeji jeví až příliš viditelně. Nemohl jsem

272

svůj výraz změnit. Z čirého zoufalství jsem zůstal jako přikovaný na místě, neschopný jí to vyčíst, neschopný dokonce promluvit.

Potom mi v týle vybuchla černá tma a v té temnotě oslňující světla.

273

LXI

ic, co mi kdy říkala, není pravda. Nic, co kdy udělala, není skutečné… Byl

jsem v bezvědomí, ale dosud jsem viděl její přísnou tvář, strnulou v tom okamžiku, když mě pozorovala, jak si všechno rovnám v hlavě.

Probral jsem se aspoň natolik, abych poznal, že ležím na tváři a někdo — sám Camillus Meto — mi svazuje ruce a nohy. Provedl to celkem důkladně, ale dopustil se té chyby, že oba provazy nespoutal dohromady, jak bych to udělal já. Jestli mě tu nechá samotného, mohl bych se nakonec přece jen jakžtakž pohybovat.

Zvláštní, jak mozek pracuje dál i v bezvědomí. Když jsem přišel k sobě, slyšel jsem, jak mi rozhořčeně klade otázky, které jsem si měl ihned položit sám: Jestliže to byla Helena, proč mi řekla, že ta loď s kontrabandem patří Pertinakovi? Proč předala Titovi Caesarovi jména spiklenců? Proč mi dnes poslala Sosiin náramek?…

Asi jsem zasténal.

„Neskuhrej,“ zavrčel Meto.

Vždycky jsem měl podezření, že se pod tím bezvýrazným zevnějškem může ukrývat tvrdý, mazaný chlap. Vybral přesně takový výrok, jaký mě měl odrovnat, a pak mě praštil rukojetí meče, který jsem teď zahlédl pohozený opodál. Ve snaze odvést jeho pozornost jsem začal mumlat: „Tak pitomě jsem si nepřipadal od jednoho vojenského cvičení, kdy nám důstojník oznámil, že pro dnešek končíme, a když jsme potom odcházeli z cvičiště, rozběhl se na nás s tasenou zbraní… Z toho jsme si měli vzít poučení, nikdy nedůvěřuj protivníkovi, dokud není mrtvý -“ Pak mě ještě něco napadlo a nevinně jsem dodal: „Nebo dokud ho nemáte bezpečně spoutaného.“

Meto, stojící přímo nade mnou, se neupřímně omlouval: „Promiň.“

Teď už opravdu nebylo třeba nic předstírat. A už jsem neměl pochybnosti. V tu chvíli, kdy mě udeřil, přiznal vlastní vinu.

N

274

„Kde je Helena?“ zeptal jsem se.

„Čeká venku.“

Snažil jsem se mluvit klidným hlasem, ale ta zpráva mě vyděsila. Co jí asi udělal? Co je schopen jí udělat?

„Lidi mě začnou shánět, Metone!“

„Teď ještě ne.“

„Musel jsi o ní říkat něco takového?“ Soptil jsem vzteky.

„Na tom přece nezáleží, leda jestli jsi o ni stál -“

„Ale kdepak!“ skočil jsem mu chraptivě do řeči. „Na tom záleží, pokud ona někdy stála o mě.“

Se smíchem zvedl meč. „Tak vidíš, Falcone, jestli stála, tak jsi to pěkně zvoral.“

„Já zvorám vždycky všechno,“ přiznal jsem s lítostí.

Ale znal jsem jednoho koně, který by mohl učinit přísežné prohlášení, že to není pravda.

Ležel jsem bez hnutí. Měl jsem dojem, že Camillus Meto je možná ten typ, co by mě mohl zkopat do žeber. Moje už si při tomhle případu užila svoje a stále ještě mě pobolívala. Dokud jsem byl otrokem, počítal jsem s tím, že musím snášet ustavičné útrapy, ale když jsem si teď namlouval, že to už skončilo, najednou jsem cítil, jak ve mně při pouhé hrozbě stoupá nezvládnutelná panika.

Od konce chodby se ozvalo tiché hvízdnutí. Slyšel jsem, jak Meto kráčí ke dveřím. Za nimi si s někým vyměnil pár slov a potom mi oznámil, aniž se vrátil dovnitř: „Jsou tu moji lidé, přišli pro stříbrné housky. O nic se nepokoušej, Falcone — pamatuj na to děvče. Beru si ji s sebou, takže ani ty, ani můj bratr nesmíte podniknout nic, co by vedlo k našemu pronásledování.“

Vyšel ven. Ležel jsem svázaný na podlaze. Pro tu jedinou chvíli, kdy jsem se nechal vyvést z míry, jsem ztratil celý případ. Zatím jsem přišel o stříbro, o svou paní, o padoucha, a možná že než den skončí, rozloučím se i se svým zpackaným životem.

To odpoledne bylo nekonečné. Někdo mě odvalil stranou a stínové postavy

275

vyřazovaly z hromady označené ingoty. Pracovaly metodicky a vybíraly jenom ty s vyraženými značkami. Jak s nimi klopýtaly sem tam, rozpoznal jsem v té skupině ty dva hulváty, co unesli Sosii. Ani jeden z nich neprojevil o mě zájem.

Když úkol dokončili, odešli hekající nosiči ze sklepa a nechali mě tam se zbývajícími ingoty olova v naprosté tmě.

Ucítil jsem slabé vibrace. Domyslel jsem si, že mi nad hlavou ujíždějí vozy riskantně naložené stříbrem s vyhlídkou, že jim poprask kolem Vespasiánova triumfu umožní projet opuštěnými ulicemi za denního světla bez ohledu na zavírací hodinu. Slabá naděje, kterou jsem choval, že se tam dostaví prétoriánská hlídka, jak mi Titus slíbil, dokud jsou vozy ještě na místě, vyprchala; císařská garda nebude mít volno, než se císař vrátí večer do Paláce, a taky potom budou i ti, určení k službě, spíš oslavovat…

Petronius beztak vždycky říkal, že prétoriáni by nechytili ani mouchu.

Byl bych rád věděl, kde v tu chvíli asi Petronius zrovna je…

Ležel jsem na zádech. Začal jsem se kolébat do stran, víc a víc, až jsem se se zaúpěním překulil na břicho. Do paží se mi bolestně nahrnula krev. S obličejem v prachu jsem několikrát zaklel, aby se neřeklo, pak jsem pokrčil kolena s chodidly ve vzduchu a spoutanýma rukama jsem se pokoušel chytit za kotníky.

Několik minut jsem se marně namáhal, až se mi konečně poštěstilo: tím divokým zmítáním jsem si vytřepal nůž, zastrčený za široký kožený pruh vzadu na levé botě. Cítil jsem, jak mi klouže po noze, a uslyšel jsem ho dopadnout na zem.

Znovu jsem zaklel, tentokrát ještě procítěněji, a s úporným vzepětím jsem se vzpřímil.

Šmejdil jsem po podlaze a hledal nůž. Když jsem ho konečně objevil, nastaly mi opravdové obtíže. Zkroutil jsem se do strany, potom napůl na záda, až se mi po několika zoufalých pokusech podařilo zachytit nůž prsty jedné ruky.

Snad bych si dokázal přeřezat provaz kolem kotníků, aniž bych si uřízl příliš velký kus nohy, ale jelikož jsem nebyl akrobat, nijak by mě to nepostrčilo blíž ke svobodě, neboť ruce by mi zůstaly nedosažitelné za

276

zády. Naštěstí chlapi, co vynášeli ingoty, byli ke konci tak utahaní, že nechali dveře malinko pootevřené. Po menším šourání a otloukání se mi je podařilo po paměti a za přispění průvanu najít. Střenku dýky jsem zaklínil mezi dveře a futro. Jedním ramenem jsem se do dveří opíral, a tak jsem se pustil do šmidlání provazů, které mi poutaly ruce.

Tahle důmyslná hra Falcona silně rozrušila a podařilo se mu pořádně si pořezat obě zápěstí.

Trvalo to dlouho a několikrát mě málem trefil šlak, ale nakonec jsem se přece jen osvobodil.

277

LXII

luk triumfu byl tlumenější, ale stále dost slyšitelný, když jsem se

vynořil.

Dvůr zůstal samozřejmě pustý, ale rozhodl jsem se, že se porozhlédnu kolem. Ztuhle jsem přešel k velkým dveřím, naslouchal, a když jsem nic neslyšel, nenápadně jsem vklouzl dovnitř. Zůstal jsem stát u dveří, zatímco si mé oči zvykaly na tetelící se skořicový opar.

Oni byli ještě tady! Helena Justina, pohaslé světlo mého zmláceného života, seděla na jednom žoku a vypadala skoro tak vyčerpaně, jak jsem se cítil i já. Zdálo se, že není zraněná, ačkoli ji strýc předtím také spoutal. Ten proradný ničema ještě nezmizel jenom proto, jak jsem okamžitě uviděl, že si nakládal pytle jejího prvotřídního pepře. Pertinax býval jeho společníkem, a tak se Meto myslím domníval, že polovina všeho patří jemu. Zvedl oči a uviděl mě.

„Ale ale, pane! Nedovolím ti okrádat mou klientku!“ zvolal jsem.

Po jeden statečný okamžik, když se Helena ohlédla, proletěla mezi námi pouze oboustranná milenecká výčitka, jako by ji pocit zrady hryzal stejně bolestně jako mě.

„Bohové, Falcone,“ pronesla zkroušeně, „copak ty se nikdy nevzdáš?“

Nohy se mi třásly a prsty jsem měl lepkavé krví. Jedno oko jsem upíral na jejího strýce a on své na meč. Ten ležel na soudku stejně daleko od něho jako ode mě. Z toho se dalo poznat, že je příslušníkem střední třídy, tak nedbalý na své nástroje.

„Nemělo cenu trčet tam bez hnutí potmě a čekat, až mi nějaký lotr vrazí čepel mezi žebra -“ Meto sundával na zem koš pepře, který si plnil lopatkou. Viděl, že mám v ruce dýku. Tiše jsem dodal: „To slovo lotr používám samozřejmě po zralém uvážení.“

Nespouštěl jsem z něj oči a začal jsem si rozepínat pásek. Jeho konec s přezkou jsem si omotal kolem levé pěsti a ukázal jsem mu gagátový

H

278

náramek, který se kousek svezl po kůži.

„Zdá se, že jsi podivně nostalgický, pane. Tak si například vezmi tohle: gagátový šperk Sosie Camilliny —“ Strnul. Pak jsem se tiše zeptal: „Proč sis vzal tohle? Proč sis to nechal? Z triumfu nade mnou nebo z lítosti nad ní? Jako trofej nebo čistě na památku?“ Když neodpovídal, vmetl jsem mu do tváře: „Nebo z pocitu viny? Publie Camille Metone, ty jsi zabil své vlastní dítě?“

Helena zalapala po dechu.

„Nebuď blázen!“ vykřikl Meto.

Byl otřesený. I ona. A když jsem to vyslovil nahlas, otřáslo to i mnou.

„Tak Pertinax?“ zařval jsem, nechtěl jsem mu dát pokoj. Ve skutečnosti jsem už věděl, kdo to udělal.

„Ne,“ odpověděl tiše. „Ale jeho jsi zabil!“

„Nebuď směšný —“ Viděl jsem, že se začíná bránit. „Falcone, mou dceru zabilo, že jsi do toho strkal nos —“

Helena mu prudce skočila do řeči — najednou se ke mně znovu přidala: „Za celou komedii není nikdy odpovědný jenom šašek!“

„Tvou dceru zabil Domicián.“ Sršel jsem zlomyslností, když jsem se s tím vytasil. „Ty to moc dobře víš. Možná že ses zhrozil — upřímně doufám, že ano —, ale nemohl jsi o tom ani ceknout, protože tím by ses prozradil sám. Zabil ji Domicián. Na tom kalamáři, co jsem našel dole v šafránovém sklepě, jsou jeho iniciály. Zabil ji Domicián. Domnívám se, že tam byl sám. Jednal ukvapeně, když si uvědomil, že jistě poznala jeho známý obličej. Někdo — on?, ty?, Atius Pertinax? — vynesl tělo ze sklepa sem nahoru a patrně nepočítal s tím, že se sem dostaví aventinská hlídka; aventinská hlídka a já —“ Hlas se mi zadrhl.

„Marku!“ zvolala Helena.

V tu chvíli jsem s naprostou jistotou poznal, že mi lhal. Helena Justina v tom spiknutí nikdy nefigurovala.

Sklouzl jsem k ní pohledem.

Publius se pohnul.

„Kdo našel ten náramek?“ To ho přimrazilo, svou výhodu zahodil.

„Našla jsem ho já, strýčku,“ zarazila ho Helena. „Dnes jsem ho našla

279

u tebe doma. Ach Juno, kdybys věděl, jak se hněvám! Ty si myslíš, že druzí lidé nemají žádný cit. To ty jsi Sosii unesl. Tvoje jméno bylo v dopise, co napsal strýček Gaius Vespasiánovi. A dnes jsem tě pozorovala, jak jsi tam klidně stál a nic nenamítal, když jsem obviňovala tatínka — tatínka, co celých dvacet let s takovými obtížemi maskoval tvou hanbu! Tetička Aelia Camilla mi vyprávěla, jak to doopravdy bylo — o tvém prostopášném mládí v Bithýnii, které bylo až příliš divoké a trvalo až příliš dlouho, takže už nešlo o pouhé mladické povyražení. O tvé úřednické dráze v Mauretánii a jak zničehonic skončila z důvodů, které se nikdy neobjasnily. Jak tě vyháněli z jedné provincie za druhou a teď i z Říma. Politické spekulace, společenské skandály, pobuřování, podezřelé obchodní podnikání, ženské — a Sosia ! Její matka je manželkou designovaného konzula, manžel tak nevhodně pobývající v cizině; tobě by bylo milejší, kdyby děcko pohodili na smetiště — jenže jako vždycky se do toho ohleduplně vložil tatínek. Jeho život byl samé trápení — tys ho dokonce přinutil, aby mě provdal za muže, kterého nesnášel, jenom proto, aby ti Pertinax pomáhal s dovozem stříbra.“ Už dřív jsem ji viděl, jak se dovede rozohnit, ale nikdy tak vášnivě jako teď. „Ty si myslíš, že se nikdo nedoví —“

„Věděla to dokonce i Sosia,“ vložil jsem se do toho. „Tvoje jméno je na seznamu, který mi dala. Udala tě obyčejnému informátorovi — tvé vlastní dítě!“ Proč bych mu měl věšet na nos, že jeho jméno Sosia vymazala.

Díval se z Heleny Justiny na mě a potom se tiše zasmál jako nikdy předtím. Na chvíli se na něm znovu ukázaly ty hezké rysy, kterých jsem si všiml tehdy na Sosiině pohřbu. Už jsem se nedivil, že na něho ženy letěly, když si dal jen trochu záležet.

„Výborní spoluhráči!“ Zatleskal nám. Měl pravdu, to jsme vždycky byli. V tomto případu se z nás stali skutečně sehraní společníci. Teď jsme proti němu bojovali společně. Jako stvoření pro střední stav,“ posmíval se. „Nic pro mě. Život s vysokými morálními principy, ale jinak tak chudý. V pasti mezi podřadnými výběrčími daní, císařskými tajemníky z řad propuštěnců, velitelem britského loďstva. Dřina za mizerný plat nebo protloukání v obchodě. Žádné obřadné pocty v cizině, žádná moc ani styl doma —“

Jeho stížnosti na takovéhle společenské křivdy na mě neudělaly žádný

280

dojem. Zavrčel jsem na něho, plný hořkosti unaveného člověka z chatrného aventinského činžáku: „Tobě nikdy nic nescházelo. Odjakživa sis žil v pohodlí a bez práce. Co ještě chceš?“

„Přepych a moc!“ přiznal bez mrknutí.

Helena Justina najednou vstala. Její hlas se jasně rozléhal.

„Tak si to stříbro vezmi. To bude můj dar za ubohého uštvaného otce. Vezmi si ho. Odejdi a už tatínka ani nikoho z nás nikdy neobtěžuj.“

Byl to smělý hazard a teď jsem pochopil, o co se má zásadová paní předtím snažila. Jako její otec i ona se pokoušela chránit strýcovo jméno dokonce i za jeho podmínek. Pohlcovala ji rodinná solidarita, vedle níž malicherné škorpení mých vlastních příbuzných vypadalo vyloženě jako zábava.

„Ten tvůj tatíček s těmi věčnými výčitkami svědomí mě už nezajímá —“ začal Publius.

Byla to léčka. Ve stejném okamžiku jsme se on i já vrhli k místu, kde stála bezbranná Helena Justina. Pochopila, že jí hrozí nebezpečí. Viděl, že jsem jeho úmysl prokoukl, a tak místo toho skočil po meči. Jakmile jsem spatřil, že změnil směr, kličkoval jsem za ním.

281

LXIII

otva jsem se na něho vrhl, poznal jsem, že je to zkušený bojovník.

V nějaké zastrčené končině impéria se naučil triky, jaké by pán ze střední vrstvy neměl znát. Já jsem naštěstí do střední vrstvy nepatřil.

Byl to tvrdý boj, o to horší, že Meto měl ve zvyku rozptylovat protivníka tím, že vydával různé zvuky, a kdykoli to šlo, třeskl mečem o jeho zbraň, ať už dopadající rána měla nějaký účel, nebo ne. Mně to nevadilo. Brzy jsem všelijak hekal a vykřikoval sám, jak jsme supěli uličkami mezi pepřem a kořením a vráželi do sudů a žoků, až jsme oba lapali po dechu. Byl jsem rád, že se Helena Justina drží rozumně stranou. Půl hodiny jsem proháněl senátorova zlotřilého mladšího bratra tou chmurnou provoněnou halou. Jak jsme drtili vzácný obsah Helenina dědictví pod klouzajícíma nohama, teklo nám z očí. Publiovi už asi nechybělo mnoho do padesátky, ale jako všichni z rodiny byl vysoký. Jeho bezvýrazný obličej mi šel na nervy; neměl v něm nic, co bych mohl rozdmýchat, nic, co bych mohl odrážet, žádné automatické reakce, které by se daly vydráždit a potom oklamat.

Měl lepší zbraň s delším dosahem, ale to mi nedělalo velké starosti. V téhle kombinaci jsem léta trénoval s Glaucem v tělocvičně. Avšak Meto také cvičil. Ať už trénoval kdekoli, sázeli tam zřejmě na přeseknutí podkolenních šlach a vražení palců do očí. Připravil jsem se na to, že si ho budu držet od těla šviháním rozvinutým opaskem, a kdyby se přece jen přiblížil víc, chtěl jsem si řemen omotat kolem předloktí jako gladiátor, abych čelil sekající čepeli.

Byl v dobré kondici. Já unavený. Třikrát jsme se přehnali kolem Heleny a já jsem se vyhýbal jejím úzkostlivým očím. Chtěl jsem působit dojmem, že mám vrch — pro ni docela běžná podívaná —, jenže vtom se její strýc vzchopil, mé soustředění zakolísalo — a najednou mi vyrazil dýku z ruky. Divoce jsem se po ní vrhl, rozplácl se na ní jak dlouhý tak široký a honem se plazil stranou. Drobné kamínky mi přitom rozdíraly dlaně a kolena.

S

282

Ještě stále jsem se válel na zemi a chystal se překulit a chránit se zvednutou paží, ale věděl jsem, že už je asi pozdě. Helena Justina tam stála tak tiše, že jsme na ni oba skoro zapomněli. Její strýc se na mě rozběhl s vysoko zvednutým mečem a s příšerným zavřeštěním. Přitom se Helena, byť spoutaná, opřela celou vahou do sudu, za který jsem ji předtím strčil. Ten se převrátil. Jeho obsah se vyhrnul ven a s poskakováním se rozkutálel v širokém okruhu po udusané podlaze skladiště.

Neměl jsem vůbec čas jí poděkovat. Pokrčil jsem pod sebe jedno koleno a zvedl jsem se na nohy. Široce rozkročený jsem se hrabal přes povalený soudek. Meto vykřikl. Zapotácel se, když ho tvrdé kuličky jako ze železa pod choulostivými pěstěnými chodidly tlačily a ujížděly mu. Já jsem měl své ztvrdlé šlapky obuté do bot s trojvrstvou podešví aspoň palec vysokou. Rozkopával jsem muškátové oříšky ještě víc, jak jsem se plížil vpřed, a než se stačil vzpamatovat, sehnul jsem se a praštil ho držadlem dýky přes zápěstí. Upustil meč. Pro jistotu jsem ho od zbraně ještě ramenem odstrčil.

Helena Justina se meče okamžitě zmocnila.

„Stát!“ Ten parchant se pohnul. „Končíme!“ Zalykal jsem se. „Ani se nehni. Je konec —“

„Nebylo to nejhorší,“ sípal, „na sprostého drbana ze suburských brlohů.“

„Nemám co ztratit — ani hnout? Takové jako on jsem znal. S tímhle budu mít ještě potíže až do chvíle, než za ním zapadnou dveře žaláře. „Nedráždi mě, Camille!“

Helena se rychle zeptala: „Co teď, Falcone?“

„Do Paláce. Ať rozhodne Vespasián, co s ním.“

„Falcone, nebuď blázen!“ zvolal Publius. „O to stříbro se můžeme rozdělit; i o koření, a to děvče, Falcone —“

Zmocnil se mě hněv. Už jednou s ní manipuloval, aby to vyhovovalo jeho hanebným cílům, když ji provdal za Pertinaka. Už nikdy.

„Tvá neteř má hrozný vkus — ale ne zas až tak hrozný. Hra skončila. Aventinští vigilové hlídají Ostijskou cestu a prohledávají všechno, co se tam pohne, od bábina nákupního košíku až po velbloudí hrb. Petronius Longus určitě nepřehlédne pokoutní kolonu povozů. To stříbro je tvůj

283

rozsudek smrti —“

„Lžeš, Falcone!“

„Nesuď mě podle sebe. Je čas vyrazit.“

Sosiin otec — a byl to skutečně Sosiin otec; jistě věděl, že na to nikdy nezapomenu — mi gestem naznačil, že se vzdává, s otevřenými dlaněmi jako gladiátor, který ztratil zbraně a uznal porážku.

„Dovol, abych si sám vybral, jak odejdu.“

„Cože?“ prskl jsem pohrdavě. „Vznešenou smrt, ten vysoce morální tón, kterým jsi v životě tak pohrdal? Pro zrádce ze středního stavu není oprátka dost dobrá?“

„Ach Marku -“ přimlouvala se Helena. A v tu chvíli jsem zaslechl vrznutí velkých dveří. „Máme přece občanská práva, tak mu dopřej —“ hučela do mě. „Dej mu šanci. Uvidíme, co s ní provede. Ukaž, já mu podám ten meč -“ Udělala to, než jsem jí v tom mohl zabránit, ta jemná jasnooká tvář, upřímná jako bílý den. Samozřejmě že jí ho okamžitě nasadil na drahocenný krk.

Camillus Meto neměl o nic víc cti v těle než žahavá kopřiva a dívčina se k němu přitočila příliš blízko. Jednou rukou ji popadl za měkké husté vlasy a srazil ji na kolena. Zpopelavěla. Jediný pohyb — její či můj — a v tu ránu by jí podřízl krk, jako by krájel uzenou hispánskou šunku.

„Pusť ji -“ nařídil jsem mu klidným hlasem a snažil se upoutat jeho pohled.

„Tak vidíš, Falcone! To je tvoje slabina.“

„Ba ne, pane — moje síla.“

Helena se nebránila a ani nepípla. Propalovala mě očima. O krůček jsem postoupil.

„Ani krok!“

Stál mezi mnou a dveřmi. Měl lepší světlo, ale já jsem měl lepší vyhlídku.

„Za tebou, Camille!“

„Bohové!“ ušklíbl se. „Trochu otřepaný trik.“

Přidal jsem na hlase: „Příteli! To ti to trvalo!“

Helena vykřikla, jak ji strýc nemilosrdně rval za vlasy, aby ji to bolelo a

284

aby mě rozrušil. Tím se dopustil chyby. Kvůli Heleně jsem z něho nespouštěl oči, ale nakonec jsem uslyšel divoce běžící kroky.

Začal se otáčet. „Je tvůj!“ křikl jsem.

Publius se pohnul. Já jsem skočil a Helenu mu vytrhl.

Obrátil jsem si ji k sobě, přitiskl jsem si její hlavu na hruď, a zakryl jí tak obličej.

Než bylo po všem, přestala se bránit. Pochopila. Jemně jsem uvolnil sevření, ale stále jsem si ji vinul k sobě, zatímco jsem přeřezával provazy, které ji poutaly. Teprve pak se mohla podívat.

Její strýc byl mrtvý. Vedle něho v kaluži krve meč, nikoli jeho. Vedle meče jeho popravčí.

Senátor Decimus Camillus klečel na zemi. Oči měl chvíli pevně zavřené. Aniž zvedl hlavu, zeptal se mě omámeně hlasem, kterým mluvíval, když jsme spolu šermovali jako přátelé v Glaucově tělocvičně: „Co nám to tvůj cvičitel vždycky zdůrazňuje, Marku? Zabít chlapa mečem vyžaduje sílu, rychlost — a opravdovou touhu vidět ho mrtvého !“ Takhle nám to poctivec Glaucus skutečně vždycky říkal. Byla to dobrá silná rána, vložil do ní celé srdce, ale to mu nikdy nepovím. „Tak vidíš, bratře, loučím se s tebou, sbohem!“

Jednou paží jsem stále podpíral jeho dceru, a pak jsem přistoupil k němu a nabídl mu druhou, abych mu pomohl vstát. Helena, pevně přitisknutá ke mně, ho chytila kolem krku. Oba jsem je objal. V tu chvíli jsme si my tři byli rovni a společně jsme prožívali hlubokou úlevu i bolest.

Ještě stále jsme tam tak pospolu stáli, když dorazili prétoriáni. Ve dveřích se objevil Petronius Longus, bledý jako stěna. Za ním jsem uslyšel rachot vracejících se vozů.

Najednou tam bylo plno hluku. Ujali se toho odpovědní činitelé, nastal zmatek. Muži, kteří neměli na odpoledních událostech žádný podíl, si blahopřáli, jak je zvládli. Pomalu jsem vyšel ven a připadalo mi, že mám oční důlky v obličeji najednou prázdné jako hereckou masku.

285

Skladiště zapečetili, mrtvola zatím zůstala uvnitř. Vrata do dvora zajistili řetězem. Decima eskortovali do Paláce, aby tam všechno vysvětlil. Já jsem pozoroval, jak jeho dceru odvádějí k nosítkám. Nemluvili jsme. Prétoriáni věděli, že informátor — byť v císařských službách — nemůže mít nic společného s dcerou senátora. Meto mě při zápase sekl; měla na tváři mou krev. Potřebovala mě, já jsem to věděl. Byla pohmožděná, byla otřesená, viděl jsem, jak se chvěje; a přece jsem k ní nemohl jít.

Kdyby mi dala nejmenší znamení, všechny prétoriány bych odstrčil. Nedala. Nevěděl jsem, co si počít. Gardisté ji odnášeli domů.

Nastala noc. Řím vřel zločiny a nelidskými výkřiky. Nad Kapitolem zaskřehotala sova. Slyšel jsem otřepanou melodii smutné flétny, pronikající ulicemi města a zpívající o nespravedlnosti muže k ženě a o nespravedlnosti bohů k lidem.

Petronius Longus mi stál beze slova po boku. A oba jsme věděli, že je případ stříbrných housek nadobro uzavřený.

286

LXIV

ohle byl Řím. Nastaly formality.

Ještě ten večer, zatímco Vespasián hostil své oblíbence a jiné šťastlivce na svém vlastním banketu v Paláci a celý Řím večeřel v rodinném kruhu a ostatní poddaní jinde, mě odvedli na Palatin k pohovoru s jeho synem. Titus Caesar, známý svou velkodušností, blahopřál Camillu Verovi, Petroniu Longovi i mně. Senátor byl ještě hluboce otřesen, takže nic nenamítal. Helena Justina stála mlčky vedle matky, obě zahalené těžkými závoji. I tak jsem poznal, že Helena je jako bezduchá.

Zvláštní lahůdkou toho dne mělo být věnování zlatého prstenu Marku Didiu Falconovi, odměna ve výši čtyř set tisíc sesterciů a povýšení do středního stavu. Šlechetné gesto mladého Caesara, který rád konal dobré skutky.

T

Marcus Didius Falco, známý svým nevděčným chováním, žil tak, že si svou pověst snadno a lehce zasloužil. Myslel jsem na to, co to znamená — nejen půdu a hodnost, ale také život, jaký by mi to umožnilo vést. Jako Flavius Hilaris, orající svou užitečnou brázdu po svém a s takovou chutí; užíval bych si poklidného života v pohodlných domech s ženou, kterou vroucně miluji, života podle své chuti mezi lidmi, jež mám rád, a věděl jsem, že tak bych ještě leccos dokázal.

Pak jsem si vzpomněl na Sosii. Sosia byla mrtvá a teď už neměla ani otce, který by prosil bohy, aby k ní byli vlídní. Titovi Caesarovi jsem oznámil: „To je tedy tvá zvláštní odměna za splnění úkolu. Nech si ji, Caesare. Já jsem si ji nezasloužil. Najal jsi mě na to, abych odhalil člověka, který zavraždil Sosii Camillinu —“

Titovi dosud zněl v uších nadšený jásot celého Říma, a tak byl ten den v dobré náladě, ale přece jen sebou trochu trhl. K našemu přijetí se dostavilo pouze málo oficiálních hodnostářů, ale přesto jsem mu vyšel

287

vstříc tím, že jsem nejmenoval Domiciána. To jméno už jsem nechtěl nikdy vyslovit.

„Didie Falcone, ten účet uzavřel osobně Vespasianus,“ poznamenal Titus opatrně.

„V mé účetní knize nebude uzavřený nikdy,“ odpověděl jsem na tu metaforu chladně.

„Možná že ne. Já to chápu. Věř mi, všem nám je té ubohé dívky upřímně líto. Falcone, ty se zase snaž pochopit, že Řím teď potřebuje věřit ve svou první rodinu. Císaři si musí tvořit vlastní pravidla —“

„Právě proto jsem republikán, pane!“

Cítil jsem za sebou ohromené pohyby, ale Titus ani nemrkl. Zamyšleně si mě měřil a pak se obrátil na senátora. S námahou, vyvolanou zřejmě spíš žalem a vyčerpáním než nelibostí ke mně, pokusil se mi Camillus Verus domlouvat: „Marku, už kvůli mé dceři —“

Já jsem však senátorovi neomaleně řekl, že jeho ušlechtilá dcera si zaslouží někoho lepšího než takového narychlo povýšeného, koupeného a podplaceného účetního, zavázaného k mlčení.

Přijal to celkem dobře. Snad se mnou souhlasil. Ručím za to, že jeho žena ano. Jestliže to nebyl jeho vlastní názor, když jsem na něho začal metat urážky, tak by měl být teď. Abych tomu dodal korunu, zavrčel jsem nakonec: „Senátore, nenech si pokřivit vlastní úsudek jedním okamžikem, který člověku stoupne do hlavy!“ Pak jsem se odvrátil.

Přešel jsem rovnou k jeho dceři, ve veřejné audienční síni. Díky bohům, že byla zahalená. Kdybych viděl její tvář, nedokázal bych to.

„Vzácná paní, ty víš, jak to se mnou je: každý případ jedno děvče, každý nový případ nové děvče! Přesto jsem ti přinesl domů památku, po které ti zezelená prst: Ex argentariis Britanniae. Dar vděčného otroka z olověného dolu.“

Dal jsem Heleně Justině stříbrný prsten. Už nebudu mít jinou příležitost ji uvidět, a tak jsem si ho ještě dnes vyzvedl u stříbrotepce. Uvnitř bylo vyryto jedno z těch laciných hesel, na jaká si klenotníci potrpí a jež neznamenají nic, anebo všechno, to záleží na vaší náladě: Anima mea…

Věděl jsem, že jsem nemožný. Odmítl jsem ji — veřejně — a pak jsem na její samotu vložil toto břemeno. Nemohl jsem za to. Tomu stříbrotepci jsem

288

žádný takový pokyn nedal, a tak tam vyryl, co ho napadlo. A když jsem nápis uviděl, neměl jsem to srdce dát ho odstranit.

To moto bylo koneckonců pravdivé: Anima mea, duše moje.

Vzal jsem ji za ruku a pevně jí vtiskl dárek do dlaně. Pak jsem se už na nikoho z nich nepodíval a odešel jsem.

289

LXV

V loutkářů na opuštěnou promenádu.

ydal jsem se na valy. Kráčel jsem vzhůru kolem zabedněných bud

Tady jsme se kdysi s Helenou Justinou procházeli. Někdy jsem si sem zašel sám. Teď byla tma, ale já jsem tmu potřeboval. Zachumlal jsem se do tógy, naslouchal jsem nočnímu Římu a snažil se v sobě potlačit paniku nad tím, co jsem provedl.

Stál jsem tam na výšině nad Římem docela sám. Foukal chladný vítr. Z dálky tam chvílemi doléhaly zvuky hudby, dupot stráží, útržky bujarého smíchu a občas i podezřelé výkřiky.

Když jsem se uklidnil, to znamená, když už mi byla velká, hrozná zima, sešel jsem dolů.

Vrátil jsem se do Paláce. Chtěl jsem znovu mluvit s Titem. Bylo už hodně pozdě. Chodbami se míhaly vysoké stíny a těch několik sloužících, které se mi podařilo najít, si vyměňovalo klevety a vzhlédlo ke mně polekaně, když je vyrušilo mé zjevení s tváří bílou jako duch.

Nikdo se nad mou přítomností nepozastavil. Nikomu podle všeho nevadila. Tak tomu někdy bývá v oficiálních budovách, když nastupuje noční četa. Normálně se toho děje tak málo, že vítají každou změnu v běžném chodu.

Prováděli mě různými komnatami s bohatými závěsy, až jsme přišli do poměrně prostého předpokoje, který jsem ještě neviděl. Někdo zašel do další místnosti a zaslechl jsem, jak tam tichý, nevzrušený hlas vyslovil mé jméno. Za chvíli se odtamtud vyšoural nějaký dobře naložený starý patron v trepkách a za ním poklidným krokem člověk, který mě sem přivedl. Ten se vzápětí ztratil. Onen fotřík si mě bedlivě prohlížel.

„Oba mladí Caesarové už jsou zavrtaní v posteli. Postačím ti já?“

Na sobě měl pomačkanou nachovou tuniku bez opasku. Byl to urostlý

290

statný muž asi šedesátiletý, ramenatý a kypící zdravím, s hlubokými vráskami na čele a přímým pohledem. Nepotrpěl si na obřadnost a právě to mu jaksi dodávalo váhy. Za ta léta si zvykl strhávat muže za sebou čistě silou své osobnosti. Dělal to dobře. Ten zpropadený chlap se mi okamžitě zalíbil od řídkých vlasů na hlavě až k palcům na nohou.

Poznal jsem ho: byl to císař, Vespasianus.

Nejlepší bude odpovědět — napadlo mě —, že ano, postačí.

Měřil si mě pobaveným, trpělivým pohledem a pak mi pokynul, abych šel dál. Pracoval v malé místnosti, kterou zútulňovaly vhodně rozmístěné lampy. Zabýval se dvěma úhlednými hromádkami dopisů. Vládl tu pořádek. V takové kanceláři bych si také přál pracovat.

„Tak ty jsi Falco. Vypadáš nějaký hubený. Dáš si číši vína?“

„Ne, děkuji. Jenom je mi trochu zima. Neobtěžuj se prosím.“

„To není žádné obtěžování!“ hlaholil vesele. „Na chodbě čeká bezpočet číšníků a nalívačů, co by se přerazili, aby mi mohli posloužit —“ Stále jsem vrtěl hlavou. K mému překvapení vykládal dál. „Přinášeči a odnášeči. Každý z nich je v něčem vynikající specialista. Kdybys chtěl, tak ti klidně vyčarujou otroka, aby ti vytáhl peříčko z pupíku. Ten bude mít na sobě zvláštní zástěru pro vybírače peříček a pinzetu s perleťovým držátkem na vybírání peříček.“ Už se poněkud uklidnil.

„Příjemný odpočinek, pane,“ popíchl jsem ho s vážnou tváří, „přijít takhle k hotovému.“

„Přestal jsem odpočívat, když jsem viděl položky na mzdy,“ řekl Vespasián trpce.

Upřel na mě ty své hluboké oči a já jsem si uvědomil, že s Titem jsem si mohl poradit, ale s ním ne.

„Slyšel jsem, co jsi vyváděl ohledně odměny.“

„Nechtěl jsem tě urazit, pane.“

Vespasián mlčel. Napadlo mě, že ten ustaraný výraz, pro něho tak typický, mohl být docela dobře následkem let strávených na veřejnosti, kdy se snažil nesmát. Teď se však nesmál.

„Urážíš ovšem svou nepochybnou inteligenci.“ Líbí se mi, když muž

291

mluví otevřeně. To je vždycky dobře. „Co tedy znamená tahle poslední komedie?“ zeptal se císař mírnějším hlasem.

Vyložil jsem tudíž Vespasiánovi, več jsem doufal, když jsem se sem znovu vypravil.

Všechno jsem mu vyprávěl a omluvil se; prosil jsem, aby mi dal ještě jednu příležitost a přijal mě za písaře. Zeptal se proč. Odpověděl jsem, že kvůli ní. On řekl ne.

Já na to cože? A znovu opakoval své ne.

To jsem nečekal, to jsem vůbec nečekal.

Nato mi Vespasián nabídl práci. Tentokrát jsem zase já řekl ne. Poukázal jsem na to, že informátory nemá rád a já že nemám rád císařství. Nešlo by nám to dohromady. Vysvětlil mi, že se mu neprotiví informátoři jako takoví, jenom práce, kterou dělají. Svěřil jsem se mu, že já mám hodně podobný vztah k císařům.

Dlouho se na mě díval, ale zdálo se, že není nijak zvlášť naštvaný.

„Takže tobě jde především o tu Camillovu dívku, co?“ Neřekl jsem na to nic. „Falcone, já nejsem příznivcem nevhodných sňatků překračujících meze jednotlivých stavů. Senátorova dcera má povinnost respektovat čest své rodiny. Považují mě za staromódního,“ poznamenal.

Samozřejmě jsem věděl — vždyť se o tom mluvilo po celém Římě —, že Vespasián žil dlouhá léta ve společné domácnosti s propuštěnou otrokyní, která bývala před čtyřiceti lety nejdřív jeho milenkou. Říkalo se dokonce, ale mně se to zdálo za vlasy přitažené, že si tu oddanou starou ženskou přivedl s sebou sem do Paláce.

„Pane, při vší úctě, já tě, pokud jde o tyhle věci, nebudu vyslýchat, a tak si myslím, že se také nemusím z ničeho zpovídat.“

Tentokrát jsem ho myslím urazil, ale za chvíli se už zase uculoval. „Titus říká, že je to rozumná holka.“

„Já jsem si to taky myslel,“ odsekl jsem, „dokud se nezapletla se mnou.“

„Můj starý přítel Hilaris by s tím rozhodně nesouhlasil,“ vyvracel mi to Vespasián. „S Gaiem já se nikdy nepřu, to vede k nekonečnému dopisování. Má o tobě vysoké mínění. Co mu teď mám napsat?“

Podíval jsem se na císaře a on hleděl upřeně na mě. Dospěli jsme

292

k dohodě. Byl to můj nápad. On tam jen seděl se založenýma rukama, až jsem se s tím vytasil. Zanese mě do seznamu čekatelů na postup do druhého stavu. On mě povýší, až si sám seženu peníze, které by mě k tomu kvalifikovaly.

Zavázal jsem se, že vydělám — a ušetřím — čtyři sta tisíc zlatých mincí.

Než jsem odešel, prosadil jsem si ještě jednu věc.

„Chtěl bych ti ukázat tohle.“

Vyndal jsem kalamář, který jsem našel v šafránovém sklepě. Když jsem ho vytahoval z kapsy, rozsypaly se po zemi kuličky pepře. Císař si ho obracel na své velké dlani. Byl to obyčejný kalamář prostého tvaru se zadržovacím plochým kroužkem uvnitř, který měl bránit rozbryndání inkoustu. Na dně byla úhledně vyryta písmena T FL DOM, iniciály Vespasiánova mladšího syna.

Než mohl promluvit, vzal jsem si tu věcičku zpátky.

„Soud ho nebude potřebovat, a tak si ho nechám jako varovnou upomínku na ten případ.“

Všechna čest Vespasiánovi, on mi kalamář opravdu vrátil.

Šel jsem domů.

Když jsem sestupoval z Palatinu, všude kolem mě se v temné noci prostíral Řím jako řada hlubokých černých tůní mezi slabými světýlky na hřebenech sedmi pahorků. Kroky mě vedly spícími ulicemi, až jsem konečně přišel do svých známých špinavých končin a do svého pochmurného bytu, kde jsem žil a kam jsem jednou přivedl dívku jménem Sosia Camillina.

Byl to nejhorší den mého života, a když jsem vstoupil do své kanceláře, poznal jsem, že ještě neskončil. Křídlové dveře naproti byly otevřené. Hned u vchodu jsem pocítil, jak se uvnitř lehce hýbá proud studeného vzduchu. Někdo byl na balkoně a číhal.

293

LXVI

áma ke mně takhle pozdě nikdy nechodila. Petronius v noci nerad

větral. Ten, kdo tam venku postával, rozhodně nemohl být někdo, s kým bych si přál se setkat.

M

Za své první honoráře od senátora jsem si koupil několik keramických lamp, a tak jsem je teď poprvé všechny rozsvítil, abych dal najevo, že hodlám zůstat doma. S jedním okem na balkónových dveřích jsem se svlékl, nalil si mísu vody a celý se umyl, až jsem si ze studené kůže vydřel pach bohatství a úpadku. S velkým rámusem jsem zašel do ložnice, našel si čistou tuniku, kterou jsem měl rád, a učesal si vlasy. Ještě stále byly příliš krátké, takže se mi nekroutily.

Po celou tu dobu čekal vetřelec dál venku.

Chtěl jsem si lehnout. Vrátil jsem se do světnice, vzal si jednu lampu a táhl se s unavenýma nohama ven na balkon. Byl jsem k smrti utahaný a zcela neozbrojený.

Vzduch byl vlahý a slabé zvuky města stoupaly chvílemi zdola s tou zvláštní ostrostí, s jakou občas doletí do šestého patra.

„Úžasná podívaná!“

Stála u zábradlí a hleděla ven, ale jakmile jsem promluvil, otočila se. Oči jako teplý karamel v krémovém mandlovém obličeji. Jenom bohové vědí, jak dlouho už tam byla či jaké pochybnosti musely podrývat její důvěru, když tak na mě čekala, až se vrátím domů.

„O té tvé vyhlídce mi psala Sosia.“

„O téhle ne,“ řekl jsem.

Nemohl jsem se na Helenu vynadívat.

Stála tam a já jsem stál tady, ona ve tmě a já se svou lampou a ani jeden

294

z nás už nevěděl s jistotou, jestli jsme ještě přátelé. Na světlo začaly nalétávat zpitomělé můry. Jednou si promluvíme o tom, co se stalo, ale teď ne. Je toho tolik, co si musíme nejdřív mezi sebou ujasnit.

„Myslela jsem, že snad nikdy nepřijdeš. Jsi opilý?“ Cestou domů jsem se zastavil v několika putykách, kde mají přes noc otevřeno.

„Teď rychle střízlivím. Jak dlouho už čekáš?“

„Hodně dlouho. Jsi překvapený?“

Zamyslel jsem se nad tím. Ne. Jak jsem ji znal, nepřekvapilo mě to.

„Bál jsem se, že už tě nikdy neuvidím. Paní, co můžu říct?“

„Když už jsi mi veřejně naplil do tváře, snad bys mi mohl říkat Heleno.“

„Heleno,“ zamumlal jsem poslušně.

Musel jsem se posadit. Složil jsem se na lavičku, kterou jsem tam měl na snění pod širým nebem. Zaúpěl jsem únavou.

„Chceš, abych odešla, viď?“ nabídla mi rozpačitě.

„Příliš pozdě,“ odpověděl jsem a opakoval to, co jsem řekl už jindy. „Příliš tma. Příliš nebezpečné… Chci, abys tu zůstala. Sedni si ke mně, Heleno. Posaď se k muži na jeho balkoně a zaposlouchej se do noci.“ Zůstala však stát na místě.

„Byl jsi u nějaké ženy?“

V té tmě jsem jí neviděl do obličeje.

„Měl jsem jednání,“ odpověděl jsem.

Helena Justina se odvrátila a znovu se zadívala na město. Žebra mi svírala těsná obruč z té strany, kde jsem si je pochroumal v Británii, kolem dokola na druhou stranu, kde jsem nebyl raněný. „Jsem tak rád, že tě zase vidím.“

„Mě?“ Prudce se ke mně otočila. „Nebo prostě vůbec někoho?“

„Tebe,“ řekl jsem.

„Ach Marku, kde jsi prosím tě byl?“ Když se zeptala tentokrát, její hlas už měl jiné zabarvení.

Vyprávěl jsem jí o té vycházce na valy a vyprávěl jsem jí o Vespasiánovi.

„Znamená to, že pracuješ pro císaře?“

Pracoval jsem pro ni.

„Pro sebe. Ale slíbil, že když si našetřím potřebnou sumu, tak mě zanese

295

do seznamů druhého stavu.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Asi tak čtyři sta let.“

„Klidně počkám!“

„Totiž to v případě, že nebudu vůbec jíst a žít budu v sudu pod Fabriciovým mostem. Nedovolím ti čekat.“

„Já si budu dělat, co chci.“

Helena Justina si mnula oči a podle toho i podle mírně ochraptělého hlasu jsem poznal, že je stejně unavená jako já. Podal jsem jí ruku, konečně přišla ke mně. Posadila se na lavičku vedle mě. Vzal jsem ji kolem ramen, abych ji chránil před drsností zdi. Seděla strnule, trochu se ode mě odtahovala. Stáhl jsem jí cíp pláště, který měla přehozený přes hlavu, a když jsem ji hladil po teplých hebkých vlasech, najednou zavřela oči. Teď už jsem věděl, že touhou, ne odporem.

Uvolněný pramen jsem jí zastrčil zpátky za ucho a tiše jsem jí pověděl, že se mi vždycky líbilo, jak si vyčesává vlasy nahoru.

„Když jsem na tebe čekala,“ hlásila mi Helena ledově a předstírala, jako by jí to bylo jedno, „tak jsem odtud šupem vyprovodila tři necudně oblečené holčiny — prý slyšely, že snad jsi přišel k bohatství —“ Vzal jsem ji za ruku. Měla můj prsten. To jsem očekával. Ale ne to, že ho bude nosit na prsteníčku levé ruky. „Přišla taky tvoje matka.“ Sevřela mi ruku pevněji a tak reagovala na můj stisk. „Říkala, že by bylo lepší, kdyby tu někdo zůstal. Upozornila mě, že se dřív nebo později přihasíš, vymrzlý a utahaný, opilý a mrzutý jako Kerberos. Ona si myslí, že z tebe nikdy nic nebude.“

„Ona si myslí, že potřebuju dobrou ženu.“

„A co si myslíš ty?“

„Kdybych takovou našel, určitě bych ji zklamal.“

„Mohli byste se zklamat navzájem oba. Anebo —“

„Anebo ne,“ dodal jsem opatrně. „Miláčku, o to přece nejde.“

Za chvíli začala Helena znovu.

„Jednou jsi mi řekl, že kdybys mě miloval, byla by to tragédie. Ale co když tě miluju já?“

„Já ti to odpustím, jestli si dokážeš odpustit sama.“

Otevřela ústa a chtěla něco říct, ale já jsem ji zarazil tím, že jsem jí položil

296

jemně prst na rty. „Nic neříkej. Já to nesnesu. Vždyť jsi viděla, jak žiju. Sem bych tě nemohl nikdy přivést. Víš, jaké mám vyhlídky — prakticky nulové. Nemůžu tě urážet sliby. Radši budeme brát věci takové, jaké jsou. Radši nic neříkej, paní. Radši vezmi nohy na ramena a uteč, dokud můžeš —“

„Příliš pozdě.“ Helena Justina opakovala smutně má slova.

Pustil jsem ji a zabořil tvář do dlaní.

Ta chvíle minula.

Do mé lampy se vrhla obrovská můra. Ležela na stole, ani se nepřipálila, byla jenom omráčená. Tělíčko měla dva palce dlouhé, ve tvaru šípu z praku a se silnými skvrnitými hnědými křídly, těsně složenými. Vypadala tak ubitá jako já.

Vstal jsem a sebral ji opatrně okrajem tuniky. Člověk může být statečný, ale nemusí snášet mrskání živé můry v holé dlani. Helena lampu sfoukla.

Můru jsem položil na kytku v okenním truhlíku. Trošku se motala a pak zůstala poslušně na místě. Nechal jsem ji tam, ať si odletí, anebo ať riskuje, že se ráno může stát snídaní nějakého holuba. Chvíli jsem tam stál a rozhlížel se po Římu. Ta chvíle minula, ale její slova zůstanou se mnou navždy. Až budu pracovat sám, vždycky když se octnu o samotě a v klidu, znovu se mi Helenina slova vybaví.

„Marku,“ ozvala se.

Zvolna jsem se k ní obrátil. V slabém světle dopadajícím tam z lamp uvnitř jsem stěží rozeznával její tvář. To mi nevadilo, znal jsem ji nazpaměť. I jak tam seděla tak smutně schoulená a všechna sebedůvěra z ní vyprchala, pohled na ni mi v hloubi duše vyburcoval prudký záchvěv paniky a vzrušení.

„Ty víš, že tě budu muset odvést domů.“

„Až zítra,“ řekla mi, „jestli ovšem chceš, abych tu zůstala.“

„Chci, abys tu zůstala!“ Přešel jsem přes balkon.

Senátorská dcera na mě upřela pohled, v němž stálo, že ví, co mám na srdci, a jestliže ji to nenapadlo hned, rozhodně to věděla teď. Takový to byl pohled. Stál jsem docela blízko, takže když jsem po ní vztáhl ruku, snadno jsem ji paží ovinul kolem pasu. Pak jsem si ji vytáhl nahoru a pevně

297

přivinul a začal jsem se rozpomínat, jaké to je, když ji můžu objímat. Oba jsme byli unavení, ale ona mi přesto vycházela vstříc, a tak jsem si ji zvedl do náručí. Helena Justina vážila o něco míň než stříbrný ingot, ne tak moc, abych ji neunesl, ovšem ukrást by šla těžko… Muž ji mohl přenést přes práh a přitom se ani na chvíli nepřestat připitoměle usmívat. Já to vím, protože přesně to jsem udělal.

Otvírací hodina pro nákladní vozy dávno minula, tak dávno, že se jejich rachot konečně začal utišovat. Bylo příliš pozdě na to, abych ji doprovodil domů či aby si pro ni přišel někdo z otcovského domu a odvedl mi ji. Zítra ráno začne opět život se vším všudy, jak jsem ho znal. Zítra ji budu muset odvést.

To bude zítra. Dnes v noci je moje.