Rozbité okno

Jeffery Deaver

DÍL I

NĚCO SPOLEČNÉHO

ČTVRTEK 12. KVĚTNA

Většinu případů narušení soukromí nezpůsobí odhalení obrovských osobních tajemství, nýbrž zveřejnění mnoha drobných fakt… Stejně jako u zabijáckých včel je jeden kus protivný, ale celý roj může přinést smrt.

ROBERT O’HARROW JR., Není se kam ukrýt

1

Byla z něčeho nesvá, ale nedokázala tomu přijít na kloub.

Jako slabá bolest kdesi v těle, která se neustále navrací.

Nebo když se blížíte k bytu a za vámi jde muž… Je to ten, který po vás pokukoval v metru?

Nebo když se k vaší posteli blíží černá tečka a pak náhle zmizí. Byl to pavouk zvaný černá vdova?

Poté se však na ni návštěvník, který seděl na gauči v obývacím pokoji, podíval, usmál se a Alice Sandersonová zapomněla na obavy, pokud to vůbec obavy byly. Arthur měl dobrou duši a dobře stavěné tělo, to rozhodně. Ale kromě toho měl i báječný úsměv, což se počítalo mnohem víc.

“Nedal by sis trochu vína?” zeptala se a zamířila do malé kuchyňky.

“Jasně. Cokoliv máš.”

“Tohle je docela legrační, hrát si v pracovní den na záškoláky. Dva dospělí lidi. Líbí se mi to.”

“Jsme zkrátka uličníci,” zavtipkoval.

Na protější straně ulice stála řada domů z hnědého pískovce, některé omítnuté, některé s původní fasádou. Kromě nich viděli z okna i část siluety Manhattanu, která se v tento příjemný jarní den ukrývala v mlze. Dovnitř pronikl závan vzduchu, na velkoměsto docela čerstvého, a přinesl s sebou vůni česneku a oregana z italské restaurace na ulici. Italská kuchyně patřila k jejich oblíbeným, byl to jeden z mnoha jejich společných zájmů, které objevili, když se před několika týdny seznámili při ochutnávce vín v SoHo. Koncem dubna se Alice ocitla ve skupině přibližně čtyřiceti lidí, kteří poslouchali přednášku sommeliéra o evropských vínech, když vtom zaslechla, jak se nějaký muž ptá na jednu konkrétní odrůdu španělského červeného vína.

V duchu se zasmála. Shodou okolností měla doma karton právě tohoto vína (vlastně teď už jen část kartonu). Pocházelo z jedné málo známé vinice. Možná to nebyla nejlepší rioja, jakou kdy kdo vyrobil, ale ukrýval se v ní i jeden netušený buket: příjemné vzpomínky. Alice a její francouzský milenec během týdne stráveného ve Španělsku prolili hrdlem spoustu tohoto vína, bylo to dokonalé spojení, ideální volba pro ženu krátce před třicítkou, která se nedávno rozešla s přítelem. Prázdninová avantýra byla vášnivá, intenzivní a pochopitelně odsouzená k zániku, což však její náruživost ještě více umocňovalo.

Alice se tehdy naklonila, aby viděla, kdo zmínku o víně pronesl: jakýsi tuctový muž v obleku. Po několika ochutnávkových skleničkách si dodala kuráž, s talířkem jednohubek v ruce vyrazila k onomu muži a zeptala se ho na jeho zájem o zmíněné víno.

Muž jí vysvětlil, že před pár lety navštívil se svou bývalou přítelkyní Španělsko a že jim toto víno zachutnalo. Posadili se s Alicí ke stolu a chvíli si povídali. Ukázalo se, že Arthur má rád stejná jídla jako ona, líbí se mu stejné sporty. Oba běhali a každé ráno trávili hodinu v předražených fitnesscentrech. “Jenže,” dodal Arthur, “já tam nosím nejlevnější kraťasy z JCPenney a nejlevnější trička, která seženu. Značkové hadry, to je jenom pro snoby…” A vzápětí se začervenal, protože si uvědomil, že ji možná urazil.

Alice se však zasmála. Ke sportovnímu oblečení zaujímala stejný postoj (svůj úbor si koupila v obchodním domě Target, když byla v Jersey na návštěvě u příbuzných). Potlačila však nutkání se mu s tím svěřit, protože měla strach, aby si s ním nezadala příliš. A tak dál hráli oblíbenou seznamovací hru lidí z města: co máme společného. Hodnotili spolu restaurace, porovnávali epizody seriálu Ne tak zhurta! a stěžovali si na své psychoterapeuty.

Nakonec se z toho vyvinulo rande a po něm další. Art byl vtipný a zdvořilý. Možná se choval trochu upjatě a někdy i plaše a uzavřeně, avšak Alice to přikládala tomu, co jí popsal jako “rozchod s ďáblem”, ukončení dlouholetého vztahu s přítelkyní, jež pracovala v módní branži. A pak tu byl i ten jeho strašlivý pracovní zápřah, jako manhattanský byznysmen měl velmi málo času.

Vyvine se z toho něco?

Zatím ho nemohla označit za svého milence. Existovali však daleko horší lidé, s nimiž člověk mohl trávit čas. A když se na poslední schůzce políbili, ucítila Alice hluboký záchvěv, který mohl znamenat jediné: že chemie funguje. Dnešní večer mohl, ale i nemusel odhalit, jak silně. Všimla si, že Arthur kradmo, tedy, to si myslel on, pokukuje po přiléhavém růžovém svetříku, který si speciálně kvůli jejich rande koupila v obchoďáku Bergdorf Goodman. A také v ložnici učinila několik příprav pro případ, že by se líbání změnilo v něco jiného.

Jenže pak se vrátilo to slabé znepokojení, ten neklid kvůli tušenému pavoukovi.

Co ji jenom trápí?

Alice předpokládala, že je to pouze zbytková rozladěnost z jednání s kurýrem, který jí dnes doručil balíček. Kurýr měl oholenou hlavu, huňaté obočí, smrděl cigaretovým kouřem a mluvil s těžkým východoevropským přízvukem. Když podepisovala převzetí zásilky, neskrývaně na ni civěl, zjevně s ní chtěl flirtovat, a pak ji požádal o sklenici vody. Alice mu ji neochotně přinesla, avšak když se vrátila z kuchyně, zastihla ho uprostřed obývacího pokoje, kde si prohlížel její aparaturu.

Řekla mu, že čeká návštěvu, a kurýr zamračeně odešel, jako by ho její napomenutí naštvalo. Alice se pak dívala z okna a všimla si, že uplynulo téměř deset minut, než nasedl do dodávky stojící vedle řady zaparkovaných aut a odjel.

Co dělal celou tu dobu v domě? Kontroloval, jestli…

“Hej, Země volá Alici…”

“Promiň.” Alice se zasmála, došla až ke gauči a posadila se vedle Arthura. Jejich kolena se dotkla a myšlenky na kurýra se rozplynuly. Přiťukli si jako dva lidé kompatibilní ve všech veledůležitých oblastech: v politice (oba přispívali prakticky stejnou částkou demokratům a oba posílali peníze na charitativní akce veřejnoprávního rozhlasu), ve filmech, v jídle, v cestování. Oba byli protestanty odpadlými od víry.

Když se jejich kolena znovu dotkla, začalo se o ni to jeho svůdně třít. Arthur se pak usmál a zeptal se: “Jo, co ten obraz, který sis koupila, ten Prescott? Přišel ti?”

Alici se rozzářily oči. Přikývla. “Ano. Jsem teď majitelkou Harveyho Prescotta.”

Alice Sandersonová nebyla na manhattanské poměry zámožná, ale dobře investovala a dávala volný průchod své skutečné vášni. Sledovala kariéru Harveyho Prescotta, malíře z Oregonu, jenž se specializoval na fotorealistické obrazy rodin, nikoliv existujících lidí, nýbrž postav, které si sám vymyslel. Některé rodiny byly tradiční, jiné méně, rodič samoživitel, smíšené rasy, homosexuálové. Z jeho děl dostupných na trhu nebylo prakticky žádné v jejích finančních možnostech, avšak Alice figurovala na seznamech galerií, které příležitostně jeho obrazy prodávaly. A minulý měsíc ji jedna galerie ze západu země informovala, že by v brzké době mohlo být za 150 000 dolarů k prodeji malé plátno z rané fáze umělcovy tvorby. Vlastník obrazu se nakonec opravdu rozhodl dílo prodat, Alice sáhla na svůj investiční účet a připravila si požadovanou částku.

To byla ta zásilka, kterou dnes obdržela. Radost z vlastnictví díla jí však nyní znovu zkalil záblesk neklidu z kurýrova chování. Vzpomněla si na jeho zápach, na jeho chtivé oči. Pod záminkou odhrnutí závěsů vstala, zamířila k oknu a pohlédla ven. Žádné dodávky, žádní holohlavci lelkující na nároží a zírající do oken jejího bytu. Napadlo ji, že okno zavře a zamkne, ale pak jí to přišlo trochu paranoidní a navíc by to musela Arthurovi vysvětlovat.

Vrátila se k němu, zadívala se na zdi a řekla mu, že si není jistá, kam obrázek ve svém malém bytě pověsí. Před očima se jí přehrála krátká fantazie: Arthur jednou v sobotu zůstane přes noc a v neděli po pozdní snídani jí pomůže najít pro plátno nejdokonalejší místo.

Její hlas byl plný radosti a pýchy, když řekla: “Chceš ho vidět?”

“To si piš.”

Vstali a Alice vyrazila do ložnice. Zdálo se jí, že na chodbě před bytem zaslechla kroky. Všichni ostatní nájemníci přitom měli být v tuto denní dobu v práci.

Nemůže to být ten kurýr?

No, aspoň že teď není sama.

Dorazili ke dveřím ložnice.

A v tu chvíli černá vdova udeřila.

Alice si s trhnutím uvědomila, co ji celou dobu trápilo, a s kurýrem to nemělo nic společného. Ne, souviselo to s Arthurem. Když spolu včera mluvili, zeptal se jí, kdy ten Prescott dorazí.

Alice mu sice řekla, že si koupila obraz, ale nikdy před ním nezmínila autorovo jméno. Prošla dveřmi ložnice a zpomalila. Ruce se jí potily. Pokud se Arthur o tom obraze dozvěděl, aniž mu o něm sama řekla, pak si mohl zjistit i další fakta o jejím životě. Co když všechny ty věci, které měli společné, byly pouhé lži? Co když o její zálibě ve španělském víně věděl předem? Co když přišel na tu ochutnávku jen proto, aby se dostal do její blízkosti? Všechny ty restaurace, které znali, všechno to cestování, televizní pořady…

Proboha, vždyť ona si vede do ložnice muže, kterého zná teprve pár týdnů. Je úplně bezbranná…

Začala ztěžka oddechovat… Roztřásla se.

“Ó, tomu říkám obraz,” zašeptal Arthur, když se zadíval za ni. “Je nádherný.”

Alice uslyšela jeho klidný, příjemný hlas a v duchu se zasmála. Copak ses úplně zbláznila? Určitě jsi před Arthurem zmínila Prescottovo jméno. Potlačila v sobě rozechvělost. Uklidni se. Prostě žiješ příliš dlouho sama. Vzpomeň si na jeho úsměvy, na jeho vtipkování. On přemýšlí stejně jako ty.

Uvolni se.

Alice se chabě zasmála. Zadívala se na plátno o rozměrech šedesát krát šedesát centimetrů, na tlumené barvy vykreslující půltucet lidí u večeře, někteří se tvářili pobaveně, jiní zamyšleně, ještě jiní znepokojeně.

“Neuvěřitelné,” řekl Arthur.

“Kompozice je překrásná, ale on dokáže dokonale zachytit především výraz tváře, viď?” Alice se k němu otočila.

Její úsměv vyprchal. “Co je, Arthure? Co to děláš?” Arthur měl na rukou béžové látkové rukavice a právě si sahal do kapsy. A pak se mu Alice zadívala do očí, které ztvrdly v tmavé špendlíkové hlavičky pod zachmuřeným obočím. Tenhle obličej vůbec nepoznávala.

DÍL II

TRANSAKCE

NEDĚLE 22. KVĚTNA

Člověk často slýchá staré tvrzení, že když se naše tělo rozebere na součástky, má hodnotu čtyř dolarů padesát. Naše digitální identita má cenu mnohem vyšší.

ROBERT O’HARROW JR., Není se kam ukrýt

2

Stopa vedla ze Scottsdale do San Antonia, poté na jedno odpočivadlo u dálnice 95 ve státě Delaware, kde parkovali tiráci a cestomilné rodiny, a poněkud překvapivě končila v Londýně.

A kdo vlastně tuto trasu zvolil? Jeden profesionální zabiják, jehož Lincoln Rhyme už nějakou dobu pronásledoval. Zabránil mu sice ve spáchání strašlivého zločinu, ale zabijákovi se nakonec podařilo v posledních minutách proklouznout z policejního sevření, “odkráčel si z města,” formuloval to hořce Rhyme, “jako nějaký zatracený turista, který musí v pondělí ráno nastoupit do práce.”

Stopa uschla jako listí a policie ani FBI nezískaly žádné další informace o tom, kde se hrdlořez skrývá nebo co plánuje příště. Před několika týdny se však Rhyme od svých kontaktů v Arizoně dozvěděl, že tentýž muž je pravděpodobným pachatelem vraždy příslušníka americké armády ve Scottsdale. Stopy naznačovaly, že se vydal na východ, do Texasu a odtud do Delaware.

Jméno tohoto pachatele, které mohlo být skutečné i smyšlené, bylo Richard Logan. Zdálo se pravděpodobné, že pochází ze západní části Spojených států nebo z Kanady. Intenzivní pátrání odhalilo řadu různých Richardů Loganů, avšak žádný z nich neodpovídal profilu vraha.

A pak se Lincoln Rhyme shodou okolností (on sám by nikdy nepoužil slovo “štěstí”) od Interpolu dozvěděl, že jeden profesionální vrah z Ameriky byl najat na zakázku v Anglii. Zabil tedy někoho v Arizoně, aby získal přístup k vojenské identifikaci a informacím, sešel se s komplici v Texasu a na jednom odpočivadle na východním pobřeží přijal zálohu honoráře. Nato odletěl do Heathrow a momentálně se pohyboval v Anglii, přesné místo jeho pobytu nebylo známo.

Terčem Loganova “dobře financovaného spiknutí, jehož iniciátory jsou vysoce postavené osoby”, Rhyme se jen pousmál, když si přečetl tuto uhlazenou frázi Interpolu -, byl jeden protestantský kněz z Afriky, který provozoval uprchlický tábor a náhodou narazil na obrovský podvod, v jehož rámci se kradly léky proti AIDS a výtěžek z jejich prodeje se používal k nákupu zbraní. Bezpečnostní složky uklidily kněze do Londýna poté, co přežil tři atentáty: jeden v Nigérii, jeden v Libérii, a jeden dokonce v odletovém salonku na milánském letišti Malpensa, kde příslušníci Polizia di Stato vyzbrojení pořádnými samopaly provádějí důkladné kontroly a jen máloco jim unikne.

Reverend Samuel G. Goodlight (lepší příjmení pro Božího služebníka si Rhyme nedokázal představit) momentálně pobýval ve střeženém domě v Londýně pod bedlivými zraky detektivů ze Scotland Yardu, sídla Metropolitní policejní služby, a pomáhal britské i zahraničním zpravodajským službám udělat si kompletní obrázek o tomto plánu “léčiva za zbraně”.

Lincoln Rhyme a inspektorka Longhurstová z metropolitní policie nalíčili prostřednictvím šifrovaných satelitních telefonátů a e-mailů poletujících mezi několika kontinenty past, do níž hodlali pachatele ulovit. Plán, který se svou rafinovaností mohl směle měřit s precizními operacemi Richarda Logana, počítal s nasazením dvojníků a také s klíčovou pomocí nefalšovaného bývalého obchodníka se zbraněmi, na něhož byla napojena celá síť dobře motivovaných informátorů. Jihoafričan Danny Krueger vydělal na prodeji zbraní statisíce dolarů se stejnou efektivitou a nevzrušeností, s jakou jiní byznysmeni prodávají klimatizační jednotky a sirupy proti kašli. Loňská návštěva Dárfúru jím však těžce otřásla, protože na vlastní oči viděl, jaké masakry jeho hračky způsobují. Přestal tedy obchodovat se zbraněmi a usadil se v Anglii. K dalším členům zásahového týmu patřili agenti MI5, zaměstnanci londýnské pobočky FBI a také jeden agent francouzské verze CIA: zpravodajské služby La Direction Générale de la Sécurité Extérieure.

Ani přibližně sice nevěděli, ve které části Británie se Logan ukrývá a plánuje útok, avšak Danny Krueger se doslechl, že vrah se chystá udeřit během několika příštích dnů. Jihoafričan měl stále řadu kontaktů v mezinárodním podsvětí a umně mezi nimi rozšířil informace o “utajeném” domě, v němž se uskuteční jednání mezi Goodlightem a úřady. Za tímto domem se rozkládala nechráněná zahrada, která představovala dokonalou palebnou zónu pro vraha toužícího po reverendově smrti.

A především to bylo ideální místo, kde mohla policie Logana odhalit a zneškodnit. Sledovací operace byla v plném proudu a ozbrojení policisté i agenti MI5 a FBI měli čtyřiadvacetihodinovou pohotovost.

Rhyme nyní seděl na červeném invalidním vozíku na bateriový pohon v přízemí svého domu v západní části Central Parku, už to nebylo starosvětsky přitažlivé viktoriánské sídlo jako kdysi, nýbrž dobře vybavená kriminalistická laboratoř, větší než mnoho laboratoří ve středně velkých městech. Rhyme se přistihl, že opět dělá to, co v posledních několika dnech dělal často: civí na telefon, jehož tlačítkem číslo dvě se aktivovalo rychlé vytáčení linky v Anglii.

“Telefon funguje, že?” ujistil se.

“Existuje snad důvod, proč by fungovat neměl?” zeptal se jeho ošetřovatel Thom odměřeným tónem, který Rhyme chápal jako zdeptané povzdechnutí.

“Já nevím. Obvody se můžou zahltit. Do linek může udeřit blesk. Pokazit se může celá spousta věcí.”

“V tom případě bys ho možná mohl vyzkoušet. Jen tak pro jistotu.”

“Příkaz,” zavelel Rhyme, aby si získal pozornost systému rozpoznání hlasu napojeného na jeho ECU, prostřeďovou ovládací jednotku, která v mnoha ohledech nahrazovala jeho fyzické funkce. Lincoln Rhyme byl kvadruplegik: při ohledávání místa činu si před lety přivodil zranění pod čtvrtým krčním obratlem nedaleko od lebeční základny, po němž mu zůstala jen omezená pohyblivost. “Vytočit asistenční službu,” poručil nyní systému.

V reproduktorech se ozval volací tón, po němž následovalo pípání. Rhyma to podráždilo víc, než kdyby telefon nefungoval. Proč mu inspektorka Longhurstová nezavolala? “Příkaz,” vyštěkl. “Ukončit spojení.”

“Zdá se, že je v pořádku.” Thom postavil hrnek s kávou do držáku na Rhymově invalidním vozíku a kriminalista usrkl slámkou silný nápoj. Podíval se na lahev osmnáctileté jednosladové glenmorangie stojící na polici, whisky byla blízko, ale pro Rhyma zůstávala zoufale nedosažitelná.

“Je ráno,” poznamenal Thom.

“Jistěže je ráno. Já vidím, že je ráno. Nechci slyšet žádné… Já jen, že…” Rhyme konečně našel záminku, aby mohl mladému ošetřovateli v této věci vyčinit. “Pokud si vzpomínám, tak jsi mi včera večer zaťal tipec strašně brzo. Dvě skleničky. To je úplné nic.”

“Byly tři.”

“Kdybys měl sečíst objem, myslím jako centimetry krychlové, tak by se to rovnalo dvěma malým skleničkám.” Malichernost dokázala být stejně opojná jako alkohol.

“Ráno zkrátka žádnou skotskou nedostaneš.”

“Pomáhá mi zbystřit mysl.”

“Ne, nepomáhá.”

“Ale pomáhá. A taky kreativně uvažovat.”

“To už vůbec ne.”

Thom měl na sobě dokonale vyžehlenou košili, kravatu a kalhoty. Jeho šaty byly méně zmačkané než kdysi. Velká část práce ošetřovatele kvadruplegiků je fyzicky náročná. Rhymův nový invalidní vozík s názvem Invacare TDX bylo však možné rozložit v praktickou postel, což Thomovi značně usnadňovalo práci. Kromě toho vozík dokázal překonávat nízké schody a uhánět stejně rychle jako běžec středního věku.

“Říkám, že chci trochu skotské. Tak. Formuloval jsem svou touhu. Jak se k tomu postavíš?”

“Ne.”

Rhyme se ušklíbl a znovu se upřeně zahleděl na telefon. “Jestli nám Logan unikne…” Jeho hlas zvadl. “No tak, nezareaguješ stejně jako všichni?”

“Co tím myslíš, Lincolne?” Štíhlý mladík pracoval s Rhymem už několik let. Rhyme ho párkrát propustil a několikrát dal výpověď on. Přesto tu pořád byl. Svědčilo to o jisté vytrvalosti, nebo možná zvrácenosti, obou protagonistů.

“Já řeknu: ,Jestli nám unikne…,’ a ty řekneš: ‚On vám neunikne. Neboj.’ A já bych se pak měl cítit ubezpečený. Lidi to tak dělají, víš? Ubezpečují ostatní ve chvílích, kdy vůbec nemají potuchy, o čem je řeč.”

“Ale já to neřekl. Nehádáme se tu tedy o něčem, co jsem neřekl, ale říct jsem to mohl? Není to, jako když se manželka rozčilí na svého muže, protože viděla na ulici hezkou ženu a myslí si, že kdyby tam byl on, určitě by na ni zálibně civěl?”

“Já nevím, k čemu by se to dalo přirovnat,” řekl Rhyme nepřítomně, protože byl opět myšlenkami v Británii, u plánu na Loganovo dopadení. Nejsou v něm nějaké trhliny? Jak je to s bezpečností? Může důvěřovat informátorům, že nevyzradili informace, kterých by se vrah mohl chytit?

Zazvonil telefon a na ploché obrazovce kousek od Rhyma se otevřelo okno s identifikací volajícího. Kriminalista pocítil zklamání, když zjistil, že mu nevolají z Londýna, nýbrž z mnohem větší blízkosti, konkrétně z Velkého baráku, což byl policajtský termín pro ústředí sídlící na One Police Plaza v centrálním Manhattanu.

“Příkaz: přijmout hovor.” V telefonu cvaklo a Rhyme vyštěkl: “Co je?”

Z dálky osmi kilometrů se ozval hlas: “Máš blbou náladu?”

“Ještě se mi neozvali z Anglie.”

“Máš snad pohotovost nebo co?” zeptal se detektiv Lon Sellitto.

“Logan zmizel. Každým okamžikem by se mohl o něco pokusit.”

“Staráš se o něj jako o dítě,” poznamenal Sellitto.

“Když myslíš. Tak co potřebuješ? Nechci blokovat linku.”

“Tolik špičkového vybavení, a přitom nemáš funkci přidržení hovoru?”

“Lone.”

“Dobře. Mám něco, o čem bys měl asi vědět. Minulý týden ve čtvrtek došlo k jedné loupeži a vraždě. Obětí byla žena z Village. Alice Sandersonová. Pachatel ji ubodal a ukradl nějaký obraz. Dopadli jsme ho.”

Proč kvůli tomu volá? Obyčejný zločin a pachatel ve vazbě. “Problém s důkazy?”

“Ne.”

“Tak to by mě zajímalo, proč mi voláš.”

“Před půl hodinkou někdo volal dozorčímu detektivovi.”

“K věci, Lone. K věci.” Rhyme civěl na bílou tabuli obsahující podrobnosti o plánu dopadení zabijáka v Anglii. Plán byl komplikovaný.

A křehký.

Sellitto ho vytrhl ze zamyšlení. “Hele, je mi to líto, Linku, ale musím ti říct, že pachatelem je tvůj bratranec Arthur Rhyme. Je to vražda prvního stupně. Kouká z toho pro něj pětadvacet let a státní zástupce tvrdí, že obžaloba je neprůstřelná.”

3

“Dlouho jsme se neviděli.”

V laboratoři seděla Judy Rhymová. Ruce sepjaté, obličej popelavý a k tomu křečovitá snaha nedívat se na nic jiného než na kriminalistovy oči.

Dvě reakce na jeho postižení dováděly Rhyma k vzteku: když se návštěvník s nesmírnou námahou snažil předstírat, že žádné postižení neexistuje, a když je naopak pokládal za důvod být Rhymův nejlepší kamarád a začal s ním vtipkovat a vést chlapácké řeči, jako by spolu bojovali ve válce. Judy spadala do první kategorie: pečlivě vážila slova a teprve poté je Rhymovi jemně předestřela. Pořád to však byla jakás takás příbuzná, a tak Rhyme zůstal trpělivý, přestože se musel přemáhat, aby nepokukoval po telefonu.

“Ano, dlouho,” přitakal.

Thom vyřizoval společenské formality, které šly odjakživa mimo Rhyma. Nabídl Judy kávu, jež teď stála na stole před ní netknutá jako rekvizita. Rhyme ještě jednou upřel toužebný pohled na whisky, avšak Thom ho bez problémů ignoroval.

Atraktivní tmavovlasá Judy se zdála v lepší formě, než když ji viděl naposledy, což bylo asi dva roky před nehodou: měla pevné svaly a vysportovanou postavu. Konečně se odvážila odtrhnout oči od Rhyma. “Mrzí mě, že jsme za tebou nikdy nepřijeli. Opravdu. Chtěla jsem.”

Čímž neměla na mysli společenskou návštěvu před jeho zraněním, nýbrž návštěvu na projev účasti poté, co Rhyme ochrnul. Lidé, kteří přežili tragickou událost, vnímají nevyslovená sdělení stejně silně jako slova samotná.

“Dostals ty květiny?”

Tehdy po nehodě byl Rhyme otupělý, z léků, ze samotného úrazu i z psychologického zápasu s nepředstavitelnou myšlenkou, že už nikdy nebude chodit. Nevzpomínal si, že by od nich dostal nějaké květiny, ale nepochyboval, že mu je poslali.

Spousta lidí mu poslala květiny. Květiny jsou snadné, návštěvy těžké. “Ano. Díky.”

Mlčení. A pak bezděčný a bleskurychlý pohled na jeho nohy. Lidé si myslí, že když člověk nemůže chodit, má něco s nohama. Jenže ty jsou v pořádku. Problémem je poručit jim, co mají dělat.

“Vypadáš dobře,” prohodila.

Rhyme nevěděl, jestli vypadá dobře, nebo ne. Nikdy se tím vážně nezabýval.

“A slyšela jsem, že ses rozvedl.”

“To je pravda.”

“Mrzí mě to.”

Proč? podivil se Rhyme. Byla to však cynická myšlenka, a tak raději přikývl a přijal její účast.

“A copak Blaine dělá?”

“Bydlí na Long Islandu. Znovu se vdala. Ale moc spolu v kontaktu nejsme. Když nemáš děti, obvykle to tak dopadne.”

“Moc se mi líbilo, když jste spolu tehdy přijeli do Bostonu na prodloužený víkend.” Následoval úsměv, který ve skutečnosti úsměvem nebyl. Jen namalovanou maskou.

“Ano, bylo to hezké.”

Víkend v Nové Anglii. Nakupování, cesta na jih do Cape Codu, piknik u vody. Rhyme si vzpomínal, jak nádherné mu tehdy to místo připadalo. Když viděl zelené skály u pobřeží, popustil uzdu fantazii a rozhodl se založit sbírku řas z okolí New Yorku a začlenit ji do kriminalistické databáze newyorské policie. Týden pak jezdil po městě a okolí a sbíral vzorky.

Navíc se s Blaine během cesty za Arthurem a Judy ani jednou nepohádali. Dokonce i jízda domů se zastávkou v jednom motelu v Connecticutu byla příjemná. Rhyme si pamatoval, že se tehdy milovali na zadní terase pokoje a kolem nich se vznášela opojná vůně zimolezu.

Tato návštěva byla nicméně posledním Rhymovým osobním setkáním s bratrancem. Jednou se pak spolu krátce bavili, ale to bylo jen přes telefon. A pak už přišla ta nehoda. A po ní ticho.

“Arthur tak trochu zmizel ze světa.” Judy se rozpačitě zasmála. “Věděls, že jsme se přestěhovali do New Jersey?”

“Opravdu?”

“Vyučoval na Princetonu. Ale propustili ho.”

“Co se stalo?”

“Dělal tam asistenta a výzkumného pracovníka. A oni se rozhodli, že mu nenabídnou řádné profesorské místo. Art tvrdí, že za tím byla politika. Víš, jak to na univerzitách chodí.”

Henry Rhyme, Artův otec, byl renomovaným profesorem fyziky na Chicagské univerzitě, v této větvi Rhymovy rodiny byly akademické posty velmi ceněnou hodnotou. Už na střední škole diskutovali Arthur s Lincolnem o přednostech univerzitního výzkumu a výuky oproti práci v soukromém sektoru. “V akademické sféře můžeš být obrovským přínosem pro společnost,” prohlásil Art, když spolu oba chlapci popíjeli poněkud nezákonné pivo, a podařilo se mu zachovat vážnou tvář, když se Lincoln vytasil s nevyhnutelnou replikou: “To jednak, a taky se asistentky dokážou pořádně odvázat.”

Rhyma nepřekvapilo, když se Art rozhodl pro práci na univerzitě.

“Mohl tam dál působit jako asistent, ale raději odešel. Pořádně ho to naštvalo. Předpokládal, že si okamžitě sežene jiné místo, jenže to se nestalo. Nějakou dobu byl bez práce a nakonec nastoupil do soukromé firmy. Pracuje pro jednoho výrobce lékařských přístrojů.” Následoval další automatický pohled, tentokrát na důmyslný invalidní vozík. Vzápětí Judy zčervenala, jako by se dopustila strašlivého faux pas. “Nebyla to jeho vysněná práce a taky v ní nebyl opravdu šťastný. Jsem si jistá, že tě chtěl přijet navštívit. Ale zřejmě mu byla hanba, že si v životě nevedl tak dobře. Zvlášť když ty jsi teď taková celebrita.”

Konečně usrkla kávu. “Měli jste toho tolik společného. Byli jste jako bratři. Vzpomínám si na Boston, na všechny ty historky, které jste dávali k lepšímu. Byli jste vzhůru polovinu noci a celou tu dobu jste se chechtali. Věcem, které jsem o něm nikdy nevěděla. A můj tchán Henry, když byl ještě naživu, tak o tobě pořád mluvil.”

“Opravdu? Docela hodně jsme si psali. Poslední dopis mi poslal pár dní před smrtí.”

Rhyme měl na strýce desítky nesmazatelných vzpomínek, ale jeden výjev mu utkvěl v paměti výrazněji než všechny ostatní.

Vysoký, plešatý, rudolící Henry Rhyme se u štědrovečerního stolu prohýbá v zádech, hýkavě se řehtá a uvádí tím do rozpaků přibližně dvanáct rodinných příslušníků, přesněji řečeno všechny s výjimkou sebe samého, své trpělivé ženy a mladého Lincolna, který se řehtá s ním. Rhyme měl strýce velmi rád a často jezdil Arta a jeho rodinu navštěvovat, bydleli asi padesát kilometrů od něj, na břehu jezera Michigan v illinoiském Evanstonu.

Momentálně však Rhyme neměl na nostalgii náladu, a tak pocítil úlevu, když uslyšel otevírání dveří a zvuk sedmi rozhodných kroků od prahu ke koberci, jejich charakter mu prozradil, kdo to je. O chvíli později vstoupila do laboratoře vysoká štíhlá rusovláska v džínsách, černém tričku a vínově červené košili. Pod rozepnutou košilí se jí vysoko u pasu rýsovala strohá silueta černé pistole Glock.

Když se Amélie Sachsová usmála a políbila Rhyma na ústa, vnímal kriminalista koutkem oka mimovolnou reakci Judyina těla. Sdělení bylo zřejmé a Rhyme si kladl otázku, co ji tak zděsilo: zda skutečnost, že se ho opomněla zeptat, jestli má nějaký vztah, anebo mylný předpoklad, že mrzák nemůže mít intimní partnerku, tím méně tak neskonale krásnou, jako byla Sachsová, která se před nástupem na policejní akademii živila jako modelka.

Rhyme obě ženy představil, Sachsová si znepokojeně vyslechla příběh o zatčení Arthura Rhyma a zeptala se, jak se se situací vyrovnává Judy. Poté následovala další otázka: “Máte děti?”

Rhyme si uvědomil, že si sice všiml Judyina faux pas, ale sám se také jednoho dopustil, když se jí zapomněl zeptat na jejich syna, jehož jméno už zapomněl. A jak se ukázalo, rodina se rozrostla. K Arthurovi mladšímu, který chodil na střední školu, přibyly dvě další děti. “Henrymu je devět. A taky máme dceru Meadow. Té je šest.”

“Meadow?” zeptala se Sachsová překvapeně z důvodů, které Rhyme nedokázal vydedukovat.

Judy se rozpačitě zasmála. “A taky bydlíme v Jersey. Ovšem s tím televizním pořadem to vůbec nesouvisí. Narodila se dřív, než jsem se na něj začala dívat.”

S televizním pořadem?

Nastalo krátké ticho, které opět přerušila Judy. “Určitě si kladeš otázku, proč jsem toho policistu požádala o tvoje číslo. Ale ze všeho nejdřív ti musím říct, že Art neví, že jsem tu.”

“Ne?”

“Abych pravdu řekla, mě samotnou by to taky nenapadlo. Byla jsem strašně rozrušená, vůbec jsem nespala a nedokázala jsem přemýšlet s chladnou hlavou. Ale před pár dny jsem v zadržovacím centru mluvila s Artem a ten mi řekl: ‚Vím, na co myslíš, ale Lincolnovi nevolej. Určitě je to jen záměna totožnosti nebo něco takového. Vysvětlí se to. Slib mi, že mu nebudeš volat.’ Nechtěl tě zatěžovat… Víš, jaký Art je. Strašně laskavý, pořád myslí na ostatní.”

Rhyme přikývl.

“Jenže čím víc jsem si to v hlavě přebírala, tím větší smysl mi to dávalo. Nežádala bych tě, abys někde tahal za nitky nebo dělal něco, co není správné, ale napadlo mě, že bys třeba mohl někomu zavolat a říct mi, co si o tom myslíš.”

Rhyme si nedokázal představit, jak by s tímhle ve Velkém baráku pochodil. Jako konzultant newyorské policie v oboru soudní kriminalistiky měl za úkol odhalovat pravdu bez ohledu na to, kam ho pátrání zavede, a tamní pohlaváři byli rozhodně raději, když pomáhal obžalované usvědčovat, nikoliv očišťovat.

“Prošla jsem pár tvých výstřižků.”

“Výstřižků?”

“Art si zakládá rodinná alba. Má novinové výstřižky o tvých případech. Desítky výstřižků. Máš za sebou opravdu úžasné věci.”

“Ale ne,” řekl Rhyme, “jsem jenom státní zaměstnanec.”

Konečně dala Judy průchod nefalšovaným emocím: podívala se Rhymovi do očí a usmála se. “Art říkal, že tvé skromnosti nikdy ani za mák nevěřil.”

“Opravdu?”

“Ale jen proto, žes jí nikdy nevěřil ty.”

Sachsová se uchechtla.

Také Rhyme vyprskl smíchem, který se dal podle jeho názoru pokládat za upřímný. Po chvíli zvážněl. “Nevím, kolik toho budu moct udělat. Ale řekni mi, co se stalo.”

“Bylo to minulý čtvrtek, dvanáctého. Art každý čtvrtek odjíždí z práce dřív. Cestou domů se zastavuje v parku, aby si tam zaběhal. Běhání on zbožňuje.”

Rhyme si vzpomněl na desítky případů, kdy spolu jako kluci narození v rozmezí několika měsíců závodili na chodnících nebo v zelenožlutých polích kolem jejich domů, kobylky před nimi uskakovaly, a když se zastavili, aby popadli dech, dorážela na jejich zpocenou kůži hejna komárů. Art se vždy zdál být v lepší formě, ale do univerzitního atletického týmu to nakonec dotáhl Lincoln, jeho bratranec ani neměl zájem se o to pokusit.

Rhyme odsunul vzpomínky stranou a soustředil se na to, co mu říká Judy.

“Z práce odešel kolem půl čtvrté a šel si zaběhat. Domů přijel mezi sedmou a půl osmou. Nepřipadal mi jiný než obvykle, nechoval se podivně. Vysprchoval se a dali jsme si večeři. Na druhý den k nám však přijela policie: dva detektivové z New Yorku a jeden státní policajt z New Jersey. Ptali se ho na různé věci a prohledali mu auto. Našli tam nějakou krev, já nevím…” Její hlas stále obsahoval stopy šoku, který musela onoho nelehkého rána prožít. “Prohledali dům a odvezli si pár věcí. A pak se vrátili a zatkli ho. Za vraždu.” Judy dělalo potíže to slovo vyřknout.

“A čeho přesně se měl dopustit?” zeptala se Sachsová.

“Tvrdili, že zabil nějakou ženu a ukradl jí vzácný obraz.” Judy se hořce ušklíbla. “Že by ukradl obraz? K čemu by mu propána byl? A vražda? Vždyť Arthur nikdy v životě nikomu neublížil. Není toho schopen.”

“Co ta krev, kterou našli? Provedli test DNA?”

“Ano, provedli. Podle všeho odpovídala ta krev oběti. Jenže tyhle testy se můžou mýlit, že jo?”

“Někdy ano,” řekl Rhyme a pomyslel si: Ale jen velmi, velmi zřídka.

“Nebo ji tam mohl nastrčit skutečný vrah.”

“Co ten obraz?” změnila téma Sachsová. “Jevil o něj Arthur nějaký zvláštní zájem?”

Judy si pohrávala s širokými černobílými plastovými náramky na levém zápěstí. “To je právě to, že ano: kdysi měl od toho malíře plátno. Líbilo se mu. Ale musel ho prodat, když přišel o práci.”

“Kde se ten obraz našel?”

“On se nenašel.”

“Takže jak mohla policie vědět, že ho někdo ukradl?”

“Jeden svědek vypověděl, že viděl, jako ho nějaký muž zhruba v době vraždy odnáší z bytu té ženy do auta. Ale tohle všechno je jen nějaké strašlivé nedorozumění. Shoda náhod… Musí to tak být, určitě je to jen politováníhodná série nešťastných náhod.” Judyin hlas se zlomil.

“Znal se s obětí?”

“Art nejdřív tvrdil, že ne, ale pak ho napadlo, že se mohli setkat. V jedné galerii, kterou občas navštěvuje. Jenže jedním dechem prohlásil, že pokud si vzpomíná, tak s ní nikdy nemluvil.” Judyin pohled se nyní přesunul na tabuli zobrazující schématický plán Loganova dopadení v Anglii.

Rhyme si vzpomněl na další chvíle prožité společně s Arthurem.

Utíkej k tamtomu stromu… Ne, ty srágoro…, až tam k tomu javoru. Kdo se první dotkne kmene. Takže na tři. Raz…, dva…, teď!

Neřekls tři!

“Ale vy jste nám neřekla všechno, že ne, Judy? Tak nám to povězte.” Rhyme předpokládal, že Sachsová spatřila něco v ženiných očích.

“Jsem jenom rozrušená. I kvůli dětem. Připadají si jako ve zlém snu. Sousedi se k nám chovají jako k teroristům.”

“Nerada na vás naléhám, ale je důležité, abychom znali všechna fakta. Prosím vás.”

Zardění se vrátilo a Judy si sevřela rukama kolena. Rhyme se Sachsovou měli kamarádku, která pracovala jako agentka Kalifornského úřadu vyšetřování. Jmenovala se Kathryn Danceová a byla to expertka na kinezii neboli řeč těla. Rhyme pokládal tyto věci v porovnání se soudní kriminalistikou za podružné, ale naučil se Danceovou respektovat a současně se o její specializaci něco dozvěděl. Díky tomu nyní hravě poznal, že Judy Rhymová je uzlíčkem stresu.

“Tak povídejte,” vybídla ji Sachsová.

“Jde o to, že policie našla i nějaké další důkazy, tedy, ony to vlastně ani tak důkazy nebyly. Spíš jen takové náznaky. Jenže…, jenže je přivedly k přesvědčení, že Art a ta žena spolu možná něco měli.”

“A co si o tom myslíte vy?” zeptala se Sachsová.

“Podle mě s ní nic neměl.”

Rhymovi neuniklo, že na tuto otázku odpověděla Judy méně kategoricky. Rozhodně ji nepopřela tak vehementně jako vraždu a krádež. Zoufale si přála, aby odpověď zněla ne, ačkoliv si zřejmě již dříve vyvodila stejný závěr jako nyní Rhyme: kdyby ta žena skutečně byla Arthurovou milenkou, hovořilo by to v jeho prospěch. Neznámého člověka oloupíte snáze než někoho, s kým spíte. Jako manželka a matka přesto Judy doufala v zápornou odpověď.

Zvedla oči a s poněkud menší upjatostí si prohlédla Rhyma, křeslo, ve kterém seděl, i všechny ostatní přístroje definující jeho současný život. “Ať už se mezi nimi odehrálo nebo neodehrálo cokoliv, on tu ženu nezabil. Nemohl. V hloubi duše to vím… Dokážete s tím něco udělat?”

Rhyme se Sachsovou se na sebe podívali. “Promiň, Judy,” řekl Rhyme, “ale momentálně máme rozdělaný jeden velký případ. Jsme velmi blízko k dopadení mimořádně nebezpečného vraha. Tohle hodit za hlavu nemůžu.”

“To bych ani nechtěla. Ale třeba bys mohl udělat aspoň něco. Jinak už nevím, co si počít.” Judy se třásl ret.

“Zavolám na pár míst,” slíbil jí Rhyme, “a zjistím, co se dá dělat. Nedokážu ti poskytnout informace, ke kterým by ses nemohla dostat přes svého právníka, ale zkusím ti po pravdě říct, jak vidím šance obžaloby v případném soudním procesu.”

“Děkuji ti, Lincolne.”

“Který advokát ho zastupuje?”

Judy mu sdělila jméno a telefonní číslo. Byl to jeden velice renomovaný a velice drahý advokát, jehož Rhyme znal. Zároveň však věděl, že tento člověk bude mít spoustu dalších případů a že těžiště jeho zkušeností bude spočívat spíše ve sféře finanční než násilné trestné činnosti.

Sachsová se zeptala na jméno státního zástupce.

“Bernhard Grossman. Jestli chcete, seženu vám na něj číslo.”

“To je v pořádku,” odpověděla Amélie. “Jeho číslo mám. Už jsem s ním pracovala. Rozumný člověk. Předpokládám, že vašemu muži nabídl dohodu výměnou za přiznání.”

“To nabídl, a náš advokát na ni chtěl přistoupit. Jenže Art to odmítl. Pořád tvrdí, že je to nějaký omyl a že se všechno vysvětlí. Jenže takhle to nemusí být vždycky, že ne? I lidi, kteří jsou nevinní, se někdy dostanou do vězení, nemám pravdu?”

Ano, dostanou, pomyslel si Rhyme. “Zavoláme na pár míst,” ubezpečil Judy.

Artova manželka vstala. “Nedokážu vypovědět, jak moc mě mrzí, že jsme se tak málo stýkali. Je to neomluvitelné.” Judy pak Rhyma překvapila, když zamířila přímo k němu, sklonila se a přitiskla na něj tvář. Rhyme ucítil nervózní pot a dvě výrazné vůně, možná deodorant a lak na vlasy. Parfém necítil. Judy nebyla parfémový typ. “Děkuji ti, Lincolne.” Vyrazila ke dveřím, tam se zastavila a oběma řekla: “Ať už o té ženě a Arthurovi zjistíte cokoliv, vyrovnám se s tím. Záleží mi jen na tom, aby nešel do vězení.”

“Udělám, co bude v mých silách. Zavoláme ti, jestli narazíme na něco konkrétního.”

Sachsová ženu vyprovodila.

Když se vrátila, Rhyme prohlásil: “Nejdřív to probereme s právníky.”

“Mrzí mě to, Rhyme.” Kriminalista se zamračil a Sachsová dodala: “Musí to být pro tebe strašně těžké.”

“Co jako?”

“Když ti tak blízkého příbuzného zatknou za vraždu.”

Rhyme pokrčil rameny, bylo to jedno z mála gest, kterého byl schopen. “Ted Bundy byl taky něčí syn. A možná i něčí bratranec.”

“Ale stejně.” Sachsová zvedla sluchátko. Po chvíli se jí podařilo sehnat číslo na Arthurova advokáta a nechat mu vzkaz v hlasové schránce. Rhyme přemýšlel, na které jamce kterého golfového hřiště se advokát momentálně nachází.

Následně se spojila s náměstkem okresního státního zástupce Grossmanem, který si na rozdíl od advokáta neužíval volna, ale seděl ve své kanceláři v centru města. Příjmení pachatele si s věhlasným kriminalistou do souvislosti nedal. “Heleďte, to mě mrzí, Lincolne,” řekl upřímně. “Ale musím říct, že je to dost jasný případ. Nevařím z vody. Kdyby tam byly nějaké skuliny, tak bych vám to řekl. Ale nejsou. Porota ho shledá vinným. Kdybyste ho dokázal přemluvit, ať přistoupí na dohodu, tak byste mu prokázal obrovskou službu. Snad bych mohl sejít až na dvanáct natvrdo.”

Dvanáct let bez možnosti podmínečného propuštění. Tohle by Arthura zabilo, pomyslel si Rhyme.

“To jsme vám vděční,” prohodila Sachsová.

Státní zástupce dodal, že mu zítra začíná jeden složitý proces, takže se jim momentálně nemůže příliš věnovat. Jestli budou chtít, zavolá jim během týdne.

Sdělil jim však jméno vedoucího detektiva v případu, Bobbyho LaGrange.

“Toho znám,” řekla Sachsová a vytočila detektivovo domácí číslo. Sepnula se jí však hlasová schránka, a tak mu zkusila zavolat na mobil. Detektiv se jí ozval okamžitě.

“LaGrange.”

Šum větru a šplouchání vody Sachsové prozradily, jak hodlá detektiv naložit s dnešním teplým a jasným dnem.

Představila se.

“Jak se vede, Amélie? Čekám na telefonát od jednoho práskače. V Red Hooku se má každou chvíli něco strhnout.”

Aha, takže nesedí na rybářském člunu.

“Možná ti budu muset nečekaně zavěsit,” dodal detektiv.

“Rozumím. Pustím tě nahlas.”

“Detektive, tady je Lincoln Rhyme.”

Zaváhání. “Aha. Jo.” Telefonát od Lincolna Rhyma si vždy bleskurychle získal plnou pozornost volaného.

Rhyme detektivovi vysvětlil situaci kolem svého bratrance.

“Počkejte… Rhyme. No jo, říkal jsem si, že je to zvláštní jméno, takové neobvyklé. Ale nikdy jsem si to s váma nedal dohromady. A on se o vás taky nikdy nezmiňoval. Během žádného výslechu. Tak to je váš bratranec. Páni, to mě teda mrzí.”

“Nechci se vám do toho případu vměšovat, detektive. Ale slíbil jsem, že vám zavolám a zjistím, jak se věci mají. Vím, že už to dostal na stůl státní zástupce. Před chvílí jsem s ním mluvil.”

“Musím říct, že to zatčení bylo oprávněné. Na vraždách dělám už pět let, a když nepočítám gangsterskou popravu, kterou na vlastní oči viděl jeden dopravák, tak tohle byl nejneprůstřelnější případ, jaký jsem kdy viděl.”

“A co se vlastně stalo? Artova žena mi to jen letmo nastínila.”

LaGrange začal mluvit škrobenou řečí bez emocí, kterou detektivové používají, když někomu líčí podrobnosti o zločinu: “Váš bratranec odešel z práce dříve. Jel do bytu ženy jménem Alice Sandersonová dole ve Village. Také ona odešla ze zaměstnání dříve. Nevíme jistě, jak dlouho se u ní zdržel, ale někdy kolem šesté hodiny ji ubodal a odcizil jí obraz.”

“Prý docela vzácný.”

“Jo. Ale zase to nebyl žádný Van Gogh.”

“Kdo byl autorem?”

“Malíř jménem Prescott. Jo, a taky jsme našli nabídky k odprodeji Prescottových děl, které několik galerií zaslalo vašemu bratranci. Takže to s ním moc dobře nevypadá.”

“Popište mi osudný den podrobněji,” vyzval ho Rhyme.

“Dvanáctého května asi v šest hodin večer zaslechl svědek výkřiky a o pár minut později uviděl neznámého muže nakládat nějaký obraz do bledě modrého mercedesu parkujícího na ulici. Řidič pak rychle odjel, takže svědek zachytil jen první tři písmena registrační značky, nedokázal říct, ze kterého státu to auto pocházelo, a tak jsme propátrali všechny státy v okolí New Yorku, zúžili jsme seznam a postupně vyslechli všechny majitele. Jedním z nich byl i váš bratranec. Zajeli jsme za ním s parťákem do Jersey a vzali s sebou i jednoho státního policistu, kvůli protokolu, chápete. Na zadních dveřích a taky na zadním sedadle auta jsme viděli něco, co vypadalo jako krev. A pod sedadlem ležela zkrvavená žínka, která se shodovala se sadou žínek v bytě oběti.”

“A DNA byla pozitivní?”

“Jo, byla to její krev.”

“Dokázal ho ten svědek identifikovat?”

“Ne, byl to anonymní svědek. Volal nám z automatu a odmítl se představit. Nechtěl se do ničeho zaplést. Ale my jsme už žádné svědky nepotřebovali. Ohledávačka měla hody. Přímo ve vstupních dveřích oběti pořídili otisk boty, stejné boty nosil i váš bratranec, a našli i další dobré důkazy.”

“Kategorizační důkazy?”

“Jo, kategorizační. Stopy pěny na holení, drobky ze sladkostí, hnojivo na trávník z jeho garáže. Všechno se přesně shodovalo s tím, co našli v bytě oběti.”

Ne, neshodovalo, pomyslel si Rhyme. Důkazy se dělí do několika skupin. “Individualizační” důkazy lze přisoudit jedinému zdroji, sem patří DNAnebo otisky prstů. “Kategorizační” důkazy mají společné charakteristiky s podobnými materiály, ale nemusí nutně pocházet ze stejného zdroje. Třeba kobercová vlákna. Test DNA krve nalezené na místě činu dokáže s určitostí konstatovat “shodu” s krví pachatele. U kobercového vlákna z místa činu však lze pouze konstatovat, že “odpovídá” vláknům nalezeným v domě podezřelého, z čehož pak porota může vyvodit závěr, že obžalovaný byl na místě činu přítomen.

“Jak jste se díval na otázku, jestli podezřelý oběť znal?” zeptala se Sachsová.

“On tvrdil, že ji neznal, jenže pak jsme našli dvě její poznámky, jednu v práci a jednu doma. Na první stálo: ‚Art, pití’. A na druhé jenom ‚Arthur’. Nic dalšího. Jo, a taky jsme našli jeho jméno v jejím diáři.”

“A co jeho číslo?” Rhyme se mračil.

“Ne. Měl mobil s předplacenou kartou. Žádný záznam.”

“Takže myslíte, že byli víc než jen přátelé?”

“Blesklo nám to hlavou. Proč by jí jinak dával jen číslo mobilu s předplacenou kartou, a ne číslo domů nebo do práce?” Detektiv se zasmál. “Ovšem jí na tom zjevně nezáleželo. Byli byste překvapeni, co všechno lidi bez otázek skousnou.”

Zase tak překvapeni bychom nebyli, pomyslel si Rhyme.

“A telefon samotný?”

“To je právě to. Ten jsme vůbec nenašli.”

“A vy si myslíte, že ji zabil, protože na něj vyvíjela nátlak, aby kvůli ní opustil manželku?”

“Tohle musí vyargumentovat státní zástupce. Ale nějak tak to bude.”

Rhyme si tyto informace srovnal s tím, co o svém bratranci věděl, třebaže ho už více než deset let neviděl: nedokázal detektivova tvrzení potvrdit ani vyvrátit.

“Měl motiv k její vraždě ještě někdo jiný?” dotázala se Sachsová.

“Ne. Příbuzní a přátelé vypověděli, že občas s někým chodila, ale nikdy nešlo o nic vážného. Žádné srdceryvné rozchody. Dokonce mi blesklo hlavou, jestli to třeba neudělala jeho manželka, Judy ale ta má na tu dobu alibi.”

“A Arthur ho nemá?”

“Nemá. Tvrdí, že si šel zaběhat, ale nikdo nepotvrdil, že by ho viděl. Clintonský státní park je pěkně velký. A pěkně opuštěný.”

“Zajímalo by mě,” řekla Sachsová, “jak se během výslechů choval.”

LaGrange se zasmál. “Zvláštní, že se na to ptáte, tohle byl totiž nejpodivnější aspekt celého případu. Působil naprosto ohromeně. Když nás uviděl, jako by se úplně sesypal. Už jsem zatýkal spoustu lidí, včetně několika profíků. Lidí s konexema. Ale tenhle chlap s tím svým přístupem ‚mouchy, snězte si mě’ předstíral nevinného nejpřesvědčivěji. Skvělý herec. Vzpomínáte si, že by měl tyhle vlohy, detektive Rhyme?”

Kriminalista neodpověděl. “Co se stalo s tím obrazem?”

Chvíle ticha. “To je další věc. Vůbec jsme ho nenašli. Nebyl v jeho domě ani v garáži, ale lidi z ohledávačky našli na zadním sedadle auta a v jeho garáži bláto. Odpovídalo blátu ze státního parku kousek od jeho domu, kam chodil každý večer běhat. Myslíme si, že ten obraz zakopal někde tam.”

“Ještě jedna otázka, detektive,” řekl Rhyme.

Na druhém konci linky bylo chvíli ticho, během něhož se z reproduktorů tiše ozývalo jen jakési nesrozumitelné drmolení a vytí větru. “Povídejte.”

“Můžu vidět spis?”

“Spis?” Nebyla to otázka. Detektiv jen potřeboval získat čas k přemýšlení. “Je to dobře vystavěný případ. Postupujeme podle předpisů.”

“O tom ani na okamžik nepochybujeme,” vložila se do věci Sachsová. “Jde o to, že Arthur prý odmítl přistoupit na dohodu.”

“Aha. A vy ho chcete přemluvit, aby ji vzal? Jo, to chápu. Bylo by to pro něj nejlepší. Jenže já už mám jen kopie, originál spisu i veškeré důkazy jsou u státního zástupce. Nicméně protokoly vám obstarat můžu. Den nebo dva vám stačí?”

Rhyme zavrtěl hlavou a Sachsová detektivovi řekla: “Kdybyste nebyl proti a domluvil mi to s někým u vás v archivu, zajedu tam sama a vyzvednu si ten spis okamžitě.”

V reproduktorech opět zaskučel vítr a pak rychle ustal. LaGrange se zřejmě přesunul na kryté místo.

“Jo, dobře. Hned tam zavolám.”

“Díky.”

“Rádo se stalo. Hodně štěstí.”

Jakmile ukončili hovor, Rhyme se krátce usmál. “To byla dobrá finta. S tím přemlouváním, aby šel na dohodu.”

“Musíš vědět, co na koho platí,” prohodila Sachsová, přehodila si kabelku přes rameno a vyrazila ze dveří.

4

Z výletu na One Police Plaza se Sachsová vrátila mnohem rychleji, než kdyby jela veřejnou dopravou, nebo kdyby stála na semaforech. Rhyme věděl, že si na palubní desku auta postavila majáček a zapnula ho. Jezdila v Camaru SS z roku 1969, které si před pár lety nechala nastříkat ohnivě červenou barvou, aby ladila s odstínem Rhymova invalidního vozíku. Ve vztahu k autům se dodnes chovala jako teenager a vítala jakoukoliv záminku, jak provětrat našlapaný motor svého vozu a spálit gumu na pneumatikách.

“Všechno jsem okopírovala,” ukázala na tlustou složku a s bolestivou grimasou usedla na vyšetřovací stůl.

“Jsi v pořádku?”

Amélie Sachsová trpěla celý život artritidou, glukosamin, chondroitin a advil nebo naprosyn chroupala jako bonbony, ale svou chorobu si jen málokdy připouštěla, protože měla strach, že kdyby se o ní dozvěděli nadřízení, posadili by ji ze zdravotních důvodů do kanceláře. Dokonce i když byla s Rhymem sama, snažila se svou bolest zlehčovat. Dnes ovšem připustila: “Někdy to bolí víc.”

“Chceš si odpočinout?”

Zavrtěla hlavou.

“Takže co tu máme?”

“Vyšetřovací zprávu, soupis důkazů a kopie fotografií. Ovšem žádné videozáznamy. Ty jsou u státního zástupce.”

“Takže to všechno proberme. Chci vidět zprávu o prvotním ohledání místa činu a Arthurova domu.”

Sachsová zamířila k tabuli, podobných stály v laboratoři desítky, a za Rhymova přihlížení na ni přepsala informace ze spisu.

VRAŽDA ALICE SANDERSONOVÉ

BYT ALICE SANDERSONOVÉ:

? Stopy pěny na holení Edge Advanced Gel s aloe

? Drobky z bramborových lupínků Pringles, bez tuku, s příchutí barbecue

? Nůž Chicago Cutlery (MW)

? Hnojivo TruGro

? Otisk boty Alton EZ-Walk, velikost 101/2

? Malý kousek gumové rukavice

? Zmínky o “Artovi” a číslo mobilního telefonu s předplacenou kartou v diáři oběti. Číslo již neaktivní. Nevystopovatelné. (Možný milostný vztah?)

? Dvě poznámky: “Art, pití” (kancelář) a “Arthur” (byt)

? Svědek viděl bledě modrý mercedes, značka obsahovala písmena NLP

AUTOMOBIL ARTHURA RHYMA:

? Bledě modrý sedan Mercedes třídy C, rok výroby 2004, newjerseyská registrační značka NLP 745 registrovaná na Arthura Rhyma

? Krev na dveřích a podlážce vzadu (DNA odpovídá oběti)

? Krvavá žínka odpovídající sadě nalezené v bytě oběti (DNA odpovídá oběti)

? Bláto obdobného složení jako bláto odebrané v Clintonském státním parku

DŮM ARTHURA RHYMA:

? Pěna na holení Edge Advanced Gel s aloe, odpovídá pěně z primárního místa činu

? Bramborové lupínky Pringles, bez tuku, s příchutí barbecue

? Hnojivo TruGro (garáž)

?Rýč obsahující uschlé bláto podobné blátu z Clintonského státního parku (garáž)

? Nože Chicago Cutlery, stejný typ jako nůž MW

? Boty Alton EZ-Walk, velikost 101/2, vzor na podrážce podobný vzoru z primárního místa činu

? Letáky z Wilcoxovy galerie v Bostonu a galerie Anderson-Billings Fine Arts v Carmelu, týkající se výstav obrazů Harveyho Prescotta

? Krabička s gumovými rukavicemi Safe-Hand, složení gumy obdobné jako u kousku nalezeného na primárním místě činu (garáž)

“Panejo, to je pořádně usvědčující, Rhyme,” poznamenala Sachsová, když odstoupila od tabule a založila si ruce v bok.

“Plus fakt, že používal telefon s předplacenou kartou. Plus ty zmínky o ‚Artovi’. A nikde žádná adresa jeho bydliště nebo zaměstnavatele. To by opravdu naznačovalo milostný vztah… Ještě nějaké podrobnosti?”

“Ne. Pak už jen fotky.”

“Přilep je na tabuli,” poručil Rhyme Sachsové, prohlédl si tabulku a zalitoval, že nemohl místo činu ohledat sám, přesněji řečeno prostřednictvím Amélie Sachsové, což byl jejich častý způsob práce, Amélie měla na místě činu mikrofon se sluchátky nebo videokameru s vysokým rozlišením a tímto způsobem předávala veškeré poznatky Rhymovi.

Fotografie z místa činu prozrazovaly, že ohledávací tým odvedl slušnou, ale ne hvězdnou práci. Chyběly snímky z vedlejších místností. A ten nůž… Rhyme si prohlédl fotografii zkrvavené zbraně ležící pod postelí. Jeden technik na snímku nadzvedával okraj přehozu, aby získal lepší záběr. Otázka však zněla, zda byl nůž pod postelí vidět, když byl přehoz spuštěný přes okraj. Pokud ne, znamenalo to, že si ho pachatel ve víru událostí nemusel všimnout a mohl ho v bytě zapomenout, zatímco pokud ano, mohl ho tam pachatel záměrně nastrčit, aby přivedl policii na falešnou stopu.

Rhyme si prohlédl snímek balicího papíru na podlaze, právě do něj byl zřejmě zabalen Prescottův obraz.

“Něco tady nehraje,” zašeptal.

Sachsová na něj od tabule pohlédla.

“Ten obraz,” pokračoval Rhyme.

“Co je s ním?”

“LaGrange naznačil dva motivy. Za prvé že Arthur toho Prescotta ukradl jako zástěrku, přičemž ve skutečnosti chtěl Alici zabít, aby mu zmizela ze života.”

“Jasně.”

“Jenže,” rozvíjel myšlenku Rhyme, “pokud by chtěl chytrý pachatel vyvolat zdání, že vražda byla jen vedlejší okolností a jemu šlo hlavně o loupež obrazu, určitě by nekradl jedinou věc v tom bytě, kterou by si policie mohla dát do spojitosti s ním. Nezapomeň, že i Art kdysi jednoho Prescotta vlastnil. A z galerií mu o něm posílali letáky.”

“Jasně, Rhyme, tohle nemá logiku.”

“A za druhé předpokládejme, že po tom obraze opravdu toužil, ale nemohl si ho dovolit. V tom případě by však pro něj bylo daleko bezpečnější a snazší vloupat se do bytu a odvézt si ten obraz v době, kdy byla majitelka v práci, a ne ji kvůli němu vraždit.” Při posuzování bratrancovy viny či neviny navíc Rhymovi nesedělo ani bratrancovo chování, když ho policie přijela zatknout, i když tento argument nefiguroval v Rhymově žebříčku důležitosti příliš vysoko. “Možná si na toho nevinného nehrál. Možná opravdu nevinný je… Říkalas, že je to pořádně usvědčující? Ne. Podle mě je to příliš usvědčující.”

Začal v duchu přemítat: předpokládejme, že to neudělal. Kdyby to opravdu neudělal, mělo by to dalekosáhlé důsledky. Nebyla by to totiž jen obyčejná záměna totožnosti, na to byly důkazy příliš přesvědčivé, a to včetně průkazné spojitosti mezi její krví a jeho autem. Ne, pokud byl Art nevinný, pak to znamenalo, že si někdo musel dát obrovskou práci, aby ho do té vraždy namočil.

“Myslím, že to na něj někdo narafičil.”

“Proč?”

“Motiv nás zatím nezajímá,” zabručel Rhyme. “Hlavní otázka teď zní jak. Jakmile ji zodpovíme, dovede nás k odpovědi na otázku kdo. Možná přitom i zjistíme proč, ale není to pro nás prvořadé. Takže vycházejme z předpokladu, že někdo jiný, nějaký pan X, zavraždil Alici Sandersonovou, ukradl ten obraz a hodil všechno na Arthura. Jak se mu mohlo něco takového podařit, Sachsová?”

Amélie sebou škubla, zase ta její artritida, a posadila se. Několik okamžiků přemýšlela a pak řekla: “Pan X sledoval Arthura a sledoval i Alici. Viděl, že mají zájem o umění, dal je v té galerii dohromady a zjistil si jejich totožnost.”

“Pan X ví, že Alice vlastní Prescotta. Taky by si nějakého přál, ale nemůže si ho dovolit.”

“Jasně.” Sachsová kývla na tabulku s důkazy. “Poté se vloupá do Arthurova domu a zjistí, že Arthur má doma čipsy Pringles, pěnu na holení Edge, hnojivo TruGro a nože Chicago Cutlery. Ukrade pár vzorků, aby je mohl roztrousit na místě činu. Ví, jaké boty Arthur nosí, takže může nechat na prahu otisk, a pomaže Arthurův rýč blátem ze státního parku…”

“A teď si zkusme představit, jak to probíhalo dvanáctého května. Pan X se nějakým způsobem dozvěděl, že Art ve čtvrtky vždycky odchází z práce dřív a jde si zaběhat do opuštěného parku, takže na tuto dobu nemá alibi. Odjel do bytu oběti, zavraždil ji, ukradl ten obraz a zavolal z automatu na policii, aby ohlásil, že slyšel křik a viděl, jak nějaký muž odnáší obraz do auta, které se hodně podobalo Arthurově mercedesu, a to včetně prvních tří písmen registrační značky. Nato zamířil do Arthurova domu v New Jersey a zanechal tam stopy krve, bláto, žínku a rýč.”

Zazvonil telefon. Byl to Arthurův advokát. Zmučeným hlasem jim zopakoval vše, co už věděli od asistenta státního zástupce. Nenabídl jim nic, co by mohlo pomoci, a dokonce se je několikrát pokusil přemluvit, aby přiměli Arthura k přijetí nabízené dohody. “Jinak ho semelou,” prohlásil doslova. “Udělejte to pro něj. Vyjednám mu patnáct let.”

“To ho zničí,” prohlásil Rhyme.

“Ne tolik jako doživotí.”

Rhyme se s právníkem chladně rozloučil a zavěsil. Znovu se zadíval na důkazní tabuli.

Vtom ho napadlo něco dalšího.

“Co je, Rhyme?” Sachsová si všimla, jak jeho oči vystřelily ke stropu.

“Myslíš, že to mohl udělat už dříve?”

“Jak to myslíš?”

“Budeme-li předpokládat, že pachatelovým cílem, motivem, byla krádež toho obrazu, tak to zrovna nevypadá na jednorázovou záležitost. Tohle nebyl Renoir, za kterého shrábneš deset milionů a můžeš se navždycky vypařit. Spíš to vypadá jako výdělečný podnik. Pachatel přišel na chytrý způsob, jak se vyvlíknout ze zločinu, a bude v něm pokračovat tak dlouho, dokud ho někdo nezastaví.”

“Jo, dobrá poznámka. Takže bychom se měli zaměřit na další krádeže obrazů.”

“Ne. Proč by kradl jen obrazy? Mohlo to být cokoliv. Ale jednu věc budou mít ty případy společnou.”

Sachsová se zamračila a pak přišla s odpovědí. “Vraždu.”

“Přesně tak. Protože pachatel hází své činy na někoho jiného, musí oběti vraždit, jinak by ho totiž mohly identifikovat. Zavolej někomu z oddělení vražd. Třeba i domů, když bude třeba. Zajímá nás přesně stejný scénář: vražda, na jejímž pozadí leží nějaký doprovodný zločin, například krádež, a k tomu silné nepřímé důkazy.”

“A možná i shoda DNA u vzorku, který mohl být nastrčený.”

“Správně,” prohlásil Rhyme a pocítil vzrušení z myšlenky, že možná kápli na něco velkého. “A pokud se přesně drží zavedeného vzorce, bude v těch případech figurovat i anonymní svědek, který všechno ohlásil na policii a přihodil pár konkrétních usvědčujících informací.”

Sachsová zamířila ke stolu v rohu laboratoře, posadila se a pustila se do telefonování.

Rhyme si opřel hlavu o vozík a sledoval svou partnerku. Všiml si, že má za nehtem zaschlou krev. A nad uchem se jí táhl škrábanec, napůl ukrytý za rovnými zrzavými vlasy. Sachsová to dělala často: drásala si kůži na hlavě, kousala si nehty a ubližovala si i bezpočtem dalších drobných způsobů, zčásti to byl zlozvyk a zčásti ukazatel stresu, který v ní bublal.

Pokývala hlavou, něco si zapsala a v jejích očích se objevil soustředěný výraz. Rhymovi se roztlouklo srdce, třebaže je sám přímo necítil. Bezpochyby se dozvěděla něco důležitého. V tu chvíli jí jako naschvál dopsala propiska, a tak ji odhodila na podlahu a vytáhla další se stejnou rychlostí, s jakou na soutěžích ve sportovní střelbě tasila pistoli.

Po deseti minutách zavěsila.

“Tak tohle si poslechni, Rhyme.” Usedla vedle něj do proutěného křesílka. “Mluvila jsem s Flinťákem.”

“Á, dobrá volba.”

Joseph Flintlick, jehož přezdívka dávala tušit, že její nositel je stará puška, působil jako detektiv na oddělení vražd už v době, kdy byl Rhyme ještě zelenáč. Tenhle nedůtklivý stařík byl obeznámen prakticky se všemi vraždami, které byly během jeho dlouhého působení spáchány v oblasti New Yorku, a také s mnoha vraždami z okolí. Navíc ve věku, kdy by měl správně jezdit na návštěvy za vnoučaty, pracoval i v neděli. Rhyma to nepřekvapovalo.

“Všechno jsem mu vylíčila a on mi jen tak z hlavy vysypal dva případy, které by mohly zapadat do našeho profilu. V jednom případě šlo o krádež vzácných mincí v ceně asi padesáti táců. A ve druhém o znásilnění.”

“O znásilnění?” Tohle vnášelo do případu hlubší a mnohem znepokojivější prvek.

“Jo. V obou případech zatelefonoval anonymní svědek na policii, ohlásil zločin a přihodil několik informací, které se nakonec ukázaly jako klíčové pro identifikaci pachatele, přesně jako když náš svědek popsal auto tvého bratrance.”

“Předpokládám, že v obou případech telefonovali muži.”

“Jo. Město jim nabídlo odměnu, ale žádný z nich se o ni nepřihlásil.”

“A co důkazy?”

“Na ty si Flinťák moc přesně nevzpomínal. Ovšem stopy a nepřímé důkazy podle něj do puntíku odpovídají našemu schématu. Vypadalo to úplně stejně jako v případě tvého bratrance, na místě činu a v domech pachatelů se našlo pět nebo šest typů kategorizačních důkazů. A v obou případech našla policie krev oběti na hadru nebo nějakém kusu látky v domě podezřelého.”

“A vsadím se, že v případě toho znásilnění nebyla potvrzena žádná shoda tekutin.” Většina násilníků je usvědčena proto, že za sebou zanechá stopy některé ze tří tekutin: spermatu, slin nebo potu.

“Ne. Žádná.”

“A co ti anonymní volající, taky si stačili všimnout jen části registrační značky?”

Sachsová se zadívala do poznámek. “Jo, jak jsi to věděl?”

“Protože náš pachatel potřeboval trochu času. Kdyby policii sdělil celé číslo značky, zamířili by detektivové rovnou do domu obětního beránka a on by neměl čas nastrčit tam ty důkazy.” Tenhle vrah zkrátka myslel na všechno. “A podezřelí všechno popírali, viď?”

“Jo. Úplně všechno. Zkusili štěstí u poroty a pohořeli.”

“Ne, ne, ne, tohle je příliš velká shoda okolností,” zamumlal Rhyme. “Chci vidět jejich…”

“Požádala jsem jednoho člověka, aby mi jejich spisy vytáhl z archivu.”

Kriminalista se zasmál. I tentokrát byla Sachsová o krok před ním. Vzpomněl si na dobu před několika lety, kdy se spolu poprvé setkali. Sachsová byla tehdy rozčarovanou pochůzkářkou, odhodlanou vzdát se kariéry u policie, zatímco Rhyme byl připraven vzdát se něčeho mnohem důležitějšího. Jak dlouhý kus cesty od té doby urazili!

Natáhl ústa k mikrofonu na tyčince. “Příkaz: zavolat Sellittovi.” Byl vzrušený. Opět v sobě cítil ony neopakovatelné vibrace, rozechvění z blížícího se lovu. Zvedni ten zatracený telefon, spílal v duchu Sellittovi a poprvé po dlouhé době nemyslel na Anglii.

“Nazdar, Linku.” Místnost zaplnil Sellittův hlas s brooklynským ocáskem. “Co se…”

“Poslyš. Máme problém.”

“A já teď zas mám docela fofr.” Rhymův bývalý parťák, detektiv-poručík Lon Sellitto, nebyl poslední dobou v nejlepší náladě. Nedávno se mu před očima rozpadla velká společná operace, na které pracoval s FBI. Vladimir Dajenko, nájemný vrah jednoho bossa ruské mafie z Brighton Beach, byl loni obžalován z vraždy a vymáhání výpalného. Rhyme tehdy Sellittovi pomáhal se soudními důkazy. Ke všeobecnému úžasu však byl Dajenko se třemi společníky minulý pátek zproštěn obžaloby, když svědci buďto ztratili řeč, nebo úplně zmizeli. Sellitto a federální agenti se proto celý víkend snažili vypátrat nové svědky a informátory.

“Budu stručný.” Rhyme Sellittovi vysvětlil, co se Sachsovou zjistili o jeho bratranci a o případech znásilnění a krádeže mincí.

“Dva další případy? Tak to je fakt divný. A co na to tvůj bratranec?”

“Ještě jsem s ním nemluvil. Ale všechno popírá. Chci, aby se na to někdo podíval.”

“‚Někdo podíval’. Co to sakra znamená?”

“Podle mě to Arthur neudělal.”

“Je to tvůj bratranec. Samozřejmě že to podle tebe neudělal. Ale co máš konkrétního?”

“Zatím nic. Proto právě potřebuju, abys mi pomohl. Potřebuju pár lidí.”

“Já jsem teď až po uši zasekanej v tom Dajenkově případu z Brighton Beach. Se kterým bys mi mimochodem pomáhal, kdybys ovšem nedal přednost popíjení pitomého čaje s Brity.”

“Tohle by mohl být sólokapr, Lone. Dva další případy, které smrdí nastrčenými důkazy… A vsadím se, že jich bude víc. Vím, jak miluješ klišé, Lone. Fráze ‚prošla mu vražda’ s tebou ani nehne?”

“Zkoušej si na mě ta svoje rčení, jak chceš, Linku. Já mám práci.”

“Tohle je fráze, Lone. Rčení je obrazné spojení slov.”

“To je jedno, sakra. Snažím se zachránit ruskou stopu. Nikdo na radnici ani ve federálním baráku není z toho, co se stalo, nadšenej.”

“Mají moje nejhlubší sympatie. Ale ty se nech přeložit.”

“Ten tvůj případ je vražda. A já dělám na závažných trestných činech.”

Oddělení závažných trestných činů newyorské policie sice vraždy nevyšetřovalo, avšak Sellittova výmluva vykouzlila na Rhymových rtech cynický úšklebek. “Když na vraždách dělat chceš, tak na nich klidně děláš. Odkdy se zrovna ty řídíš vnitropolicejními předpisy?”

“Řeknu ti, jak to uděláme,” zabručel detektiv. “Dneska má v centru službu jeden kapitán. Joe Malloy. Znáš ho?”

“Ne.”

“Já ano,” řekla Sachsová. “Je solidní.”

“Ahoj, Amélie. Jak dneska snášíš studenou frontu?”

Sachsová se zasmála, zatímco Rhyme zavrčel: “Vtipné, Lone. Co je to teda za chlapa?”

“Bystrý. Nedělá kompromisy. A nemá smysl pro humor. Což ty jistě oceníš.”

“Dneska je to tu samý vtipálek,” zabručel Rhyme.

“Je fakt dobrý. A má povahu křižáka. Před pěti, šesti lety mu při jedné vloupačce zabili manželku.”

Sachsová zkřivila tvář. “To jsem nevěděla.”

“Jo, takže se své práci věnuje na sto padesát procent. Proslýchá se, že jednou skončí nahoře v rohové kanceláři. Nebo možná ještě o dům dál.”

Čímž mínil newyorský magistrát.

“Zavolej mu,” pokračoval Sellitto, “a zjisti, jestli ti nemůže uvolnit pár lidí.”

“Já chci, aby mi uvolnil tebe.”

“To se nestane, Linku. Vedu tady sledovací operaci. Je to zlý sen. Ale průběžně mě informuj a…”

“Musím končit, Lone. Příkaz: ukončit spojení.”

“Tys mu zavěsil,” užasla Sachsová.

Rhyme cosi zabručel a zatelefonoval Malloyovi. Kdyby se mu sepnula hlasová schránka, byl by vzteky bez sebe.

Kapitán se mu však ozval po druhém zazvonění. Další služebně starší policista pracující v neděli. Rhyme to také velmi často dělával a vysloužil si za to rozvod.

“Tady Malloy.”

Rhyme se představil.

Kapitán krátce zaváhal a pak řekl: “Ehm, Lincolne… Myslím, že my dva jsme se ještě nesetkali. Ale samozřejmě vím, kdo jste.”

“Jsem tu s jedním z vašich detektivů, s Amélií Sachsovou. Máme vás na hlasitém odposlechu, Joe.”

“Dobré odpoledne, detektivko Sachsová,” řekl Malloy škrobeně. “Co pro vás dva můžu udělat?” Rhyme mu popsal okolnosti případu a vyjádřil přesvědčení, že to na Arthura někdo narafičil.

“To je váš bratranec? Tak to mě opravdu mrzí.” Podle tónu to však kapitána nijak zvlášť nemrzelo. Spíš měl strach, že u něj Rhyme hodlá intervenovat a žádat ho o snížení rozsahu obvinění. Kdyby mu vyhověl, přinejlepším by vypadal jako manipulovatelný policajt a přinejhorším by měl na krku vnitřní vyšetřovačku a média. Na opačné misce vah stály výčitky svědomí, že nepomohl člověku, který newyorské policii prokázal neocenitelné služby. A navíc mrzákovi. Politická korektnost bujela i v řadách policie.

Rhymův požadavek byl ovšem komplikovanější. “Podle mě existuje vysoká pravděpodobnost,” dodal kriminalista, “že stejný člověk spáchal i další zločiny.” Vylíčil Malloyovi podrobnosti o krádeži mincí a znásilnění.

Malloyova NYPD tedy neoprávněně zatkla ne jednoho, nýbrž hned tři občany. Což znamenalo, že tři trestné činy zůstaly ve skutečnosti nevyřešeny a jejich pachatel je stále na svobodě. Z něčeho takového koukal obrovský mediální průšvih.

“Ano, to je opravdu velmi zvláštní. Nezvyklé. Chápu váš závazek k bratranci…”

“Já mám závazek k pravdě, Joe,” opáčil Rhyme a bylo mu jedno, jestli to vyzní nabubřele.

“No…”

“Potřebuji jen, abyste nám vyčlenil dva policisty, kteří znovu projdou důkazy ve zmíněných případech a podle potřeby vyřídí pár pochůzek.”

“Aha, aha… Tak to mě mrzí, Lincolne. Tyhle prostředky jednoduše nemáme. Na něco takového ne. Ale zítra se o tom zmíním zástupci komisaře.”

“A nemohli bychom mu mohli zavolat hned?”

Další zaváhání. “Ne. Dneska už něco má.”

Slavnostní oběd. Opékání masa. Odpolední představení Mladého Frankensteina nebo Monty Pythonů.

“Zítra na poradě to nadnesu. Je to prazvláštní situace. Ale nepodnikejte žádné kroky, dokud se vám neozvu já. Nebo někdo od nás.”

“Samozřejmě že ne.”

Ukončili hovor. Rhyme se Sachsovou několik vteřin svorně mlčeli.

Prazvláštní situace…

Rhyme se znovu zadíval na tabuli, ležela na ní mrtvola vyšetřování, zastřelená právě ve chvíli, kdy se začala probouzet k životu.

Nakonec přerušila ticho Sachsová. “Zajímalo by mě, co teď dělá Ron.”

“No tak co kdybychom to zjistili?” Rhyme jí věnoval opravdový, tudíž vzácný, úsměv.

Amélie vytáhla telefon, stiskla tlačítko rychlého vytáčení a pak tlačítko SPEAKER.

V reproduktoru zapraskal mladistvý hlas: “Ano, detektivko.”

Sachsová se už léta snažila přimět mladého pochůzkáře Rona Pulaského, aby ji oslovoval “Amélie”, ale on se k tomu stále nemohl přimět.

“Slyšíme vás oba, Pulaski,” varoval ho Rhyme.

“Ano, pane.”

Také Rhyme by se bez “pana” obešel, ale momentálně neměl zájem mladíka opravovat.

“Jak se máte?” zeptal se Pulaski.

“Záleží na tom?” odvětil Rhyme. “Co teď zrovna děláš? A je to důležité?”

“Zrovna teď?”

“Myslím, že takhle zněla moje otázka.”

“Myju nádobí. Zrovna jsme s Jenny, mým bratrem a jeho ženou dojedli pozdní snídani. Byli jsme s dětmi na farmářském trhu. Je to pecka. Taky se někdy s detektivkou Sachsovou…”

“Takže jsi doma. A nic neděláš.”

“No, myju to nádobí.”

“Tak toho nech. A přijeď sem.” Rhyme byl civilista, takže neměl pravomoc nikomu v newoyrské policii poroučet, dokonce ani dopravákům.

Sachsová však byla detektivkou třetí třídy, ani ona sice nemohla Pulaskému přikázat, aby jim pomohl, ale mohla oficiálně požádat o jeho přeložení. “Potřebujeme tě, Rone. A možná tě budeme potřebovat i zítra.”

Ron Pulaski pravidelně spolupracoval s Rhymem, Sachsovou i Sellittem. Rhyma pobavilo, když se dozvěděl, že výpomoc u něj, kriminalisty s pověstí kvazicelebrity, zvýšila prestiž mladého pochůzkáře v řadách newyorské policie. Byl si jist, že dozorčí důstojník by jim Pulaského na pár dní půjčil, pokud by ovšem nezavolal Malloyovi nebo někomu jinému v centru a nedozvěděl se od něj, že jejich případ ve skutečnosti žádným případem není.

Pulaski sdělil Sachsové jméno velitele svého okrsku a pak se obrátil na Rhyma. “Pane? Pracuje na tom i poručík Sellitto? Neměl bych mu zavolat a koordinovat to s ním?”

“Ne,” vyhrkli unisono Rhyme se Sachsovou.

Následovalo krátké ticho, po jehož uplynutí Pulaski nejistě řekl: “No dobře. Dorazím k vám, co nejrychleji to půjde. Ale nemohl bych ještě utřít sklenice? Jenny nesnáší skvrny od kapek.”

5

Neděle jsou nejlepší.

Většinou mám totiž volno a můžu se věnovat své oblíbené činnosti.

Sbírání věcí.

Sbírám všechno, co si dokážete představit. Když mě to něčím osloví a můžu to napěchovat do batůžku nebo do kufru auta, seberu to. Nejsem ovšem žádný ometák, jak by možná někoho mohlo napadnout. Tihle lidi se musí některých věcí zbavovat, aby mohli sebrat něco jiného. Zatímco když na něco narazím já, je to už navždy moje. Nikdy se toho nevzdám. Nikdy.

Neděle je můj oblíbený den. Je to totiž den odpočinku pro masy, pro šestnácťáky, kteří říkají tomuhle úžasnému městu domov. Pro muže, ženy, děti, právníky, umělce, cyklisty, kuchaře, zloděje, manželky a milence (sbírám taky DVD), politiky, běžce, kurátory… Je úžasné, kolik činností dokážou šestnácťáci vyvíjet pro své obveselení.

Procházejí se jako antilopy městem a parky v New Jersey, na Long Islandu i nahoře ve státě New York.

A já je podle svého uvážení lovím.

A právě to dělám i teď, když jsem zavrhl všechny ostatní nudné nedělní kratochvíle: pozdní snídani, kino, a dokonce i pozvání na golf. Jo, a taky modlení, to je mezi antilopami stále populární, samozřejmě za předpokladu, že po návštěvě kostela následuje výše zmíněná pozdní snídaně nebo devět jamek mlácení do míčku.

Lov…

Právě teď přemýšlím o své poslední transakci, kterou jsem už bezpečně uložil do své mentální sbírky vzpomínek, na transakci s mladou Alicí Sandersonovou, 3895-0967-7524-3630. Vypadala krásně, moc krásně. Tedy než přišel ten nůž.

Alice 3895 v těch svých hezkých růžových šatech zvýrazňujících ňadra a s těmi svými koketně se vlnícími boky (občas o ní přemýšlím jako o Alici 96-66-91, ale to je z mé strany jen takový vtip). Byla opravdu krásná a její parfém měl vůni asijských květin.

Moje plány s touto ženou jen částečně souvisely s obrazem Harveyho Prescotta, kterého se jí šťastnou náhodou podařilo stáhnout z trhu (nebo spíš nešťastnou náhodou, uvážím-li, jak to s ní dopadlo). Jakmile jsem měl jistotu, že tu zásilku obdržela, měla ke slovu přijít lepicí páska a příštích pár hodin jsem s ní měl strávit v posteli. Jenže ona to všechno zkazila. Zrovna když jsem se k ní zezadu blížil, otočila se a začala nelidsky ječet. Neměl jsem proto jinou možnost než jí podříznout krk jako slupku od rajčete, sebrat svého nádherného Prescotta a potichu se vytratit, zmizet po anglicku, abych tak řekl.

Ne, pořád musím myslet na opravdu krásnou Alici 3895 v malinkých růžových šatečkách a s kůží provoněnou květinovým parfémem jako někde v čajovně. Sečteno a podtrženo potřebuju ženskou.

Procházím se po chodnících a dívám se přes sluneční brýle na šestnácťáky. Oni naopak nevidí mě. Přesně tak si to přeji, dávám si záležet, abych byl neviditelný, a na neviditelnost neexistuje lepší místo než Manhattan.

Odbočuji na nárožích, procházím jednou boční uličkou, vyřizuji jeden nákup, platím samozřejmě v hotovosti, a pak se nořím do opuštěné části města nedaleko od SoHo, kdysi průmyslové, posléze obytné a dnes komerční. Je tady klid. To je dobře. Přeji si mít klid pro svou transakci s Myrou Weinburgovou, 9834-4452-6740-3418, s šestnácťačkou, kterou mám už nějakou dobu v hledáčku.

Znám tě velmi dobře, Myro 9834. Získal jsem o tobě nejednu zajímavou informaci. (Á, zase to staré dilema: informace… jednotné, nebo množné číslo? Získal jsem informaci, anebo informace? Já osobně se kloním k jednotnému číslu, ale na veřejnosti se usilovně snažím používat ten výraz v množném čísle jako většina populace. Doufám, že se příliš často nepodřeknu. Jazyk je jako řeka: teče si, kam chce, a pokud plavete proti proudu, všimnou si vás. Což je samozřejmě poslední věc na světě, kterou si přeji.)

Takže zpět k informacím o Myře 9834: bydlí v Greenwich Village na Waverly Place, v budově, kterou majitel plánuje rozprodat na bytové jednotky poté, co z ní vystěhuje stávající nájemníky. (Já to vím, ale nebozí nájemníci o tom ještě nemají tušení a soudě podle jejich příjmů a záznamů o půjčkách je většina z nich totálně v pytli.)

Nádherná, exotická, tmavovlasá Myra 9834 je absolventkou Newyorské univerzity a už několik let pracuje v New Yorku v jedné reklamní agentuře. Její matka stále žije, ale otec je mrtvý. Zahynul při autonehodě, přičemž neznámý viník z místa nehody ujel. Zatykač na něj je dodnes v platnosti. U těchhle trestných činů si policie nedá pokoj.

Momentálně nemá Myra 9834 žádnou vážnou známost a přátelské vztahy jsou zřejmě také problematické, poněvadž její nedávné dvaatřicáté narozeniny předznamenala jediná objednávka vepřového moo shu z bistra Hunan Dynasty na Západní Čtvrté (docela dobrá volba) a lahve bílého vína Caymus Conundrum (za 28 dolarů z předražené vinotéky Village Wines). Následoval sobotní výlet na Long Island, který se časově shodoval s výlety dalších rodinných příslušníků a známých. Že se na Long Islandu všichni sešli, o tom svědčí mimořádně vysoký účet v jedné restauraci v Garden City, o níž se deník Newsday vyslovuje velmi pochvalně a kde teklo proudem Brunello, mám za to, že si tak Myra 9834 chtěla vynahradit osaměle prožitý sobotní večer.

Myra 9834 spí v tričku z Victoria’s Secret. Usuzuji tak podle toho, že jich vlastní pět kusů a všechna jsou o číslo větší, takže je nemůže nosit na veřejnosti. Probouzí se brzy ráno s myšlenkou na dánské šátečky značky Entenmann (nikdy nekupuje ty s nízkým obsahem tuku, za to jsem na ni pyšný) a doma uvařenou kávu ze Starbucks; do kaváren chodí jen zřídkakdy. Což je ovšem škoda, protože já naopak rád naživo sleduji antilopy, na které mám zálusk, a Starbucks patří v této savaně k nejlepším místům, kde se to dá provozovat. Asi v osm dvacet odchází z bytu do Midtownu, kde pracuje jako produkční v reklamní agentuře Maple, Reed & Summers.

Všechno jde jako po drátkách. Pokračuji v cestě a na hlavě mám nicneříkající baseballovou kšiltovku (v oblasti New Yorku představují kšiltovky 87,3% veškerých mužských pokrývek hlavy). A jako vždy klopím oči. Pokud si myslíte, že satelit umístěný ve výšce padesáti kilometrů ve vesmíru nedokáže zachytit vaši usměvavou tvář, tak si opravte názor: na desítkách serverů rozesetých po celém světě jsou uloženy stovky vašich fotografií pořízených shora a vy můžete jen doufat, že jste v okamžiku zmáčknutí závěrky nedělali nic jiného, než mžourali do sluníčka, dívali se na vzducholoď Goodyear nebo na mráček ve tvaru jehňátka.

Moje sběratelská vášeň nezahrnuje pouze tato banální fakta, ale i myšlenky šestnácťáků, o které mám zájem, a ani Myra 9834 není výjimkou. Po práci chodí poměrně často s kamarádkami na skleničku a všiml jsem si, že často platí účet, podle mého názoru až příliš často. Evidentně si kupuje jejich přízeň, viďte, doktore Phile? Dost možná měla během dospívání akné, poněvadž dodnes občas navštěvuje dermatologa. Její účty jsou však nízké, jako by teprve zvažovala, že si nechá vybrousit kůži (podle toho, co jsem viděl, je to naprosto zbytečné), anebo se chce ujistit, že se jí beďary nevracejí jako dobří holubi.

Po třech rundách cosmopolitanů s holkama, případně po návštěvě fitnesscentra pro chronické začátečníky se Myra 9834 vrací domů k telefonátům, nezbytnému počítači a kabelové televizi se základní, tedy nikoliv rozšířenou nabídkou. (Zjišťování, které pořady sleduje, mi činí obzvláštní potěšení. Její volba pořadů svědčí o netušené věrnosti: když začali seriál Seinfeld vysílat na jiném programu, změnila programy i ona, a dvakrát zrušila rande, aby mohla strávit večer s Jackem Bauerem.)

A pak už je čas jít do postele, kde si Myra 9834 někdy dopřeje trochu rozptýlení (skutečnost, že si ve velkém kupuje monočlánky, hovoří za vše, poněvadž její digitální fotoaparát a iPod fungují na dobíjecí tužkové baterie).

Všechny tyto informace se samozřejmě týkají jejího pracovního týdne. Dnes je ovšem nádherná neděle a ty bývají jiné. V neděli Myra 9834 nasedne na své milované a velmi drahé jízdní kolo a vyrazí na projížďku ulicemi.

Její trasy se mění. Někdy mohou vést Central Parkem, jindy Riverside Parkem nebo Prospect Parkem v Brooklynu. Ať už však jede kamkoliv, v závěru projížďky Myra 9834 bez výjimky absolvuje jednu konkrétní zastávku v lahůdkářství Hudson’s Gourmet na Broadwayi. Vidina jídla a sprchy ji poté žene nejkratší cestou domů, a vzhledem k šílenosti dopravy v centru města vede tato trasa přímo kolem místa, kde se momentálně vynacházím já.

Stojím před nádvořím vedoucím do přízemního loftu, jehož majiteli jsou Maury a Stella Griszinští (před deseti lety ho koupili za 278 000 dolarů, představte si to). Griszinští však nejsou doma, protože si dopřávají jarní cestu lodí po Skandinávii. Nechali si zastavit doručování pošty a nenajali si nikoho na zalévání květin a krmení domácích zvířat. Navíc v domě nemají alarm.

Myru 9834 zatím není vidět. Hm. Že by jí do toho něco vlezlo? Možná se pletu.

Ale já se pletu jen zřídkakdy.

Ubíhá pět trýznivých minut. Vytahuji ze své mentální sbírky vzpomínek obraz Harveyho Prescotta. Chvíli si ho vychutnávám a pak ho zasouvám zpátky. Rozhlížím se kolem sebe a bojuji s neodolatelným nutkáním prohrabat nejbližší odpadkový koš a podívat se, jaké poklady obsahuje.

Zůstat ve stínu… Držet se mimo síť. Obzvláště v podobných chvílích. A za každou cenu se vyhýbat oknům. Byli byste ohromeni, jak silné je lákadlo voyeurismu a kolik lidí vás pozoruje z druhé strany skla, ve kterém vidíte jen odraz nebo odlesk.

Tak kde je? Kde?

Jestli brzy neuskutečním svou transakci…

Ale pak se mi, ách, rozlévá v srdci hřejivý pocit, protože ji konečně vidím: Myra 9834.

Jede pomalu, na lehký převod, a její nádherné nohy pravidelně pumpují. Jízdní kolo za 1020 dolarů. Tolik nestálo ani moje první auto.

Ó, ten cyklistický obleček je krásně přiléhavý. Zrychluje se mi dech. Zoufale ji potřebuji.

Pohled na ulici. Je na ní pouze Myra 9834, která si to šine mým směrem a momentálně je devět metrů ode mě. Mobilní telefon mám vypnutý, ale přesto ho otevírám a přikládám si ho k uchu. Na ruce se mi houpe nákupní taška z Food Emporium. Věnuji jí jeden letmý pohled. Přistupuji k obrubníku a vedu živý a veskrze smyšlený rozhovor. Dělám odmlku a nechávám ji projet. Poté se mračím, zvedám hlavu a… nasazuji úsměv. “Myro?”

Myra 9834 zpomaluje. Její cyklistický úbor je zoufale přiléhavý. Kontroluj se, kontroluj se. Chovej se nenuceně.

V oknech s výhledem na ulici nikdo není. A nikde žádný provoz.

“Myra Weinburgová?”

Ozývá se pištění brzd. “Ahoj.” Pozdrav i snahu předstírat záblesk poznání lze přisoudit výlučně faktu, že lidé udělají téměř cokoliv, aby se nedostali do trapné situace.

Jsem plně v roli vyzrálého byznysmena, když k ní mířím, během chůze sděluji svému neviditelnému příteli, že se mu ještě ozvu, a zaklapuji telefon.

“Promiňte,” říká Myra 9834, usmívá se a zároveň se mračí. “Vy jste…?”

“Mike. Produkční z Ogilvy. Myslím, že jsme se setkali v…, jo, už to mám. Přece na focení pro National Foods v David’s. Byli jsme ve vedlejším studiu. Přišel jsem k vám a seznámil se s vámi a s…, jak že se to jmenoval? S Richiem. Měli jste tehdy lepší catering než my.”

Následuje srdečný úsměv. “Jo, jasně.” Myra 9834 si vzpomíná na David’s, na National Foods, na Richieho i na cateringovou firmu ve studiu. Nedokáže si však vzpomenout na mě, protože jsem tam nikdy nebyl. Vlastně tam nebyl nikdo jménem Mike, ale na to ona nepomyslí, protože Mike je shodou okolností jméno jejího zesnulého otce.

“Moc rád vás vidím,” říkám a nasazuji svůj nejlepší úsměv typu to je mi tedy náhodička. “Vy bydlíte někde tady?”

“Ve Village. A vy?”

Ukazuji na dům Griszinských. “Tamhle.”

“Fíha, to je loft! Parádní.”

Ptám se na její práci a ona na tu mou. A já pak nasazuji utrápený výraz. “Radši už půjdu. Došly mi totiž citrony.” Zvedám nákupní tašku s citronovou rekvizitou. “Přijde ke mně pár lidí.” Můj hlas utichá, protože mě napadla geniální myšlenka. “Heleďte, nevím, jestli už něco nemáte, ale pořádám doma pozdní oběd. Nechcete se k nám přidat?”

“Ó, díky, ale jsem celá uřícená.”

“Ale prosím vás… My byli s partnerkou celý den na pochodu Chůzí za léky.” Myslím, že je to hezká vsuvka. A taky totálně improvizovaná. “Věřte mi, že jsme zpocenější než vy. Tohle je neformální akce. Prostě zábava. Máme tam šéfprodukčního od Thompsonů. A taky pár lidí z Burstonu. Prima lidi, úplně normální.” Žalostně krčím rameny. “A kromě nich se dostavil i jeden nečekaný host. Neřeknu vám, kdo to je.”

“No…”

“Tak pojďte přece. Vypadáte, že by vám jeden cosmopolitan přišel vhod… Copak jsme se na tom focení neshodli, že je to naše oblíbené pití?”

6

Hrobky.

Jasně, teď už tady žádné hrobky nebyly. Původní budova z devatenáctého století dávno zmizela, ale Manhattanskému zadržovacímu centru situovanému přímo uprostřed města nikdo dodnes neřekl jinak. Právě tam nyní seděl Arthur Rhyme a jeho srdce stále pokračovalo v zoufalém buch buch buch, které se mu v hrudi začalo ozývat hned v okamžiku, kdy ho policie zatkla.

A bez ohledu na to, zda se tomuto místu říkalo Hrobky, Manhattanské zadržovací centrum nebo Centrum Bernarda Kerika (jak se objekt dočasně jmenoval, než někdejší policejní náčelník a šéf vězeňské služby shořel jako papír), pro Arthura to bylo jednoduše peklo.

Absolutní peklo.

I on měl na sobě oranžový mundúr jako všichni ostatní, ale tím veškerá podobnost se spoluzadrženými končila. S výškou sto sedmdesát sedm centimetrů, váhou osmdesát šest kilogramů a pečlivě ostříhanými hnědými vlasy se od ostatních lidí čekajících na proces lišil tak výrazně, že už to víc ani nešlo. Nebyl velký, nebyl nainkoustovaný (až tady se dozvěděl, že to znamená “tetovaný”), neměl oholenou hlavu a nebyl ani hloupý, černý nebo Hispánec. Zločinci, jimž se Arthur podobal, tedy podnikatelé obžalovaní z kriminality bílých límečků -, totiž nedřepěli až do procesu v Hrobkách, ale nechali se propustit na kauci. Jejich prohřešky ovšem zjevně nebyly tak vážného rázu, aby opodstatňovaly kauci ve výši dvou milionů dolarů, jakou soudce vyměřil Arthurovi.

A tak se od třináctého května staly jeho domovem Hrobky, bylo to nejdelší a nejtrýznivější období jeho dosavadního života.

A taky nejvíce matoucí.

Arthur se možná někdy setkal se ženou, kterou měl údajně zabít, ale vůbec si na ni nepamatoval. Ano, navštívil sice tu galerii v SoHo, kde si prý vystavená díla prohlížela i ona, ale nedokázal si vybavit, že by s ní někdy mluvil. A také byla pravda, že miloval obrazy Harveyho Prescotta a jen s těžkým srdcem se s jedním jeho plátnem loučil, když před časem ztratil práci. Ale krást obrazy? Zabít člověka? Copak se zbláznili, sakra? Copak vypadám jako vrah?

Byla to pro něj beznadějně zapeklitá záhada, něco jako Fermatův teorém, jehož matematické vysvětlení dodnes nechápal. Její krev v jeho autě? Samozřejmě to na něj někdo narafičil. Chvílemi si dokonce myslel, že by to mohla mít na svědomí sama policie.

Po deseti dnech v Hrobkách mu obhajoba O. J. Simpsona už tolik nepřipadala jako vystřižená ze Zóny soumraku.

Proč, proč, proč? Kdo za tím stojí? Arthur si vzpomněl na rozlícené dopisy, které psal, když ho Princeton pustil k vodě. Některé byly hloupé, malicherné a výhrůžné. A v akademické sféře působila spousta labilních lidí. Možná se mu někteří chtěli pomstít za zlou krev, kterou tehdy kolem sebe šířil. A pak tu byla ta studentka v jeho semináři, která mu dělala návrhy. Řekl jí, že nemá zájem, že o žádný milostný románek nestojí. A z holky se stala neřízená střela.

Osudová přitažlivost…

Policie ji proklepla a dospěla k závěru, že ona za vraždou té ženy nestojí, jenže kolik práce si dali detektivové s prověřováním jejího alibi?

Arthur se rozhlédl po velkém prostranství, ve kterém se mačkal s několika desítkami dalších zadržených. Nejdřív ho tu pokládali za kuriozitu. Jeho akcie začaly stoupat, jakmile se spoluvězni dozvěděli, že ho zatkli za vraždu, ale pak zase klesly, když zjistili, že se mu oběť nepokusila ukrást drogy nebo ho podfouknout, což byly dva akceptované důvody pro vraždu ženy.

A když pak vyšlo najevo, že je jen jedním z těch hloupých bělochů, kteří si to podělali sami, začalo jít do tuhého.

Strkali do něj, provokovali ho a sebrali mu krabici s mlíkem, úplně jako na střední škole. Se sexem to tu nebylo takové, jak si lidi mysleli. Tady ne. Všichni byli čerstvě zatčení a dokázali pár dní udržet ptáka v mundúru. Arthurovi se však od řady nových “přátel” dostalo ujištění, že jakmile nastoupí na palubu “dálkového letu” typu věznice Attica, nebude mít jeho panenství dlouhého trvání, zvláště pokud si vyslouží “čtvrtkilo” neboli pětadvacet let natvrdo.

Čtyřikrát mu nafackovali, dvakrát podrazili nohy a jednou ho srazil k zemi psychopat jménem Aquilla Sanchez. Ječel na něj cosi špangličtinou a pot z něj kapal přímo do Arthurovy tváře, dokud ho od něj pár znuděných bachařů konečně neodtrhlo.

Dvakrát se Arthur pomočil a zhruba dvanáctkrát pozvracel. Pro ostatní byl červ; hlen, který nestojí ani za opíchání.

To až později.

A vzhledem k neustávajícímu bušení srdce Arthur vážně očekával, že se mu každou chvíli rozskočí. Stejně jako se to přihodilo jeho otci Henrymu Rhymovi, třebaže tento proslulý profesor pochopitelně neskonal na tak mrzkém místě, jako byly Hrobky, nýbrž na dostatečně důstojném chodníku v areálu Chicagské univerzity v Hyde Parku ve státě Illinois.

Jak se to mohlo stát? Ten svědek a ty důkazy… Nedávalo to smysl.

“Vezměte tu nabídku, pane Rhyme,” vyzýval ho asistent státního zástupce. “Doporučoval bych vám to.”

Jeho advokát mu to doporučil také. “Vím, jak si v té věci stojíte, Arte. A je to jako číst v GPS mapě. Můžu vám přesně říct, kam tenhle případ povede, a jehla to není. New York nemůže schválit zákon o trestu smrti, protože jeho politici by šli na řadu první. Pardon, hloupý vtip. Zkrátka z toho pro vás kouká pětadvacet let. Já vám dokážu zařídit patnáct. Berte to.”

“Ale já jsem to neudělal.”

“E-he. To ale opravdu nikoho moc nezajímá, Arthure.”

“Ale já to neudělal!”

“E-he.”

“Na žádnou dohodu nejdu. Porota to pochopí. Uvidí mě. Pozná, že nejsem vrah.”

Chvíle mlčení a pak: “Fajn.” Přestože ve skutečnosti nic nebylo fajn. Advokát byl očividně namíchnutý, ačkoliv si účtoval přes šest set dolarů za hodinu, a kde měl Arthur vůbec sehnat tolik peněz? Copak…

Arthur náhle zvedl hlavu a viděl, že si ho bedlivě prohlížejí dva Hispánci. Měřili si ho pohledem, ale v jejich obličejích se nezračil vůbec žádný výraz. Netvářili se ani přátelsky, ani vyzývavě, ani drsně. Možná jen trochu zvědavě.

Když se k němu přiblížili, přemýšlel Arthur, zda má vstát, anebo raději zůstat sedět.

Seď.

Ale sklop hlavu.

Sklopil hlavu. Jeden z mužů se postavil přímo před něj, takže se jeho otrhané tenisky dostaly do Arthurova zorného pole.

Druhý ho obešel zezadu.

Arthur Rhyme věděl, že zemře. Hlavně to proveďte rychle, ať už je to za mnou.

“Hej,” pravil vysokým hlasem muž za ním.

Arthur zvedl hlavu a podíval se na jeho kumpána vepředu. Hispánec měl krví podlité oči, velkou náušnici a zkažené zuby. Arthur nebyl mocen slova.

“Hej,” ozval se tentýž hlas.

Arthur polkl. Nechtěl, ale nemohl si pomoci.

“Já a můj kámoš se s tebou bavíme. Ty nejseš zdvořilej. Proč děláš čuráka?”

“Promiňte. Já jen… Ahoj.”

“Hej. Čím se živíš, chlape?” oslovil ho zezadu vysoký hlas.

“Já…” Arthurovi se zasekly myšlenky. Co mám říct? “Jsem vědec.”

Na to chlap s náušnicí: “Píčo. Vědec? A co jako děláš, vyrábíš rakety?”

Oba se zasmáli.

“Ne, lékařské přístroje.”

“To jsou ty krámy, jak vždycky řeknou: ‚Teď!’ a daj ti pecku dvouma žehličkama? Jako v Pohotovosti?”

“Ne, je to složitější.”

Chlap s náušnicí se zamračil.

“Tak jsem to nemyslel,” dodal Arthur rychle. “Nemyslím to tak, že byste to nepochopili. Jen se to těžko vysvětluje. Vyvíjím systémy kontroly kvality pro dialyzační jednotky. A…”

“To vyděláváš slušný prachy, co?” zakejhal vysoký hlásek. “Slyšel jsem, že když tě spisovali, měls na sobě super hadry.”

“Když mě…?” Aha, zapisovali. “To já nevím. Koupil jsem je v Nordstromu.”

“V Nordstromu. Co je to Nordstrom, kurva?”

“Jeden obchod.”

Zatímco Arthur upřel pohled zpět na nohy muže s náušnicí, Hispánec s fistulí pokračoval: “Takže jak říkám, slušný prachy. Kolik bereš?”

“Já…”

“Chceš snad říct, že to nevíš?”

“Já…” Ano, Arthur to chtěl říct.

“Tak kolik bereš?”

“Když já… Asi to bude šestimístná částka.”

“Píčo.”

Arthur nevěděl, zda to znamená, že je to pro ně mnoho, nebo málo.

A pak se vysoký hlas zachechtal. “Máš rodinu?”

“O té vám neřeknu vůbec nic.” Vyznělo to vzdorovitě.

“Máš rodinu?”

Arthur Rhyme se díval jinam, konkrétně na nedalekou zeď, z malty mezi dvěma škvárobetonovými tvárnicemi trčel hřebík, na kterém zřejmě měla viset cedule, než ji někdo před mnoha lety sundal nebo ukradl. “Nechte mě na pokoji. Nechci se s vámi bavit.” Dal si záležet, aby zněl jeho hlas razantně, ale vyšlo z něj jen zakníkání, jako když se k holce na tancovačce blíží úchylák.

“Snažíme se jen o zdvořilostní konverzaci, člověče.”

On to vážně řekl? O zdvořilostní konverzaci?

A pak ho napadlo: safra, vždyť oni se možná vážně jen snaží být příjemní. Možná by se s nimi mohl spřátelit a oni by mu pak kryli záda. Bůh sám věděl, že tady mu bude každý přítel dobrý. Dalo by se z toho ještě nějak vybruslit? “Promiňte. Já jen, že tohle je pro mě opravdu zvláštní situace. Ještě nikdy jsem se do žádných potíží nedostal. Já prostě…”

“A co dělá tvoje žena? Ona je taky vědka? Je to chytrá holka?”

“Já…” Zamýšlená slova se vypařila.

“Má velký kozy?”

“Šoupeš ji do prdele?”

“Tak poslouchej, ty vědeckej zmrde, já ti povím, jak to uděláme. Ta tvoje chytrá manželka půjde a vybere z banky ňáký prachy. Deset tisíc. A potom je odveze mýmu bratrancovi do Bronxu. A…”

Tenor náhle zvadl.

Blížil se k nim totiž asi metr osmdesát pět centimetrů vysoký, urostlý, svalnatý a podsaditý černoch s vyhrnutými rukávy mundúru. Úkosem hleděl na oba Hispánce a tvářil se nevrle.

“Hej, čivavy. Vodprejskněte vocaď.”

Arthur Rhyme ztuhl. Nedokázal by se pohnout, ani kdyby na něj začal střílet, což by ho na tomto místě nepřekvapilo, přestože se nacházeli v říši detektorů.

“Jdi do prdele, negře,” zanadával chlap s náušnicí.

“Hovado,” přisadil si jeho kolega s fistulí. Černoch reagoval zachechtáním, vzal chlápka s náušnicí kolem ramen a odvedl ho pryč, přičemž mu cosi šeptal do ucha. Hispánci se zaleskly oči a kývl na svého kumpána, který se k němu připojil a oba muži se s předstíraným rozhořčením odšourali k protější zdi. Kdyby nebyl Arthur tak vyděšený, asi by mu to připadalo zábavné, jako když někdo setře tyrany z jeho školních let.

Černoch se protáhl a Arthur uslyšel prasknutí kloubu. Srdce se mu rozbušilo ještě silněji. Hlavou mu bleskla lehce poupravená modlitba: aby ho odtud okamžitě odvezla koronárka.

“Díky.”

“S děkováním běž do hajzlu,” opáčil černoch. “Ti dva jsou kreténi. Furt do všeho strkaj nos. Chápeš, co ti říkám?”

Ne, Arthur to ani trochu nechápal, ale chtěl se alespoň představit. “Jmenuji se Art.”

“Já kurva vím, jak se jmenuješ. Tady věděj všichni všecko. Až na tebe. Ty nevíš ani hovno.”

Jednu věc ovšem Arthur Rhyme přece jen věděl, a to s naprostou jistotou: věděl, že je mrtvý. “Fajn,” řekl s předstíranou odvahou, “tak teda vyklop, kdo seš ty.”

Obrovský obličej se otočil přímo k němu. Páchl potem a v jeho dechu byl cítit cigaretový kouř. Arthur pomyslel na svou rodinu, nejprve na děti a pak na Judy. Na své rodiče, nejprve na matku a pak na otce. A poté si překvapivě vzpomněl na bratrance Lincolna; na závod v běhu přes rozpálené illinoiské pole, když byli ještě teenageři.

Dáme si závod k tomu dubu. Vidíš, tamhle k tomu. Až řeknu tři. Připraven? Raz…, dva…, tři…, teď!

Černoch se však náhle otočil a důstojně odkráčel přes místnost k dalšímu černému zadrženému. Plácli si pěstmi a Arthur Rhyme zůstal zapomenut.

Seděl na lavici, sledoval projevy jejich kamarádství a cítil se stále bezprizornější. Zavřel oči a sklopil hlavu. Arthur Rhyme byl vědec. Věřil, že se život vyvíjí prostřednictvím přirozeného výběru a nebeská spravedlnost v něm nehraje žádnou roli.

Když se však nyní utápěl v depresi nelítostné jako zimní příliv, nemohl si nepoložit otázku, zda přece jen neexistuje nějaký systém odplaty, stejně reálný a neviditelný jako gravitace, a zda ho právě teď netrestá za všechno zlé, čeho se v životě dopustil. Pravdou bylo, že měl na kontě i řadu dobrých skutků. Vychovával děti, vštěpoval jim správné hodnoty, byl dobrým partnerem své choti, které pomohl přestát i těžké období poznamenané rakovinou, přispíval svým dílem na oltář vědy, jež obohacovala svět.

Byly tu však i špatné věci. Vždycky se nějaké najdou.

A tak teď seděl v páchnoucím oranžovém mundúru a nutil se k přesvědčení, že se správnými myšlenkami a sliby, a také vírou v systém, který ve všech volbách spořádaně podporoval, dokáže propracovat zpět na protější misku spravedlnosti a znovu se shledá se svou rodinou a životem.

Že při správné náladě a vhodně vytčených cílech dokáže předběhnout osud stejně, jako tehdy předběhl Lincolna, když vedle sebe zadýchaně uháněli přes rozpálené a prašné pole k dubu.

Že by přece jen mohl být zachráněn. Že by…

“Uhni.”

Arthur sebou při tom slově trhl, přestože řečník hovořil tichým hlasem. Byl to další spoluzadržený: muž s bílými chundelatými vlasy, se spoustou tetování, ale minimem zubů. Stál za ním a křečovitě sebou škubal, neboť mu z těla vyprchávaly drogy. Zabodával oči do lavice, na které seděl Arthur, přestože si mohl vybrat kterékoliv jiné místo. V jeho pohledu se zračila koncentrovaná podlost.

Arthurova chvilková naděje, víra v jakýsi měřitelný a vědecky doložitelný systém morální spravedlnosti, rázem vyprchala. Ten prťavý, pošahaný, ale nebezpečný chlap ji jediným slovem zabil.

Uhni…

Arthur Rhyme se pokusil zadržet slzy a uhnul.

7

Zazvonil telefon a Lincolna Rhyma toto vyrušení podráždilo. Přemýšlel právě o panu X a o způsobu, jakým podvrhoval důkazy svědčící proti obětním beránkům, pokud tomu tak doopravdy bylo. Jakákoliv rozptýlení mu proto byla krajně nevhod.

Pak ovšem udeřila realita: identifikace volajícího začínala číslicí 44, což byl kód zahrnující i Anglii. “Příkaz: přijmout hovor,” poručil okamžitě.

Cvak.

“Ano, inspektorko Longhurstová?” Na křestní jména rezignoval. Vztahy se Scotland Yardem vyžadovaly určitou formu.

“Dobrý den, detektive Rhyme,” řekla inspektorka. “Zaznamenali jsme tu určitý pohyb.”

“Povídejte,” řekl Rhyme.

“Dannymu Kruegerovi se ozval jeden z jeho bývalých překupníků. Zdá se, že Richard Logan odcestoval z Londýna proto, aby si v Manchesteru něco vyzvedl. Nevíme jistě co, ale zato víme, že v Manchesteru působí víc než dost nezákonných obchodníků se zbraněmi.”

“Máte tušení, kde přesně je?”

“Danny se to stále snaží zjistit. Bylo by báječné, kdybychom ho dokázali zneškodnit tam a nečekat, až se vrátí do Londýna.”

“Není Danny příliš měkký?” Rhyme si z videokonferenčního hovoru vybavoval Jihoafričana jako urostlého, opáleného a hlučného muže s bříškem a zlatým prstenem na malíčku, přičemž obojí nápadně trčelo do prostoru. A protože sám v minulosti řešil případ týkající se Dárfúru, bavili se s Kruegerem o tragickém konfliktu v této oblasti.

“Žádný strach, ten ví, co dělá,” odpověděla inspektorka. “Když je třeba, je měkký. Ale taky dokáže být zarputilý jako lovecký pes, pokud si to situace žádá. Existuje-li nějaký způsob, pak nám ty podrobnosti obstará. Momentálně s manchesterskými kolegy sestavujeme zásahový tým. Ozveme se vám, jakmile budeme vědět víc.”

Rhyme jí poděkoval a zavěsili.

“Však my ho dopadneme, Rhyme,” ubezpečila ho Sachsová a neřekla to jen kvůli němu. Také ona měla na Loganově vypátrání zájem: při jedné z jeho léček málem zemřela.

Přijala hovor, chvíli poslouchala a pak řekla, že bude za deset minut tam. “Ty spisy ze dvou dalších případů, o kterých se zmiňoval Flinťák, už jsou připravené. Zajedu pro ně… Jo, a taky se tu možná zastaví Pam.”

“Co tady dělá?”

“Učí se na Manhattanu s jedním kamarádem, s jedním důvěrným kamarádem.”

“To jí přeju. Kdo to je?”

“Nějaký spolužák ze školy. Nemůžu se dočkat, až se s ním seznámím. Pam teď o nikom jiném nemluví. Rozhodně si zaslouží mít ve svém životě někoho slušného. Ale na druhou stranu nechci, aby se s ním sbližovala moc rychle. Budu se cítit klidnější, až se s ním konečně poznám a proklepnu si ho osobně.”

Sachsová vyrazila z místnosti. Rhyme přikývl, ale ve skutečnosti už byl myšlenkami jinde. Upřeně se zadíval na tabuli s informacemi o případu Alice Sandersonové a pak poručil telefonu, aby vytočil další číslo.

“Haló?” řekl jemný mužský hlas, zatímco se v pozadí ozýval waltz. Hlasitě.

“Mele, jsi to ty?”

“Lincolne?”

“Co je to sakra za muziku? Kde seš?”

“Na taneční soutěži o pohár Nové Anglie,” odvětil Mel Cooper.

Rhyme si povzdechl. Mytí nádobí, divadelní matiné, taneční soutěž. Neděle nenáviděl. “Potřeboval bych tě tady. Mám jeden případ. Výjimečný.”

“S tebou jsou všechny případy výjimečné, Lincolne.”

“Tak tenhle je ještě výjimečněji výjimečný než ostatní, omlouvám se za kostrbatou formulaci. Můžeš sem přijet? Zmiňovals Novou Anglii. Neříkej mi, že jsi v Bostonu nebo v Maine.”

“Jsem v Midtownu. A myslím, že budu mít čas, zrovna jsme s Grettou vypadli. Vyhrajou to Rosie Talbotová s Bryanem Marshallem. Neuvěřitelný skandál.” Cooper to pronesl s jistou významností. “V kolik mě budeš potřebovat?”

“Hned teď.”

Cooper se zakuckal smíchy. “A na jak dlouho mě budeš potřebovat?”

“No, nějakou chvilku to potrvá.”

“Tím myslíš do šesti večer? Anebo do středy?”

“Radši zavolej šéfovi a řekni mu, že tě shora přeložili. Doufám, že do středy to snad zvládnem.”

“Budu mu muset uvést nějaké jméno. Takže kdo to vyšetřování vede? Lon?”

“Řeknu ti to takhle: mluv trochu mlhavě.”

“Lincolne, ty si snad ještě vzpomínáš na doby, kdy jsi byl policajt, ne? S ‚mlhavým’ nepochodím. Pochodím jen s ‚velmi konkrétním’.”

“Žádný hlavní detektiv v tomhle případu není.”

“Ty na tom děláš sám?” Melův hlas zněl nejistě.

“To zrovna ne. Je tady Amélie, je tady Ron…”

“A to je všechno?”

“Potom ty…”

“Aha. A kdo je pachatel?”

“Totiž, pachatelé jsou už ve vězení. Dva byli usvědčeni a jeden čeká na proces.”

“A vy máte pochybnosti, zda jsou to správní lidé.”

“Tak nějak.”

Detektiv jednotky pro ohledávání míst činu při newyorské policii Mel Cooper se specializoval na laboratorní práci a v celé policii patřil nejen k nejgeniálnějším, ale i k nejduchaplnějším lidem. “Aha,” řekl. “Takže vy chcete, abych vám pomohl odhalit, jak to moji šéfové zvorali a zatkli nesprávné lidi, a pak je přesvědčit, aby zahájili tři nová a nákladná vyšetřování proti skutečným pachatelům, kteří mimochodem taky nebudou skákat radostí do stropu, až zjistí, že jim to nakonec přece jenom neprojde. Takže na téhle situaci neprodělají obě strany, ale dokonce všechny tři strany, je to tak, Lincolne?”

“Omluv se za mě své partnerce, Mele. A přijeď brzy.”

*

Sachsová byla v polovině cesty ke svému karmínově červenému Camaru SS, když vtom za sebou uslyšela: “Hej, Amélie!”

Otočila se a spatřila krásnou dospívající dívku s dlouhými kaštanovými vlasy, v nichž se lesklo pár červených pramínků, a s několika vkusnými piercingy v obou uších. Vláčela za sebou dvě plátěné tašky, ale její obličej posetý jemnými pihami zářil štěstím. “Ty odjíždíš?” zeptala se Sachsové.

“Mám jeden velký případ. Jedu do centra. Chceš svézt?”

“Jasně. U magistrátu přesednu na metro.” Pam nastoupila do auta.

“Jak jde učení?”

“Však to znáš.”

“A kde máš vlastně svého přítele?” Sachsová se rozhlédla kolem sebe.

“Zrovna jste se minuli.”

Stuart Everett docházel na manhattanskou střední školu, kde studovala i Pam. Dívka s ním chodila už několik měsíců. Seznámili se ve třídě a okamžitě zjistili, že je spojuje láska ke knihám a k hudbě. Oba navštěvovali kroužek poezie, což Sachsovou uklidňovalo: aspoň to není motorkář nebo obhroublý primitiv.

Pam hodila na zadní sedadlo tašku s učebnicemi a druhou tašku otevřela. Zevnitř vykoukl chundelatý psík.

“Nazdar, Jacksone,” řekla Sachsová a pohladila psa po hlavě.

Mrňavý havanský bišonek chňapl po gumové kosti, kterou mu detektivka nabídla z držáku na kávu sloužícího výlučně jako zásobárna psích laskomin. Améliina akcelerace a řezání zatáček se neslučovaly s udržením jakékoliv tekutiny v kelímku.

“Copak tě Stuart nemohl doprovodit? Co je to za gentlemana?”

“Má nějaký fotbalový zápas. Do sportu je úplný blázen. To je většina chlapů takových?”

Sachsová se zařadila do šňůry aut a potměšile se zasmála. “Jo.”

Od dívky v tomto věku zněla tato otázka zvláštně, většina jejích vrstevnic už o chlapcích a o sportu věděla všechno. Pam Willoughbyová se však od většiny dívek lišila. Když byla ještě velmi malá, zahynul její otec při mírové operaci OSN a její labilní matka se pak přidala k politické a náboženské krajní pravici. Chovala se stále radikálněji a momentálně si odpykávala doživotní trest za vraždu (byla zodpovědná za pumový útok na budovu OSN, při kterém před několika lety zemřelo šest lidí). Amélie Sachsová se s Pam seznámila právě v té době, kdy ji zachránila před několikanásobným únoscem. Dívka se poté vypařila, ale Sachsová ji shodou náhod nedávno zachránila znovu.

Po vysvobození ze spárů sociálně-patologické rodiny putovala Pam Willoughbyová k náhradním rodičům, samozřejmě až poté, co si Sachsová oba potenciální pěstouny prověřila se stejnou důkladností, s jakou agenti Secret Service připravují návštěvu prezidenta. Život v nové rodině se Pam velmi líbil. I nadále však trávila čas se Sachsovou a obě ženy k sobě měly blízko. A jelikož Pamina pěstounská matka mívala často plné ruce práce se starostí o pět mladších dětí, stala se Sachsová pro Pam něčím jako starší sestrou.

Oběma to tak vyhovovalo. Sachsová si děti odjakživa přála. Vyskytly se však komplikace. Původně plánovala rodinu se svou první vážnou známostí, avšak z jejího milence, rovněž policisty, se nakonec vyklubala takřka nejhorší volba na světě (tak například to byl vyděrač, ozbrojený lupič a nakonec i vězeň). Poté byla sama až do chvíle, kdy se seznámila s Lincolnem Rhymem, a od té doby žila s ním. Rhyme děti příliš nemusel, ale byl to hodný, čestný a bystrý muž, který dokázal oddělit svou chladnou profesionalitu od domácího života, což spousta mužů neuměla.

Založení rodiny by však bylo v této fázi jejich životů obtížné: museli bojovat s nástrahami a nároky policejní práce a také s nezkrotnou energií, která v nich obou dřímala. Kromě toho tu byla nejistota kolem Rhymova budoucího zdravotního stavu a také jedna fyzická překážka, ačkoliv v tomto případě vězel problém, jak se dozvěděli, na straně Sachsové, nikoliv Rhyma (který byl plně způsobilý plodit potomky).

Prozatím jim tedy musel stačit vztah s Pam. Sachsová si svou roli vychutnávala a brala ji vážně, díky čemuž u dívky pomalu slábla původní zdráhavost důvěřovat dospělým. Také Rhyme si dívčinu společnost doopravdy užíval. V současné době jí pomáhal koncipovat knihu o jejích zkušenostech z pobytu v krajně pravicovém podsvětí. Kniha se měla jmenovat Zajetí a Thom dívce řekl, že má šanci proniknout s ní do pořadu Oprah Winfreyové.

Sachsová se nyní prohnala kolem jednoho taxíku a řekla: “Ještě jsi mi neodpověděla na otázku, jak ti jde učení.”

“Skvěle.”

“Jsi připravená na tu čtvrteční písemku?”

“To sfouknu. Žádný problém.”

Sachsová se zasmála. “Tys dneska ani neotevřela učebnici, že ne?”

“Amélie, no tak! Vždyť byl tak krásný den! A předtím bylo celý týden mizerně. My jsme prostě museli jít ven.”

Instinkt Sachsové velel připomenout dívce důležitost dobrých známek při závěrečných zkouškách. Pam byla bystrá, měla vysoké IQ a nenasytný hlad po knihách, avšak vzhledem k jejímu bizarnímu vzdělávání v minulosti bylo jasné, že dostat se na dobrou univerzitu pro ni nebude snadné. Momentálně se však tvářila tak šťastně, že to Sachsovou obměkčilo. “Takže co jste dělali?”

“Jen jsme se tak procházeli. Byli jsme až v Harlemu, u nádrže. Jo, a taky jsme viděli koncert u loděnice, hráli sice jen převzaté skladby, ale třeba takové Coldplay trefili úplně božsky…” Pam se zamyslela. “Ale většinu času jsme si se Stuartem jen tak povídali. O ničem. To je ze všeho nejlepší, abys věděla.”

Amélie Sachsová nemohla nesouhlasit. “Je hezký?”

“No jo. Šíleně hezký.”

“A máš fotku?”

“Amélie! To by bylo strašně uncool.”

“Co kdybychom si zašli všichni tři na večeři, až tenhle případ skončí?”

“Jo? Ty se s ním chceš vážně seznámit?”

“Každý kluk, který s tebou chodí, by měl ve vlastním zájmu vědět, že ti někdo hlídá záda. Někdo, kdo nosí pistoli a pouta. A teď si drž toho pejska, mám chuť na pořádnou projížďku.”

Sachsová prudce podřadila, dupla na plyn a nechala na matném černém asfaltu dva gumové vykřičníky.

8

Od chvíle, kdy Amélie Sachsová začala příležitostně trávit u Rhyma noci a víkendy, zasáhly tento viktoriánský městský dům určité změny. Když tady Rhyme po nehodě a před seznámením se se Sachsovou bydlel sám, panoval sice v domě jakýs takýs pořádek, podle toho, jestli kriminalista právě vyhodil, či nevyhodil dalšího z ošetřovatelů nebo hospodyněk -, ale atmosféra v domě se jen stěží dala označit za “útulnou”. Stěny nezdobilo nic osobního: žádná osvědčení, diplomy, pochvaly a medaile, které Rhyme obdržel během svého hvězdného působení v čele ohledávacího týmu newyorské policie. Nevisely tu fotografie jeho rodičů Teddyho a Anne ani rodinné fotky strýce Henryho.

Sachsové se to nelíbilo. “Tvoje minulost a rodina jsou důležité,” poučovala ho. “Jinak vymazáváš své dějiny, Rhyme.”

On její byt nikdy neviděl, nebyl tam bezbariérový přístup -, ale věděl, že v jejích pokojích se to důkazy o jejích dějinách doslova hemží. Samozřejmě viděl spoustu fotek: Amélie Sachsová jako pohledná malá holka (s dávno vybledlými pihami), která se příliš neusmívala; jako středoškolská studentka s nářadím automechanika v ruce; jako vysokoškolačka na rodinné dovolené, obklopená z jedné strany křenícím se otcem-policajtem a ze druhé přísnou matkou; jako modelka pózující pro časopisy a reklamy, kdy z jejích očí vyzařoval stylový chlad (o němž Rhyme věděl, že vyjadřuje spíše opovržení nad tím, jak jsou modelky stále pokládány za pouhé chodící věšáky).

A také stovky dalších fotek, které většinou pořídil Améliin otec, muž s kodakem proklatě nízko.

Sachsová si tehdy prohlédla Rhymovy holé zdi a zamířila do míst, kam ošetřovatelé, dokonce ani Thom, nechodili: do sklepa přeplněného bednami, desítkami lepenkových krabic obsahujících důkazy o Rhymově předchozím životě, o jeho životě Předtím. Skryté artefakty, které Rhyme zamlčel stejně, jako muž zamlčí první ženu před druhou. Mnohé z tam nalezených certjfikátů, diplomů a rodinných fotografií dnes zaplňovaly stěny i krbovou římsu.

Nechyběla ani fotografie, kterou si Rhyme prohlížel nyní, zachycovala ho jako štíhlého teenagera v běžeckém úboru krátce po doběhu v jakémsi univerzitním přeboru. Mladý Lincoln měl na fotce rozcuchané vlasy a výrazný nos a la Tom Cruise, stál v předklonu a opíral se rukama o stehna, zřejmě právě dokončil běh na jednu míli. Rhyme nikdy nebyl sprinter. Měl rád lyriku a eleganci delších tratí. Běh pokládal za “proces”. Někdy nepřestal běžet, ani když proťal cílovou pásku.

V ochozech určitě nechyběli jeho příbuzní. Tátova i strýcova rodina bydlely na předměstí Chicaga, i když je od sebe dělila jistá vzdálenost. Dům Lincolnovy rodiny stál více na západě, v rovinaté a málo zarostlé krajině, kterou v té době zčásti tvořila zemědělská půda, v mezičase ovšem zpleněná tornády a bezohlednými developery. Henryho Rhyma a jeho rodiny se ani jedno tolik netýkalo, poněvadž bydleli na břehu jezera v Evanstonu.

Henry dojížděl dvakrát týdně na Chicagskou univerzitu, kde přednášel aplikovanou fyziku, byla to dlouhá cesta, během níž se muselo přestupovat z vlaku na vlak a která člověku nabízela pohled na pestré sociální rozvrstvení města. Jeho žena Paula vyučovala na Severozápadní univerzitě. Měli spolu tři děti, Roberta, Marii a Arthura, které dostaly jména podle slavných vědců. První dvě se jmenovaly podle Oppenheimera a Curieové, zatímco Art dostal jméno po Arthuru Comptonovi, jenž v roce 1942 vedl na Chicagské univerzitě proslulou “metalurgickou laboratoř”, tak zněl krycí název projektu vedeného s cílem vyvolat první řízenou řetězovou jadernou reakci na světě. Všechny tři děti se dostaly na dobré školy: Robert studoval medicínu na Severozápadní univerzitě, Marie chodila na Kalifornskou univerzitu v Berkeley a Arthur zamířil na M. I. T.

Robert před několika lety zemřel při průmyslové havárii v Evropě. Marie pracovala v Číně na ekologických projektech. A ze čtyř rodičů bratranců Rhymových byl dnes naživu už pouze jediný: tetička Paula, která přežívala v domě s pečovatelskou službou, obklopená živoucími a barvitými vzpomínkami starými šedesát let, zatímco přítomnost k ní pronikala jen v podobě zmatených útržků.

Rhyme se dál upřeně díval na svou fotku. Nedokázal od ní odtrhnout zrak a v duchu si vybavoval ony běžecké závody… Profesor Henry Rhyme dával na univerzitních přednáškách uspokojení najevo jemným zdvižením obočí. Jakmile se však ocitl na stadionu, neustále v ochozech poskakoval, hvízdal, ryčným hlasem volal na Lincolna: Makej, makej, makej, dokážeš to! a hnal ho do cíle jako prvního (což se mu často i podařilo).

Rhyme předpokládal, že tehdy po přeborech vyrazili někam s Arthurem. Oba chlapci spolu trávili maximum volného času, a vynahrazovali si tak nedostatek sourozenců: Robert a Marie byli podstatně starší než Arthur a Lincoln byl jedináček.

A tak se oba chlapci navzájem adoptovali. Většinu víkendů a každé léto společně vyráželi vstříc dobrodružstvím, často v Arthurově corvettě (strýček Henry i jako profesor vydělával několikrát více než Rhymův otec; Teddy byl také vědec, ale mnohem raději působil mimo záři reflektorů). Akce, které spolu oba chlapci podnikali, byly typickými jízdami teenagerů: holky, společenské večírky, kino, hádky, pojídání hamburgerů a pizzy, tajné popíjení piva a poznávání světa. Plus ještě jednou holky.

Rhyme teď seděl v novém invalidním vozíku TDX a přemýšlel, kam si tehdy po přeborech s Arthurem vyšli.

Arthur, jeho náhražkový bratr…

Který ho však nikdy nenavštívil, když mu páteř praskla jako nalomená větvička.

Proč, Arthure? Řekni mi proč…

Vzápětí však vzpomínky zpřetrhalo zvonění zvonku. Thom vyrazil ke dveřím a o chvíli později vkráčel do místnosti plešatý muž drobné postavy ve smokingu: Mel Cooper. Posunul si silné brýle výše na tenkém nose a kývl na Rhyma. “Dobré odpoledne.”

“Společenský oděv?” zeptal se Rhyme a letmo pohlédl na smoking.

“Jedu z taneční soutěže. Kdybychom se probojovali do finále, vůbec bych nepřijel.” Sundal si sako, rozvázal motýlka a vyhrnul si rukávy u košile se sámky. “Takže co je to za výjimečný případ, o kterém jsi mi říkal?”

Rhyme ho informoval o okolnostech případu.

“Tak to mě za tvého bratrance mrzí, Lincolne. Myslím, že ses mi o něm nikdy nezmiňoval.”

“Co si myslíš o způsobu provedení?”

“Jestli je tvoje teorie pravdivá, tak je to geniální plán.” Cooper se zahleděl na důkazní tabuli s podrobnostmi o vraždě Alice Sandersonové.

“Napadá tě něco?” zeptal se Rhyme.

“No, polovina důkazů nalezených u tvého bratrance se našla buď v autě, anebo v garáži. Umístit je tam by bylo mnohem snazší, než je nastrčit přímo v domě.”

“Přesně tohle jsem si říkal taky.”

Domovní zvonek se ozval znovu. O chvíli později uslyšel Rhyme osamělé kroky navracejícího se Thoma. Napadlo ho, jestli mu někdo nedoručil balíček. Poté se mu však rozsvítilo: je neděle. Návštěvník mohl mít na sobě neformální oblečení s teniskami, které na podlaze v hale nedělaly žádný hluk.

Samozřejmě.

Zpoza rohu se vynořil mladý Ron Pulaski a plaše kývl. Uniformovaného pochůzkáře dělal už několik let, takže to nebyl žádný zelenáč. Stále tak však vypadal a pro Rhyma stále zelenáčem byl. A pravděpodobně jím měl zůstat navždy.

Pulaski měl opravdu na nohou nehlučné tenisky Nike, avšak o to řvavější byla jeho havajská košile na džínsách. Světlé vlasy měl vyčesány do módních bodlin a na čele se mu táhla výrazná jizva, památka na téměř smrtelné zranění během jeho prvního případu s Rhymem a Sachsovou. Ron se stal tehdy terčem tak brutálního útoku, že utrpěl poškození mozku a málem odešel od policie. Nakonec se však rozhodl prokousat se rehabilitací a zůstat v řadách NYPD, k čemuž ho do značné míry inspiroval Rhymův příklad (samozřejmě se s tím svěřil pouze Sachsové, nikoliv samotnému kriminalistovi, který se to dozvěděl až od ní).

Ron zamžoural na Cooperův smoking a kývl oběma mužům na pozdrav.

“Nádobí se krásně leskne, Pulaski? Kytky jsou zalité? Zbytky od oběda zabalené v mrazáku?”

“Odjel jsem okamžitě, pane.”

Muži právě probírali případ, když vtom uslyšeli ode dveří hlas Amélie Sachsové: “Tady je to jak na maškarním.” Dívala se na Cooperův smoking a Pulaského křiklavou košili. Otočila se k technikovi a řekla: “Vypadáš jako štramák. Takhle se to říká, když má někdo na sobě smoking, viď?Že je ‚štramák’.”

“Momentálně se mi bohužel dere na mysl pouze slovo ,semifinalista’.”

“Gretta to bere s nadhledem?”

Cooper odpověděl, že jeho nádherná skandinávská přítelkyně si vyrazila s kamarádkami a zapíjí žal akvavitem. “To je destilát z její rodné země. Ale podle mě se nedá pít.”

“A jak se má máma?”

Cooper stále bydlel s matkou, nevrlou dámou, která strávila převážnou část života v Queensu.

“Ta se má dobře. Momentálně je na obědě v Boat House.”

Sachsová se otočila k Pulaskému a zeptala se ho na manželku a dvě malé děti. “Díky, žes přišel v neděli,” dodala nakonec a otočila se k Rhymovi. “Řekls mu, jak moc si toho vážíme, viď?”

“Určitě ano,” zamumlal Rhyme. “Takže kdybychom se teď mohli pustit do práce… Cos přinesla?” Loupl očima po velké hnědé obálce, kterou Sachsová držela v ruce.

“Soupis důkazů a fotky z té krádeže mincí a znásilnění.”

“A kde jsou samotné důkazy?”

“Archivované v důkazním skladu na Long Islandu.”

“No jo, tak se na to podívejme.”

Sachsová se stejně jako v případě kriminalistova bratrance chopila fixu a začala psát na další bílou tabuli.

VRAŽDA / KRÁDEŽ, 27. BŘEZEN

27. březen

Zločin: Vražda, krádež šesti pouzder se vzácnými mincemi

Příčina smrti: Ztráta krve, šok, obojí způsobeno četnými bodnými ranami

Místo činu: Bay Ridge, Brooklyn

Oběť: Howard Schwartz

Podezřelý: Randall Pemberton

SOUPIS DŮKAZU NALEZENÝCH V DOMĚ OBĚTI:

? Mastnota

?Vločky z uschlého laku na vlasy

?Polyesterová vlákna

?Vlněná vlákna

?Otisk podrážky, vycházková bota Bass, velikost 91/2

Svědek ohlásil, že muž ve vestě béžové barvy prchal z místa činu v černé Hondě Accord

SOUPIS DŮKAZŮ NALEZENÝCH V DOMĚ A AUTOMOBILU PODEZŘELÉHO:

?Mastnota na deštníku na terase, odpovídá nálezu

v domě oběti

?Pár vycházkových bot Bass, velikost 91/2

?Lak na vlasy Clairol, odpovídá vločkám nalezeným

na místě činu

?Nůž, stopy uvízlé ve střence:

- Prach neodpovídající ničemu na místech činu ani v domě podezřelého

- Kousky staré lepenky.

?Nůž ? stopy na čepeli:

- Krev oběti. Potvrzena shoda

?Podezřelý vlastnil černou Hondu Accord z roku 2004

?Jedna mince identifikována jako mince pocházející ze sbírky oběti

?Vesta značky Culberton Outdoor Company, béžová barva. Polyesterové vlákno nalezené na místě činu odpovídá

?Vlněná deka v autě. Vlněné vlákno nalezené na místě činu odpovídá

Poznámka: Před procesem vyšetřovatelé vyslechli hlavní obchodníky s mincemi v oblasti New Yorku a na internetu. Nikdo se nepokusil koupit odcizené mince nebo je prodat dál.

“Takže pokud náš pachatel ty mince ukradl, nechal si je. A ten ‚prach neodpovídající ničemu na místech činu’… To znamená, že pravděpodobně pocházel z domu pachatele. Ale co je to za prach, sakra? Copak oni ho neanalyzovali?” Rhyme zavrtěl hlavou. “Dobrá, chci vidět ty fotky. Kde jsou?”

“Už je nesu. Vydrž.”

Sachsová našla lepicí pásku a přilepila kopie snímků na třetí tabuli. Rhyme k nim přijel blíž a upřeně se zadíval na desítky záběrů z obou míst činu. Obydlí sběratele mincí bylo uklizené, obydlí pachatele méně. Kuchyně, pod jejímž dřezem našli detektivové minci a nůž, byla přeplněná haraburdím a na lince se válelo špinavé nádobí a obaly od jídel. Jídelní stůl pokrývala hromada pošty, podle všeho převážně nevyžádané.

“Další případ,” poručil Rhyme. “Jdeme na to.” Musel se přemáhat, aby se v jeho hlase neozval netrpělivý tón.

VRAŽDA ZNÁSILNĚNÍ, 18. DUBEN

18. duben

Zločin: Vražda, znásilnění

Příčina smrti: Uškrcení

Místo činu: Brooklyn

Oběť: Rita Mosconeová

Podezřelý: Joseph Knightly

SOUPIS DŮKAZŮ NALEZENÝCH V BYTĚ OBĚTI:

?Stopy mýdla značky Colgate-Palmolive Softsoap

?Zvlhčovač kondomů

?Vlákna od provazu

?Prach ulpělý na lepicí pásce, neodpovídá žádným

vzorkům nalezeným v bytě

?Lepicí páska značky American Adhesive

?Kousek latexové gumy

?Vlněná/polyesterová vlákna černé barvy

?Tabák na oběti (viz poznámku níže)

SOUPIS DŮKAZŮ NALEZENÝCH V DOMĚ PODEZŘELÉHO:

?Kondomy Durex obsahující totožný zvlhčovač, jaký se našel na oběti

?Stočený provaz, jehož vlákna odpovídají vláknům nalezeným na místě činu

?Šedesáticentimetrový kus téhož provazu obsahující krev oběti a také pěticentimetrový kus nylonu 6, typ BASF B35. Nejpravděpodobnější zdroj: vlasy dětské panenky

?Mýdlo Colgate-Palmolive Softsoap

?Lepicí páska značky American Adhesive

?Gumové rukavice odpovídající kousku nalezenému na místé činu

?Pánské ponožky, směs vlna/polyester, odpovídají vláknu nalezenému na místé činu. V garáži nalezen další totožný pár obsahující stopy krve obéti

?Tabák z cigaret značky Tareyton (viz poznámku níže)

“Takže údajný pachatel si nechal na sobě zkrvavené ponožky a odvezl si je domů? Nesmysl. Nastrčený důkaz.” Rhyme si znovu pročetl poznámky. “A co je to ta ‚poznámka níže’?”

Sachsová ji našla: jednalo se o přípis adresovaný státnímu zástupci, v němž se hlavní vyšetřovatel v několika odstavcích zmiňoval o možných problémech s případem. Amélie ukázala dokument Rhymovi.

Stane:

Obhajoba by se mohla pokusit využít několika potenciálních zádrhelů:

? Možný problém s kontaminací: na místě činu a v domě pachatele se našly podobné kousky tabáku, ale oběť ani podezřelý nekouřili. Vyslechli jsme policisty, kteří pachatele zatýkali, i ohledávače místa činu, ale všichni mě ujistili, že s tím nemají nic společného.

? Kromě krve oběti jsme nenašli žádný materiál pro ověření shody DNA.

? Pachatel má alibi, očitého svědka, který tvrdí, že podezřelý byl zhruba v době zločinu před svým domem vzdáleným asi šest kilometrů. Svědkem je bezdomovec, kterému podezřelý občas dává peníze.

“Takže měl alibi,” poznamenala Sachsová, “kterému však porota neuvěřila. Pochopitelně.”

“Co o tom soudíš ty, Mele?” zeptal se Rhyme.

“Já se držím své verze. Že to všechno do sebe zapadá až příliš okatě.”

Pulaski přikývl. “Ten lak na vlasy, to mýdlo, ta vlákna, ten zvlhčovač…, všechno.”

Cooper pokračoval: “Pro nastrčení důkazů jsou to logické věci. A koukněte na tu DNA: není to tak, že by se na místě činu našla DNA podezřelého, místo toho se v domě podezřelého našla DNA oběti. Takhle se to podstrkává daleko snáze.”

Rhyme si dál pomalu a zkoumavě prohlížel tabule.

“Všechny důkazy se však neshodují,” podotkla Sachsová. “Ta stará lepenka a ten prach nemají k žádnému z míst činu žádný vztah.”

“A k tomu ten tabák,” souhlasil Rhyme. “Oběť ani obětní beránek nekouřili. To znamená, že ten tabák může pocházet od skutečného pachatele.”

“A co ty panenkovské vlasy?” zeptal se Pulaski. “Znamená to, že má děti?”

“Přilep už ty fotky,” poručil Rhyme Sachsové. “Podíváme se na to.”

Stejně jako v předchozích případech jednotka pro ohledávání míst činu dobře zdokumentovala byt oběti i dům a garáž pachatele. Rhyme si prohlédl fotografie. “Nikde žádné panenky. A vůbec žádné hračky. Možná má skutečný vrah děti nebo přichází do styku s hračkami. A taky kouří, případně má přístup k cigaretám nebo tabáku. Dobře. Aspoň něco, čeho se můžeme chytit.” Odmlčel se a dodal: “Takže sestavme profil pachatele. Říkáme mu ‚pan X’. Ale potřebujeme něco konkrétnějšího… Jaké je dneska datum?”

“Dvaadvacátého května,” odpověděl Pulaski.

“Dobře. Takže neznámý pachatel dvě stě dvacet pět. Sachsová, kdybys mohla…” Kývl na tabuli. “Založ ten profil.”

PROFIL PACHATELE 225

?Muž

?Zřejmě kouří nebo bydlí/pracuje s kuřákem, případně poblíž zdroje tabáku

?Má děti nebo bydlí/pracuje v jejich blízkosti, případně poblíž zdroje hraček

?Zájem o umění, mince?

NEPODSTRČENÉ DŮKAZY

?Prach

?Stará lepenka

?Vlasy z panenky, nylon 6, typ BASF B35

?Tabák z cigaret Tareyton

Každopádně je to začátek, pomyslel si Rhyme, i když pořádně skromný.

“Neměli bychom zavolat Lonovi s Malloyem?” zeptala se Sachsová.

Rhyme se ušklíbli. “A co jim asi tak řekneme?” Kývl na tabulky. “Myslím, že by naši malou utajenou operaci hezky rychle zatrhli.”

“Chcete říct, že tohle není oficiální vyšetřování?” podivil se Pulaski.

“Vítej v podsvětí,” odvětila Sachsová.

Mladý policista tuto informaci chvíli trávil.

“Proto jsme v přestrojení,” prohodil Cooper a ukázal na černý saténový proužek na svých smokingových kalhotách. Možná i mrkl, ale Rhyme to kvůli jeho silným brýlím nepoznal. “Takže jaké budou další kroky?”

“Sachsová, zavolej na ohledávačku do Queensu. K důkazům v případu mého bratrance se nedostaneme. Proces se teprve chystá, takže veškeré důkazy budou uloženy na státním zastupitelství. Ale zkus zjistit, jestli by nám někdo ze skladu nemohl poslat důkazy z předchozích zločinů, z toho znásilnění a krádeže mincí. Jde mi o ten prach, lepenku a provaz. Pulaski, ty zatím zajeď do Velkého baráku. Chci, abys prohlédl spisy ke všem vraždám spáchaným v uplynulých šesti měsících.”

“Ke všem vraždám?”

“Starosta vyčistil město, copak jsi to neslyšel? Buď rád, že nejsme v Detroitu nebo ve Washingtonu. Flinťák si vzpomněl na tyhle dva případy. Ale vsadím se, že jich bude víc. Hledej nějaký zločin v pozadí, možná krádež, možná znásilnění -, který nakonec skončil vraždou. Orientuj se podle kategorizačních důkazů a anonymního telefonátu ihned po zločinu. Jo, a taky podle podezřelého, který přísahá, že je nevinný.”

“Dobře, pane.”

“A co budeme dělat my?” zeptal se Mel Cooper.

“Čekat,” zabručel Rhyme, jako by to bylo sprosté slovo.

9

Nádherná transakce.

Jsem uspokojen. Kráčím po ulici, šťastný a spokojený. Listuji obrazy, které jsem právě uložil své sbírky. Obrazy Myry 9834. Ty vizuální jsou uschovány v mé paměti. Ty ostatní zaznamenal digitální rekordér.

Procházím ulicí a sleduji šestnácťáky kolem sebe.

Vidím je, jak korzují po chodnících. Jak jedou v autech, autobusech, taxících, náklaďácích.

Vidím je přes okna, nemají o mně ani tušení, zatímco si je prohlížím.

Šestnácťáci… Samozřejmě nejsem jediný, kdo se o lidech vyjadřuje tímto způsobem. Vůbec ne. V branži je to běžně užívaný výraz. Ale pravděpodobně jsem jediný, kdo o lidech raději uvažuje jako o šestnácťácích a koho tato představa uspokojuje.

Šestnáctimístné číslo je mnohem přesnější a použitelnější než jméno. Jména mě znervózňují. A to se mi nelíbí. Když jsem nervózní, není to pro mě dobré, není to pro nikoho dobré. Jména… áh, strašné. Nositelem příjmení Jones a Brown je například zhruba 0,6% obyvatel Spojených států amerických. Moore představuje 0,3% a favorit všech průzkumů Smith neskutečné jedno procento. Celkem žijí v zemi téměř tři miliony Smithů. (A pokud vás zajímají křestní jména, tak zapomeňte na Johna. Ten se s 3,2 procenty umístil až jako druhý. Vítězem je James s 3,3% populace.)

Domyslete tedy důsledky. Zaslechnu například, jak někdo říká: “James Smith.” No jo, ale kterého Jamese Smitha má na mysli, když jsou jich statisíce? A to mluvíme jen o živých. Zkuste spočítat všechny Jamese Smithy v dějinách.

Proboha.

Už jen ta představa mě dohání k šílenství.

Jsem nervózní…

Případné omyly mohou mít navíc vážné důsledky. Řekněme třeba, že jsme v Berlíně v roce 1938. Je Herr Wilhelm Frankel Židem Wilhelmem Frankelem, anebo ctihodným občanem Wilhelmem Frankelem? Tehdy to byl obrovský rozdíl, ale ať už si o těch klucích v hnědých košilích myslíte cokoliv, na pátrání po identitách to byli absolutní géniové (a navíc už tehdy používali počítače!).

Jména vedou k omylům. Omyly jsou šum. Šum je kontaminace. A kontaminaci je třeba eliminovat.

Alicí Sandersonových mohou být desítky, ale na světě je jen jedna Alice 3895, která obětovala život, abych mohl vlastnit obraz Americká rodina od drahého pana Prescotta.

A Myry Weinburgové? No, těch určitě moc nebude. Ale rozhodně je jich víc než jedna. Přesto se jen Myra 9834 obětovala, abych mohl být uspokojen.

Vsadím se, že také DeLeonů Williamsů bude na světě spousta, ovšem jen číslo 6832-5794-8891-0923 půjde nadosmrti do vězení za znásilnění a vraždu Myry 9834, abych já mohl zůstat na svobodě a vychutnat si to celé znovu.

Momentálně jsem na cestě do jeho domu (tedy, technicky vzato patří ten dům jeho přítelkyni, jak jsem zjistil) a nesu si s sebou dost důkazů na to, abych měl jistotu, že ten nebožák bude zhruba po hodinovém rokování poroty shledán vinným ze znásilnění i z vraždy.

DeLeon6832…

Už jsem absolvoval transakci v podobě telefonátu na policii, při němž jsem ohlásil, že z místa činu ujížděl starý béžový dodge, v takovém autě DeLeon 6832 jezdí, a za jeho volantem seděl černoch. “Viděl jsem mu ruce! Byly celé od krve! Ach, pošlete sem rychle někoho! Ten křik byl strašný.”

Bude z tebe dokonalý podezřelý, DeLeone 6832. Zhruba polovina pachatelů znásilnění se tohoto činu dopouští pod vlivem alkoholu nebo drog (on už teď pije pivo s mírou, ale před několika lety docházel na terapie anonymních alkoholiků). Většina obětí znásilnění svého útočníka zná (DeLeon 6832 kdysi prováděl tesařské práce v prodejně potravin, kde zesnulá Myra 9834 pravidelně nakupovala, takže bylo logické předpokládat, že se oba znali, ačkoliv to zřejmě nebyla pravda).

Většině násilníků je méně než třicet nebo třicet let (což je, jak se ukázalo, přesný věk DeLeona 6832). Na rozdíl od drogových dealerů a narkomanů nemají v trestním rejstříku příliš mnoho předchozích zatčení s výjimkou domácího násilí, a můj chlapec byl jednou usvědčen z napadení přítelkyně; no není to dokonalé? A většina násilníků navíc pochází z nižších sociálních vrstev a řadí se mezi ekonomicky handicapované (DeLeon 6832 je už několik měsíců bez práce).

A dále, dámy a pánové porotci, vezměte laskavě v úvahu, že dva dny před znásilněním si obžalovaný zakoupil krabičku kondomů Trojan-Enz, úplně stejných jako dva kondomy nalezené poblíž těla oběti. (Pokud jde o dva skutečně použité kusy, tedy o mé vlastní -, tak ty už jsou samozřejmě dávno pryč. DNA je velice nebezpečná, zvláště dnes, kdy město New York shromažďuje vzorky ze všech závažných trestných činů, nejen ze znásilnění. A v Británii vám za chvíli vezmou stěr už při předvolání na policii za to, že váš pes podělal chodník nebo že jste se riskantně otočili do protisměru.)

A je tu i další skutečnost, kterou by policie měla vzít v potaz, pokud bude dělat svou práci důkladně. DeLeon 6832 je válečný veterán, který sloužil v Iráku, a po jeho návratu se vynořily jisté pochybnosti, kam se poděla jeho osobní zbraň ráže 45. Při odchodu do civilu totiž žádnou neodevzdal. Prý ji “ztratil” v boji.

Před pár lety si však kupodivu koupil náboje totožné ráže.

Pokud se to policie dozví, což se dozví velmi snadno, mohla by dospět k závěru, že podezřelý je ozbrojený. A kdyby šťourala ještě hlouběji, přijde na to, že se DeLeon 6832 léčil v nemocnici pro veterány, na syndrom posttraumatického stresu.

Aha, takže labilní ozbrojený podezřelý?

Kterýpak policista by neměl sklon nejdřív střílet a až pak mířit?

Doufejme v to. Musím přiznat, že jsem ne vždy bezvýhradně přesvědčen o šestnácťácích, které si vyberu. Člověk nikdy neví, kdy se naskytne nečekané alibi. Nebo idiotská porota. Možná že DeLeon 6832 skončí ještě dneska v pytli na mrtvoly. Proč by se to nemohlo stát? Ale copak si nezasloužím trochu toho štěstíčka jako kompenzaci za nervozitu, kterou mi Bůh dal do vínku? Takový život není vždycky snadný, to mi věřte.

Dojít do jeho domu tady v Brooklynu by mělo trvat přibližně půl hodiny. Stále cítím hřejivé uspokojení ze své transakce s Myrou 9834, a tak si tu chůzi užívám. Jen batůžek mě na zádech tíží. Obsahuje nejen důkazy k podstrčení a botu, která již zanechala výmluvný otisk DeLeona 6832, ale i spoustu dalších pokladů, jež jsem nalezl, když jsem dnes procházel ulicemi. V mé kapse se bohužel nachází jen malá trofej Myry 9834, totiž část jejího nehtu. Přál bych si něco osobnějšího, ale úmrtí na Manhattanu jsou vždycky velká věc a chybějící části těla přitahují obrovskou pozornost.

Lehce přidávám do kroku a vnímám rytmické pohupování batůžku. Vychutnávám si průzračnou jarní neděli i vzpomínky na transakci s Myrou 9834.

Blaženě si užívám dokonalou slast z vědomí, že ačkoliv jsem pravděpodobně nejnebezpečnější osobou ve městě New York, jsem zároveň nezranitelný, prakticky neviditelný pro všechny šestnácťáky, kteří by mi případně mohli ublížit.

To světlo upoutalo jeho pozornost.

Záblesk z ulice.

Červený.

A další záblesk. Modrý.

DeLeon Williams svěsil ruku s telefonem. Volal právě příteli a snažil se najít muže, pro kterého kdysi pracoval. Když tomu chlapovi zkrachovala tesařská firma, utekl z města a zanechal za sebou jen dluhy, mimo jiné i více než čtyřtisícový nedoplatek svému nejspolehlivějšímu zaměstnanci, DeLeonu Williamsovi.

“Leone,” říkal muž na druhém konci linky. “Já sám nevím, kde ten hajzl je. I mně visí nějakých…”

“Ještě se ti ozvu.”

Cvak.

Urostlému Williamsovi se potily ruce, když se díval přes záclonu, kterou s Janeece v sobotu pověsili (Williams se cítil trapně, strašně trapně, že ji musela zaplatit ona, ach jo, hnusilo se mu být nezaměstnaný). Všiml si, že ty záblesky vycházejí z majáčku na mřížce masky dvou neoznačených policejních aut. Z vozů vystoupili dva detektivové a rozepnuli si kabáty, a to nikoliv proto, že by byl jarní den tak teplý. Auta vzápětí odjela zablokovat křižovatky.

Muži se obezřetně rozhlédli po okolí a pak zamířili k béžovému automobilu Dodge, který patřil Williamsovi, čímž zmařili i poslední naději, že jde o nějakou podivnou shodu okolností. Prohlédli si registrační značku, nakoukli dovnitř a jeden promluvil do vysílačky.

Williamsovi zoufalstvím poklesla víčka a z plic se mu vydralo znechucené povzdechnutí.

Už s tím zase začala.

Ona…

Loni se Williams zapletl se ženou, která byla nejen sexy, ale i bystrá a laskavá. Alespoň se tak zpočátku jevila. Krátce poté, co spolu začali vážně chodit, se však změnila v rozlícenou čarodějnici. Byla náladová, žárlivá, mstivá. Labilní… Williams s ní chodil asi čtyři měsíce, a bylo to nejhorší období jeho života. Většinu času před ní chránil i její vlastní děti.

Za svou dobrotu si však nakonec vysloužil vězení. Jednou večer se Leticia ohnala po své dceři pěstí, protože nevydrhla dost důkladně květináč. Williams instinktivně popadl ženu za ruku, zatímco vzlykající dívka utekla. Nakonec se mu podařilo Leticiu uklidnit a zdálo se, že je celá záležitost vyřešená. Když však o pár hodin později seděl na terase a přemýšlel, jak by mohl dostat děti z jejího dosahu, například zpátky k jejich otci, objevila se najednou policie a zatkla ho.

Leticia proti němu vznesla obvinění z napadení a na důkaz ukázala paži s modřinou po jeho stisku. Williams byl zděšen. Vysvětlil, co se stalo, ale policisté neměli jinou možnost než ho zatknout. Případ dospěl až do procesu, avšak Williams nechtěl dovolit, aby Leticiina dcera svědčila v jeho prospěch, ačkoliv si to ona sama přála. Nakonec ho shledali vinným z menšího napadení a uložili mu trest v podobě veřejně prospěšných prací.

Během procesu však Williams podal výpověď o Leticiině krutosti. Státní zástupce mu uvěřil a předal její jméno Úřadu sociálních služeb. Do jejího domu se dostavila sociální pracovnice, prošetřila životní podmínky dětí, odebrala je matce a svěřila do péče jejich biologického otce.

Leticia pak začala Williamse obtěžovat. Trvalo to dlouho, ale před několika měsíci náhle zmizela a Williams si poslední dobou začínal myslet, že už má od ní pokoj…

A teď tohle. Věděl, že je za tím ona.

Ježíšikriste, kolik si toho člověk může nechat líbit?

Podíval se znovu. Ne! Detektivové měli vytasené zbraně!

Williamsem projela vlna hrůzy. Že by skutečně ublížila některému ze svých dětí a tvrdila, že to udělal on? Nepřekvapilo by ho to.

Williamsovi se třásly ruce, z očí mu tryskaly velké slzy a stékaly po širokém obličeji. Cítil stejnou paniku, jaká ho zachvátila tehdy v poušti, když se otočil ke kamarádovi právě ve chvíli, kdy se tento usměvavý Alabaman změnil přičiněním iráckého raketového granátu v červenou kaši ničeho. Až do té chvíle byl Williams víceméně v pohodě. Stříleli po něm, na uniformě měl písek rozstřikovaný dopadajícími kulkami, jednou z horka omdlel. Když však viděl, jak se Jason proměnil ve věc, zásadně ho to poznamenalo. Posttraumatická stresová porucha, se kterou od té doby zápasil, teď začala nabírat vysoké otáčky.

Nevýslovný, bezmocný strach.

“Ne, ne, ne, ne.” Lapal po dechu a snažil se nadechnout. Před několika měsíci přestal brát léky v domnění, že už je mu lépe.

Když však nyní sledoval, jak se detektivové rozestavují kolem domu, pomyslel si DeLeon Williams slepě: Vypadni odsud, sakra, uteč!

Musel se od celé věci distancovat. Zmizet, aby ukázal, že Janeece s tím nemá nic společného, aby zachránil ji a jejího syna, dva lidi, které doopravdy miloval. Zajistil hlavní dveře řetízkem a petlicí, vyběhl nahoru pro tašku a naházel do ní všechno, co ho napadlo. Balil však bez rozmyslu: pěnu na holení bez žiletek, spodní prádlo bez košilí, boty bez ponožek.

A pak vytáhl ze skříně ještě jednu věc.

Svou vojenskou pistoli Colt ráže 45. Zbraň nebyla nabitá, Williamse by nikdy nenapadlo po někom střílet -, ale mohl by předstírat, že je, a zajistit si tak volný průchod kolem policistů nebo v případě potřeby unést auto.

Dokázal teď myslet na jedinou věc: Utíkej! Běž!

Naposledy se podíval na fotografii, kde byl s Janeece a jejím synem na výletě do zábavního parku Six Flags. Znovu se rozplakal, poté si otřel slzy, přehodil si tašku přes rameno, sevřel pažbu těžké pistole a vyrazil po schodech dolů.

10

“Přední odstřelovač na pozici?”

Bo Haumann, bývalý výcvikový seržant, který dnes velel Pohotovostní jednotce, zásahovému útvaru newyorské policie -, kývl na budovu, jež skýtala dokonalou palebnou pozici, neboť z ní byl výhled na mrňavou zahradu kolem domu DeLeona Williamse.

“Ano, pane,” odpověděl opodál stojící důstojník. “A Johnny kryje zadní stranu.”

“Dobře.”

Prošedivělý, nakrátko ostříhaný a houževnatý Haumann navedl dva úderné týmy své jednotky na pozici. “A držte se z dohledu.”

Velitel bydlel nedaleko odtud a ještě před chvílí na zahradě přemlouval loňské dřevěné uhlí, aby chytilo plamenem, když vtom mu zazvonil telefon a on se dozvěděl o znásilnění s vraždou a o solidní stopě vedoucí k pachateli. Přenechal tedy žhářskou misi synovi, oblékl si výstroj, vyrazil do terénu a děkoval přitom dobrému Bohu, že si ještě nestihl otevřít první pivo. Řídit auto po dvou kouscích nedělalo Haumannovi problém, ale ze zbraně by nikdy nevystřelil dříve než osm hodin po požití.

A v toto příjemné nedělní odpoledne existovala docela slušná pravděpodobnost, že na střílení dojde.

Ve vysílačce prasklo a ze sluchátka se ozvalo: “Sledovačka jedna volá základnu, příjem.” Pátrací a sledovací tým zaujímal spolu s druhým odstřelovačem místo na protější straně ulice.

“Tady základna. Mluvte, příjem.”

“Máme termosignál. Někdo by mohl být uvnitř. Audio nula.”

By mohl být, pomyslel si Haumann podrážděně. Viděl rozpočet na pořízení termovizí. Při své ceně by měly tyhle přístroje umět stoprocentně stanovit, jestli se uvnitř někdo skrývá, případně i zjistit, jaké má číslo nohy a zda si ráno čistil chrup zubní nití.

“Ověřte to znovu.”

Po chvíli, která mu připadala jako celá věčnost, uslyšel: “Sledovačka jedna. Takže uvnitř se nachází jen jedna osoba. Máme vizuální kontakt přes okno. Podle fotky z databáze motorových vozidel, kterou jste nám přidal, je to bezesporu DeLeon Williams. Příjem.”

“Dobře. Konec.”

Haumann zavolal dvěma taktickým týmům, které teď zaujímaly novou pozici kolem domu a stále byly téměř neviditelné. “Na zdlouhavé instrukce jsme neměli čas. Ale poslouchejte mě: ten pachatel je násilník a vrah. Chceme ho živého, ale je příliš nebezpečný, než abychom ho mohli nechat uniknout. Takže jestli učiní jakékoliv nepřátelské gesto, máte zelenou.”

“Velitel týmu B. Rozumím. Hlásím, že jsme na pozici. Boční ulička a ulice na severu jsou pokryté, zadní dveře rovněž, příjem.”

“Velitel týmu A. Rozumím, že máme zelenou. Jsme na pozici u hlavního vchodu a kryjeme všechny ulice na jih a na východ.”

“Odstřelovači,” řekl Haumann do vysílačky. “Potvrďte zelenou.”

Všichni odstřelovači potvrdili přijetí rozkazu a ohlásili, že jsou připraveni ke střelbě.

Haumann odepjal řemínek pouzdra od pistole a vklouzl do boční uličky za domem, kde se k němu připojili další agenti, jejichž plány na tuto idylickou jarní neděli se rovněž rychle a dramaticky změnily.

V tom okamžiku mu ve sluchátku zachraptěl hlas: “Sledovačka dva volá základnu. Myslím, že tu něco máme.”

DeLeon Williams klečel na kolenou, opatrně se díval štěrbinou ve dveřích, byla to nefalšovaná díra ve dřevě, kterou měl v plánu opravit, a viděl, že policisté už venku nejsou.

Ne, opravil se vzápětí, oni už nejsou vidět. To je velký rozdíl. Všiml si záblesku kovu nebo skla v křoví. Možná to byl jen odlesk některého z těch podivných losů a jelenů, které sbíral jeho soused a zdobil si jimi trávník.

Anebo možná policista s pistolí.

Williams popadl brašnu a odplížil se do zadní části domu. Další vykouknutí. Tentokrát riskl pohled oknem, přestože se musel nesmírně přemáhat, aby ovládl paniku.

Zahrada za domem i ulička za ní zely prázdnotou.

Také tentokrát se však musel opravit: zdálo se, že zejí prázdnotou.

Pocítil další záchvěv posttraumatické paniky a také nutkání vyrazit ze dveří, zvednout pistoli, vrhnout se do boční uličky a začít ječet na všechny, na které tam narazí, aby se na něj neopovažovali vztáhnout ruku.

Myšlenky mu divoce vířily v hlavě, když sáhl po klice.

Ne…

Buď chytrý.

Odsedl si, přitiskl hlavu na zeď a začal cílevědomě zpomalovat dech.

Po chvíli se uklidnil a rozhodl se vyzkoušet něco jiného. Ve sklepě se nacházelo okénko ústící na dvouapůlmetrový pás pozemku vedle domu. Na protější straně chudokrevného trávníku pak podobné okénko vedlo do sousedova sklepa. Wongovi byli na celý víkend pryč, Williams jim doma zaléval kytky -, a tak ho napadlo, že by se mohl nepozorovaně vplazit dovnitř, vyběhnout nahoru a zadními dveřmi utéct. Při troše štěstí nebude policie boční část zahrady sledovat. On by pak vklouzl do boční uličky, doběhl by na hlavní ulici a ztratil se v metru.

Nebyl to nijak skvělý plán, ale nabízel mu větší šanci, než kdyby tu jen čekal. Znovu ten nával slz. A nával paniky.

Přestaň, vojáku. No tak.

Vstal a klopýtavě sešel po schodech do sklepa.

Rychle odtud vypadnout. Policajti budou každou chvíli u dveří a určitě je pak rozkopnou.

Otevřel okénko a vysoukal se jím ven. Rychle se začal plížit ke sklepnímu oknu Wongových, ale pak se letmo podíval napravo a ztuhl.

Ach, prokristapána…

Na úzkém bočním dvorku se krčili dva detektivové, muž a žena. V pravé ruce oba třímali pistoli. Naštěstí se nedívali jeho směrem, ale sledovali zadní dveře a boční uličku.

Williamsem znovu projela silná vlna paniky. Vytasí pistoli a začne jí před nimi mávat. Přinutí je, aby si sedli, nasadili si pouta a odhodili vysílačky. Dělal by to jen s krajní nechutí, byl by to totiž opravdový zločin -, ale jinou možnost neměl. Policie byla očividně přesvědčena, že se dopustil něčeho strašného. Jasně, sebral by jim zbraně a utekl. Možná mají v okolí neoznačené auto. Vzal by jim i klíčky.

Ale nemůže je někdo krýt? Někdo, koho nevidí? Třeba odstřelovač?

Nezbývalo mu než tohle riziko podstoupit.

Tiše položil brašnu a začal sahat po zbrani.

A právě v tom okamžiku se ta detektivka otočila jeho směrem. Williams zalapal po dechu. Jsem mrtvý, pomyslel si.

Janeece, miluju tě…

Žena však jen pohlédla na kus papíru, přimhouřila oči a zadívala se na něj. “DeLeon Williams?”

Jeho hlas zněl chraplavě. “Já…” Kývl a svěsil ramena. Zmohl se jen na upřený pohled na detektivčin krásný obličej, na její zrzavé vlasy stažené do copu, na chladné oči.

Detektivka zvedla odznak, který jí visel na krku. “Jsme policejní důstojníci. Jak jste se dostal ze svého domu?” Poté si všimla sklepního okna a přikývla. “Pane Williamsi, právě zde probíhá policejní operace. Mohl byste se vrátit dovnitř? Budete tam ve větším bezpečí.”

“Já…” Jeho hlas tříštila panika. “Já…”

“Bezodkladně,” dodala detektivka naléhavým hlasem. “Budeme u vás ihned poté, co se všechno vyřeší. Chovejte se tiše. A nesnažte se znovu vycházet. Prosím.”

“Jasně. Já… Jasně.”

Nechal brašnu brašnou a začal se opět soukat do okénka.

Detektivka řekla do vysílačky: “Tady je Sachsová. Rozšířila bych oblast, Bo. Bude se chovat velmi obezřetně.”

Co se tu sakra děje? Williams neztrácel čas spekulacemi. Neohrabaně vlezl zpátky do sklepa a vyšel po schodech nahoru. Jakmile se ocitl v přízemí, zamířil rovnou do koupelny, zvedl poklop toalety a hodil do ní pistoli. Vyrazil k oknu, protože se chtěl ještě jednou podívat ven. Pak se ovšem zastavil, otočil se a doběhl zpátky k toaletě právě ve chvíli, kdy se mu bolestivě obrátil žaludek.

Vzhledem k dnešnímu krásnému dni, a vzhledem k tomu, co jsem si užil s Myrou 9834, to ode mě bude znít zvláštně, ale stýská se mi po kanceláři.

Tak především mě práce baví, vždycky mě bavila. Baví mě ta atmosféra, kamarádství se šestnácťáky kolem, kteří jsou skoro jako rodina.

A pak je tu pocit, že člověk dělá něco přínosného. Že se i on účastní překotného newyorského “byznysu”. (I když já osobně výraz “byznys” nenávidím, protože příliš zavání korporátní hatmatilkou, kteréžto slovní spojení je samo o sobě příkladem korporátní hatmatilky. Kdepak, velcí světoví vůdci, Roosevelt, Truman, Caesar, Hitler, se nemuseli halit do pláštíku prostoduché rétoriky.)

Ze všeho nejdůležitější však samozřejmě je, že mi práce pomáhá s mým koníčkem. Vlastně nejen pomáhá, je pro něj životně důležitá.

Situace, v níž se vynacházím, je dobrá, velmi dobrá. Obvykle můžu z práce odejít, kdy chci. Při troše žonglování s pracovními povinnostmi si během týdne dokážu vyšetřit čas pro svou vášeň a vzhledem k tomu, kým na veřejnosti jsem, jaká je takříkajíc moje profesní tvář -, je velmi nepravděpodobné, že by někdo pojal podezření, že jsem hluboko v nitru diametrálně odlišná osoba. Mírně řečeno.

Často pracuji i o víkendu, ba dokonce je to moje oblíbená doba, tedy pokud se právě neangažuji v transakci s nádhernou dívkou jako Myra 9834 nebo pokud nepracuji na získání obrazu, komiksů, mincí nebo vzácného čínského porcelánu. A i když je v kanceláři během sobot, nedělí a svátků přítomno jen málo dalších šestnácťáků, stejně v sále zní imaginární klapot ozubených kol, která pomalu sunou společnost kupředu, do smělého nového světa.

Á, tady je starožitnictví. Zastavuji a dívám se do výlohy. Je tu pár obrazů, suvenýrových talířů, šálků a plakátů, které mě oslovují. Bohužel se sem nebudu moci vrátit a něco si koupit, jelikož se prodejna nachází příliš blízko u domu DeLeona 6832. Pravděpodobnost, že by si mě dal někdo do spojitosti s “tím násilníkem”, je sice docela minimální, ale… proč zbytečně riskovat? (Nakupuji jen v kamenných prodejnách, případně probírám odpadky. eBay je na pohled prima, ale kupovat si něco po internetu? To by musel být člověk blázen.) Bankovky jsou zatím ještě oukej. Ale brzy se budou i ony opatřovat rádiofrekvenční identifikací, stejně jako všechno ostatní. RFID čipy v bankovkách. V některých zemích se to už dělá. Banka pozná, kterou dvacetidolarovou bankovku vám určitý bankomat nebo pracovník na přepážce vydal. A poznají taky, jestli jste si za ni koupili kolu nebo podprsenku pro milenku, případně zda jste ji použili jako zálohovou platbu nájemnému vrahovi. Někdy si říkám, že bychom se měli vrátit ke zlatu.

Pryč, ze, sítě.

Á, chudák DeLeon 6832. Díky fotce z řidičáku znám jeho tvář, jeho jalový pohled, který nasadil před objektivem státního úředníka. Dokážu si představit jeho výraz, až mu policie zaklepe na dveře a ukáže mu zatykač za znásilnění a vraždu. A taky mám před očima zděšený pohled, který vrhne po své přítelkyni Janeece 9810 a jejím desetiletém synovi, pokud budou doma, až se to stane. Zajímalo by mě, jestli se rozbrečí.

Jsem tři bloky od cíle. A…

Á, počkat… Tady je něco neobvyklého.

V boční ulici zarostlé stromy parkují dva nové Fordy Crown Victoria. Statisticky je nepravděpodobné, že by se v této čtvrti měl vyskytovat tento konkrétní typ vozu, navíc v tak zánovním stavu. Dvě totožná auta jsou mimořádně nepravděpodobná a navíc je třeba vzít v úvahu, že parkují za sebou a na rozdíl od ostatních na nich neulpělo žádné listí nebo pyl. Evidentně přijela nedávno.

A ano, nenucený pohled dovnitř, který lze připsat běžné zvědavosti kolemjdoucího, prozrazuje, že jsou to policejní auta.

Toto není běžný postup při domácím sporu nebo vloupání. Jistě, k oběma zmíněným prohřeškům dochází v této části Brooklynu docela často, avšak data ukazují, že jen zřídkakdy v tuto denní dobu, spíše později, jakmile se na scéně objeví alkohol. Navíc tu nikdy neuvidíte ukrytá neoznačená policejní auta, nýbrž zásadně modrobílé hlídkové vozy stojící co nejnápadněji. Zkusme se zamyslet. Ta auta stojí tři bloky od DeLeona 6832… Toto je třeba vzít v úvahu. Je nemyslitelné, že by velitel osádce těch aut sdělil: “Je to násilník. Je nebezpečný. Za deset minut tam vpadneme. Zaparkujte auto o tři bloky dál a vraťte se sem. Šupito presto.”

Nenuceně se dívám do nejbližší boční uličky. Jasně, takže je to ještě horší. Ve stínu tam parkuje dodávka pohotovostní jednotky newyorské policie. Zásahovka. U zatýkání lidí, jako je DeLeon 6832, asistuje zásahovka často. Ale jak to, že sem dorazili tak rychle? Na policii jsem volal teprve před půl hodinou. (Tohle je vždycky riziko, ale pokud voláte příliš dlouho po transakci, můžou si policajti položit otázku, proč teprve teď hlásíte, že jste slyšel křik nebo viděl podezřelého člověka.)

Policejní přítomnost lze vysvětlit dvěma způsoby. Ten logičtější zní, že po mém telefonátu vyhledala policie v databázi všechny pět a více let staré vozy Dodge béžové barvy ve městě (ke včerejšímu datu jich bylo 1357) a nějakou šťastnou náhodou narazila hned zkraje na tenhle. I bez dalších důkazů, které jsem chtěl v garáži DeLeona 6832 teprve nastražit, nabyli přesvědčení, že právě tento muž znásilnil a zavraždil Myru 9834, a právě teď ho zatýkají, případně se ukryli a čekají na jeho návrat.

Druhé vysvětlení je mnohem znepokojivější. Policie dospěla k závěru, že to na DeLeona 6832 chce někdo hodit. Ukryli se a teď čekají na mě.

Začínám se potit. Tohle není dobré tohle není dobré není dobré…

Ale nepanikař. Tvoje poklady jsou v bezpečí, tvá Komora je v bezpečí. Uvolni se.

Jenže ať se stalo cokoliv, musím to zjistit. Pokud je policejní přítomnost na tomto místě jen nějakou zvrácenou shodou okolností, která nemá s DeLeonem 6832 ani se mnou nic společného, pak ty důkazy normálně nastražím a budu upalovat zpátky do své Komory.

Jestli se ale dozvěděli o mně, mohli by se dozvědět i o ostatních. O Randallovi 6794, o Ritě 2907, o Arthurovi 3480…

Narážím si kšiltovku ještě více do čela, sluneční brýle už mám na nose, a zcela měním kurz: obcházím dům velkým obloukem a vybírám si přitom boční uličky, zahrady a zadní dvorky. Zároveň dodržuji odstup tří bloků, který mi policie sama tak úslužně označila jako bezpečnostní zónu, když tři bloky od domu DeLeona 6832 postavila majáčky v podobě Fordů Crown Victoria.

Tato trasa mě dovádí až k půlkruhovému zatravněnému náspu vedoucímu na dálnici. Šplhám na něj a vidím mrňavé zahrádky a terasy před domy v bloku DeLeona 6832. Začínám domy počítat, abych našel ten jeho.

Jenže to není potřeba. Na střeše jedné dvoupodlažní budovy za boční uličkou u domu DeLeona 6832 totiž zřetelně vidím policistu. Má pušku. Odstřelovač! A tamhle je druhý, navíc s dalekohledem na očích. Několik dalších, v kombinézách i v civilních šatech, se krčí v křoví přímo vedle domu.

A pak náhle dva policisté ukazují mým směrem. Kromě toho teď vidím, že na střeše domu přes ulici byl ještě jeden. I on ukazuje mým směrem. A protože neměřím sto osmdesát osm centimetrů, nevážím sto čtyři kilogramy a nemám kůži tmavou jako eben, je zřejmé, že policisté nečekají na DeLeona 6832. Čekají tam na mě.

Ruce se mi začínají třást. Představuji si, co by se dělo, kdybych nedopatřením vkráčel přímo doprostřed toho všeho, s důkazy ve svém batůžku.

Tucet dalších policistů naskakuje do aut nebo uhání mým směrem. Běží jako vlci. Otáčím se a škrábu se na sráz. Dýchám těžce a přerývaně. Ještě ani nejsem nahoře, když slyším první sirénu.

Ne, ne!

Moje poklady, moje Komora…

Dálnice tvořená celkem čtyřmi pruhy je ucpaná, což je dobře, protože šestnácťáci musí jet pomalu. Dokážu jim docela dobře uskakovat, třebaže musím držet hlavu sklopenou, vím jistě, že mi nikdo neviděl dobře do tváře. Poté skáču přes svodidla a klopýtám z protějšího svahu dolů. Díky svému sběratelství i dalším činnostem jsem v dobré kondici a zanedlouho už sprintuji k nejbližší stanici metra. Zastavuji se pouze jednou, abych si nasadil bavlněné rukavice a vytáhl z batůžku igelitovou tašku obsahující důkazy, které jsem hodlal podstrčit DeLeonovi 6832. Odhazuji tašku do odpadkového koše. Nesmějí mě s ní chytit. Nesmějí. O půl bloku blíže k metru se nořím do uličky za jednou restaurací. Obracím svou oboustrannou bundu naruby, měním kšiltovky a znovu vycházím na ulici, batůžek teď mám napěchovaný do nákupní tašky.

Konečně jsem ve stanici metra a, děkuji, vzápětí cítím závan zatuchlého vzduchu předznamenávající příjezd vlaku. Ozývá se hlomoz těžkopádné soupravy, skřípění kovu o kov.

Ještě před průchodem turniketem se však otáčím. Šok už vyprchal, ale vystřídala ho nervozita. Je mi jasné, že ještě nemohu odjet.

Doléhá na mě závažnost problému. Možná neznají mou totožnost, ale pochopili, co a jak dělám.

Což znamená, že mi chtějí něco vzít. Moje poklady, mou Komoru…, všechno.

A to je samozřejmě nepřijatelné.

Dávám si záležet, abych se nedostal do záběru bezpečnostní kamery, nenuceně se vracím po schodech nahoru, vycházím ze stanice metra a sahám si do tašky.

“Kde?” Améliino sluchátko zaplnil Rhymův hlas. “Kde sakra je?”

“Všiml si nás a zmizel.”

“Víte jistě, že to byl on?”

“Docela jistě. Sledovačka zahlédla někoho o pár bloků dál. Zdá se, že si všiml několika policejních vozů a změnil trasu. Viděli jsme, jak nás sleduje, a pak se dal na útěk. Poslali jsme za ním týmy.”

Sachsová stála s Pulaským, Bo Haumannem a asi šesti agenty pohotovostní jednotky na zahradě před domem DeLeona Williamse. Několik techniků z jednotky pro ohledávání místa činu hledalo důkazy na pachatelově únikové trase a uniformovaní policisté pátrali po svědcích.

“Nasvědčuje něco tomu, že má auto?”

“To nevíme. Když jsme ho viděli my, byl pěšky.”

“Kristepane. No jo, tak se mi ozvi, až něco najdete.”

“Já…”

Cvak.

Sachsová se zašklebila na Pulaského, který si držel u ucha vysílačku a monitoroval vývoj pátrání. Také Haumann poslouchal, co se děje. Podle toho, co slyšeli, nepřinášelo pátrání žádné ovoce. Nikdo na dálnici pachatele neviděl, případně nebyl ochoten to přiznat. Sachsová se otočila k domu a spatřila v okně se záclonkou velmi ustaraný a velmi zmatený obličej DeLeona Williamse.

Záchrana tohoto muže před rolí dalšího obětního beránka pachatele 225 byla zčásti výsledkem shody okolností a zčásti výsledkem dobré policejní práce.

Děkovat mohli Ronu Pulaskému. Mladý policista ve vykřičené havajské košili totiž uposlechl Rhymovu žádost a okamžitě odjel na policejní ústředí, kde začal pátrat po dalších případech odpovídajících stylu “dva-dva-pětky”. Neobjevil žádný, ale právě když hovořil s jedním detektivem z oddělení vražd, přišla na oddělení zpráva o anonymním telefonátu na centrálu. Jakýsi muž prý zaslechl křik z loftu nedaleko od SoHo a vzápětí viděl, jak z domu ujíždí černoch ve starém voze Dodge béžové barvy. Nejbližší pochůzkář na hlášení reagoval a zjistil, že v loftu byla znásilněna a zavražděna mladá žena jménem Myra Weinburgová.

Anonymní telefonát Pulaského trkl, protože se do puntíku podobal předchozím případům, a tak mladý policista okamžitě zavolal Rhymovi. Kriminalistovi došlo, že pokud za tímto zločinem opravdu stojí 225, pak se pravděpodobně drží i druhé části plánu a chystá se nastražit důkazy v domě obětního beránka. Policie tedy potřebovala zjistit, který z více než třinácti set starých béžových aut značky Dodge si pachatel mohl vybrat. Samozřejmě se nedalo vyloučit, že v tomto případě nemají co do činění s pachatelem 225, ale v takovém případě měli šanci dopadnout jiného násilníka a vraha.

Mel Cooper tedy na základě Rhymových instrukcí porovnal záznamy z databáze motorových vozidel se záznamy v trestním rejstříku a vypadlo mu sedm Afroameričanů, kteří byli v minulosti usvědčeni ze závažnějších zločinů, než jsou běžné dopravní přestupky. Jeden z této sedmičky se zdál detektivům nejpravděpodobnější: měl na krku odsouzení za napadení ženy. Pro roli obětního beránka se DeLeon Williams jevil jako dokonalá volba.

Shoda okolností a policejní práce.

Schválit taktickou operaci však mohl jen detektiv s hodností poručíka nebo vyšší. Kapitán Joe Malloy stále neměl o utajené “operaci 225” ponětí, a tak Rhyme zatelefonoval Sellittovi. Ten sice brblal, ale nakonec souhlasil, že zavolá Bo Haumannovi a schválí operaci pohotovostní jednotky.

Amélie Sachsová se k Pulaskému a zásahovému týmu připojila až u Williamsova domu, kde se od sledovacího týmu dozvěděli, že uvnitř je pouze Williams, nikoliv pachatel 225. Rozmístili se tedy tak, aby mohli vraha zneškodnit ve chvíli, kdy přijede nastražit důkazy. Plán byl riskantní, improvizovaný a za pochodu upravovaný, a evidentně nezabral, i když se policistům alespoň podařilo uchránit nevinného člověka od zatčení za znásilnění a vraždu a možná i objevit pár dobrých důkazů, které je mohly dovést ke skutečnému pachateli.

“Máte něco?” zeptala se Sachsová Haumanna, který se radil s několika svými agenty.

“Ne.”

Poté ve vysílačce zapraskalo znovu a Sachsová uslyšela hlasitý přenos. “Jednotka jedna, jsme na druhé straně dálnice. Vypadá to, že beze stopy zdrhl. Bezpochyby se zašil do metra.”

“Sakra,” zamumlala Sachsová.

Haumann se ušklíbl, ale neřekl nic.

Agent pokračoval: “Ale prošli jsme jeho pravděpodobnou trasu. A je možné, že cestou vyhodil do odpadkového koše usvědčující materiály.”

“Tak to je něco,” řekla Sachsová. “Kde to je?” Zapsala si adresu, kterou jí agent nadiktoval. “Vyřiďte svým lidem, aby zajistili oblast. Za deset minut jsem tam.” Vyšla po schodech nahoru a zaklepala na dveře. DeLeon Williams jí otevřel a ona řekla: “Omlouvám se, že jsme neměli příležitost vám to vysvětlit. Do vašeho domu měl namířeno muž, kterého jsme se snažili dopadnout.”

“Do mého domu?”

“Domníváme se, že ano. Nicméně uprchl.” Řekla Williamsovi o Myře Weinburgové.

“Ale ne, takže ona je mrtvá?”

“Bohužel ano.”

“To mě mrzí, opravdu mrzí.”

“Vy jste ji znal?”

“Ne, nikdy jsem o ní neslyšel.”

“Domníváme se, že se pachatel možná snažil svalit vinu za tento zločin na vás.”

“Na mě? Proč?”

“Nemáme tušení. Jakmile celou záležitost důkladněji prošetříme, možná vás budeme chtít vyslechnout.”

“Jasnačka.” Williams jí dal čísla na pevnou linku i na mobil. Nato se zamračil. “Můžu se vás na něco zeptat? Zjevně jste si jistí, že já jsem to neudělal. Jak jste poznali, že jsem nevinný?”

“Podle vašeho auta a garáže. Naši lidé je ohledali a nenašli v nich žádné důkazy pocházející z místa vraždy. Víme téměř jistě, že se vám tam vrah chystal podstrčit určité věci, aby vás do toho zločinu namočil. Kdybychom sem byli dorazili až poté, co by to provedl, pak byste měl samozřejmě problém.”

Sachsová se odmlčela a dodala: “Jo, a ještě jedna věc, pane Williamsi.”

“Poslouchám vás, detektivko.”

“Je to jen taková triviální informace, která by vás však mohla zajímat. Víte, že držení neregistrované zbraně ve městě New York je velmi závažný trestný čin?”

“Myslím, že jsem to někde slyšel.”

“A další triviální informace zní, že váš místní okrsek nedávno vyhlásil amnestii. Pokud odevzdáte neregistrovanou zbraň, nikdo se vás nebude na nic ptát… No…, takže se opatrujte. A užijte si zbytek víkendu.”

“Pokusím se.”

11

Dívám se, jak ta policistka prohledává odpadkový koš, do kterého jsem odhodil důkazy. Nejdřív mě to zděsilo, ale pak jsem si uvědomil, že není důvod. Jestli byli dost chytří, aby se o mně dozvěděli, pak jsou logicky dost chytří, aby našli i ten koš.

Pochybuji, že se jim na mě naskytl jediný pořádný pohled, ale přesto si dávám dobrý pozor. Samozřejmě se nezdržuji přímo na místě činu, sedím v restauraci na protější straně ulice, nutím se do hamburgeru a zapíjím ho vodou. V newyorské policii existuje i takzvaná “Jednotka pro boj se zločinností”, což mi vždycky přišlo absurdní. Jako by ostatní jednotky se zločinností nebojovaly. Příslušníci této jednotky chodí v civilu a zevlují kolem míst činu v naději, že tam najdou svědky, a čas od času dokonce i pachatele, který se vrátil. Zločinci se na místo činu vracejí proto, že jsou hloupí nebo se chovají iracionálně. Já tu však sedím ze dvou konkrétních důvodů. Za prvé jsem si uvědomil, že mám problém. Nemohu s ním žít, a proto potřebuji řešení. A žádný problém nemůžete vyřešit bez informací. Už teď jsem zjistil pár zajímavých věcí.

Například znám některé lidi, kteří po mně pasou. Třeba tu zrzavou policistku v bílé umělohmotné kombinéze, která se na místo činu soustředí stejně, jako se já soustředím na svá data.

Vidím, jak vystupuje z prostoru ohraničeného žlutou páskou a v ruce drží několik sáčků. Ukládá je do šedých plastových boxů a svléká se z bílé kombinézy. Vidím její upnuté džínsy a navzdory přetrvávající hrůze z katastrofy dnešního odpoledne opět pociťuji to vnitřní svírání, uspokojení z mé dnešní transakce s Myrou 9834 pomalu vyprchává.

Policisté míří zpět ke svým autům a ona kamsi volá.

Platím účet, nenuceně vycházím ze dveří a chovám se jako kterýkoliv jiný návštěvník restaurace v toto krásné, pozdní nedělní odpoledne.

Pryč, ze, sítě.

jo, a druhý důvod, proč jsem tady?

Ten je velmi prostý. Musím ochránit své poklady, musím ochránit svůj život, což znamená učinit všechno, co je třeba, aby Oni odešli.

“Co nechal dva-dva-pět v tom odpadkovém koši?” řekl Rhyme naléhavě do hands-free telefonu.

“Moc toho není. Ale víme jistě, že jsou to jeho věci. Zkrvavený papírový ručník a trochu krve v igelitových sáčcích, určitě ji chtěl nechat ve Williamsově autě nebo garáži. Už jsem poslala vzorek do laboratoře kvůli předběžnému porovnání DNA. Dál je tu počítačová fotografie oběti, lepicí páska, firemní značka řetězce Home Depot, a teniska. Vypadala jako nová.”

“Jen jedna?”

“Jo. Pravá.”

“Možná ji ukradl z Williamsova domu a otiskl ji na místě činu. Viděl toho člověka někdo?”

“Jeden odstřelovač a dva agenti ze sledovacího týmu. Ale byl od nich dost daleko. Pravděpodobně šlo o bělocha nebo příslušníka menšiny se světlou pletí. Střední postava, béžová kšiltovka, sluneční brýle, batůžek. Věk ani barvu vlasů neznáme.”

“A to je všecko?”

“Jo.”

“No jo, tak sem ty důkazy co nejrychleji přivez. A pak chci, abys prošla rošt na místě znásilnění Weinburgové. Zapečetili to tam, dokud nepřijedeš.”

“Já mám jinou stopu, Rhyme.”

“Vážně? A jakou?”

“Našli jsme poznámkový lístek přilepený ke dnu igelitové tašky obsahující důkazy. Dva-dva-pět se chtěl té tašky zbavit, ale nejsem si jistá, jestli chtěl vyhodit i ten lístek.”

“A co na něm je?”

“Číslo pokoje v jednom hotelovém domě na Upper East Side. Chci to prověřit.”

“Ty myslíš, že tam bydlí pachatel?”

“Ne, volala jsem na recepci a tam mi řekli, že člověk, který na tom pokoji bydlí, byl celý den doma. Jmenuje se Robert Jorgensen.”

“No, ale my potřebujeme ohledat to místo znásilnění, Sachsová.”

“Pošli tam Rona. Zvládne to.”

“Byl bych radši, kdybys to udělala ty.”

“Já si ale vážně myslím, že potřebujeme zjistit, jestli existuje spojitost mezi tím Jorgensenem a dva-dva-pětkou. A to rychle.”

O tom se s ní Rhyme nemohl přít. Kromě toho si oba před časem vzali Pulaského do parády a systematicky ho učili “chodit v roštu”, toto slovní spojení, které zavedl do praxe Rhyme, označovalo ohledávání místa činu ve dvou na sobě kolmých směrech. Byla to nejdůkladnější metoda odhalování důkazů.

Rhyme, který se cítil jako šéf a zároveň jako rodič, věděl, že dříve či později bude ten kluk stejně muset sám ohledat své první místo vraždy. “No dobře,” zabručel. “Doufejme, že se ta lístečková stopa vyplatí.” Nedokázal se ovládnout a dodal: “A nebude to naprostá ztráta času.”

Sachsová se zasmála. “Copak v to nedoufáme vždycky, Rhyme?”

“A řekni Pulaskému, ať to nezvorá.”

Ukončili hovor a Rhyme oznámil Cooperovi, že důkazy jsou na cestě.

Zadíval se na důkazní tabulky a znovu zabručel: “Unikl nám.”

Načež poručil Thomovi, aby zaznamenal velmi obecný popis pachatele 225 na tabuli.

Pravděpodobně běloch nebo příslušník menšiny se světlou pletí…

Co je tohle za pomoc?

Amélie Sachsová seděla na předním sedadle zaparkovaného camara a dveře měla otevřené. Do kabiny provoněné starou kůží a olejem proudil pozdně odpolední jarní vzduch. Sachsová právě sepisovala poznámky pro zprávu z místa činu. Vždy se to snažila udělat co nejdříve po ohledání. Je neuvěřitelné, kolik toho člověk dokáže za krátkou dobu zapomenout: barvy se mění, z levé se stává pravá, dveře a okna se přesouvají z jedné zdi na druhou nebo úplně mizejí…

Sachsová se zarazila, protože ji znovu udivily prazvláštní okolnosti případu. Jak se pachateli podařilo dospět tak daleko, že málem svalil vinu za znásilnění a vraždu na úplně nevinného člověka? Na podobného zločince ještě nikdy nenarazila. Podstrkování důkazů s cílem svést policii ze stopy nebylo neobvyklé, avšak tento člověk byl na odvádění pozornosti génius.

Ulice, kde momentálně parkovala, se nacházela dva bloky od odpadkového koše s důkazy a byla stinná a opuštěná.

Amélie zachytila koutkem oka pohyb. Vzpomněla si na pachatele 225 a pocítila záchvěv neklidu. Zvedla hlavu a spatřila ve zpětném zrcátku člověka kráčejícího jejím směrem. Přimhouřila oči a začala si ho pozorně prohlížet, ačkoliv ten člověk působil neškodně, jako vymydlený byznysmen. V jedné ruce nesl tašku s jídlem, bavil se s někým přes mobilní telefon a usmíval se u toho. Typický místní usedlík, který si nese večeři z čínské nebo mexické restaurace.

Sachsová se vrátila k poznámkám.

Po chvíli byla hotova a zastrčila poznámky do aktovky. V tu chvíli si však uvědomila, že tu něco nehraje. Muž na chodníku už měl dávno projít kolem jejího camara. Jenže neprošel. Že by zamířil do některé z okolích budov? Sachsová se otočila k místu, kde muž prve stál.

Ne!

Dívala se na opuštěnou tašku s jídlem, která ležela na chodníku nalevo za autem. Byla to jen rekvizita!

Její ruka instinktivně hmátla po služebním glocku. Než ho však stačila vytasit, otevřel někdo dveře na pravé straně a ona se náhle dívala do tváře vraha, mhouřil oči a zvedal pistoli k jejímu obličeji.

Zazvonil zvonek a o chvíli později uslyšel Rhyme další povědomé kroky. Těžké kroky.

“Tady jsem, Lone.”

Detektiv Lon Sellitto kývl na pozdrav. Podsaditou postavu měl napěchovanou v džínsách a tmavě fialové košili od Izoda a na nohou měl tenisky, což Rhyma překvapilo. Jen málokdy ho totiž viděl v neformálním oblečení. Navíc ho udivovala skutečnost, že ačkoliv Sellitto zjevně nevlastnil jediný oblek, který by nebyl silně zmačkaný, jeho dnešní oděv jako by vyjel rovnou z žehlírny. Jedinými vadami na kráse bylo několik záhybů v látce, kde jeho břicho přetékalo z pasu, a vyboulenina na zádech, kde poručík nepříliš dovedně skrýval pistoli, kterou nosil mimo službu.

“Tak jsem slyšel, že vzal kramle.”

“Je fuč,” odfrkl si Rhyme.

Podlaha pod detektivovou vahou zapraštěla, když se širokým krokem přesunul k důkazním tabulkám a začal si je prohlížet. “Jakže mu to říkáte? Dvě stě dvacet pětka?”

“Podle dvaadvacátého května. Co se stalo s tím ruským případem?”

Sellitto neodpověděl. “A nechal za sebou pan Dva-dva-pětka něco?”

“To teprve zjistíme. Každopádně se zbavil tašky s důkazy, které chtěl podstrčit obětnímu beránkovi. Už jsou na cestě.”

“To od něj bylo hezké.”

“Ledový čaj, kávu?”

“Jo,” zamumlal detektiv směrem k Thomovi. “Díky. Kávu. Máš odstředěné mlíko?”

“Dvouprocentní.”

“Prima. A nezbylo ti od posledně pár těch tvých moučníků? Těch čokoládových?”

“Máme jenom ovesné.”

“Ty jsou taky dobré.”

“Mele?” zeptal se Thom. “Dáte si něco?”

“Když jím nebo piju poblíž vyšetřovacího stolu, tak se tu po mně ječí.”

“Nemůžu za to,” odsekl Rhyme, “že advokáti s takovou vervou zpochybňují kontaminované důkazy. Já tahle pravidla nestanovil.”

“Koukám, že se ti nálada moc nezlepšila,” poznamenal Sellitto. “Co nového v Londýně?”

“Tak o tomhle se zase nechci bavit já.”

“No, tak abych tě trochu pozvedl na duchu, máme další problém.”

“Malloy?”

“Jo. Doslechl se, že Amélie ohledává nějaké místo činu a že já jsem schválil nějakou operaci zásahovky. Nejdřív byl štěstím bez sebe, že to souvisí s Dajenkovým případem, a pak byl pro změnu bez sebe vzteky, když zjistil, že opak je pravdou. Ptal se, jestli v tom máš prsty ty. Ránu pěstí za tebe přijmu, Linku, ale kulku do hlavy ne. A tak jsem tě práskl… Ó, díky.” Kývl na Thoma, který mu přinesl sladkosti. Druhou sadu laskomin položil ošetřovatel na stůl nedaleko od Coopera, který si nasadil gumové rukavice a pustil se do moučníku.

“Trochu skotské, kdybys byl té lásky,” řekl rychle Rhyme.

“Ne.” Thom kvapně zmizel.

Rhyme se zaškaredil a řekl: “Napadlo mě, že nás Malloy odstřelí ihned poté, co do toho zatáhneme zásahovku. Jenže se z toho stal žhavý případ, a tak potřebujeme mít hlavouny na své straně. Takže co uděláme?”

“Měli bysme něco rychle vymyslet, protože Malloy chce, ať mu zavoláme. Nejlíp tak před půl hodinou.” Sellitto znovu upil kávy a s jistou zdráhavostí odložil zbývající čtvrtinu moučníku. Zdálo se, že je odhodlán ho nedojíst.

“No, musíme do toho vtáhnout velení. Na pátrání po tom člověku bude potřeba dost lidí.”

“No tak volejme. Jsi připraven?”

“Jo, jo.”

Sellitto vytočil číslo a stiskl tlačítko SPEAKER.

“Ztlum zvuk,” poradil mu Rhyme. “Mám takové tušení, že to možná bude hlasité.”

“Tady Malloy.” Rhyme v pozadí slyšel svist větru, hlasy a cinkot nádobí nebo skleniček. Možná byl kapitán na zahrádce nějaké kavárny.

“Kapitáne, máme vás s Lincolnem Rhymem na hlasitém odposlechu.”

“Jasně, takže co se děje, sakra? Mohl jste mi říct, že ta operace pohotovostní jednotky souvisí s tím, kvůli čemu mi prve volal Lincoln. Věděl jste, že jsem rozhodnutí o jakékoliv operaci odložil na zítřek?”

“Ne, nevěděl to,” odpověděl za Sellitta Rhyme.

“Jo,” vyhrkl detektiv, “ale věděl jsem dost na to, abych si to domyslel.”

“Dojímá mě, jak se oba snažíte krýt toho druhého, ale otázka zní, proč jste mi o tom neřekli?”

“Protože jsme měli dobrou šanci zatknout pachatele znásilnění a vraždy,” řekl Sellitto. “Dospěl jsem k závěru, že si žádná zdržení nemůžeme dovolit.”

“Já nejsem dítě, poručíku. Vy mi předestřete argumenty a já situaci posoudím. Takhle by to mělo fungovat.”

“Promiňte, kapitáne. V té chvíli se to jevilo jako správné rozhodnutí.”

Malloy chvíli mlčel a pak dodal: “Ale on vám utekl.”

“Ano, utekl,” odpověděl Rhyme.

“Jak to?”

“Co nejrychleji jsme sestavili tým, ale naše krytí nebylo nejlepší. Pachatel byl blíž, než jsme si mysleli. Podle mě zahlédl neoznačený policejní vůz nebo některého člena týmu. A zdrhl. Získali jsme však několik důkazů, které by mohly být užitečné.”

“A ty důkazy jsou teď na cestě do laboratoře v Queensu? Anebo k vám?”

Rhyme pohlédl na Sellitta. V institucích, jako je newyorská policie, stoupají po žebříčku nahoru jen ti, kdo mají zkušenosti, motivaci a rychlý úsudek. Malloy byl o dobrý půlkrok před nimi.

“Požádal jsem, aby je poslali sem, Joe,” prohlásil Rhyme.

Tentokrát se Malloy neodmlčel. Z reproduktoru se ozvalo odevzdané povzdechnutí. “Lincolne, vy přece chápete, jaký je v tom zádrhel, viďte?”

Střet zájmů, pomyslel si Rhyme.

“Pokud působíte v roli poradce policejního sboru a snažíte se očistit svého bratrance, je to jasný střet zájmů. A navíc z toho nepřímo vyplývá, že ten člověk byl zatčen neprávem.”

“Ale přesně tak se to stalo. A další dva lidé byli neprávem odsouzeni.” Rhyme Malloyovi připomněl případy znásilnění a krádeže mincí, o nichž jim říkal Flintlock. “A nepřekvapilo by mě, kdyby se něco podobného stalo i v dalších případech… Znáte Locardův princip, Joe?”

“O tom jste psal v té své knize z akademie, že?”

Francouzský kriminalista Edmond Locard konstatoval, že při každém trestném činu dochází mezi pachatelem a místem činu nebo obětí k přenosu důkazů. Locard měl konkrétně na mysli prach, ale jeho pravidlo se vztahuje na mnoho různých látek a typů důkazů. Nalézt spojitost je možná těžké, ale vždy nějaká existuje.

“Locardovým principem se při vyšetřování obvykle řídíme my. Jenže tady máme najednou pachatele, který ho používá jako zbraň. Je to jeho styl. Vraždí a prochází mu to, protože z jeho zločinů je vždy usvědčen někdo jiný. Přesně ví, kdy má udeřit, jaké důkazy podstrčit a kdy je podstrčit. Ohledávací týmy, detektivové, lidé z laboratoře, státní zástupci, soudci…, on využívá všechny, ze všech dělá své nevědomé komplice. Tohle nemá s mým bratrancem vůbec nic společného, Joe. Jde o to, abychom zastavili velmi nebezpečného člověka.”

Mlčení bez povzdechu.

“Dobrá, schválím to.”

Sellitto začal zvedat obočí.

“Ale s výhradami. Budete mě informovat o každém novém vývoji v případu. Zkrátka o všem.”

“Jistě.”

“A Lone: jestli se ještě jednou pokusíte nejednat se mnou na rovinu, nechám vás přeložit na rozpočtové. Rozumíte?”

“Jo, kapitáne. Naprosto.”

“A když už jste u Lincolna, Lone, předpokládám, že chcete, abych vás odvolal z případu Vladimira Dajenka.”

“Petey Jimenez je plně v obraze. Odvedl na tom případu víc mravenčí práce než já a závěrečnou operaci osobně zorganizoval taky on.”

“A Dellray má na starosti práskače? Plus celou federální jurisdikci?”

“Přesně tak.”

“Dobrá, odvolávám vás z toho. Dočasně. Založte spis na toho vašeho neznámého pachatele, jinými slovy pošlete zprávu o spisu, který jste už potají založili sami. A poslouchejte mě: nebudu dělat rozruch kolem toho, že byli neprávem odsouzeni nevinní lidé. Před nikým to nebudu rozmazávat. A vy taky ne. Tahle otázka vůbec není na stole. Vy teď řešíte jediný zločin: to znásilnění a vraždu z dnešního odpoledne. Tečka. Neznámý pachatel by se v souladu se svým stylem mohl pokusit svalit vinu na někoho jiného, ale nic víc o tom nevíte a mluvit o tom budete jen tehdy, pokud toto téma nadnese někdo jiný. Vy sami je nadnášet nebudete, a hlavně probůh neříkejte nic novinářům.”

“Já s novináři nemluvím,” opáčil Rhyme. Kdo by s nimi mluvil, když se tomu může vyhnout? “Ale budeme se muset na ty ostatní případy podívat, abychom si udělali představu, jak přesně postupuje.”

“Já neřekl, že nemůžete,” odpověděl kapitán pevným, ale ne pánovitým hlasem. “Informujte mě.” Zavěsil.

“Vida, tak máme případ,” poznamenal Sellitto, podlehl odložené čtvrtině moučníku a spláchl ji kávou.

Amélie Sachsová stála na chodníku se třemi muži v civilních šatech a bavila se s tím, který před chvílí otevřel dveře jejího camara a namířil na ni zbraň. Ukázalo se, že to není pachatel 225, nýbrž federální agent z Úřadu pro potírání drog.

“Pořád se snažíme dát si to nějak dohromady,” řekl a pohlédl na svého šéfa, asistenta zvláštního agenta pověřeného vedením brooklynské pobočky úřadu.

“Za pár minut budeme vědět víc,” odpověděl agent.

Před pár okamžiky Sachsová s hlavní před očima zvedla v autě pomalu ruce a představila se jako policejní důstojnice. Agent jí sebral zbraň a dvakrát ověřil její totožnost. Nakonec jí zbraň vrátil a zavrtěl hlavou. “Já to nechápu,” řekl. Dodal, že ho to mrzí, ale jeho výraz žádnou lítost neprozrazoval. Spíše jako by naznačoval, že…, že to prostě nechápe.

O chvíli později dorazil na místo jeho šéf se dvěma dalšími agenty.

Asistent zvláštního agenta nyní přijal hovor a několik minut poslouchal. Nato zaklapl mobilní telefon a vysvětlil ostatním, jak to zřejmě bylo. Krátce před akcí zavolal z telefonní budky anonym a ohlásil, že při roztržce, která vypadala jako spor o drogy, zastřelila ozbrojená žena odpovídající Améliině popisu jiného člověka.

“Kousek odtud jsme právě v tu chvíli prováděli jinou operaci,” vysvětlil agent. “Prošetřujeme sérii vražd drogových dealerů a dodavatelů.” Kývl na podřízeného, který se před chvílí pokusil Sachsovou zatknout. “Anthony bydlí jeden blok odtud. A tak ho sem ředitel operací poslal vyhodnotit situaci a mezitím začal shánět posily.”

“Myslel jsem, že odjíždíte,” dodal Anthony, “a tak jsem popadl pár starých igelitových tašek a šel do toho sám. Panejo…” Teprve teď mu plně došlo, čeho se málem dopustil. Tvář měl celou popelavou a Sachsová si uvědomila, že pistole Glock mají velmi citlivou spoušť. Přemýšlela, kolik chybělo, aby ji agent zastřelil.

“Co jste tu vlastně dělala?” zeptal se asistent zvláštního agenta.

“Měli jsme tu znásilnění a vraždu.” Nedodala už, že pachatel 225 se snaží svalit vinu za své zločiny na nevinné lidi. “Předpokládám, že si mě pachatel všiml a zavolal vám, aby zpomalil pronásledování.”

Nebo aby se mě zbavil následkem pomýlené střelby mých kolegů.

Federální agent zavrtěl hlavou a zamračil se.

“Co je?” zeptala se Sachsová.

“Jen mě napadlo, že ten člověk je velice chytrý. Kdyby zavolal na newyorskou policii, což by udělala většina lidí -, na dispečinku by se velmi rychle dovtípili, že tu probíhá vaše operace a že to jste ve skutečnosti vy. A tak radši zavolal nám. Protože my jsme věděli jen to, že jste po někom střílela, takže jsme vůči vám postupovali velmi obezřetně a byli jsme připraveni vás zneškodnit, kdybyste vytasila zbraň.” Znovu se zachmuřil. “To je vážně chytré.”

“A taky dost děsivé,” dodal Anthony, který měl stále bílý obličej.

Agenti odjeli a Sachsová vytáhla telefon. Když se jí ozval Rhyme, řekla mu o incidentu. Kriminalista to chvíli vstřebával a pak se ujistil: “Takže on volal federálům?”

“Jo.”

“To skoro vypadá, že o té jejich protidrogové operaci věděl. I to, že ten agent, který se tě pokusil zatknout, bydlí kousek odtamtud.”

“Tohle vědět nemohl,” namítla Sachsová.

“Možná ne. Ale naprosto jistě věděl jednu věc.”

“Jakou?”

“Přesně věděl, kde jsi. Což znamená, že tě sledoval. Dávej si pozor, Sachsová.”

Rhyme vysvětlil Sellittovi, jak v Brooklynu nastražil pachatel na Sachsovou past.

“Tohle fakt udělal?”

“Vypadá to tak.”

Oba muži právě probírali, jak se mohl pachatel dostat k tak přesným informacím, a stále nebyli s to dospět ke smysluplnému vysvětlení -, když vtom zacvrlikal telefon. Rhyme pohlédl na identifikaci volajícího a okamžitě hovor přijal. “Dobrý den, inspektorko.”

V reproduktoru se ozval hlas inspektorky Longhurstové. “Jak se vede, detektive Rhyme?”

“Dobře.”

“Tak to je skvělé. Chtěla jsem vás jen informovat, že jsme našli Loganův úkryt. Nakonec vůbec nebyl v Manchesteru. Nacházel se v Oldhamu, nedaleko odtamtud. Kousek východně od města.” Inspektorka Rhymovi vysvětlila, že Danny Krueger se od někoho ze svých lidí dozvěděl, že se muž považovaný za Richarda Logana vyptával na možnost koupě určitých zbrojních součástek. “Pozor, nikoliv samotných zbraní. Ovšem když máte součástky potřebné k opravě zbraní, pak z nich zřejmě dokážete nějakou zbraň vyrobit.”

“Šlo o pušky?”

“Ano. O pušky velké ráže.”

“Zjistili jste nějakou totožnost?”

“Ne, i když panuje předpoklad, že Logan sloužil v americké armádě. Údajně svým kontaktům slíbil, že jim v budoucnu dokáže obstarat velké množství levného střeliva. Prý měl u sebe oficiální armádní dokumenty o stavu zásob a specifikacích.”

“Takže londýnská palebná zóna je stále ve hře.”

“Zdá se, že ano. A teď k tomu jeho domu: máme své lidi uvnitř hindské komunity v Oldhamu. Jsou docela neškodní. Doslechli se, že si nějaký Američan pronajal starý dům na předměstí. Podařilo se nám ho vypátrat, ale ještě jsme ho neprohledali. Mohl by to udělat náš tým, ale říkali jsme si, že bude lepší probrat to nejdřív s vámi.”

Longhurstová se odmlčela a pokračovala: “Podle mého názoru, detektive, Logan zatím netuší, že jsme se o jeho úkrytu dozvěděli. A mám takové tušení, že by se v něm mohly nacházet dosti užitečné důkazy. Obvolala jsem několik kolegů v MI5 a vypůjčila si od nich jednu drahou hračku. Je to videokamera s vysokým rozlišením. Byli bychom rádi, kdyby si ji některý z našich lidí nasadil a vy byste ho pak naváděl místem ohledání a sděloval nám, co si o tom myslíte. Zhruba za čtyřicet minut bychom měli mít ten přístroj na místě.”

Řádné ohledání domu včetně všech vchodů a východů, zásuvek, toalet, skříní a matrací klidně mohlo zabrat převážnou část noci.

Proč k tomu muselo dojít zrovna teď? Rhyme byl přesvědčen, že pachatel 225 je skutečnou hrozbou. Časová linka předchozích dvou případů, případu jeho bratrance a dnešní vraždy navíc nasvědčovala, že se tempo zločinů zrychluje. Kromě toho Rhyma mimořádně znepokojovala nejnovější událost: fakt, že se pachatel 225 obrátil proti nim a málem nechal zastřelit Sachsovou.

Ano? Ne?

Po chvíli trýznivého přemítání řekl: “Nerad to říkám, inspektorko, ale něco se nám tady vyskytlo. Řešíme teď sérii vražd a já se na ně potřebuji soustředit.”

“Ach tak.” Nezdolná britská zdrženlivost.

“Budu muset přenechat ten případ vašemu velení.”

“Samozřejmě, detektive. Chápu.”

“Můžete beze všeho činit jakákoliv rozhodnutí.”

“Děkujeme za projevenou důvěru. Provedeme to sami a budeme vás informovat. Raději už budu končit.”

“Hodně štěstí.”

“Vám také.”

Pro Lincolna Rhyma bylo těžké odstoupit z rozjeté akce, zvláště když jejím terčem byl právě tento pachatel.

Rozhodnutí však již padlo. Jeho jedinou kořistí teď byl pachatel 225.

“Mele, zvedni telefon a zjisti, kde jsou sakra ty důkazy z Brooklynu.”

12

Tak to je tedy překvapení.

Adresa na Upper East Side i skutečnost, že Robert Jorgensen je ortoped, vedly Amélii Sachsovou k očekávání, že “Rezidence Henderson House”, jejíž adresa byla uvedena na pachatelově lístku, bude vypadat mnohem pěkněji.

Ve skutečnosti to však bylo odpudivé doupě, ubytovna zkrachovalých existencí, feťáků a opilců. V zavšiveném vestibulu stálo několik nesladěných kusů plesnivého nábytku a vůně osvěžovače vzduchu zdaleka nemohla přehlušit zápach česneku, laciného dezinfekčního přípravku a nakyslých tělesných výměšků. Většina útulků pro bezdomovce vypadala příjemněji.

Sachsová se postavila do špinavých dveří, zarazila se a otočila se zpátky do ulice. Stále byla nesvá z toho, že ji pachatel 225 sledoval, i z toho, s jakým klidem jí v Brooklynu pověsil na paty federální agenty. Pozorně se rozhlédla po ulici. Zdálo se, že jí nikdo nevěnuje žádnou zvláštní pozornost, ovšem faktem bylo, že v případě DeLeona Williamse byl vrah také velmi blízko u ní a ona si ho vůbec nevšimla. Zadívala se na opuštěnou budovu na protější straně ulice. Nesleduje ji někdo některým z tamních zaprášených oken?

Anebo tam! V prvním patře bylo velké rozbité okno a ona si byla jistá, že v šeru za ním zahlédla pohyb. Byl to lidský obličej? Anebo světlo z díry ve střeše?

Sachsová udělala krok dopředu a pozorně si budovu prohlédla. Nikoho však nezaregistrovala, a tak dospěla k závěru, že jen podlehla očnímu klamu. Obrátila se tedy k hotelu, začala mělce dýchat a vstoupila dovnitř. Na recepci ukázala odznak beznadějně otylému muži, jenž se nezdál sebeméně překvapen ani znepokojen, že do hotelu vstoupila policistka, a rovnou ji nasměroval k výtahu. Když se dveře kabiny otevřely, vyvalil se na Sachsovou odporný zápach. No nic, takže po schodech.

S obličejem zkrouceným bolestí v artritických kloubech prošla dveřmi na šesté podlaží a našla pokoj 672. Zaklepala na dveře a ustoupila bokem. “Policie. Pane Jorgensene? Otevřete, prosím, dveře.” Netušila, co může mít tento muž společného s pachatelem, a tak raději držela ruku co nejblíže u pažby svého glocka, výborné zbraně, spolehlivé jako slunce.

Nikdo se jí neozval, ale Sachsové se zdálo, že slyšela klapnout kovové víčko kukátka.

“Policie,” zopakovala.

“Prostrčte pod dveřmi legitimaci.”

Sachsová poslechla.

Nastala chvíle ticha, po níž se ozvalo chrastění několika řetízků. A zvedání petlice. Dveře se pootevřely, ale po chvíli je zastavila bezpečnostní mříž. Špehýrka byla větší než v případě bezpečnostního řetízku, ale ne dost velká na to, aby se jí mohl protáhnout člověk.

Ve škvíře se objevila hlava muže středního věku. Vlasy měl dlouhé a nemyté a jeho tvář hyzdil rozcuchaný plnovous. V obou očích měl tik.

“Vy jste Robert Jorgensen?”

Muž se zadíval na její obličej a poté znovu na její legitimaci. Obrátil ji a přidržel ji na světle, přestože laminovaný obdélníček byl zcela neprůhledný. Vrátil průkaz Sachsové a odhákl bezpečnostní mříž. Dveře se rozletěly. Muž se zadíval do chodby za Sachsovou a gestem uvedl policistku dovnitř. Sachsová opatrně vstoupila do pokoje a ruku přitom stále nevzdalovala od zbraně. Zkontrolovala místnost i skříně. V pokoji nikdo další nebyl a muž u sebe neměl žádnou zbraň. “Vy jste Robert Jorgensen?” zopakovala otázku.

Muž přikývl.

Sachsová si prohlédla žalostný pokoj bedlivěji. Obsahoval postel, pracovní stůl se židlí, křeslo a otrhanou pohovku. Tmavě šedý koberec byl posetý skvrnami. Jediná stojací lampa osvětlovala místnost kalně žlutým světlem a v oknech byly zatažené žaluzie. Zdálo se, že všechny Jorgensenovy věci se vejdou do čtyř kufrů a jedné sportovní tašky. Kuchyňku neměl, ale v jedné části obývacího pokoje stála miniaturní lednička a dvě mikrovlnné trouby. A také konvice na kávu. Jorgensenovu stravu podle všeho tvořily převážně polévky a japonské nudle zvané ramen. U zdi ležela asi stovka pečlivě vyrovnaných hnědých balíčků.

Jorgensenovy šaty pocházely z jiného období jeho života, z lepšího období. Působily draze, ale byly ošoupané a ucintané. Kdysi luxusní boty měly sešlapané podpatky. Sachsovou napadlo jediné: tenhle člověk přišel o lékařskou praxi kvůli problému s drogami nebo s alkoholem.

Jorgensen se momentálně věnoval prazvláštní činnosti: pitval velkou vázanou učebnici. K pracovnímu stolu byl upevněn stojan s husím krkem, na jehož konci se lesklo oprýskané zvětšovací sklo. Jorgensen vytrhával z knihy stránky a řezal je na proužky.

Možná za jeho pádem stála duševní choroba.

“Vy jste tu kvůli těm dopisům. Už bylo načase.”

“Kvůli dopisům?”

Jorgensen si ji podezíravě prohlédl. “Nebo snad ne?”

“O žádných dopisech nic nevím.”

“Posílal jsem je do Washingtonu. Ale mluvíte, ne? Jako vy všichni od policie. Jako všichni přes veřejnou bezpečnost. Určitě ano. Musíte, všichni mluví. Databáze zločinců a tohle všechno…”

“Opravdu nevím, co máte na mysli.”

Jorgensen jí zřejmě uvěřil. “Totiž, to…” Sjel pohledem k jejímu pasu a vytřeštil oči. “Počkat, vy máte zapnutý mobilní telefon?”

“Eh, ano.”

“Ježíšmarjájosef! Co blázníte?!”

“Já…”

“Proč rovnou nevyběhnete nahá na ulici a neroztrubujete všem neznámým kolemjdoucím svoji adresu? Vytáhněte z něj baterii. Nestačí ho vypnout. Baterii!”

“Tohle já nedělám.”

“Vytáhněte ji. Jinak odtud můžete rovnou vypadnout. A taky z digitálního asistenta. A z pageru.”

Zdálo se, že je to Jorgensenova podmínka. Sachsová však rozhodně řekla: “Z asistenta si paměť vymazat nenechám. Vykuchám jen telefon a pager.”

“No dobře,” zabručel Jorgensen a předklonil se, zatímco Sachsová vytáhla z obou přístrojů baterii a vypnula digitálního asistenta.

Nato Jorgensena požádala, aby se jí legitimoval. Jorgensen to chvíli zvažoval a pak vytáhl řidičský průkaz. Podle něj bydlel muž v Greenwichi ve státě Connecticut, což bylo jedno z nejzámožnějších měst v okolí New Yorku. “Nepřijela jsem kvůli dopisům, pane Jorgensene. Mám na vás jen několik otázek. Nezdržím vás dlouho.”

Ortoped ukázal na smrdutou pohovku a sám se posadil na rozviklanou židli za stolem. Zjevně se nedokázal ovládnout, protože se otočil ke knize a odřízl z ní odlamovacím nožem kousek hřbetu. S nožem to opravdu uměl, jeho pohyby byly rychlé a jisté. Sachsová byla ráda, že ji od něj dělí pracovní stůl a že má volnou ruku k případnému vytasení zbraně.

“Pane Jorgensene, přišla jsem kvůli zločinu, který byl dnes dopoledne spáchán.”

“Á, jistě, no samozřejmě.” Jorgensen našpulil rty, znovu pohlédl na Sachsovou a nasadil dobře čitelný výraz odevzdanosti a znechucení. “A co jsem měl provést tentokrát?”

Tentokrát?

“Šlo o znásilnění a vraždu. Ale víme, že vy jste do toho zapleten nebyl. Byl jste tady.”

Jorgensen se ošklivě usmál. “Á, takže mě sledujete. Jasně.” Zašklebil se. “Zatracená práce,” ulevil si v reakci na něco, co našel nebo případně nenašel v kousku hřbetu knihy, kterou právě pitval. Odhodil vzorek do koše. Sachsová si všimla, že napůl otevřené odpadkové pytle obsahují zbytky šatů, knih, novin i malých krabiček, které Jorgensen rovněž rozcupoval. Pohlédla do větší mikrovlnné trouby a všimla si, že v ní leží kniha.

Fobie z bakterií, pomyslela si.

Jorgensen si jejího pohledu všiml. “Mikrovlny jsou na jejich ničení nejlepší.”

“Na ničení bakterií? Virů?”

Ortoped se její otázce zasmál, jako by s ním vtipkovala. Kývl na knihu před sebou. “Někdy se hledají hodně těžko, ale udělat se to musí. Potřebujete vidět, jak váš nepřítel vypadá.” Obrátil se a tentokrát kývl na mikrovlnku. “Ale oni začnou už docela brzy vyrábět takové, které nezničí ani mikrovlny. Tomu teda věřte.”

Oni…, oni… Sachsová několik let pracovala jako pochůzkářka na hlídkovém oddělení, v policajtštině se jim říkalo “šlapáci”. Do jejího rajonu spadalo i Times Square. Byla to doba, kdy bylo Times Square ještě…, inu, Times Square, a ne Disneyland Sever jako dnes. A během práce pochůzkářky získala spoustu zkušeností s bezdomovci a duševně narušenými osobami. Dokázala spolehlivě rozpoznat příznaky paranoidního chování a možná i schizofrenie.

“Znáte jistého DeLeona Williamse?”

“Ne.”

Sachsová mu vyjmenovala jména ostatních obětí i obětních beránků, včetně Rhymova bratrance.

“Ne, o žádném z nich jsem nikdy neslyšel.” Zdálo se, že Jorgensen mluví pravdu. Dlouhých třicet vteřin se plně věnoval knize. Vytrhl stránku, přidržel ji na světle, znovu se zašklebil a vyhodil ji.

“Pane Jorgensene, číslo tohoto pokoje jsme dnes našli na lístku nedaleko od místa činu.”

Ruka s nožem strnula. Jorgensen se na Sachsovou zadíval děsivě planoucíma očima a zaraženě hlesl: “Kde? Kde jste ho našli, sakra?”

“V jednom odpadkovém koši v Brooklynu. Byl přilepen na jiném důkazu. Je možné, že ho tam odhodil vrah.”

Jorgensenúv hlas se změnil v přízračný šepot. “Máte jméno? Jak vypadá? Mluvte!” Napůl vstal a jeho obličej nabral sytě červenou barvu. Rty se mu třásly.

“Klid, pane Jorgensene. Uklidněte se. Nevíme jistě, že ten vzkaz zanechal on.”

“Jo, byl to on. To si pište, že to byl on. Zkurvysyn jeden!” Znovu se předklonil. “Máte jméno?”

“Ne.”

“Řekněte mi to, sakra! Udělejte pro změnu něco pro mě. Ne proti mně!”

“Pomůžu vám, pokud to bude v mých silách,” řekla Sachsová pevně. “Ale musíte zůstat v klidu. O kom to mluvíte?”

Jorgensen upustil nůž, opřel se o židli a svěsil ramena. Po tváři mu přeběhl zatrpklý úsměv. “O kom? O kom? No přece o Bohu.”

“O Bohu?”

“A já jsem Jób. Znáte Jóba? Nevinného muže, kterého Bůh soužil? Kolika zkouškám ho vystavil? Ve srovnání s tím, co jsem přestál já, to vůbec nic není… Jó, to je on. Zjistil, kde teď jsem, a napsal to na ten váš lístek. Už jsem si myslel, že jsem mu unikl. Ale on mě zase dostal.”

Sachsové se zdálo, že vidí slzy. “Promiňte, ale o čem to mluvíte? Řekněte mi to, prosím vás.”

Jorgensen si protřel obličej. “Dobrá… Ještě před několika lety jsem byl lékař s vlastní praxí. Bydlel jsem v Connecticutu, měl jsem manželku a dvě nádherné děti. Peníze v bance, důchodové připojištění, chatu. Pohodlný život. Byl jsem šťastný. Jenže pak se stala divná věc. Vlastně zas o tolik nešlo, alespoň zpočátku ne. Požádal jsem o novou kreditní kartu, chtěl jsem získat další míle do věrnostní karty jedněch aerolinek. V té době jsem vydělával tři sta tisíc ročně. Nikdy v životě jsem nezmeškal jedinou splátku půjčky nebo hypotéky. Jenže oni mě odmítli. Říkal jsem si, že je to nějaký omyl. Pak mi ale ta firma oznámila, že představuji úvěrové riziko, protože jsem se v uplynulých šesti měsících třikrát přestěhoval. Potíž byla v tom, že já se nepřestěhoval vůbec. Někdo prostě sebral moje jméno, číslo sociálního pojištění a informace o úvěrech a pronajal si na moje jméno několik bytů. A nájem pak neplatil. Ovšem to až poté, co nakoupil zboží v hodnotě téměř sta tisíc dolarů a nechal si je doručit na zmíněné adresy.”

“Takže krádež totožnosti?”

“Jako vyšitá. Bůh si na moje jméno pořídil kreditní karty, nadělal obrovské dluhy a účty si nechal posílat na různé adresy. Samozřejmě nikdy za nic nezaplatil. Sotva jsem vyrovnal jednu nesrovnalost, už jsem dlužil někde jinde. A Bůh o mně dál získával všechny možné informace. Věděl všechno! Znal dívčí jméno mé matky, její datum narození, jméno mého prvního psa, značku mého prvního auta, všechny věci, které od vás firmy vyžadují jako heslo. Sehnal si moje telefonní čísla i číslo mé telefonní karty. A mně pak přišel účet na deset tisíc dolarů. Ptáte se, jak je to možné? Prostě si zavolal do Moskvy, do Singapuru nebo do Sydney na přesný čas nebo informace o počasí a nechal telefon několik hodin vyvěšený.”

“Ale proč?”

“Proč? Protože je Bůh. Zatímco já jsem Jób… Ten parchant si na moje jméno dokonce koupil dům! Celý dům! A pak ho nechal propadnout hypoteční bance. Zjistil jsem to až ve chvíli, kdy mě na klinice v New Yorku vypátral právník pracující pro vymahačskou firmu a chtěl se se mnou dohodnout na splátkovém kalendáři ohledně tří set sedmdesáti tisíc dolarů, které jsem dlužil. Další čtvrtmilionový dluh nadělal Bůh na sázení přes internet. Nahlásil mým jménem vymyšlené pojistné události a pojišťovna mi vypověděla smlouvu. Bez pojištění odpovědnosti jsem na klinice nemohl dál pracovat, ale pojistit mě nikdo nechtěl. Museli jsme prodat dům, ale všechny peníze do posledního centu šly samozřejmě na splátky dluhů, které jsem, cituji, ‚nadělal já’. V té době už to byly zhruba dva miliony dolarů.”

“Dva miliony?”

Jorgensen nakrátko zavřel oči. “Ale to nejhorší mělo teprve přijít. Moje manželka tohle všechno celou dobu snášela. Bylo to těžké, ale ona stála při mně… až do chvíle, kdy Bůh nechal mým jménem poslat dárky, drahé dárky, několika bývalým sestrám z kliniky. Zaplatil za ně mou kreditní kartou a připojil k nim pozvánky a svůdné komentáře. A jedna z těch žen mi pak doma nechala děkovný vzkaz, ve kterém prohlásila, že by si se mnou strašně ráda vyrazila někam na víkend. Ten vzkaz přejímala moje dcera. A když to pak říkala mé ženě, usedavě plakala. Myslím, že manželka přese všechno věřila v mou nevinu. Ale před čtyřmi měsíci mě stejně opustila a nastěhovala se k sestře do Colorada.”

“To mě mrzí.”

“Mrzí? No, tak to vám mockrát děkuji, ale ještě jsem neskončil. Kdepak. Krátce po odjezdu mé ženy mě začali zatýkat. Vypadá to, že někdo nakoupil na mou kreditní kartu a s použitím falešného řidičského průkazu vystaveného na moje jméno zbraně a ty pak použil při ozbrojených loupežích ve východním New Yorku, New Havenu a Yonkersu. Jeden člověk při nich utrpěl vážné zranění. Po nějaké době mě zatkl Newyorský úřad vyšetřování.

Nakonec mě pustili, ale to zatčení už mám v záznamech. A zůstane tam navždycky. Stejně jako záznam o tom, že mě jednou zatkl Úřad pro potírání drog, protože vypátrali můj šek, kterým jsem údajně zaplatil za nákup nezákonně dovezených léků.

Jo, a taky jsem nějakou dobu strávil ve vězení, tedy ne já, ale někdo, komu Bůh prodal falešné kreditní karty a řidičský průkaz na moje jméno. Vězeň byl pochopitelně úplně někdo jiný. Kdo ví, jak se jmenuje ve skutečnosti. Ale z pohledu okolního světa záznamy ukazují, že Robert Samuel Jorgensen, číslo sociálního pojištění devět dva tři šest sedm čtyři jedna osm dva, s bývalou adresou v Greenwichi ve státě Connecticut, seděl ve vězení. A totéž stojí v mých osobních záznamech. Na-vě-ky.”

“Musel jste po tom pátrat, informovat policii.”

Jorgensen se ušklíbl. “Ale prosím vás. Vždyť jste policistka. Dobře víte, jakou má něco takového v policejní práci prioritu. Zhruba stejnou jako přecházení mimo přechod.”

“A vy sám jste nezjistil něco, co by nám mohlo pomoci? Cokoliv o tom člověku? Věk, etnický původ, vzdělání, bydliště?”

“Ne, nic. Ať jsem se podíval kamkoliv, všude jsem narazil jen na jednu osobu: na sebe. Prostě mi sebral mě samotného… Jasně, všichni vám tvrdí, že proti tomu mají pojistky, že používají preventivní opatření. Hovnajs. Ano, pokud ztratíte kreditní kartu, možná jste do jisté míry chráněna. Ale když se vám někdo pokusí zničit život, nenaděláte s tím vůbec nic. Lidé věří všemu, co jim řeknou počítače. Když počítač říká, že dlužíte peníze, tak dlužíte peníze. Když říká, že představujete úvěrové riziko, představujete úvěrové riziko. Když v počítači stojí, že nemáte kredit, tak nemáte kredit, i když jste třeba multimilionář. Věříme zkrátka datům a na pravdě nám nezáleží.

Chcete vidět, jakou práci jsem vykonával naposledy?” Jorgensen vyskočil, otevřel skříň a ukázal pracovní uniformu jedné restaurace s rychlým občerstvením. Vrátil se ke stolu a znovu začal pitvat knihu. “Však já tě najdu, hajzle,” zamumlal a zvedl hlavu. “A chcete vědět, co je na tomhle všem úplně nejhorší?”

Sachsová kývla.

“Že Bůh nikdy nebydlel v bytech, které si mým jménem pronajal. Nikdy nepřevzal zásilku těch nezákonně dovezených léků. A nedostal žádné zboží, které si nechal poslat. Policie všechno zajistila. A taky nikdy nebydlel v tom nádherném domě, který si koupil. Chápete? Jeho jediným cílem bylo způsobovat mi příkoří. On je Bůh a já jsem Jób.”

Sachsová si všimla fotografie na jeho stole. Zachycovala Jorgensena a světlovlasou ženu zhruba v jeho věku, jak drží kolem ramen dospívající dívku a malého chlapce. Dům v pozadí byl velmi hezký. Sachsová si kladla otázku, proč si pachatel 225 dával takovou práci, aby někomu zničil život, tedy za předpokladu, že Jorgensenův osud měl skutečně na svědomí tento pachatel. Testoval snad metody, které hodlal později použít, aby pronikal do blízkosti obětí a svaloval vinu na obětní beránky? Byl Robert Jorgensen pokusným králíkem?

Anebo byl pachatel 225 krutý sociopat? To, co provedl Jorgensenovi, by se dalo označit za nesexuální znásilnění.

“Myslím, že byste si měl najít jiné místo k životu, pane Jorgensene.”

Odevzdaný úsměv. “Já vím. Ale takhle je to bezpečnější. Na ubytovnách je vždycky těžší mě vypátrat.”

Sachsová si vzpomněla na obrat, který používal její otec. Měla pocit, že docela dobře vystihuje i její životní styl. “Když se hýbeš, nemůžou tě chytit…”

Jorgensen kývl na knihu. “Víte, jak mě tady našel? Moc dobře tuším, jak to bylo. Všechno začalo jít od desíti k pěti krátce potom, co jsem si koupil tuhle knihu. Pořád si myslím, že se v ní skrývá odpověď. Strčil jsem ji do mikrovlnky, jenže to nezabralo, evidentně ne. Ale někde uvnitř musí být odpověď. Prostě musí!”

“A co v ní přesně hledáte?”

“Vy to nevíte?”

“Ne.”

“No přece sledovací čipy. Strkají je do knih. A do šatů. Nepotrvá dlouho a budou skoro ve všem.”

Takže žádné bakterie.

“A mikrovlny tyhle sledovací čipy ničí?” přistoupila Sachsová na Jorgensenovu hru.

“Většinu ano. Taky jim můžete zlomit anténu, ale ty už jsou dneska strašně malé. Skoro mikroskopické.” Jorgensen zmlkl a Sachsová si uvědomila, že se na ni upřeně dívá a o čemsi přemítá. “Vezměte si ji vy.”

“Cože?”

“Tu knihu.” Jeho oči šíleně tančily po místnosti. “Má v sobě odpověď, odpověď na všechno, co se mi stalo… Prosím vás! Vy jste první, kdo neobrátil oči v sloup, když jsem mu vylíčil svůj příběh, jste jediná, kdo se na mě nedívá, jako že jsem se zbláznil.” Předklonil se. “Vy ho chcete dostat stejně jako já. A vsadím se, že na to máte všechno možné nádobíčko. Rastrovací mikroskopy, senzory… Vy to najdete! A pak vás to dovede až k němu. Ano!” Přistrčil Sachsové knihu.

“Totiž, já vlastně nevím, co hledáme.”

Jorgensen chápavě kýl. “Ano, o tom mi nemusíte vykládat. To je právě ten problém. Oni všechno neustále mění. Pořád jsou o krok před námi. Ale prosím vás…”

Oni…

Sachsová převzala knihu a chvíli si pohrávala s myšlenkou, že ji vloží do igelitového důkazního sáčku a opatří důkazní kartou. Přemýšlela, jak hlasitě by se v Rhymově domě rozléhal posměšný smích. Asi bude lepší tu knihu normálně nést.

Jorgensen se předklonil a silně ji stiskl za ruku. “Děkuji vám.” Už opět plakal.

“Takže se přestěhujete?” zeptala se Sachsová.

Ortoped odpověděl, že ano, a sdělil jí jméno dalšího hotelového domu, tentokrát dole na Lower East Side. “Ale nepište si ho. A nikomu o něm neříkejte. Nezmiňujte se o mně v telefonu. Oni nás neustále odposlouchávají, víte?”

“Zavolejte mi, jestli si vzpomenete na cokoliv dalšího o… Bohu.” Sachsová mu podala vizitku.

Jorgensen si zapsal do paměti informace na ní obsažené a poté ji roztrhal. Odešel do koupelny a polovinu útržků spláchl do toalety. Všiml si Améliina zvědavého pohledu. “Druhou půlku spláchnu později. Splachovat něco najednou, to je stejná hloupost jako nechávat v poštovní schránce účtenky. Lidi jsou strašní blázni.”

Doprovodil ji ke dveřím a naklonil se těsně k ní. Sachsovou udeřil do nosu zápach jeho nepraných šatů. Jeho krhavé oči ji probodávaly plamenným pohledem. “Poslouchejte mě, policistko. Vím, že se vám u pasu houpe ta velká pistole. Ale ta vám proti člověku, jako je on, k ničemu nebude. Abyste ho totiž mohla zastřelit, musíte se dostat do jeho blízkosti. Zatímco on se do vaší blízkosti dostávat nemusí. Může klidně sedět někde v temné místnosti, popíjet sklenici vína a přitom vám rozmetat život na kusy.” Jorgensen ukázal na knihu v její ruce. “A teď když máte tohle, jste nakažená taky.”

13

Dívám se na zprávy, v dnešní době existuje tolik účinných způsobů, jak se dobrat informací -, ale zatím jsem neslyšel žádnou zprávu o rusovlasé policistce, kterou by v Brooklynu zastřelili kolegové.

Přinejmenším však mají nahnáno.

Budou teď nervózní.

To je dobře. Proč bych měl být jediný?

Během chůze přemýšlím. Jak se to stalo? Jak se to jenom mohlo stát?

Tohle není dobré tohle není dobré tohle tohle…

Oni jako by přesně věděli, co dělám a kdo je moje oběť.

A taky že jsem přesně v tom okamžiku na cestě do domu DeLeona 6832.

Jak to?

Procházím data, permutuji je, analyzuji je. Ne, nechápu, jak to dokázali.

Ještě ne. Musím o tom přemýšlet víc.

Nemám dostatek informací. Jak mohu vyvozovat závěry, když nemám k dispozici data? Jak?

Á, zpomal, zpomal, říkám si. Když šestnácťáci kráčejí rychle, trousí kolem sebe data, prozrazují o sobě všemožné informace, přinejmenším těm, kdo jsou bystří a dokážou vyvozovat kvalitní dedukce.

Procházím šedivými městskými ulicemi sem a tam. Neděle už není nádherná. Je to ošklivý den, zkažený. Sluneční paprsky jsou ostré a vlezlé. Město je studené, na okrajích roztřepené. Šestnácťáci se chovají posměšně, opovržlivě a nabubřele.

Všechny je nenávidím!

Ale drž hlavu sklopenou a předstírej, že si vychutnáváš den. A především uvažuj. Chovej se analyticky. Jak by počítač stojící před určitým problémem analyzoval data? Mysli. Takže jak to mohli zjistit?

Jeden blok, dva bloky, tři bloky, čtyři…

Žádné odpovědi. Jen závěr: jsou dobří. Plus další otázka: kdo to vlastně je? Předpokládám…

Zasahuje mě strašlivá myšlenka. Prosím, ne… Zastavuji se a prohledávám batůžek. Ne, ne, ne, je pryč! Ten lístek přilepený k tašce s důkazy, zapomněl jsem ho strhnout, než jsem to všechno vyhodil. Byla na něm adresa mého oblíbeného šestnácťáka 3694-8938-5330-2498, mého miláčka, jehož okolní svět zná pod jménem dr. Robert Jorgensen. Právě jsem zjistil, kam se uchýlil ve snaze se přede mnou ukrýt, a zapsal jsem si to na lístek. Zuřím, že jsem si jeho adresu nevryl do paměti a ten lístek nezahodil.

Nenávidím se, nenávidím všechno. Jak jsem mohl být tak neopatrný?

Chce se mi plakat, křičet.

Můj Robert 3694! Už dva roky je mým pokusným králíkem, mým lidským experimentem. Veřejné záznamy, krádež identity, kreditní karty…

Ale jeho zruinování byl především obrovský odvaz. Orgasmický, nepopsatelný. Jako koks nebo heroin. Prostě jsem sebral dokonale normálního, šťastného, rodinně založeného chlapa, dobrého a obětavého lékaře, a zničil jsem ho.

Nemohu podstupovat žádné riziko. Musím předpokládat, že někdo ten lístek najde a zavolá mu. On uprchne… a já ho budu muset nechat jít.

A ještě něco dalšího mi dneska vzali. Nedokážu popsat, jak se cítím, když se to stane. Je to bolest podobná ohni, je to strach podobný slepé panice, je to, jako když padáte a víte, že každou chvíli narazíte do rozmazané šmouhy, ve kterou se vám změnila země, ale… zatím… ještě… ne.

Klopýtavě si klestím cestu stádem antilop; šestnácťáci během volného dne rázují sem a tam. Moje štěstí je zničeno, moje uspokojení totam. Zatímco ještě před pár hodinami jsem se na všechny díval s blahosklonnou zvědavostí či chtíčem, teď si nepřeji nic jiného než vtrhnout k někomu a rozkrájet mu tu jeho bledou kůži, tenkou jako slupka od rajčete, některou z mých devětaosmdesáti břitev.

Možná modelem Krusius Brothers z úplného počátku devatenáctého století. Má extra dlouhou čepel, elegantní střenku z jeleního paroží a je to pýcha mé sbírky.

“Důkazy, Mele. Prohlédneme si je.”

Rhyme hovořil o obsahu odpadkového koše nacházejícího se nedaleko od domu DeLeona Williamse.

“Co otisky prstů?”

Prvními položkami, ze kterých se Cooper pokusil sejmout otisky prstů, byly igelitové sáčky, taška obsahující důkazy, které pachatel 225 podle všeho hodlal na místě činu nastražit, a také pytlíky, které ležely uvnitř a v nichž se nacházela stále nesražená krev a zkrvavený papírový ubrousek. Na igelitu se však žádné otisky nevyskytovaly, což bylo zklamání, protože tento materiál je velmi dobře uchovává. (Často nejsou latentní, nýbrž viditelné a lze je pozorovat i bez speciálních chemikálií nebo osvětlení.) Cooper nicméně objevil náznaky, že se pachatel dotýkal sáčků rukama v bavlněných rukavicích, zkušení zločinci jim dávají přednost před gumovými, neboť ty velmi účinně uchovávají otisky pachatele uvnitř jednotlivých prstů.

Mel Cooper poté aplikoval nejrůznější spreje a alternativní světelné zdroje i na ostatní položky, avšak ani zde žádné otisky neobjevil.

Rhyme si uvědomil, že tento případ i všechny ostatní, za kterými zřejmě stál pachatel 225, se od většiny případů liší v tom, že předkládá vyšetřovatelům dvě kategorie důkazů. Za prvé falešné důkazy, které vrah hodlal nastrčit v domě DeLeona Williamse, aby ho namočil do vraždy, bezpochyby si dal velmi záležet, aby se žádný z těchto důkazů nedal zpětně vystopovat k jeho osobě. A za druhé skutečné důkazy, které za sebou zanechal neúmyslně a které by mohly vyšetřovatele dovést až k jeho domu, například tabák nebo vlas dětské panenky.

Krvavý papírový ubrousek i nezaschlá krev spadaly do první kategorie důkazů k podstrčení. Stejně tak i lepicí páska, kterou hodlal pachatel nastrčit do Williamsovy garáže nebo auta a jejíž složení se nepochybně shodovalo s proužky použitými k umlčení nebo znehybnění Myry Weinburgové. Zároveň se však dalo předpokládat, že pachatel 225 přechovával pásku v bezpečné vzdálenosti od svého obydlí, aby na ní nedopatřením neulpěly usvědčující stopové důkazy.

Tenisku Sure-Track o velikosti 13 sice pachatel pravděpodobně nehodlal ve Williamsově domě nastrčit, avšak i tento důkaz byl “falešný” v tom smyslu, že pachatel pomocí něj zřejmě zanechal na místě činu otisk podrážky shodné s některou z Williamsových bot. Mel Cooper přesto botu analyzoval a objevil několik stopových důkazů, mimo jiné i pivo na podrážce. Podle databáze ingrediencí kvašených nápojů, kterou před lety vytvořil pro newyorskou policii Rhyme, šlo s největší pravděpodobností o pivo značky Miller. Tento důkaz mohl spadat do obou kategorií, mohl být nastrčený i skutečný. Museli počkat, co Pulaski přinese z místa vraždy Myry Weinburgové, a teprve poté učinit jednoznačný závěr.

Taška obsahovala také Myřinu fotografii vytištěnou z počítače, pachatel 225 ji mezi důkazy pravděpodobně zařadil proto, aby vyvolávala zdání, že Williams sledoval oběť na internetu. I ona se tedy řadila mezi falešné důkazy. Rhyme přesto řekl Cooperovi, aby ji pečlivě analyzoval, avšak ninhydrinová zkouška žádné otisky prstů neodhalila. Mikroskopická a chemická analýza odhalila generický a nevystopovatelný papír potištěný laserovou tiskárnou Hewlett-Packard, rovněž nevystopovatelnou nad rámec názvu značky.

Učinili však objev, který se mohl ukázat jako užitečný: papír obsahoval stopy plísně Stachybotrys chartarum. Byla to nechvalně proslulá plíseň černá vyvolávající takzvaný “syndrom nemocných budov”. A protože papír obsahoval této plísně jen velmi malé množství, bylo nepravděpodobné, že se jednalo o podstrčený důkaz. S daleko vyšší pravděpodobností pocházela plíseň z bytu nebo pracoviště vraha. Přítomnost tohoto organismu, který se vyskytuje téměř výlučně uvnitř budov, pak vyšetřovatelům prozradila, že nejméně část domu nebo pracoviště pachatele 225 je tmavá a vlhká. Na suchých místech se plísním nedaří.

Lístek s poznámkou, který se zřejmě také neřadil mezi důkazy k podstrčení, byl značky 3M, což sice není nejlevnější generická značka, ale její zdroj se přesto nedal vypátrat. Cooper na lístku neobjevil žádné další stopy s výjimkou několika dalších spor plísně, což jim alespoň prozradilo, že s lístkem skutečně manipuloval pachatel 225. Inkoust pocházel z laciné propisky, jaká se prodává v bezpočtu prodejen po celé zemi.

Tím veškeré důkazy končily, i když ve chvíli, kdy Cooper zapisoval výsledky, zavolal Rhymovi technik z externí laboratoře, kterou kriminalista využíval kvůli urychlení lékařských analýz, a oznámil mu, že předběžná zkouška potvrdila shodu mezi krví nalezenou v sáčcích a vzorkem krve Myry Weinburgové.

Sellitto přijal hovor, chvíli se s někým bavil a zavěsil. “Ani ťuk… Úřad pro potírání drog vystopoval telefonát toho svědka ohledně Amélie Sachsové a zjistil, že svědek volal z automatu. Nikdo ho neviděl a na dálnici si prý taky nikdo nevšiml, že přes ni někdo běží. Dotazování svědků ve dvou nejbližších stanicích metra neodhalilo v době jeho útěku nic podezřelého.”

“No jo, on přece nemohl nic podezřelého provádět, že jo? Co si ti vyšetřovatelé myslí? Že vrah na útěku přeskočí turnikety nebo si svlíkne šaty a vezme si na sebe kostým Spidermana?”

“Jen tlumočím, co mi řekli, Linku.”

Rhyme se zašklebil a požádal Thoma, aby zapsal výsledky ohledání na tabuli.

ULICE NEDALEKO OD DOMU DELEONA WILLIAMSE

?Tři igelitové sáčky se systémem zapínání ZipLoc, objem 41

?Jedna pravá teniska Sure-Track velikosti 13, v podrážce zaschlé pivo (pravděpodobně značky Miller), žádné stopy sešlapání. Žádné další identifikovatelné stopy. Zakoupena kvůli otisku na místě činu?

?Papírový ubrousek nasáklý krví v igelitovém sáčku. Předběžný test potvrzuje, že krev patří oběti

?2 mililitry krve v igelitovém sáčku. Předběžný test potvrzuje, že krev patří oběti

?Lístek s adresou Rezidence Henderson House, pokoj 672, nájemník Robert Jorgensen. Lístek a pero nevystopovatelné. Papír nevystopovatelný. V papíru obsaženy stopy plísně Stachybotrys chartarum

?Fotografie oběti, podle všeho vytištěná z počítače, barevná. Laserová tiskárna Hewlett-Packard. Jinak nevystopovatelné. Papír nevystopovatelný. V papíru obsaženy stopy plísně Stachybotrys chartarum

Lepicí páska, firemní výrobek Home Depot, nevystopovatelné ke konkrétnímu místu

?Žádné otisky prstů

Zazvonil zvonek a do pokoje rychle vkráčel Ron Pulaski. V rukou nesl dva kartony od mléka obsahující igelitové sáčky, důkazy z místa zavraždění Myry Weinburgové.

Rhyme si okamžitě všiml, že se výraz mladého policisty proměnil. Jeho obličej byl nehybný. Pulaski často vraštil tvář, nasazoval zmatený výraz, tvářil se hrdě, nebo se dokonce rděl, avšak nyní se jeho oči zdály prázdné a naprosto jim scházelo dřívější odhodlání. Letmo pohlédl na Rhyma, kývl, mrzutě zamířil k vyšetřovacím stolům, předal důkazy Cooperovi a předložil mu k podpisu důkazní karty.

Nato odstoupil a zadíval se na důkazní tabulku, kterou před chvílí vytvořil Thom. Ruce měl v kapsách džínsů, havajskou košili vykasanou a zjevně nevnímal jediné slovo.

“Jsi v pořádku, Pulaski?”

“Jasně.”

“Moc v pořádku nevypadáš,” namítl Sellitto.

“To nic není.”

Nebyla to však pravda. První samostatné ohledání vraždy s ním evidentně hnulo.

Nakonec se přece jen rozpovídal: “Ona tam prostě jen tak ležela a zírala do stropu. Jako by byla živá a něco hledala. Mračila se, tak trochu zvědavě. Asi jsem čekal, že bude zakrytá.”

“Jo, ale víš přece, že tohle se nedělá,” zabručel Sellitto.

Pulaski se zadíval z okna. “Prostě jsem…, jasně, já vím, že je to blbost. Ale ona prostě… vypadala trochu jako Jenny.” Jeho manželka. “Bylo to dost divný.”

Lincoln Rhyme a Amélie Sachsová si byli v pracovních otázkách v mnoha ohledech podobní. Oba zastávali názor, že při ohledávání místa činu musí člověk zapojit empatii, která mu umožní prožívat totéž, co prožívali pachatel a oběť. Pomáhalo to lépe pochopit místo činu a najít důkazy, které by jinak ohledávač nenašel.

A pouze lidé, kteří bez ohledu na trýznivé důsledky pro jejich psychiku touto schopností disponovali, mohli dovést chůzi v roštu k dokonalosti.

V jednom důležitém aspektu se však Rhyme se Sachsovou lišili. Sachsová byla přesvědčena, že je důležité, aby člověk nikdy nezačal být vůči hrůzám zločinu imunní. Aby je vnímal pokaždé, co dorazí na místo činu, i poté. Pokud to prý neudělá, okorá mu srdce a přiblíží se k temnému nitru lidí, které pronásleduje. Rhyme naopak zastával názor, že by se člověk měl chovat co nejvíce neúčastně. Teprve když chladně odsunete stranou tragédii se zločinem spojenou, můžete se stát nejlepším představitelným policistou, a o to účinněji předcházet budoucím tragédiím. (“Vždyť to už ani není lidská bytost,” poučoval své rekruty. “Je to zdroj důkazů. A zatraceně dobrý.”)

Kriminalista byl přesvědčen, že Pulaski má potenciál být spíše jako on, avšak v této rané fázi kariéry se ještě mladý policista řadil do tábora Amélie Sachsové. Rhyme s ním soucítil, jenže zároveň museli řešit naléhavý případ. Dnes večer může Pulaski obejmout manželku a mlčky oplakávat smrt ženy, která se jí podobala.

“Vnímáš nás, Pulaski?” zeptal se příkře.

“Ano, pane. Už je to dobrý.”

To se zrovna říct nedalo, ale přinejmenším si Rhyme získal jeho pozornost. “Zpracovals to tělo?”

Pulaski kývl. “Byl jsem tam s externím doktorem ze soudní patologie. Provedli jsme to spolu. Dal jsem si pozor, abych měl na botách gumové pásky.”

Aby předešel nesrovnalostem při identifikaci otisků bot, nutil Rhyme ohledávače místa činu, aby si na nohy nasazovali gumové pásky, a to i v případě, že měli na sobě plastové kombinézy s kapucí, které bránily kontaminaci místa činu jejich vlasy, kožními buňkami a jinými stopovými důkazy.

“Dobře.” Rhyme dychtivě pohlédl na kartony od mléka. “Tak se do toho pusťme. Jeden jeho plán už jsme překazili. Ale možná se kvůli tomu naštval a vybírá si nějaký jiný terč. A možná si kupuje letenku do Mexika. Tak nebo tak chci, abychom sebou hodili.”

Mladý policista si otevřel zápisník. “Já…”

“Thome, pojď sem. Thome, kde sakra vězíš?”

“Už běžím, Lincolne,” odpověděl ošetřovatel a s veselým úsměvem nakráčel do pokoje. “Při tak zdvořilé žádosti vždy milerád všeho nechám.”

“Potřebujeme tě ještě jednou, na další tabulku.”

“Opravdu?”

“Prosím.”

“To neříkáš upřímně.”

“Thome.”

“No dobře.”

“‚Místo zavraždění Myry Weinburgové’.”

Ošetřovatel napsal nadpis a odstoupil od tabule s fixem v ruce, zatímco Rhyme oslovil Pulaského. “Takže, Pulaski: chápu to správně, že to nebyl její byt?”

“Přesně tak, pane. Patří nějakému manželskému páru. Zrovna jsou na dovolené na výletní lodi. Podařilo se mi s nimi spojit. O žádné Myře Weinburgové nikdy neslyšeli. Panejo, měl byste je slyšet: byli z toho úplně vedle. Nemají tušení, kdo by to mohl být. Pachatel musel rozlomit zámek, aby se tam dostal.”

“Takže věděl, že je ten byt prázdný a že tam nebude alarm,” poznamenal Cooper. “Zajímavé.”

“Co si o tom myslíte?” Sellitto vrtěl hlavou. “Vybral si ho snad jako místo vraždy?”

“Okolí bylo docela opuštěné,” konstatoval Pulaski.

“A co tam podle vás dělala ona?”

“Venku jsem našel její bicykl zajištěný zámkem, v kapse měla klíč, který do něj seděl.”

“Takže kolo. Mohlo to být tak, že si pachatel předem ověřil její trasu a věděl, že kolem toho bytu v určitou dobu projede. A pak nějakým způsobem zjistil, že ten manželský pár bude pryč, takže je nikdo nebude vyrušovat… Dobrá, zelenáči, předveď nám, co jsi našel. Thome, byl bys tak laskav a mohl to zapisovat?”

“Teď už to s tou zdvořilostí přeháníš.”

“Fakt?” Rhyme se obrátil k Pulaskému. “Takže příčina smrti?”

“Řekl jsem tomu doktorovi, aby patolog popohnal výsledky pitvy.”

Sellitto se chraplavě zachechtal. “A co ti na to řekl?”

“Něco jako: ,Jo, jasně.’ A pak ještě pár dalších věcí.”

“Musíš mít na bradě trochu míň mlíka, abys mohl vznášet takové požadavky. Ale oceňuju, žes to zkusil. A jak zněla předběžná příčina smrti?”

Pulaski se zadíval do poznámek. “Oběť utrpěla několik ran do hlavy. Podle soudního lékaře si ji tak chtěl pachatel podmanit.” Mladý policista se zarazil, neboť si možná vzpomněl na podobné zranění, které před pár lety utrpěl on. Po chvíli pokračoval: “Příčinou smrti bylo uškrcení. V očích a na vnitřní straně víček měla známky petechií, tečkovitého krvácení.”

“My víme, co to je, zajíci.”

“Aha, jasně. Jo. Plus roztažení cév v obličeji a pod vlasy. Toto je pravděpodobná vražedná zbraň.” Pulaski zvedl sáček obsahující asi metr a čtvrt dlouhý provaz.

“Mele?”

Cooper sáček převzal, opatrně ho otevřel nad velkým archem čistých novin a přejel po něm štětečkem, aby z něj uvolnil stopové důkazy. Prohlédl si nález na novinách a vybral z něj několik vzorků vláken.

“Tak co?” zeptal se Rhyme netrpělivě.

“Ještě se dívám.”

Mladý policista opět začal hledat oporu v poznámkách. “Pokud jde o to znásilnění, bylo vaginální i anální. Posmrtné, říkal ten doktor.”

“Aranžoval nějak tělo?”

“Ne…, ale všiml jsem si jedné věci, detektive,” řekl Pulaski. “Oběť měla dlouhé nehty, všechny kromě jednoho. Ten měla naopak velmi krátký.”

“Až do krve?”

“Ano. Měla ho ustřihnutý až do masa.” Pulaski zaváhal. “Pravděpodobně před smrtí.”

Takže pachatel 225 je tak trochu sadista, pomyslel si Rhyme. “Má rád bolest.”

“Podívej se na fotky z místa toho předchozího znásilnění.”

Mladý policista odchvátal hledat fotografie. Chvíli se v nich prohraboval, našel tu správnou a přimhouřil oči. “Koukněte na to, detektive. Jo, téhle taky ustřihl nehet. Na stejném prstu.”

“Takže náš chlapec má rád trofeje. To je dobré vědět.”

Pulaski nadšeně přikývl. “A všimněte si ještě jedné věci, že je to zrovna prsteníček, na kterém se nosí snubní prsten. Zřejmě to něco vypovídá o jeho minulosti. Možná ho nechala manželka, možná ho zanedbávala matka nebo nějaká náhražka matky…”

“Dobrá poznámka, Pulaski. To mi připomíná, že jsme ještě na něco zapomněli.”

“Na co, pane?”

“Díval ses ráno, než jsme zahájili vyšetřování, na svůj horoskop?”

“Na můj co…?”

“Jo, a na koho dneska připadá věštění z kávové sedliny? Nějak jsem zapomněl.”

Sellitto se pochechtával. Pulaski začal červenat.

“Psychologické profilování není k ničemu,” řekl Rhyme stroze. “K něčemu je poznatek, že pachatel dva-dva-pět teď má v držení nehet, jehož DNA může prokázat spojitost mezi ním a místem činu. Nemluvě o tom, že pokud se nám podaří zjistit, jaký typ nástroje k získání této trofeje použil, mohli bychom vypátrat, kde ho zakoupil, a tím vypátrat i jeho. Důkazy, zelenáči. Žádné psychožvásty.”

“Jistě, detektive. Rozumím.”

“Můžeš mi říkat Lincolne.”

“Dobře. Jasně.”

“Co ten provaz, Mele?”

Cooper právě listoval databází vláken. “Generické konopí. K dostání v tisícovkách maloobchodů po celé zemi.” Provedl chemický rozbor. “Žádná stopa.”

Do hajzlu.

“Co dál, Pulaski?” zeptal se Sellitto.

Mladý policista prošel seznam důkazů. Pachatel 225 svázal ruce oběti rybářským vlascem, který se jí zařízl do kůže a způsobil krvácení. Přes ústa jí přelepil lepicí pásku. Pochopitelně šlo o značku Home Depot a pachatel ji odtrhl z role, kterou zahodil spolu s ostatními důkazy, roztřepené konce do sebe dokonale zapadaly. Pulaski dodal, že kousek od těla našel dva nerozbalené kondomy, a zvedl do vzduchu sáček. Byly to kondomy značky Trojan-Enz.

“A tady jsou stěry.”

Mel Cooper převzal igelitové důkazní sáčky a prohlédl si tyčinky s vaginálními a rektálními stěry. Soudní patolog jim měl později poslat podrobnější zprávu, ale již teď bylo zřejmé, že mezi přítomnými látkami figurují i stopy spermicidálního zvlhčovače podobného tomu, který se používá na kondomech. Žádné sperma se na místě činu nenašlo.

Stěr z podlahy v místě, kde Pulaski nalezl otisk tenisky, obsahoval stopy piva. Ukázalo se, že jde o značku Miller. Elektrostatický snímek otisku přirozeně odhalil pravou botu Sure-Track o velikosti 13, stejnou, jakou pachatel 225 odhodil do odpadkového koše. “A majitelé toho loftu doma žádné pivo neměli? Prohledals kuchyň i komoru?”

“Jistě, ano, pane. A žádné jsem nenašel.”

Lon Sellitto pokýval hlavou. “Vsadím se o deset babek, že DeLeon pije nejradši millera.”

“Do téhle sázky nejdu, Lone. Co tam bylo dál?”

Pulaski zvedl igelitový sáček obsahující hnědé smítko, které našel kousek nad uchem oběti. Analýza prokázala, že je to tabák. “Co nám o něm povíš, Mele?”

Technikovo ohledání odhalilo, že jde o jemný tabák, jaký se používá v cigaretách, ale jeho složení podle databáze neodpovídalo značce Tareyton. Lincoln Rhyme byl jedním z mála nekuřáků v zemi, který odsuzoval stále rozšířenější zákazy kouření: tabák a popel totiž představovaly báječné kriminalistické pojítko mezi zločincem a místem činu. Cooper nezjistil, o kterou značku cigaret se jedná. Vzhledem ke stupni vysušenosti tabáku dospěl nicméně k závěru, že je pravděpodobně starý.

“Kouřila Myra? Nebo ti lidi z loftu?”

“Žádných známek kouření jsem si nevšiml. A udělal jsem i to, co nám stále kladete na srdce: když jsem na místo činu dorazil, očichal jsem ho. Ale zápach kouře jsem necítil.”

“Dobře.” Rhyme byl zatím s průběhem ohledávání spokojen. “A jak to vypadá s otisky?”

“Zajistil jsem vzorky otisků majitelů, sejmul jsem je z lékárničky a z předmětů v nočním stolku.”

“Takžes to nezfušoval. Tys tu moji knihu opravdu četl.” Ve své kriminalistické příručce zdůrazňoval Rhyme v mnoha odstavcích význam sejmutí kontrolních otisků prstů přímo na místě činu a uváděl výčet míst, kde je lze nejsnáze najít.

“Ano, pane.”

“To mě velmi těší. Dal jsi mi vydělat?”

“Půjčil jsem si výtisk od bratra.” Pulaského dvojče pracovalo jako policista na šestém okrsku v Greenwich Village.

“Doufejme, že za něj zaplatil alespoň on.”

Většina otisků nalezených na místě činu patřila manželské dvojici majitelů, což vyšetřovatelé poznali ze vzorků. Ostatní pravděpodobně patřily návštěvníkům, ale nedalo se vyloučit, že si pachatel 225 nedával pozor. Cooper zadal všechny otisky do Integrovaného systému automatické identifikace otisků prstů. Výsledky měly být zanedlouho k dispozici.

“A teď mi, Pulaski, řekni, jaký jsi měl z místa činu dojem.”

Otázka zjevně vyvedla mladého policistu z míry. “Dojem?”

“Tohle jsou stromy.” Rhyme sklopil oči k důkazním sáčkům. “A cos říkal na les?”

Pulaski se zamyslel. “No…, něco mě opravdu napadlo. Ale je to taková hloupost.”

“Jestli přijdeš s hloupou hypotézou, budu první, kdo ti to řekne, zelenáči.”

“Já jen, že když jsem tam dorazil, měl jsem dojem, že tam k žádné rvačce ani nedošlo.”

“Jak to myslíš?”

“Její kolo bylo například uzamčené u kandelábru před loftem. Jako by ho tam sama zaparkovala a vůbec ji nenapadlo, že něco není v pořádku.”

“Takže ji podle tebe neodvlekl z ulice?”

“Přesně tak. A když se chcete do toho loftu dostat, musíte projít branou a pak dlouhou chodbou k hlavním dveřím. Ta chodba byla velmi úzká a přeplněná věcmi, které majitelé nechávali venku, sklenicemi a plechovkami, sportovním náčiním, vytříděným odpadem, zahradnickými potřebami. Nic z toho nebylo rozházené.” Pulaski poklepal na další fotku. “Ale podívejte dovnitř, tady teprve začala rvačka. Ten stůl a ty vázy. Hned u hlavních dveří.” Jeho hlas opět změkl. “Zdá se, že mu opravdu statečně vzdorovala.”

Rhyme přikývl. “Dobrá. Takže ji dva-dva-pětka přilákal sladkými řečmi do loftu. Ona si zamkla kolo, prošla s ním chodbou a společně vešli dovnitř. Ve dveřích se zarazila, protože zjistila, že jí lhal, a pokusila se utéct.” Zamyslel se. “Takže toho musel o Myře vědět dost na to, aby si získal její přízeň a vyvolal v ní pocit, že mu může důvěřovat… Jasně, zkusme o tom přemýšlet: ten člověk má přístup ke všem možným informacím, ví, kdo je kdo, co si kdo kupuje, kdy je na dovolené, jestli má doma alarm, kde bude… To není špatné, zelenáči. Konečně o něm víme něco konkrétního.”

Pulaski se musel přemáhat, aby se ubránil úsměvu.

Zacinkal počítač a Cooper se podíval na obrazovku. “U otisků žádná shoda. Nula.”

Rhyme pokrčil rameny. Tato zpráva ho nepřekvapila. “Připadá mi zajímavé, že ten člověk toho tolik ví. Zavolejte někdo DeLeonu Williamsovi. Měl dva-dva-pětka se všemi důkazy k podvržení pravdu?”

Sellittův krátký telefonát odhalil, že ano: Williams nosil boty Sure-Track velikosti 13, pravidelně si kupoval kondomy značky Trojan-Enz, měl doma čtyřicetilibrový rybářský vlasec, pil pivo Miller a nedávno navštívil prodejnu Home Depot, kde si koupil lepicí pásku a konopný provaz.

Rhyme se podíval na důkazní tabulku z předchozího znásilnění a všiml si, že v případě tohoto zločinu použil pachatel 225 kondomy Durex. Použil je proto, že si tuto značku kupoval obětní beránek Joseph Knightly.

“A nechybí vám jedna bota?” zeptal se přes hlasitý odposlech Williamse.

“Ne.”

“Takže musel koupit celý pár,” poznamenal Sellitto. “Stejný typ a stejnou velikost, jaké nosíte vy. Jak to mohl vědět? Neviděl jste v poslední době někoho na svém pozemku, třeba v garáži, jak vám prohledává auto nebo odpadky? A nevloupal se k vám v poslední době někdo?”

“Ne, to určitě ne. Jsem bez práce a většinu dne trávím tady a starám se o dům. Poznal bych to. Navíc tahle čtvrť není nejbezpečnější na světě, takže máme alarm a při každém odchodu ho aktivujeme.”

Rhyme mu poděkoval a ukončil hovor.

Zaklonil hlavu, zadíval se na tabulku a začal Thomovi diktovat.

MÍSTO VRAŽDY MYRY WEINBURGOVÉ

?Příčina smrti: uškrcení. Očekávána oficiální zpráva soudního patologa

?Žádné zohavení ani aranžování těla, avšak ustřihnutý nehet na prsteníčku levé ruky. Možná trofej. S největší pravděpodobní předsmrtně.

?Zvlhčovač kondomů značky Trojan-Enz. Nerozbalené kondomy Trojan-Enz (2ks)

?Žádné použité kondomy ani tělesné tekutiny

?Stopy piva Miller na podlaze (zdroj odjinud než z místa činu)

?Rybářský vlasec, 40-librový monofilament. generický

?Hnědý konopný provaz, délka 120 cm (MW)

?Lepicí páska na ústech

?Snítka tabáku, stará, značka neidentifikována

?Otisk boty, mužská teniska Sure-Track velikosti 13

?Žádné otisky prstů

“Náš pachatel volal na 911, je to tak?” zeptal se Rhyme. “Aby ohlásil, že viděl ten dodge.”

“Jo,” potvrdil Sellitto.

“Zjistěte o tom telefonátu víc. Co říkal, jak zněl jeho hlas.”

“A u těch předchozích případů bysme to měli udělat taky,” dodal detektiv. “U případu tvého bratrance, u té krádeže mincí a u prvního znásilnění.”

“Dobře, jasně. To mě nenapadlo.”

Sellitto se spojil s centrálním dispečinkem. Všechny telefonáty na linku 911 se zaznamenávají a uchovávají po dobu, která se případ od případu liší. Sellitto požádal o příslušné informace a o deset minut později mu hlavní dispečer zavolal zpátky. Telefonáty z Arthurova případu a z dnešní vraždy byly stále v systému a dispečer je již odeslal na Cooperovu e-mailovou adresu jako přílohy ve formátu .wav. Starší telefonáty byly odeslány k archivaci na CD. Jejich vyhledání mělo trvat několik dní, ale asistentka hlavního dispečera již odeslala žádost.

Když audiosoubory dorazily, Cooper je otevřel a přehrál. Na obou nabádal mužský hlas policii, aby se urychleně dostavila na adresu, na níž slyšel křik, a poté popsal auto, ve kterém prý viděl odjíždět pachatele. Hlasy zněly totožně.

“Mám pořídit hlasový otisk?” zeptal se Cooper. “Jestli někoho zadržíme, můžeme je porovnat.”

Hlasové otisky byly ve světě kriminalistiky ceněny více než detektory lži, a některé soudy je dokonce připouštěly jako důkaz, záleželo na konkrétním soudci. Rhyme ovšem zavrtěl hlavou. “Poslechni si ho pozorně. Mluví přes box. Copak to nepoznáš?”

“Box” je zařízení, které zkresluje hlas volajícího, aniž by vytvářelo prapodivné “darthvaderovské” zvuky. Témbr je normální, pouze zní trochu dutě. Tato zařízení používá řada asistenčních a zákaznických center, aby hlasy jejich zaměstnanců působily uniformně.

V tu chvíli se otevřely dveře a do místnosti vkráčela Amélie Sachsová s velkým předmětem v podpaží. Rhyme nepoznal, co to je. Kývla, podívala se na důkazní tabulku a řekla Pulaskému: “To vypadá na dobrou práci.”

“Dík.”

Rhyme konečně poznal, že Sachsová drží pod paží knihu. Zdálo se, že je napůl vykuchaná. “Co to sakra je?”

“Dar od našeho doktorského přítele Roberta Jorgensena.”

“A co to je? Nějaký důkaz?”

“Těžko říct. Rozhovor s ním byl opravdu zvláštní zážitek.”

“Co myslíš pod pojmem zvláštní, Amélie?” dotázal se Sellitto.

“Třeba to, že atentát na Kennedyho měli na svědomí Batman, Elvis a mimozemšťani. Tohle myslím pod pojmem zvláštní.”

Pulaski vyprskl smíchy, čímž si od Lincolna Rhyma vysloužil zpražující pohled.

14

Sachsová vylíčila ostatním příběh zdeptaného muže, kterému ukradli identitu a zničili život. Muže, jenž svého trýznitele označoval za Boha a sám sebe za Jóba.

Ten člověk byl očividně vyšinutý, výraz “zvláštní” nevystihoval jeho chování dostatečně. Pokud však jeho příběh obsahoval alespoň zrnko pravdy, pak byl tragický a těžko se poslouchal. Život naprosto v troskách, navíc kvůli nesmyslnému zločinu.

Poté si však Sachsová získala Rhymovu bezvýhradnou pozornost, když prohlásila: “Jorgensen tvrdí, že muž, který za tím stojí, ho sleduje už asi dva roky, od chvíle, kdy si koupil tuto knihu. Prý ví o všem, co Jorgensen dělá.”

“Ví o všem,” zopakoval Rhyme a zadíval se na tabule s důkazy. “Zrovna o tomhle jsme se před pár minutami bavili. Že si dokáže zajistit o obětech i obětních beráncích veškeré potřebné informace.” Vylíčil Sachsové, co všechno během její nepřítomnosti zjistili.

Sachsová podala knihu Melu Cooperovi a sdělila mu, že podle Jorgensenova nejhlubšího přesvědčení obsahuje sledovací zařízení.

“Sledovací zařízení?” ušklíbl se Rhyme. “Ten chlap se moc dívá na filmy Olivera Stonea… No dobrá, jestli chcete, tak ji klidně ohledejte. Ale nezanedbávejte přitom skutečné stopy.”

Sachsová obtelefonovala nejrůznější policejní okrsky, v nichž se stal Jorgensen obětí zloděje identity, ale nic kloudného nezjistila. Jistě, ke krádeži identity došlo, o tom nebylo pochyb. “Jenže,” zeptal se jí jeden policista z Floridy, “víte, kolik dnes takových případů je? Objevíme falešnou adresu, uděláme tam zátah, ale než tam dorazíme, dům je prázdný. Zloději převzali zboží, fakturu nechali napsat na účet oběti a zmizeli do Texasu nebo do Montany.”

Většina oslovených policistů o Jorgensenovi slyšela (“Ten chlap píše fakt hodně dopisů”) a soucítila s ním. Nikdo však neměl konkrétní stopy vedoucí k jednotlivci nebo ke gangu, který měl tyto zločiny na svědomí, a nikdo z nich nemohl podobným případům věnovat ani zdaleka tolik času, kolik by si přál. “Mohli bychom přijmout sto dalších policistů, a stejně bychom žádný pokrok nezaznamenali.”

Sachsová zavěsila a vysvětlila přítomným, že pachatel 225 zjevně znal Jorgensenovu adresu, a tak požádala recepčního, aby ji neprodleně informoval, pokud se na ortopeda bude někdo telefonicky nebo osobně dotazovat. Pokud s tím prý bude recepční souhlasit, Sachsová přimhouří oko a nepošle do hotelu stavební a požární inspekci.

“Elegantní,” uznal Rhyme. “Tys poznala, že tam porušují předpisy?”

“Došlo mi to ve chvíli, kdy na to zhruba rychlostí světla přistoupil.” Sachsová zamířila k důkazům, které Pulaski odebral v loftu kousek od SoHo, a prohlédla si je.

“Napadá tě něco, Amélie?” zeptal se Sellitto.

Sachsová chvíli stála, dívala se na tabule, ťukala nehty o sebe a snažila se srovnat si v hlavě nesourodou kombinaci důkazů.

“Kde sebral tohle?” Zvedla sáček obsahující fotografii Myry Weinburgové, oběť měla na snímku milý a pobavený výraz a její oči se dívaly do objektivu. “Měli bychom to zjistit.”

Dobrá poznámka. Rhyme zatím o zdroji fotografie nepřemýšlel, spokojil se s tím, že ji pachatel 225 stáhl z nějaké webové stránky. Jako důkazní položka ho více zajímal samotný papír.

Myra Weinburgová na snímku stála vedle rozkvetlého stromu a v ruce držela sklenici od martini obsahující růžový nápoj.

Rhyme si všiml, že také Pulaski upřeně hledí na fotku a že má v očích opět ztrápený výraz.

Ale ona prostě… vypadala trochu jako Jenny.

Rhyme si všiml výrazného lemování snímku i čehosi, co vypadalo jako okraje písmen, která napravo mizela z výřezu. “Stáhl si ho z internetu. Aby to vypadalo, že ji DeLeon Williams šmíroval.”

“Možná bysme ho mohli vypátrat skrze stránku, ze které si tu fotku stáhl,” nadhodil Sellitto. “Jak poznáme, odkud ji sebral?”

“Zadejte její jméno do googlu,” poručil Rhyme.

Cooper to zkusil a vypadl mu zhruba tucet odkazů, z nichž některé se týkaly jiné Myry Weinburgové. Všechny ostatní odkazy vedly na stránky profesních organizací, avšak žádný ze snímků tam obsažených se nepodobal fotografii, kterou si vytiskl pachatel 225.

“Mám nápad,” řekla Sachsová. “Zavolám svému počítačovému expertovi.”

“Komu, tomu chlápkovi z počítačové kriminality?” zeptal se Sellitto.

“Ne, někomu lepšímu.”

Zvedla telefon a vytočila číslo. “Ahoj, Pammy. Kde teď jsi…? Prima. Poslyš, mám pro tebe úkol. Připoj se na chat. Audio zvládneme po telefonu.”

Otočila se ke Cooperovi. “Můžeš zapout webkameru, Mele?”

Technik vyťukal pár povelů a o chvíli později naskočil na monitoru obraz Pamina pokoje v brooklynském domě jejích pěstounů. Vzápětí se v záběru objevil i obličej pohledné dospívající Pam, která se právě posadila do zorného pole. Širokoúhlý objektiv obraz malinko zkresloval.

“Ahoj, Pam.”

“Dobrý den, pane Coopere,” ozval se v reproduktoru zpěvavý hlas.

“Vezmu to za tebe,” řekla Sachsová a vystřídala Coopera u klávesnice. “Miláčku, narazili jsme na jednu fotku a myslíme si, že pochází z internetu. Mohla by ses na ni podívat a říct nám, jestli nevíš odkud?”

“Jasně.”

Sachsová zvedla fotografii do kamery.

“Nějak se mně to leskne. Můžeš ji vytáhnout z obálky?”

Detektivka si nasadila gumové rukavice, opatrně vytáhla snímek z obálky a znovu ho zvedla.

“To je lepší. Jasně, tohle je z ourWorld.”

“Co to je?”

“No, to je takový komunitní server. Něco jako Facebook a MySpace. Ale tohle je horká novinka. Jsou na něm fakt všichni.”

“Ty o těchhle věcech něco víš, Rhyme?” zeptala se Sachsová.

Rhyme přikývl. Kupodivu o nich právě nedávno přemýšlel. V New York Times totiž četl článek o komunitních serverech a světech virtuální existence, jako je Second Life. S překvapením zjistil, že lidé tráví stále méně času ve vnějším světě a stále více času ve světě virtuálním, od avatarů přes zmíněné komunitní stránky až po práci z domu či odkudkoliv na světě. Teenageři prý dnes pobývají venku méně než v kterémkoliv jiném období amerických dějin. Paradoxem bylo, že Rhyme samotný se díky režimu cvičení, který zlepšoval jeho fyzickou kondici, a také díky změněnému přístupu stával méně virtuálním a více se vydával ven. Hranice mezi zdravými a postiženými se zjevně rozostřovala.

“Víš určitě, že je to z téhle stránky?” zeptala se Sachsová Pam.

“Jo. Mají na fotkách takový zvláštní lem. Když se podíváš zblízka, tak to není jen obyčejný pruh, ale skládá se z hodně malých glóbusů, z takových zeměkoulí.”

Rhyme přimhouřil oči. “Ano, lem vypadal přesně tak, jak ho Pam popsala. Zamyslel se a pokusil se rozpomenout, zda se v článku nepsalo i o serveru ourWorld. “Ahoj, Pam… Na tom serveru je ale spousta uživatelů, viď?”

“Eh, dobrý den, pane Rhyme. Jo. Nějakých třicet nebo čtyřicet milionů lidí. Z čí říše je tohle?”

“Z čí říše?” podivila se Sachsová.

“Takhle se tam říká osobním stránkám. Každý má svoji ‚říši’. Takže kdo je to?”

“Tu ženu dnes bohužel někdo zavraždil,” řekla Sachsová mírně. “To je ten případ, o kterém jsem se ti prve zmiňovala.”

Rhyme by se před dospívající dívkou o vraždě nezmiňoval. Rozhodnutí však bylo na Sachsové, ona věděla, co může Pam říci, a co ne.

“Jé, to mě mrzí.” Pam projevila soucit, ale nelítostná pravda ji nešokovala ani nevyděsila.

“Pam,” řekl Rhyme, “může se někdo nalogovat do tvé říše a proniknout na tvoje stránky?”

“No, správně byste se měl zaregistrovat. Ale jestli nechcete nic posílat ani si založit vlastní říši, můžete kreknout úvodní přihlášení a trochu se tam porozhlídnout.”

“Takže se dá říct, že člověk, který si tu fotku vytiskl, se vyzná v počítačích.”

“Jo, to asi musí. Až na to, že si ji nevytiskl.”

“Cože?”

“Z toho serveru se nedá nic tisknout ani stahovat. Dokonce ani přes PrintScreen. Mají tam nastavený filtr, aby odradili šmíráky, chápete. Je to stejná ochrana jako u elektronických knih s copyrightem.”

“Takže jak se k té fotce dostal?” vyzvídal Rhyme.

Pam se zasmála. “No, zřejmě udělal to, co děláme ve škole všichni, když si chceme pořídit fotku nějakého hezkého kluka nebo nějaké suprově oháklé gotičky. Prostě vyfotíme monitor digitálním foťákem. Dělá to tak každý.”

“Jasně,” řekl Rhyme a zavrtěl hlavou. “To mě vůbec nenapadlo.”

“To je normálka, pane Rhyme,” konejšila ho dívka. “Hodněkrát lidem unikne očividná odpověď.”

Sachsová pohlédla na Rhyma, který se Paminu konstatování usmál. “To máš pravdu, Pam. Díky. Zatím ahoj.”

“Ahoj!”

“Připišme to do profilu našeho přítele.”

Sachsová sebrala fix a přistoupila k tabuli.

PROFIL PACHATELE 225

?Muž

?Zřejmě kouří nebo bydlí/pracuje s kuřákem, případně poblíž zdroje tabáku

?Má děti nebo bydlí/pracuje v jejich blízkosti, případně poblíž zdroje hraček

?Zájem o umění, mince?

?Pravděpodobně běloch nebo příslušník menšiny se světlou pletí

?Střední postava

?Silný, dokáže oběti uškrtit

?Přístup k zařízení na změnu hlasu

?Zřejmě počítačově gramotný; zná server ourWorld. Další komunitní servery?

?Bere obětem trofeje. Sadista?

?Část bydliště/pracoviště temná a vlhká

NEPODSTRČENÉ DŮKAZY

?Prach

?Stará lepenka

Vlasy z panenky, nylon 6, typ BASF B35

?Tabák z cigaret Tareyton

?Starý tabák, značka neznámá, nikoliv Tareyton

?Stopy plísně Stachybotrys chartarum

Rhyme si prohlížel jednotlivé položky, když vtom uslyšel, jak se Mel Cooper směje. “Vida, vida, vida.”

“Copak?”

“Tohle je zajímavé.”

“Buď konkrétní. ‚Zajímavé’ mi není k ničemu. Já potřebuju fakta.”

“A přece je to zajímavé.” Laboratorní technik svítil jasným světlem na rozříznutý hřbet knihy Roberta Jorgensena. “Mysleli jste si, že je ten doktor blázen, když mluví o sledovacích zařízeních? Tak abyste věděli, Oliver Stone by se tu možná opravdu uplatnil, v té knize je totiž něco implantovaného. V pásce ve hřbetu.”

“Vážně?” řekla Sachsová a zavrtěla hlavou. “Myslela jsem, že je to cvok.”

“Ukaž mi to,” pronesl Rhyme, jehož skepticismus musel dočasně ustoupit zvědavosti.

Cooper přisunul malou kameru s vysokým rozlišením blíže k vyšetřovacímu stolu a ozářil knihu infračerveným světlem. Pod páskou se objevil drobný obdélníček posetý vodorovnými a svislými liniemi.

“Vytáhni to,” poručil Rhyme.

Cooper opatrně rozřízl pásku a vytáhl asi dva a půl centimetru dlouhý proužek, který vypadal jako měkčený papír potištěný něčím, co připomínalo integrované obvody. Proužek dále obsahoval sérii číslic a název výrobce, firmu DMS, Inc.

“Co to sakra je?” zeptal se Sellitto. “Že by vážně sledovací zařízení?”

“Nechápu, jak by to bylo možné. Nenašel jsem žádnou baterii ani zdroj napájení,” poznamenal Cooper.

“Vyhledej tu firmu, Mele.”

Rychlé pátrání na internetu odhalilo, že jde o společnost Data Management Systems sídlící nedaleko od Bostonu. Cooper přečetl popis činnosti firmy: jedna z divizí vyráběla i malá zařízení zvaná RFID neboli radiofrekvenční identifikační čipy.

“O těch už jsem slyšel,” ozval se Pulaski. “Bylo to na CNN.”

“Ó, směrodatný zdroj kriminalistických poznatků,” utrousil Rhyme cynicky.

“Ne, tím je Kriminálka Las Vegas,” prohodil Sellitto. Ron Pulaski opět vyprskl a opět musel svůj smích záhy utnout.

“A co to umí?” zeptala se Sachsová.

“To je právě to zajímavé.”

“Už je to tu zas: zajímavé.”

“V podstatě je to programovatelný čip, který lze číst rádioskenerem. Nepotřebuje baterii, anténa zachycuje rádiové vlny, které jí poskytují dostatek šťávy k provozu.”

“Jorgensen říkal něco o tom, že se dají zneškodnit ulomením antény,” vysvětlila Sachsová. “A taky říkal, že některé lze zničit v mikrovlnce. Ale tuhle,” ukázal na čip, “tu mikrovlnami zničit nedokázal. Aspoň to tak říkal.”

Cooper pokračoval: “Výrobci a velkoobchodníci je používají ke kontrole zásob. Během příštích několika let budou mít téměř všechny výrobky prodané ve Spojených státech vlastní RFID značku. Některé největší velkoobchody je vyžadují už dnes, jinak odmítají přijmout výrobky na sklad.”

Sachsová se zasmála. “Přesně tohle mi říkal Jorgensen. Takže to možná nebyl takový kecálek, jak jsem si myslela.”

“Všechny výrobky?” zeptal se Rhyme.

“Jo. Velkoobchody díky nim vědí, kde ve skladu mají určitý produkt, kolik ho mají na skladě, co se prodává rychleji než něco jiného, kdy doplnit zásoby, kdy zadat novou objednávku. Aerolinky je používají k manipulaci se zavazadly, přesně díky nim vědí, kde se nachází něčí bágly, aniž musí opticky snímat čárový kód. A kromě toho se tyhle čipy používají v kreditních kartách, řidičských průkazech nebo zaměstnaneckých průkazech. Pak se jim říká ,smart cards’, chytré karty’.”

“Jorgensen chtěl vidět můj policejní průkaz. Opravdu důkladně si ho prohlížel. Možná ho zajímalo právě tohle.”

“Jsou úplně všude,” pokračoval Cooper. “V zákaznických kartách, které používáte v potravinách, ve věrnostních kartách leteckých společností, v transpondérech pro rychlý průjezd mýtnou branou…”

Sachsová ukázala na důkazní tabule. “Přemýšlej o tom, Rhyme. Jorgensen tvrdil, že muž, kterému říkal ‚Bůh’, ví o jeho životě všechno. Dost na to, aby mu ukradl identitu, kupoval si na jeho jméno věci, bral si půjčky, zřizoval si kreditní karty a neustále věděl, kde Jorgensen je.”

Rhyme cítil vzrušení z postupujícího lovu. “A dva-dva-pětka věděl o svých obětech dost na to, aby se dostal do jejich blízkosti, aby pronikl za jejich bezpečnostní bariéry. A věděl toho dost i o obětních beráncích, takže mohl nastražit na místech činu důkazy odpovídající tomu, co měli obětní beránci skutečně doma.”

“A kromě toho,” dodal Sellitto, “přesně věděl, kde se obětní beránci v době zločinu nacházeli. A že nebudou mít alibi.”

Sachsová si prohlédla malý čip. “Jorgensen říkal, že se mu život začal rozpadat zhruba v době, kdy si koupil tuhle knihu.”

“A kde si ji koupil? Není v ní účtenka nebo cenovka, Mele?”

“Ne. Jestli někdy byla, Jorgensen ji rozcupoval.”

“Zavolej mu, Sachsová. Pozveme si ho sem.”

Sachsová vytáhla telefon a zavolala na ubytovnu, kde se před chvílí s Jorgensenem setkala. Po chvíli se zamračila. “Už?” zeptala se recepčního.

To nevěstí nic dobrého, pomyslel si Rhyme.

“Odstěhoval se,” oznámila Amélie, jakmile zavěsila. “Ale já vím, kam má namířeno.” Našla kousek papíru a zavolala na další číslo. Po stručném rozhovoru však opět zavěsila a povzdechla si. Jorgensen nebyl ani v tomto hotelu, dokonce tam ani nezavolal a nepožádal o rezervaci.

“Ty neznáš jeho číslo na mobil?”

“On telefon nemá. Nevěří jim. Ale zná moje číslo. Při troše štěstí zavolá on mně.” Sachsová přistoupila blíže k miniaturnímu zařízení. “Mele. Přeruš ten drátek. Anténu.”

“Cože?”

“Jorgensen říkal, že když teď máme tu knihu my, jsme nakažení taky. Přecvakni ho.”

Cooper pokrčil rameny a pohlédl na Rhyma, jemuž tahle představa připadala absurdní. Amélie Sachsová se však nenechala jen tak odradit. “Udělej to. Ale nejdřív to zapiš do důkazní karty. ‚Důkaz zabezpečen’.”

Kterýžto obrat bývá obvykle vyhrazen pro bomby a střelné zbraně.

Rhyme se přestal zajímat o RFID a zvedl hlavu. “No dobře. Takže dokud se nám neozve, zkusme si zaspekulovat… No tak, lidi. Odvažte se trochu. Potřebuju nějaké nápady! Máme tu pachatele, který si dokáže obstarat všemožné informace o jiných lidech. Jak? Ví o všem, co si jeho obětní beránci koupili. Od rybářského vlasce přes kuchyňské nože, pěnu na holení, hnojivo, kondomy, lepicí pásku a provaz až po pivo. Ze čtyř lidí udělal oběti a ze čtyř obětní beránky, přinejmenším. Všechny najednou fyzicky sledovat nemůže a taky se k nim nevloupává do domu.”

“Možná pracuje jako prodavač v některé velké diskontní prodejně,” nadhodil Cooper.

“Jenže DeLeon si některé důkazy koupil v prodejně Home Depot, a tam si kondomy a jídlo koupit nemůžeš.”

“Možná dva-dva-pětka pracuje pro firmu vydávající kreditní karty,” řekl Pulaski. “A díky tomu vidí, co si lidi kupují.”

“To není špatné, bažante, ale v některých případech oběti bezpochyby platily hotově.”

Nakonec přišel s odpovědí překvapivě Thom. Vylovil z kapsy klíče. “Slyšel jsem, jak se Mel zmiňuje o zákaznických kartách.” Ukázal několik malých plastových kartiček, které se mu houpaly na klíčence. Jedna byla z A&P, druhá z Food Emporium. “Protáhnu kartu čtečkou a dostanu slevu. Takže i když platím hotově, prodejna přesně ví, co jsem si koupil.”

“To je dobré,” prohlásil Rhyme. “Ale co z toho vyvodíme? Pořád máme co do činění s desítkami různých prodejen, kde oběti a obětní beránci nakupovali.”

“No jo.”

Rhyme pohlédl na Sachsovou, která se upřeně dívala na tabuli s důkazy a na tváři jí pohrával slabý úsměv. “Myslím, že to mám.”

“Co?” zeptal se Rhyme v očekávání chytré aplikace nějaké kriminalistické zásady.

“Boty,” řekla Sachsová jednoduše. “Odpověď najdeme v botách.”

15

“Nestačí jen obecně vědět, co si lidé kupují,” vysvětlila Sachsová. “Jde o znalost konkrétních informací o všech obětech a obětních beráncích. Podívej se na tři z těch zločinů: na případ tvého bratrance, na případ Myry Weinburgové a na tu krádež mincí. Dva-dva-pětka věděl nejen to, jaký typ bot obětní beránci nosí. Znal i jejich velikosti.”

“Dobře,” řekl Rhyme. “Zjistěme, kde si DeLeon Williams a Arthur kupují obuv.”

Rychlé telefonáty s Judy Rhymovou a DeLeonem Williamsem odhalily, že si oba obětní beránci koupili inkriminované boty na dobírku, jeden prostřednictvím katalogu, druhý přes webovou stránku, ale oba přímo od výrobce.

“No jasně,” děl Rhyme, “vyberte jednoho výrobce, zavolejte mu a zjistěte, jak obuvnická branže funguje. Můžete si hodit mincí.”

Vyhrála značka Sure-Track. A stačily pouhé čtyři telefonáty, aby se detektivové dovolali člověku, který ve firmě nejen pracoval, ale byl přímo jejím generálním ředitelem a předsedou představenstva.

V pozadí šplouchala voda a ozýval se dětský smích. “Zločin?” zeptal se ředitel nejistě do těchto libých zvuků.

“S vámi to nijak přímo nesouvisí,” ujistil ho Rhyme. “Jeden z vašich výrobků je předmětem doličným.”

“Ale není to jako u toho chlapa, který se snažil vyhodit do vzduchu letadlo pomocí bomby ukryté v botě?” Ředitel přestal mluvit, jako by už samotná jeho otázka byla prohřeškem proti národní bezpečnosti.

Rhyme mu vysvětlil situaci: vrah se dostal k osobním informacím o obětech, a to včetně konkrétních údajů o botách Sure-Track v tomto případě, o botách Alton v případě Rhymova bratrance a o vycházkových botách Bass v případě třetího obětního beránka. “Prodáváte i přes maloobchodní prodejny?”

“Ne. Jen přes internet.”

“A vyměňujete si informace s konkurenty? Informace o zákaznících?”

Zaváhání.

“Haló?” pronesl Rhyme do ticha.

“Eh, žádné informace si vyměňovat nemůžeme. Bylo by to porušení antimonopolních předpisů.”

“Dobrá, takže jak by někdo mohl získat přístup k informacím o lidech, kteří si koupili boty Sure-Track?”

“To je komplikovaná situace.”

Rhyme se zašklebil.

“Pane,” vložila se do věci Sachsová, “člověk, po kterém pátráme, je vrah a násilník. Napadá vás jakákoliv možnost, jak se mohl o vašich zákaznících dozvědět?”

“Opravdu ne.”

“V tom případě si obstaráme soudní povolení a rozpitváme vaše záznamy řádek po řádku, doprdele práce,” vyštěkl Lon Sellitto.

Rhyme osobně by dal v této situaci přednost jemnějšímu přístupu, ale faktem bylo, že se metoda šrapnelu Sellittovi vyplatila. “Počkejte, počkejte,” vyhrkl generální ředitel. “Možná mě něco napadlo.”

“Copak?” zeptal se Sellitto stroze.

“Možná že…, jasně, pokud disponoval informacemi od různých společností, tak je měl možná od datokopa.”

“Kdo to je?” zeptal se Rhyme.

Tuto odmlku zřejmě vyvolal ředitelův údiv. “Vy jste o nich nikdy neslyšel?”

Rhyme obrátil oči v sloup. “Ne. Kdo to je?”

“Oficiálně se jim říká společnosti informačních služeb, ale jinak dělají to, co jejich název napovídá: dolují data o zákaznících, jejich nákupech, domech, automobilech, sjednaných úvěrech, zkrátka všechno. A pak tato data analyzují a prodávají. Pomáhají tak firmám rozpoznávat tržní trendy, nacházet nové zákazníky, přesně adresovat poštovní inzerci, plánovat reklamu a podobné věci.”

Všechno o lidech…

Rhyma napadlo, že možná opravdu na něco narazili. “Získávají informace i z RFID čipů?”

“Jistěže ano. Je to jeden z významných zdrojů dat.”

“A kterého datokopa používá vaše společnost?”

“To nevím. Využíváme jich několik.” Ředitel působil zdráhavě.

“My to opravdu potřebujeme vědět,” řekla Sachsová, která hrála protipól k Sellittovu zlému policajtovi. “Nechceme, aby pachateli padl za oběť někdo další. Ten člověk je velmi nebezpečný.”

Muž chvíli přemítal a pak si povzdechl. “No, mám za to, že naším hlavním dodavatelem je SSD. To je hodně velká firma. Ale jestli si myslíte, že je do toho zločinu zapleten někdo od nich, tak to je vyloučeno. Jejich zaměstnanci jsou nejperfektnější lidi na světě. Navíc používají nejrůznější pojistky, třeba…”

“Kde sídlí?” zeptala se Sachsová.

Další zaváhání. Tak se vymáčkni, sakra, pomyslel si Rhyme.

“V New Yorku.”

V působišti pachatele 225. Rhyme se střetl se Sachsovou očima. Usmál se. Začínalo to vypadat slibně.

“Sídlí ve stejné oblasti i další firmy?”

“Ne. Axciom, Experian a Choicepoint, což jsou další velcí hráči, jsou odjinud. Ale věřte mi, že nikdo z SSD s tím nemůže mít nic společného. Přísahám.”

“Co znamená zkratka SSD?” zeptal se Rhyme.

“Strategic Systems Datacorp.”

“Máte tam nějaký kontakt?”

“Nikoho konkrétního opravdu ne.” Ředitel odpověděl rychle. Příliš rychle.

“Takže nemáte?”

“No, jednáme s několika obchodními zástupci. Na jejich jména si momentálně nemůžu vzpomenout. Ale můžu se podívat a zjistit to.”

“Kdo tu společnost řídí?”

Další pauza. “To bude asi Andrew Sterling. Zakladatel a generální ředitel. Poslyšte, ale já vám opravdu ručím za to, že nikdo z té firmy by se ničeho nezákonného nedopustil. To je vyloučeno.”

V tu chvíli si Rhyme něco uvědomil. Ten člověk měl strach. Ne z policie, nýbrž z SSD samotné. “Čeho se tak bojíte?”

“Já jen…” Ředitel se znovu odmlčel a pak důvěrným tónem dodal: “Bez nich bychom vůbec nemohli fungovat. V podstatě jsme s nimi… v partnerství.”

Z jeho intonace se nicméně dalo vytušit, že ve skutečnosti měla věta znít: “Jsme na nich zoufale závislí.”

“Budeme diskrétní,” ubezpečila ho Sachsová.

“Děkuji vám. Opravdu. Děkuji.” Ředitelova úleva byla očividná.

Sachsová mu zdvořile poděkovala za spolupráci a Sellitto významně obrátil oči navrch hlavy.

Rhyme ukončil spojení. “Datokopectví? Slyšeli jste o tom někdo něco?”

“Firmu SSD neznám,” prohlásil Thom, “ale o datokopech jsem už slyšel. Je to byznys jednadvacátého století.”

Rhyme pohlédl na důkazní tabuli. “Takže jestli dva-dva-pětka pracuje pro SSD nebo patří k jejich zákazníkům, mohl zjistit všechno potřebné o tom, kdo si koupil jakou pěnu na holení, provaz, kondomy, rybářský vlasec, zkrátka všechny důkazy, které pak mohl podstrčit.” Vtom ho napadlo něco dalšího. “Šéf té obuvnické firmy říkal, že SSD prodává data pro poštovní inzerci. A Arthur dostal nějaký leták o tom Prescottově obrazu, vzpomínáte? Dva-dva-pětka se o něm mohla dozvědět ze seznamu adresátů. A na nějakém seznamu mohla figurovat i Alice Sandersonová.”

“Podívejte na ty fotky z místa činu.” Sachsová přistoupila k bílé tabuli a ukázala na několik snímků pořízených na místě krádeže mincí. Na stolcích a na podlaze se válely hromady nevyžádané pošty.

“Pane?” ozval se Ron Pulaski. “Detektiv Cooper se zmiňoval o elektronickém výběru mýtného. Jestli SSD doluje i data firmy, která spravuje mýtné brány, pak mohl pachatel přesně zjistit, kdy je váš bratranec ve městě a kdy odjel domů.”

“Ježíšikriste,” zamumlal Sellitto. “Jestli je to pravda, tak ten chlap vymyslel setsakramentsky fikanou metodu.”

“Zjisti něco o tom datokopectví, Mele. Zadej to do googlu. Chci vědět s určitostí, jestli je SSD jediná podobná firma v okolí.”

O pár stisknutí kláves později technik ohlásil: “Hmm. Heslo ‚data mining’ tu má přes dvacet milionů odkazů.”

“Dvacet milionů?”

Během následující hodiny Cooper za přihlížení ostatních členů týmu zúžil seznam datokopů v zemi na zhruba šest největších firem. Stáhl z jejich webových adres stovky stránek s informacemi a dalšími detaily, a když porovnal seznamy klientů různých datokopeckých firem s výrobky, které pachatel 225 použil jako falešné důkazy, vyšlo najevo, že zdaleka nejpravděpodobnějším zdrojem všech jeho informací byla právě firma SSD, která navíc jako jediná sídlila v New Yorku a okolí.

“Jestli chcete,” řekl Cooper, “můžu stáhnout jejich obchodní brožurku.”

“Ano, chceme, Mele. Podívejme se na ni.”

Sachsová se posadila vedle Rhyma a oba upřeli pohled na obrazovku, kde se objevilo firemní logo SSD: strážní věž s oknem, z něhož vyzařovaly paprsky světla.

“Vědomosti znamenají moc”… Nejcennější komoditou 21. století jsou informace a SSD je jedničkou ve využívání vědomostí k tomu, abychom vám ušili na míru strategii, předefinovali vaše cíle a pomohli vám strukturovat taková řešení, která překonají bezpočet problémů, jimž budete v dnešním světě čelit. Jako firma s více než 4000 klienty v USA i v zahraničí je SSD lídrem ve svém oboru a čelním poskytovatelem znalostních služeb na zeměkouli.

DATABÁZE

Databáze innerCircle(r) je největší soukromou databází na světě, která obsahuje klíčové informace o 280 milionech Američanů a 130 milionech občanů jiných zemí. Databáze innerCircle(r) je uložena na našem vlastním Masivně paralelním počítačovém síťovém poli (MP-CAN(r)), což je nejvýkonnější komerční počítačový systém v historii.

Databáze innerCircle(r) v současné době obsahuje více než 500 petabytů informací, což se rovná několika bilionům stránek s daty, a očekáváme, že se systém zanedlouho rozroste na jeden exabyte dat. Pro srovnání lze uvést přepis všech slov, která v celých dějinách vyslovili všichni lidé na zeměkouli, by zabral pouhých pět exabytů!

Disponujeme celou pokladnicí osobních a veřejných informací: telefonními čísly, adresami, registracemi motorových vozidel, informacemi o licencích, historiemi nákupů a preferencí, profily cestování, vládními záznamy a klíčovými statistikami, údaji o vývoji úvěrů a příjmů a mnoha dalšími daty. Tato data předáváme do vašich rukou rychlostí světla, ve snadno dostupné a okamžitě použitelné podobě, jedinečně šitá na míru vašim konkrétním potřebám.

Databáze innerCircle(r) se rozrůstá rychlostí několika set tisíc záznamů denně.

NÁSTROJE

? Watchtower DBM(r) nejrozsáhlejší systém správy databází na světě. Watchtower(r), váš partner při stategickém plánování, vám pomáhá úzce zaměřovat cíle, třídí z databáze innerCircle(r) nejužitečnější data a doručuje vítěznou strategii přímo na váš pracovní stůl, a to 24 hodin denně prostřednictvím našich bleskurychlých a superbezpečných serverů. Watchtower(r) naplňuje a překonává standardy, které před lety nastavil SQL.

? Xpectation(r) software pro predikci chování, založený na nejmodernější umělé inteligenci a modelovacích technologiích. Výrobci, poskytovatelé služeb, velkoobchodníci i maloobchodníci…, chcete vědět, kam se váš trh ubírá a co si budou vaši zákazníci v budoucnu přát? Pak je Xpectation(r) produkt právě pro vás. A strážci zákona, pozor: s programem Xpectation(r) můžete předpovídat, kde a kdy se stane zločin, a co je nejdůležitější, kdo ho pravděpodobně spáchá.

? FORT(r) (Nástroj pro nacházení skrytých souvztažností) je jedinečný a převratný produkt, který analyzuje miliony zdánlivě nesouvisejících skutečností a nalézá mezi nimi spojitosti, které by lidé sami zdaleka nemohli odhalit. Ať už jste komerční firma, která si přeje vědět více o trhu (případně o konkurentech) nebo policejní organizace řešící spletitý kriminální případ, FORT(r) vám zajistí náskok!

? ConsumerChoice(r), monitorovací software a vybavení vám umožní stanovovat přesné reakce zákazníků na reklamu, marketingové programy a nové nebo navrhované produkty. Zapomeňte na subjektivní názory vzorků cílových skupin. Prostřednictvím biometrického monitorování teď můžete shromažďovat a analyzovat skutečné postoje jednotlivců k vašim potenciálním plánům, přičemž si tito jednotlivci často ani neuvědomují, že jsou sledováni!

? Hub Overvue(r) software pro konsolidaci informací. Tento snadno ovladatelný produkt vám umožňuje kontrolovat všechny databáze uvnitř vaší organizace, a za příhodných okolností i uvnitř jiných firem.

? SafeGard(r) software a služby pro ověřování bezpečnosti a identity. Ať už se obáváte teroristických hrozeb, firemních únosů, průmyslové špionáže nebo přetahování zaměstnanců či zákazníků, SafeGard(r) zajišťuje, že vaše kapacity zůstanou bezpečné, což vám umožní koncentrovat se na samotné podnikání. Tato divize zahrnuje čelní světové firmy zabývající se verifikací minulosti, bezpečností a filtrováním obsahu, jejichž služeb využívají korporátní i vládní klienti po celém světě. V rámci divize SafeGard(r) působí také vedoucí firma v oblasti biometrického hardwaru a softwaru, Bio-Chek(r).

? NanoCure(r) software a služby lékařského výzkumu. Vítejte ve světě mikrobiologických inteligentních systémů pro diagnózu a léčbu chorob. Ve spolupráci s lékaři vyvíjejí naši nanotechnologové řešení běžných zdravotních problémů, s nimiž se dnešní populace potýká. Od monitorování genetických vad až po vývoj nitrožilně aplikovaných “značek”, které pomáhají detekovat a léčit vleklá smrtelná onemocnění, tím vším přispívá naše divize NanoCure(r) k vytvoření zdravé společnosti.

? On-Trial(r) systémy a služby pro podporu při občanskoprávních sporech. Od odpovědnosti za produkty po antimonopolní spory, On-Trial(r) zkvalitňuje manipulaci a uchovávání dokumentů a kontrolu důkazů.

? PublicSure(r) software pro podporu vymáhání zákona. Toto je ten pravý systém pro konsolidaci a správu kriminálních a s nimi souvisejících veřejných záznamů uložených v mezinárodních, federálních, státních a místních databázích. Prostřednictvím PublicSure(r) lze výsledky hledání během několika vteřin po zadání požadavku stáhnout do kanceláří, počítačů v hlídkových vozech, osobních asistentů nebo mobilních telefonů, což pomáhá vyšetřovatelům dovádět případy rychle do konce a zvyšovat připravenost a bezpečnost agentů v terénu.

? EduServe(r) software a služby pro podporu vzdělávání. Kontrolovat, co se děti učí, je v úspěšné společnosti nezbytností. EduServe(r) pomáhá správním radám škol a učitelům ve vzdělávacích zařízeních od školky po střední školu maximálně efektivně využívat zdroje a nabízet služby, které zaručují nejlepší vzdělání za peníze daňových poplatníků.

Rhyme se nevěřícně zasmál. “Jestli má dva-dva-pětka přístup ke všem těmto informacím…, tak ví opravdu všechno.”

“A poslechněte si tohle,” ozval se Mel Cooper. “Díval jsem se na firmy, které mají v SSD podíl. A hádejte, kdo mezi nimi figuruje.”

“Vsadil bych si na tu druhou třípísmenkovou firmu,” odpověděl Rhyme. “Na výrobce toho RFID čipu v knize. Jak se to sakra jmenovali? DMS.”

“Jo. Trefils to.”

Několik okamžiků bylo v místnosti ticho. Rhyme si všiml, že se všichni dívají na obrazovku, na zářící okno v logu firmy SSD.

“No tak jo,” zamumlal Sellitto a přesunul pohled na tabuli. “Jaký zvolíme další postup?”

“Sledování?” navrhl Pulaski.

“To má logiku,” uznal Sellitto. “Zavolám na sledovačku a nechám sestavit pár týmů.”

Rhyme se na ně cynicky podíval. “Sledovat firmu, která má… kolik? Tisíc zaměstnanců?” Zavrtěl hlavou a pak se zeptal: “Znáš Occamovu břitvu, Lone?”

“Kdo je to Occam, sakra? Holič?”

“Filozof. Ta břitva je metafora, vyjadřuje odřezávání zbytečných vysvětlení určitého jevu. Jeho teorie zněla tak, že pokud existuje řada různých možností, pak správná je téměř vždy ta nejjednodušší.”

“A jak zní tvoje jednoduchá teorie, Rhyme?” zeptala se Sachsová.

Kriminalista se zadíval na brožurku a odpověděl: “Myslím, že zítra ráno půjdete s Pulaským na návštěvu do SSD.”

“A co tam budeme dělat?”

Rhyme pokrčil rameny. “Zeptáte se, jestli tam nepracuje nějaký vrah.”

16

Konečně doma.

Zavírám dveře.

A svět nechávám venku.

Zhluboka dýchám, pokládám batůžek na pohovku, vcházím do dokonale uklizené kuchyně a hasím žízeň trochou čisté vody. Momentálně si nepřeji žádné povzbuzující látky.

Zase ta nervozita.

Dům je pěkný. Předválečný, obrovský (musí být velký, když člověk žije tak jako já, když má takové rozsáhlé sbírky). Najít dokonalé místo nebylo snadné. Nějakou dobu mi to trvalo. Ale teď bydlím tady, takřka bez povšimnutí. V New Yorku je až nechutně snadné stát se prakticky anonymním. Úžasné město! Život mimo síť je tu implicitním způsobem existence. Zde musíte bojovat, aby si vás všimli. Mnoho šestnácťáků to samozřejmě dělá. O blázny neměl svět zkrátka nikdy nouzi.

Přesto musí člověk budit určité zdání. Přední pokoje mého domu jsou jednoduché a vkusně zařízené (děkuji, Skandinávie). Příliš bohatý společenský život tady nevedu, ale člověk potřebuje fasádu, aby působil normálně. Musíte v reálném světě nějak fungovat. Když nefungujete, začnou si šestnácťáci klást otázku, jestli se něco neděje, jestli nejste ve skutečnosti někdo jiný, než kým se jevíte.

A odtud už vede jen krůček k tomu, aby sem někdo vpadl, nakoukl do Komory a všechno člověku sebral. Všechno, pro co člověk tak tvrdě pracoval.

Všechno.

Nic horšího by se nemohlo stát.

Proto musím dbát na to, aby Komora zůstala tajná. Musím dbát na to, aby poklady zůstaly ukryty za okny se zataženými závěsy nebo zatlučenými prkny, a přitom navenek vést jiný život, život na přivrácené straně Měsíce. Chce-li člověk zůstat mimo síť, je nejlepší, když si zařídí druhý životní prostor. Když udělá, co jsem udělal já: udržuje v pořádku a čistotě patinu normálnosti podtržené skandinávskou modernou, třebaže mu pobyt v ní brnká na nervy jako kytarista pod okny své milé.

Máte normální dům. Protože ho má každý.

A udržujete příjemné vztahy s kolegy a přáteli. Protože to tak dělá každý.

A občas chodíte na rande, lákáte tu holku, aby u vás přespala, a děláte všechny očekávané věci.

Protože i tohle dělá každý. A je úplně jedno, že v takovém případě nemáte ani zdaleka tak silnou erekci, jako když se hezkými řečmi vloudíte holce do ložnice, usmíváte se, vykládáte jí, že jste spřízněné duše, “jen se podívej, kolik toho máme společného”, a v kapse saka přitom máte diktafon a nůž.

Zatahuji žaluzie v arkýřových oknech a vracím se do zadní části obývacího pokoje.

“Fíha, máš to tu vážně hezký… Ale zvenčí to vypadá větší.”

“Jo, je zvláštní, že to tak navenek působí.”

“Hele, ty máš z obýváku ještě další dveře. Co je za nima?”

“Jo, tyhle? To je jen kumbál. Taková komora. Není tam nic k vidění. Dáš si víno?”

Jó, za těmi dveřmi, Sandro, Debby, Susan, Brendo, je místo, na které mám teď namířeno. Můj opravdový domov. Říkám mu Komora. Je jako hradní věž, poslední bašta středověkého hradu, svatyně v samém středu. Když všechno ostatní selhalo, uchýlil se král s rodinou do hradní věže.

Já do té své vstupuji těmito kouzelnými dveřmi. Vlastně je to doopravdy komora, vestavěná šatna, uvnitř níž uvidíte rozvěšené šaty a krabice od bot. Když je však odsunete stranou, uvidíte další dveře. Ty vedou do zbytku domu, který je mnohem, mnohem větší než přední část charakterizovaná odpudivě světlým švédským minimalismem.

Moje Komora…

Vstupuji do ní, zamykám za sebou dveře a rozsvěcuji světlo.

Snažím se uvolnit. Po dnešku, po té katastrofě, mi však dělá potíže setřást ze sebe nervozitu.

Tohle není dobré tohle není dobré tohle…

Usedám na židli před pracovním stolem, zapínám počítač a upřeně hledím na Prescottův obraz, získaný s laskavým přispěním Alice 3895. Ten člověk měl ale cit! Oči členů rodiny jsou naprosto úchvatné. Prescottovi se podařilo propůjčit každému z nich jiný výraz. Je zřejmé, že jsou všichni příbuzní, v tomto ohledu jsou si jejich výrazy podobné. Zároveň se však liší, jako by každý z nich zosobňoval jiný aspekt rodinného života: jeden je šťastný, druhý ustaraný, další zlostný, zmatený, ovládající, ovládaný.

Přesně taková je podstata rodiny.

Předpokládám.

Otevírám batůžek a vytahuji poklady, které jsem dnes získal. Plechovku, sadu tužek, staré struhadlo na sýr. Proč lidé takové věci vyhazují? A vybaluji i pár praktických věcí, které v příštích několika týdnech použiji: několik dopisů o předběžně schváleném úvěru, které lidé bezstarostně vyhodili, stvrzenky za platby kreditní kartou, telefonní účty… Jak říkám, blázni.

A pak je tu samozřejmě další přírůstek do mé sbírky, ovšem ke kazetovému magnetofonu se dostanu až později. Není to tak skvělý exponát, jakým mohl být, protože hrdelní křik Myry 9834, když jsem jí odstřihával nehet, musela tlumit lepicí páska (bál jsem se, že nás uslyší kolemjdoucí). Sbírka se však nemůže skládat jen z korunních klenotů, potřebujete i fádní věci, aby lépe vynikly skvosty.

Poté procházím Komorou a ukládám poklady na příslušná místa.

Zvenčí vypadá větší…

K dnešnímu datu tu mám 7403 novin, 3234 časopisů (základním kamenem jsou pochopitelně výtisky National Geographic), 4235 balíčků se sirkami… a dále bez uvedení počtu: ramínka, kuchyňské utěrky, krabice od oběda, lahve od limonád, prázdné krabice od müsli, nůžky, holicí potřeby, lžíce na boty a napínací kopyta, knoflíky, krabičky s manžetovými knoflíčky, hřebeny, hodinky, šaty, nářadí užitečné i nářadí dávno zastaralé. Barevné gramofonové desky, černé gramofonové desky. Lahve, hračky, sklenice od džemu, svíčky a svícny, misky na cukroví, zbraně. A tak to jde dál a dál.

Komora se skládá… z čeho jiného než ze šestnácti galerií? Podobně jako muzeum je i ona rozčleněná na nejrůznější galerie: od expozic obsahujících například veselé hračky (i když třeba taková figurka Howdy Doodyho je zatraceně strašidelná) až po sály s exponáty, kterých si nejvíce cením já, ačkoliv většině lidí by zřejmě připadaly, eh, nechutné. Vlasy, ustříhané nehty a pár svraštělých památek na nejrůznější transakce. Například na tu z dnešního odpoledne. Nehet Myry 9834 ukládám na význačné místo. Za normálních okolností by mě tento proces naplnil takovou radostí, že by se u mě znovu dostavila erekce, avšak dnes je tento okamžik temný a znehodnocený.

Tak strašně je nenávidím…

Třesoucíma se rukama zavírám krabici od doutníků. Momentálně nemám ze svých pokladů vůbec žádnou radost.

Nenávidím nenávidím nenávidím.

Vracím se k počítači a napadá mě: třeba žádná hrozba neexistuje. Třeba je to jen prapodivná shoda náhod, co je dovedlo do domu DeLeona 6832.

Nemůžu však ani trochu riskovat.

Problém: riziko, že mi mé poklady někdo sebere, což ve mně vyvolává naprosté zděšení.

Řešení: dělat to, s čím jsem začal v Brooklynu. Bránit se bojem. Eliminovat veškeré hrozby.

Tím, co většina šestnácťáků včetně mých pronásledovatelů nechápe a co je staví do žalostně nevýhodné situace, je následující: já osobně věřím v neměnnou pravdu, podle níž není na usmrcení jiného člověka absolutně nic morálně závadného. Vím totiž, že existuje věčné bytí, které je naprosto nezávislé na kožených schránkách zaplněných různými orgány, které s sebou dočasně vláčíme. Mám pro to důkaz: stačí, když se podíváte na pokladnici dat o svém životě, která se začíná zaplňovat okamžikem vašeho narození. Všechna jsou trvalá, uložená na tisícovce míst, zkopírovaná, zálohovaná, neviditelná a nezničitelná. Zatímco tělo odejde, což všechna těla musí, data přežívají navěky.

A jestli tohle není definice nesmrtelné duše, tak už vážně nevím.

17

V ložnici bylo ticho.

Rhyme poslal Thoma domů, aby strávil nedělní večer se svým dlouholetým partnerem Peterem Hoddinsem. Kriminalista dával ošetřovateli zabrat. Občas se neovládl a pak si to vyčítal. Snažil se to Thomovi nějak vynahradit, a tak když u něj jako dnes večer zůstala Amélie Sachsová, poslal ošetřovatele domů. Mladý muž potřeboval trávit více času mimo dům, v němž pečoval o nabručeného starého mrzáka.

Z koupelny doléhaly k Rhymovi zvuky ženy chystající se ulehnout, cinkání skla, ťukání plastových víček, syčení sprejů, šumění vody, svist vůní unikajících do vlhkého vzduchu v koupelně.

Rhyme měl takové chvíle rád. Připomínaly mu jeho život Předtím.

Což mu zase připomnělo fotografie dole v laboratoři. Vedle snímku Lincolna v teplákové soupravě visela další černobílá fotografie. Zachycovala dva štíhlé dvacetileté kluky v oblecích, jak stojí vedle sebe a ruce mají rozpažené, jako by přemýšleli, zda se obejmout.

Rhymův otec a strýc.

Rhyme o strýci Henrym často přemýšlel, víc než o svém otci. Bylo tomu tak po celý život. Na Teddym Rhymovi samozřejmě nebylo nic problematického, mladší z obou sourozenců se zkrátka choval skromně, často až zakřiknutě. Měl rád svou práci, při níž v různých laboratořích od devíti do pěti šrotoval čísla, a velmi rád četl, kteroužto činnost provozoval každý večer v mohutném ošoupaném křesle, zatímco jeho žena Anne šila nebo se dívala na televizi. Nejvíce si oblíbil historii, především válku Severu proti Jihu, a Rhyme měl takové tušení, že i jeho křestní jméno bylo výsledkem této otcovy záliby.

Soužití mezi Rhymem a jeho otcem bylo příjemné, i když si Rhyme vybavoval mnoho okamžiků tíživého ticha, když spolu osaměli. Teddy Rhyme jako by nevěděl, že trampoty člověka zocelí a nesnadné úkoly dodají životu šťávu. Svého syna nikdy žádným zkouškám nevystavil.

Na rozdíl od strýčka Henryho. Ten to dělal často a rád.

Člověk s ním nemohl strávit ve stejné místnosti více než pár minut, aniž na něj strýc neupřel pozornost jako pátrací reflektor. Následovaly vtípky, perličky, poslední zprávy z rodiny. A pak vždy i otázky. Některé z nich kladl strýc proto, že ho opravdu zajímala odpověď, avšak ve většině případů představovaly jeho dotazy jen výzvu k zahájení debaty. Kdepak, Henry Rhyme miloval intelektuální zápolení. Člověk se mohl krčit, mohl se červenat, mohl pěnit vztekem. Ale zároveň zaplanul pýchou, kdykoliv nastala ta vzácná chvíle a strýc mu vysekl kompliment, protože pak bylo jasné, že si ho člověk doopravdy zasloužil. Ze rtů strýce Henryho nikdy nevyklouzla falešná chvála nebo nepodložené povzbuzení.

“Jsi blízko. Přemýšlej usilovněji! Máš to v sobě. Einstein napsal všechny své významné práce v době, kdy byl jen o málo starší než ty.”

Když člověk odpověděl správně, čekalo ho požehnání v podobě souhlasně zdviženého obočí, které se prakticky rovnalo první ceně ve vědecké soutěži firmy Westinghouse. Až příliš často však byly vaše argumenty klamné, vaše předpoklady pomýlené, vaše kritika emocionální, vaše fakta zkreslená… Henrymu nicméně nešlo o to, aby nad vámi zvítězil: jeho jediným cílem bylo dobrat se pravdy a mít jistotu, že chápete, jak jste k ní došli. A v okamžiku, kdy udělal z vašich argumentů fašírku a ujistil se, že víte proč, celá záležitost pro něj skončila.

Takže chápeš, kdes udělal chybu? Tu teplotu jsi vypočítal na základě nesprávných předpokladů. Přesně tak! A teď zvedneme telefon, obvoláme pár lidí a v sobotu se půjdem podívat na White Sox. Potřebuju si dát pravý hot dog ze stadionu a v Comiskey Parku ho v říjnu určitě neseženem.

Lincoln si intelektuální souboje vychutnával a často jezdil až do Hyde Parku, aby se na univerzitě účastnil strýcových seminářů nebo neformálních diskusních skupin, vlastně jezdil na univerzitu častěji než Arthur, který měl obvykle spoustu jiných aktivit.

Kdyby byl Rhymův strýc ještě naživu, bezpochyby by teď vkráčel do jeho pokoje, bez jediného pohledu na jeho nehybné tělo by ukázal na plynový chromatograf a vyhrkl by: “Proč pořád ještě používáš tenhleten křáp?” Načež by se posadil naproti důkazním tabulím a začal by Rhyma vyslýchat ohledně postupu v případu pachatele 225.

Ano, ale je logické, aby se ten jedinec choval tímto způsobem? Ještě jednou mi vylož svoje východiska.

Rhyme se v duchu vrátil k večeru, na který si vzpomněl již dříve: ke Štědrému večeru prožitému ve strýcově domě v Evanstonu, když byl Lincoln v posledním ročníku střední školy. Přítomni tehdy byli Henry s Paulou a jejich děti Robert, Arthur a Marie, Teddy s Anne a Lincolnem, několik tetiček a strýčků, pár dalších bratranců a také nějací sousedé.

Lincoln s Arthurem hráli většinu večera dole kulečník a bavili se o plánech na příští rok a o univerzitě. Lincoln byl v duchu rozhodnut pro Massachusettský technologický ústav. Arthur se tam chtěl rovněž přihlásit. Oba věřili, že je na školu přijmou, a toho večera společně zvažovali, zda mají spolu bydlet na kolejích, nebo si pronajmout byt mimo univerzitní areál (klukovské kamarádství versus doupě pro holky).

Rodina poté zasedla k mohutnému stolu ve strýcově jídelně, za okny šplouchalo Michiganské jezero a v holých šedivých větvích na zahradě se svištivě proháněl vítr. Henry zaujal místo v čele stolu, stejně jako byl zvyklý zaujímat místo v čele přednáškového sálu. Mírně se usmíval, kontroloval bystrýma očima situaci a plně vnímal všechny rozhovory, které kolem něj probíhaly. Vyprávěl vtipy a veselé historky a ptal se hostů, jak se jim vede. Byl plný zájmu, zvědavý… a někdy i manipulativní. “Když jsme se tu tak všichni sešli, Marie, co kdybys nám řekla o tom stipendiu na Georgetownu? Myslím, že jsme se shodli, že to pro tebe bude znamenité. A Jerry za tebou může jezdit o víkendech na návštěvu v tom svém parádním novém autě. Mimochodem, kdy je termín pro přihlášku? Mám takový pocit, že už se blíží.”

A jeho plavovlasá dcera před ním uhnula očima a řekla, že kvůli Vánocům a závěrečným zkouškám ještě nestihla přihlášku vyplnit. Ale udělá to. Určitě.

Henrymu samozřejmě nešlo o nic jiného než přimět svou dceru, aby se před svědky k něčemu zavázala, nehledě na to, že bude dalších šest měsíců odloučená od svého snoubence.

Rhyme vždy věřil, že z jeho strýce by byl výtečný advokát nebo politik.

Jakmile byly zbytky krocana a sekané uklizeny a na stole se objevil koňak Grand Marnier, káva a čaj, uvedl Henry všechny přítomné do obývacího pokoje, jemuž dominoval krb s vysoko plápolajícími plameny a strohý portrét Lincolnova dědečka, nositele tří doktorátů a profesora Harvardovy univerzity.

Byl čas na soutěž.

Henry položil otázku z nějakého vědního oboru, a kdo na ni jako první odpověděl, získal bod. Na nejlepší tři soutěžící čekaly ceny osobně vybrané Henrym a úhledně zabalené Paulou.

Napětí by se dalo krájet, bylo tomu tak vždy, když Henry něčemu velel, a hosté brali soutěž velmi vážně. Dalo se předpokládat, že ve většině otázek z chemie zaboduje Lincolnův otec. Pokud byla tématem čísla, pak Lincolnova matka, která na částečný úvazek učila matematiku, zodpověděla některé otázky dříve, než je Henry vůbec stačil položit. V čele se však po celou dobu soutěže drželi bratranci, Robert, Marie, Lincoln a Arthur, a také Mariin snoubenec.

Ke konci soutěže, téměř v osm hodin večer, už soutěžící doslova seděli na okraji židlí. Pořadí se s každou otázkou měnilo. Přítomným se potily dlaně. V době, kdy na časomíře kontrolované Paulou zbývalo posledních pár minut, zodpověděl Lincoln tři otázky v řadě a o vlas se probojoval na první místo. Marie byla druhá, Arthur třetí.

Za potlesku ostatních soutěžících se poté Lincoln teatrálně uklonil a převzal od strýce první cenu. Dodnes si pamatoval na své překvapení, když odbalil tmavě zelený papír a nalezl pod ním průhlednou plastovou krabici obsahující dvouapůlcentimetrovou betonovou kostku. Nebyl to však kanadský žertík. Lincoln držel v ruce kus Staggova stadionu při Chicagské univerzitě, kde pod vedením bratrancova jmenovce Arthura Comptona a Enrica Fermiho proběhla první řetězová atomová reakce. Když byl stadion v 50. letech stržen, Henry pravděpodobně získal kus zdiva. Lincolna tato historická cena nesmírně dojala a náhle byl rád, že bral soutěž vážně. Dodnes ten kus betonu někde měl, pravděpodobně ležel v některé z lepenkových krabic ve sklepě.

Na obdivování ceny však tehdy Lincoln neměl čas.

Té noci měl totiž pozdní rande s Adriannou.

Stejně jako jeho rodina, která dnes neočekávaně vtrhla do jeho myšlenek, figurovala v jeho vzpomínkách i tato nádherná rusovlasá gymnastka.

Adrianna Waleská, jejíž jméno prozrazovalo gdaňské kořeny jejích prarodičů, pracovala na Lincolnově střední škole v kanceláři poradce pro výběr univerzity. A když Lincoln na počátku závěrečného ročníku nesl do kanceláře pár přihlášek, všiml si na jejím stole notně ohmataného Heinleinova románu Cizinec v cizí zemi. Následující hodinu spolu o této knize diskutovali, často spolu souhlasili a o něčem se hádali. Výsledkem bylo, že Lincoln zmeškal hodinu chemie. Na tom ovšem nezáleželo. Priority jsou priority.

Adrianna byla vysoká, štíhlá, měla neviditelná rovnátka a vnadnou postavu, kterou ukrývala pod chlupatými svetry a džínsami s rozšířenými nohavicemi. Rejstřík jejího úsměvu se pohyboval od srdečného po svůdný. Zanedlouho už spolu chodili a pro oba to byl první průnik do světa vážných známostí. Povzbuzovali se navzájem na sportovních akcích, chodili do Thorneových miniaturních místností v chicagském Institutu umění, navštěvovali jazzové kluby v Old Townu a příležitostně se spolu podívali na zadní sedadlo jejího Chevroletu Monza, který v podstatě žádné zadní sedadlo neměl, což bylo jenom dobře. Z domu Rhymových se dalo k Adrianně doběhnout za chvilku, tedy alespoň podle Lincolnových běžeckých měřítek, jenže Lincoln se u ní nemohl ukázat zpocený, a tak kdykoliv to bylo možné, půjčil si od rodičů auto a vyrazil za svou milovanou v něm.

Bavili se spolu celé hodiny. A stejně jako strýc Henry ho také Adie motivovala.

Jistě, existovaly i překážky. On se chystal nastoupit příští rok na univerzitu do Bostonu, zatímco ona měla namířeno do San Diega, kde chtěla studovat biologii a pracovat v zoo. To však byly pouhé komplikace a Lincoln Rhyme tehdy, stejně jako nyní, komplikace jako omluvu nepřijímal.

Později, po nehodě a po rozvodu s Blaine, si Rhyme často kladl otázku, co by se bylo stalo, kdyby s Adriannou zůstali spolu a pokračovali v tom, co na střední škole započali. Toho Štědrého večera měl Rhyme velmi blízko k tomu, aby Adriannu požádal o ruku. Zvažoval přitom, že jí nenabídne prsten, nýbrž, jak si chytře nacvičil, “tak trochu jiný kamínek”: strýcovu cenu z vědecké soutěže.

Kvůli počasí však od svého záměru upustil. Když se k sobě choulili na lavičce, začal se z tichého středozápadního nebe sebevražedně sypat sníh a za pár minut měli oba vlasy i kabáty pokryté vlhkou bílou peřinou. Adrianna s Lincolnem se jen tak tak stihli vrátit do svých domů, než sněhová nadílka zneprůjezdnila silnice. Lincoln té noci ležel v posteli, vedle sebe měl plastovou krabici s kusem betonu a nacvičoval si žádost o ruku.

Kterou však nikdy nepřednesl. Do jejich životů totiž zasáhly různé události a vyslaly je oba různými směry. Zdánlivě nevýznamné události, které se nicméně chovaly jako atomy popohnané k tomu, aby se na promrzlém sportovním stadionu začaly štěpit a navždy změnily svět.

Všechno by bývalo jiné…

Rhyme nyní zahlédl Sachsovou, jak si češe dlouhé zrzavé vlasy. Několik okamžiků ji sledoval a byl rád, že u něj dnes večer zůstala, těšilo ho to více než obvykle. Rhyme se Sachsovou netvořili nerozlučnou dvojici. Zůstávali kategoricky nezávislými lidmi, kteří často dávali přednost samotě. Dnes večer tu však chtěl Amélii mít, vychutnávat si blízkost jejího těla. Právě proto, že měl Sachsovou po svém boku poměrně vzácně, prožíval její blízkost, alespoň na těch několika málo místech, v nichž mu stále zůstal cit, o to intenzivněji.

Láska k Amélii představovala jeden z motivačních faktorů Lincolnova režimu cvičení, které probíhalo na počítačově ovládaném “šlapacím kole” a na rotopedu Electrologic. Kdyby se lékařské vědě náhodou podařilo protrhnout cílovou pásku a on by mohl znovu chodit, jeho svaly by byly připraveny. Kromě toho Rhyme zvažoval novou operaci, která mohla zlepšit jeho stav alespoň do chvíle, než onen kýžený den nadejde. Podstatou této experimentální a kontroverzní operace bylo přesměrování periferních nervů. Řadu let se o ní hovořilo, příležitostně ji někdo vyzkoušel, ovšem pozitivních výsledků bylo pomálu. Nedávno však začali tuto operaci provádět lékaři v zahraničí a navzdory zdrženlivému postoji americké lékařské komunity s ní dosáhli jistých úspěchů. Zákrok spočíval v chirurgickém propojení nervů nad místem zranění s nervy pod ním. V podstatě to bylo překlenutí strženého mostu.

Úspěchy se většinou týkaly lidí s mnohem menším postižením, než měl Rhyme, ale výsledky byly pozoruhodné: návrat kontroly močového měchýře, pohyb končetin, ba dokonce i chůze. To poslední nepřipadalo v Rhymově případě v úvahu, avšak rozhovory s japonským lékařem, jenž byl průkopníkem této procedury, a také s jedním Rhymovým známým z fakultní nemocnice prestižní americké univerzity jistou naději na zlepšení dávaly. V úvahu připadal návrat citu a hybnosti paží i rukou plus ovládání močového měchýře.

A také sex.

Ochrnutí muži, dokonce i kvadruplegici, jsou k sexu plně způsobilí. Je-li stimul mentální, například když vidí ženu nebo muže, kteří je přitahují pak toto sdělení neprojde přes místo poškození páteřní míchy a nic se neděje. Tělo je však geniální mechanismus a existuje jistá magická nervová smyčka, která působí samovolně pod místem zranění. Stačí drobný stimul přímo v místě a i ti nejvíce postižení muži se často mohou milovat.

V koupelně zhaslo světlo a Rhyme se díval, jak se k němu blíží silueta a jak Amélie leze k němu do postele, kterou už dávno označila za nejpohodlnější lůžko na světě.

“Já…,” začal, avšak jeho slova okamžitě utlumil vášnivý polibek.

“Co jsi říkal?” zašeptala a přejela mu rty po bradě a pak po krku.

Rhyme už to zapomněl. “Už jsem to zapomněl.”

Sevřel jí ucho mezi rty a poté ucítil, jak z něj Sachsová stahuje přikrývku. Dalo jí to dost práce, Thom ustlal postel jako voják, který se bojí výcvikového seržanta. Zanedlouho nicméně Rhyme uviděl, že u jeho nohou je přikrývka vzedmutá. Leželo na ní i Améliino tričko.

Znovu ho políbila. A on její polibek vášnivě opětoval.

V tom okamžiku jí zazvonil telefon.

“E-e,” zašeptala Sachsová. “Tohle jsem neslyšela.” Po čtyřech zazvoněních se do věci naštěstí vložila hlasová schránka. O chvíli později však telefon zazvonil znovu.

“Mohla by to být tvoje matka,” poznamenal Rhyme.

Rose Sachsová se léčila na potíže se srdcem. Prognóza byla dobrá, ale v poslední době se objevilo několik komplikací.

Sachsová cosi zabručela, odklopila telefon a zalila jejich těla namodralým světlem. Zadívala se na displej a řekla: “To je Pam. Radši to vezmu.”

“Samozřejmě.”

“Nazdárek. Co se děje?”

Rhyme z jednostranné konverzace vyrozuměl, že se něco stalo.

“Dobře… Jasně… Jenže já jsem u Lincolna. Nechceš sem přijet?” Sachsová pohlédla na Rhyma, který přikývl. “Dobře, puso. Jasně, budeme vzhůru.” Zaklapla telefon.

“Co se děje?”

“Já nevím. Nic mi neřekla. Zmínila se jen, že Dan a Enid mají dnes večer dva mimořádné příjmy. Takže starší děti budou spát v jednom pokoji. Musela jít někam ven. A být sama u mě se jí nechce.”

“Mně to nevadí. To přece víš.”

Sachsová si lehla a začala energicky pohybovat ústy. Po chvíli zašeptala: “Spočítala jsem to. Musí si sbalit věci, vyjet s autem z garáže…, potrvá jí dobrých pětačtyřicet minut, než sem dorazí. Takže ještě trochu času máme.”

Naklonila se a znovu Rhyma políbila.

A právě v tu chvíli se řezavě rozdrnčel domovní zvonek a v interkomu se ozvalo praskavé: “Pane Rhyme? Amélie? Ahoj, tady je Pam. Můžete mě pustit?”

Rhyme se zasmál. “Možná volala ze schodiště před domem.”

*

Pam se Sachsovou seděly v jednom pokoji nahoře.

Místnost byla vyhrazená pro Pam, kdykoliv si bude přát u Rhyma přespat. Na polici sedělo pár opomíjených plyšáků (když vaše matka a otčím prchají před FBI, hračky ve vašem dětství příliš významně nefigurují), ale zato měla Pam stovky knih a cédéček. A díky Thomovi tu vždycky měla spoustu čistých teplákovek, triček a ponožek. Nechyběly ani satelitní radiopřijímač Sirius a CD přehrávač. A také její běžecké boty: Pam se k smrti ráda proháněla po dvouapůlkilometrové stezce vedoucí kolem vodní nádrže v Central Parku. Běhala z lásky k běhání a také z jakési hladové potřeby.

Momentálně seděla na posteli a pečlivě si lakovala nehty na nohou zlatým lakem. Mezi prsty měla zasunuté vatové tampony. Její matka jí lakování nehtů stejně jako líčení zakazovala (prý “z úcty ke Kristovi”, i když bylo záhadou, jak to spolu souvisí), a když se Pam vymanila z podzemního krajně pravicového prostředí, začala svému tělu dopřávat malá, ale příjemná zkrášlení: nalakované nehty, červený přeliv nebo tři piercingy v uchu. Sachsová cítila úlevu, že to Pam nepřeháněla, pokud měl někdo důvod kompenzovat si předchozí zákazy a nahastrošit se k nepoznání, pak to byla Pamela Willoughbyová.

Sachsová si hověla v křesle s nataženýma nohama. Ona sama měla nehty na nohou nenalakované. Vánek přinášel do pokoje složitou směsici jarních vůní z Central Parku: mulčovací kúra, hlína, tlející listí, výfukové zplodiny. Sachsová usrkla horkou čokoládu. “Auvajs. Radši si ji pofoukej.”

Pam hvízdla do šálku a ochutnala nápoj. “Je dobrá. Jo, horká.” Vrátila se k nehtům. Oproti jejímu výrazu během dne se nyní tvářila ustaraně.

“Víš, jak se tomu říká?” Sachsová jí ukázala na nohy.

“Chodidlům? Prstům na nohách?”

“Ne, myslím spodní stranu.”

“No jasně. Spodní strana chodidel a spodní strana prstů.” Obě ženy se rozesmály.

“Říká se jim plosky. A jsou na nich taky otisky, stejně jako na rukou. Lincoln jednou usvědčil pachatele, který bosou nohou zkopal oběť do bezvědomí. Jednou se však netrefil a vrazil nohou do dveří. A nechal na ní otisk.”

“To je supr. Měl by napsat další knihu.”

“Honím ho do toho,” řekla Sachsová. “Takže co se děje?”

“Stuart.”

“Povídej.”

“Možná jsem k vám neměla jezdit. Je to blbý.”

“No tak to vyklop. Nezapomeň, že jsem policajtka. Vymáčknu to z tebe.”

“Prostě mi dneska volala Emily. Hnedka mi přišlo divné, že mi volá v neděli, protože ona mi v neděli nikdy nevolá, a tak mě napadlo, že je to jasný, že se něco děje. Ona nejdřív dělala, že jako nechce nic říkat, ale nakonec to z ní vypadlo. Řekla mi, že dneska viděla Stuarta s někým jiným. S jednou holkou ze školy. Po fotbale. Jenže on mi říkal, že po tom fotbale půjde hnedka domů.”

“No, a jak to bylo? Jestli se spolu jen bavili, tak na tom není nic špatného.”

“Emily říkala, že to neví jistě, ale prý to tak trochu vypadalo, že se s ní muchlá. A když si pak všiml, že se na něj někdo kouká, tak se od ní bleskurychle odtáhl. Jako kdyby se to snažil skrývat.” Projekt lakování nehtů byl v polovině přerušen. “On se mi fakticky, fakticky líbí. Kdyby už se mnou nechtěl chodit, bylo by všecko na houby.”

Sachsová a Pam spolu kdysi navštívily psycholožku a Sachsová si s ní pak s Paminým souhlasem promluvila o samotě. Psycholožka konstatovala, že Pam bude muset překonat vleklé období posttraumatického stresu, a to nejen kvůli dlouhému zajetí u sociopatologického rodiče, ale i kvůli jednomu konkrétnímu incidentu, kdy otčím téměř obětoval její život ve snaze zabít několik policistů. Drobné lapálie jako dnešní epizoda se Stuartem Everettem, které většině lidí připadaly malicherné, se v dívčině nitru zesilovaly a mohly mít ničivé následky. Psycholožka Sachsové doporučila, aby případné dívčiny obavy neprohlubovala, ale zároveň aby se je nesnažila zlehčovat. Aby se na každou z nich pozorně zaměřila a pokusila se ji analyzovat.

“Probírali jste, jestli už někdo z vás třeba nechodí s někým jiným?”

“On říkal…, teda před měsícem říkal, že nikoho nemá. A já taky ne. Což jsem mu řekla.”

“A co další zdroje?” zeptala se Sachsová.

“Zdroje?”

“Chci říct, jestli se o něčem nezmiňovala některá z tvých dalších kamarádek.”

“Ne.”

“Znáš nějaké jeho kamarády?”

“Tak trochu. Ale ne zas tak, abych se jich na to mohla zeptat. To by bylo strašně uncool.”

Sachsová se usmála. “Takže špioni nefungují. No, podle mě by ses ho na to měla jednoduše zeptat. Na rovinu.”

“Myslíš?”

“Myslím.”

“A co když řekne, že s ní fakt chodí?”

“V tom případě bys měla být vděčná, že je k tobě upřímný. To je dobré znamení. A pak ho přesvědčíš, aby dal té náně kopačky.” Zasmály se. “Musíš mu říct, že chceš chodit jenom s jedním člověkem.” Začínající matka v Sachsové rychle dodala: “Samozřejmě se tu nebavíme o nějakém vdávání nebo společném bydlení. Jen o chození.”

Pam rychle pokývala hlavou. “Jo, to je jasný.”

Sachsová ulehčeně pokračovala: “On je ten, se kterým chceš chodit. Ale na druhou stranu očekáváš totéž i od něj. Něco mezi vámi jiskří, máte k sobě vztah, můžete se bavit, záleží vám na sobě… a to se tak často nevidí.”

“Úplně jako ty a pan Rhyme.”

“Jo, přesně tak. A jestli nebude mít zájem, taky dobře.”

“Ne, to ne.” Pam se zamračila.

“Ne, já ti jen říkám, co mu máš odpovědět. Ale pak dodej, že ty se na něj v takovém případě taky nebudeš vázat. Nemůže mít obojí.”

“No snad jo. Ale co když řekne, že teda fajn?” Její obličej při té myšlence zbrunátněl.

Sachsová se zasmála. Zavrtěla hlavou. “Jó, když někdo odhalí tvůj blaf, tak je to průšvih. Ale já myslím, že se to nestane.”

“No dobře. Zítra po škole za ním zajdu. A promluvím s ním.”

“Zavolej mi pak, jak to dopadlo.” Sachsová vstala, sebrala lak nehty a zavřela ho. “A teď se trochu vyspi. Už je pozdě.”

“Ale co moje nehty? Ještě je nemám hotové.”

“Nebudeš si brát boty s otevřenou špičkou.”

“Amélie?”

Sachsová se ve dveřích zarazila.

“Budete se s panem Rhymem brát?”

Sachsová se usmála a zavřela dveře.

DÍL III

VĚŠTEC

PONDĚLÍ 23. KVĚTNA

Počítače prosévají hory dat o zákaznících, které shromaždují specializované firmy, a se zlověstnou přesností předpovídají jejich chování. Toto automatizované hádání z křišťálové koule, kterému se říká prediktivní analýza, se ve Spojených státech stalo průmyslovým odvětvím s obratem 2,3 miliardy dolarů ročně a očekává se, že do konce roku 2008 dosáhne jeho roční obrat 3 miliard dolarů.

CHICAGO TRIBUNE

18

Ti jsou teda pěkně velcí…

Amélie Sachsová seděla v převysokém vestibulu firmy Strategic Systems Datacorp a myslela na to, že ředitel obuvnické společnosti se při popisu datokopecké činnosti firmy SSD držel pořádně při zdi.

Třicetipatrové firemní sídlo se nacházelo v Midtownu a tvořil je šedivý špičatý monolit, v jehož hladkých žulových stěnách se třpytila slída. Místo oken měla budova jen úzké štěrbiny, což bylo překvapivé, poněvadž vzhledem k lokalitě a výšce musel odtud být nádherný výhled na celé město. Sachsová tuto budovu znala, přezdívalo se jí Šedá skála -, ale nikdy netušila, kdo v ní sídlí.

Seděli s Ronem Pulaským vedle sebe, dnes už na sobě neměli neformální šaty, nýbrž tmavě modrý kostýmek a tmavě modrou uniformu, a dívali se na mohutnou zeď obsahující názvy poboček SSD po celém světě: figurovaly mezi nimi Londýn, Buenos Aires, Bombaj, Singapur, Peking, Dubaj, Sydney nebo Tokio.

Pěkně velcí…

Nad výčtem mezinárodních poboček se skvělo firemní logo s oknem ve strážní věži.

Sachsové se jemně sevřel žaludek, když si vzpomněla na okna v opuštěné budově naproti ubytovně Roberta Jorgensena. Vybavila si Rhymova slova o incidentu s federálním agentem v Brooklynu.

Přesně věděl, kde jsi. Což znamená, že tě sledoval. Dávej si pozor, Sachsová…

Rozhlédla se po vestibulu a spatřila asi šest lidí v oblecích, čekali tu spolu s nimi a někteří působili neklidně. Sachsová si znovu vzpomněla na ředitele obuvnické firmy a jeho obavy, že s nimi SSD přestane spolupracovat. A pak si všimla, jak se hlavy všech přítomných téměř en masse otáčejí na stranu a dívají se za recepci. Sledovaly mladistvě vyhlížejícího menšího muže s plavými vlasy, který právě vstoupil do vestibulu a zamířil přes černobílé běhouny přímo k Sachsové s Pulaským. Měl dokonalé držení těla a dlouhý krok. Kývl, usmál se a téměř se všemi přítomnými se rychle pozdravil, jménem.

Prezidentský kandidát. Takový udělal na Sachsovou první dojem.

Muž pokračoval v pozdravech, až dospěl k oběma policistům. “Dobré ráno. Já jsem Andrew Sterling.”

“Detektivka Sachsová. Toto je policista Pulaski.”

Sterling byl o několik centimetrů menší než Sachsová, ale měl široká ramena a zdálo se, že je v dobré kondici. Na sobě měl dokonale bílou košili s naškrobeným límcem a manžetami. Jeho ruce působily svalnatě, sako mu k nim těsně přiléhalo. Žádné cennosti na sobě neměl. A když se mu na tváři mihl nenucený úsměv, vytvořily se mu v koutcích zelených očí paprsčité vrásky.

“Pojďme do mé kanceláře.”

Generální ředitel tak velké firmy, a přesto je přišel osobně doprovodit do svého trůnního sálu, místo aby za sebe poslal poskoka…

Sterling lehkým krokem procházel širokými a tichými chodbami. S každým zaměstnancem se pozdravil a některých se zeptal, jak prožili víkend. Zaměstnanci doslova hltali jeho úsměv, když mu vylíčili příjemně strávené dny volna, nebo se nechávali konejšit jeho zachmuřeným výrazem, když se mu zmínili o nemocném příbuzném či zrušeném sportovním utkání. Byly jich desítky a on měl pro každého osobní poznámku.

“Ahoj, Tony,” řekl správci, který právě vysypával obsah koše se skartovanými dokumenty do velkého igelitového pytle. “Viděls ten zápas?”

“Ne, Andrewe, nakonec jsem to nestihl. Měl jsem strašně moc práce.”

“Možná bychom měli vyhlásit třídenní víkendy,” zavtipkoval Sterling.

“Já bych byl pro, Andrewe.”

Pokračovali chodbou.

Sachsová měla dojem, že ona v newyorské policii ani nezná tolik lidí, s kolika se Sterling během pětiminutové chůze pozdravil.

Interiér budovy byl zařízen střídmě: pár malých vkusných fotografií a skic, žádná barevná, se utápělo na alabastrově bílých stěnách. Nábytek, rovněž černý a bílý, byl jednoduchý: drahá Ikea. Firma tím zřejmě chtěla podat nějakou výpověď o sobě, avšak na Sachsovou působily interiéry jalově.

Během chůze si v duchu znovu prošla všechno, co se včera večer dozvěděla, když si s Pam popřály dobrou noc. Sterlingův životopis, který slátala z nejrůznějších informací na internetu, byl chuďoučký. Vyplývalo z něj však, že generální ředitel SSD je nesmírně uzavřený člověk, spíš Howard Hughes než Bill Gates. Jeho raný život byl záhadou. Sachsová nenašla vůbec žádné zmínky o jeho dětství ani o jeho rodičích. Prvních pár útržkovitých informací v tisku se týkalo doby, kdy mu bylo sedmnáct let a kdy se protloukal prvními zaměstnáními, většinou v oblasti obchodu: dělal podomního prodejce, pracoval v telemarketingu a postupně přecházel na větší a dražší produkty. Nakonec skončil u počítačů. Na kluka, který získal “sedm osmin bakalářského titulu na večerní škole”, jak Sterling prozradil novinářům, si jako prodejce vedl úspěšně. Vrátil se na univerzitu, kde dokončil poslední osminu studia a krátce poté na ně navázal magisterským titulem v oboru počítačových technologií a inženýrství. Články o něm byly jako vystřižené z šestákových románů a obsahovaly pouze informace vychvalující jeho bystrost a podnikatelský talent.

A pak, když mu bylo kolem pětadvaceti, přišlo “velké probuzení”, jak to on sám nazval, přestože to znělo jako slova nějakého čínského komunistického diktátora. Sterling prodával spoustu počítačů, ale ne dost na to, aby ho to uspokojilo. Proč není úspěšnější? Líný přece není. Hloupý také ne.

Vtom si uvědomil, v čem je problém: byl neefektivní.

Stejně jako spousta dalších prodejců.

A tak se Sterling naučil programovat a celé týdny pracoval osmnáct hodin denně: seděl v potemnělé místnosti a psal software. Později zastavil veškerý majetek a založil si firmu, jejíž koncepce byla možná bláznivá, ale možná taky geniální: její nejcennější aktiva totiž nevlastnila ona sama, nýbrž miliony jiných lidí, a velká část těchto aktiv byla volně přístupná, představovaly ji informace o lidech samotných. Sterling začal sestavovat databázi obsahující seznamy potenciálních zákazníků na trhu různých výrobků a služeb, demografické údaje o lokalitě, v níž tito zákazníci bydleli, informace o jejich příjmech, rodinném stavu, dobré či špatné zprávy o jejich finanční, právní a daňové situaci a veškeré další informace, osobní i profesní -, které Sterling dokázal koupit, ukrást nebo si jakkoli jinak obstarat. “Pokud existuje nějaký údaj, já ho chci,” citoval ho jeden článek.

Software, který napsal, jakási raná verze systému správy databází Watchtower neboli “Strážní věž”, byl ve své době převratnou novinkou, exponenciálním skokem nad proslulý program SQL. Během několika minut dokázal Watchtower posoudit, kterým zákazníkům stojí za to zavolat a jak je nalákat, a kteří za to nestojí (avšak jejichž jména by se dala prodat jiným firmám pohybujícím se v jiné branži).

Firma začala růst jako příšera ve vědecko-fantastickém filmu. Sterling změnil její jméno na SSD, přestěhoval ji na Manhattan a začal skupovat menší firmy v oboru informačních technologií, aby své impérium rozšířil. A přestože mezi bojovníky za práva občanů na soukromí rozhodně nebyl oblíbený, na SSD nikdy nedopadl ani stín skandálu na způsob firmy Enron. Zaměstnanci si museli své mzdy tvrdě vydělat, nikdo nepobíral nechutně vysoké bonusy, na jaké byli zvyklí na Wall Streetu ale pokud firma profitovala, měli z toho prospěch i oni. SSD poskytovala vzdělávání a pomoc při nákupu nemovitostí, dětem zaměstnanců nabízela práci ve firmě a rodičům hradila roční mateřskou či otcovskou dovolenou. Proslula rodinným přístupem k zaměstnancům a Sterling podporoval přijímání manželek, manželů, rodičů a dětí stávajících zaměstnanců. Kromě toho každý měsíc sponzoroval motivační team-buildingové pobyty.

Informace o svém osobním životě držel generální ředitel v tajnosti, avšak Sachsová se dozvěděla, že nekouří ani nepije a že od něj nikdo nikdy neslyšel sprosté slovo. Žil skromně, pobíral překvapivě nízký plat a své jmění ponechával v akciích SSD. Newyorské společenské scéně se vyhýbal. Žádná rychlá auta, žádné soukromé tryskáče. Navzdory úctě k rodinným svazkům byl on sám dvakrát rozvedený a momentálně bez partnerky. Zprávy o dětech, jejichž otcem se v mládí stal, byly velmi vágní. Vlastnil několik domů, ale informace o svém bydlišti držel mimo veřejně dostupné prameny. Snad proto, že znal moc dat, dokázal Andrew Sterling rozpoznat i jejich nebezpečnost.

Sterling, Sachsová a Pulaski nyní došli na konec dlouhé chodby a vstoupili do vnější kanceláře, kde měli stoly dva asistenti, oba stoly byly zavalené dokonale urovnanými haldami papírů, pořadači a počítačovými sjetinami. Momentálně byl přítomen pouze jeden asistent: pohledný mladý muž v konzervativně střiženém obleku. Na jmenovce měl napsáno Martin Coyle. Jeho pracovní prostor byl nejuspořádanější, Sachsová si pobaveně všimla, že řada knih za ním je dokonce seřazena podle velikosti, od největší po nejmenší.

“Andrewe.” Asistent kývl na šéfa, a jakmile pochopil, že mu Sterling návštěvníky nepředstaví, začal je ignorovat. “Telefonické vzkazy máte v počítači.”

“Děkuji.” Sterling pohlédl na druhý stůl. “Prohlédne si dnes Jeremy tu restauraci, kde chceme uspořádat večírek?”

“To udělal už ráno. Momentálně běžel s dokumenty do advokátní kanceláře. V té druhé záležitosti.”

Sachsová žasla, že má Sterling dva osobní asistenty. Jeden z nich byl podle všeho určen pro vnitřní záležitosti firmy, zatímco druhý zodpovídal za styk s okolím. Na newyorské policii se detektivové o asistenty dělili, pokud jim vůbec někdo pomáhal.

Prošli přímo do Sterlingovy kanceláře, která nebyla o mnoho větší než ty, jež Amélie do této chvíle ve firmě viděla. Její stěny zely prázdnotou. Navzdory logu SSD s voyeuristickým oknem ve strážní věži měl Andrew Sterling všechna okna zatažená závěsem, takže zakrývala bezpochyby velkolepý výhled na město. Sachsová pocítila chvilkový nával klaustrofobie.

Sterling neseděl na koženém otočném trůnu, nýbrž na obyčejné dřevěné židli. Detektivům nabídl podobné, avšak čalouněné židličky. Za ním se táhly nízké regály plné knih, jejichž hřbety však nesměřovaly ven, ale byly obrácené vzhůru. Návštěvníci kanceláře tak nemohli vidět, co Sterling čte, pokud neprošli kolem něj a nepodívali se na knihy shora nebo pokud si některý svazek přímo nevytáhli.

Generální ředitel kývl na džbánek a šest obrácených sklenic. “Tady mám vodu. Ale mohu vám nechat přinést kávu nebo čaj, pokud vám přijdou k chuti více.”

Přijdou k chuti? Sachsová si nevzpomínala, že by se s tímto výrazem někdy setkala jinde než v knihách.

“Ne, díky.”

Pulaski zavrtěl hlavou.

“Promiňte. Jen na okamžik.” Sterling zvedl telefon a vytočil číslo. “Andy? Tys mi volal.”

Sachsová podle tónu usoudila, že si Sterling volá s někým blízkým, ačkoliv se rozhovor očividně týkal nějakého pracovního problému. Přesto Sterling hovořil bez emocí. “Aha. No, myslím, že budeš muset. Ta čísla potřebujeme. Oni si taky nesedí na rukách. Každým dnem se k něčemu odhodlají… Dobře.”

Zavěsil a všiml si, že ho Sachsová bedlivě pozoruje. “Můj syn pracuje ve firmě taky.” Kývl na fotografii na stole, která ho zachycovala v přítomnosti mladého muže. Oba muži si byli podobní a oba na sobě měli trička s logem SSD. Snímek byl očividně pořízen na nějaké firemní akci, možná na některém z motivačních pobytů. Oba muži stáli vedle sebe, ale nebyli ve fyzickém kontaktu. Ani jeden z nich se neusmíval.

Sachsová mu nastínila situaci: “V uplynulých měsících došlo ve městě k několika vraždám. Domníváme se, že někdo mohl využít informací obsažených ve vašich databázích, aby se dostal do blízkosti obětí, zavraždil je a pak pomocí těchto i dalších informací svalit vinu za své zločiny na nevinné lidi.”

Muž, který ví všechno…

“Informací?” Sterlingovo znepokojení působilo opravdově. Zároveň však byl zmaten. “Nejsem si jist, jak by se to dalo provést, ale řekněte mi více.”

“Vrah přesně věděl, jaké předměty osobní spotřeby oběti používaly, a umísťoval stopy těchto předmětů v bydlišti nevinných lidí, aby je tam našla policie, pokládala je za důkazy a dávala je do spojitosti s těmito nevinnými lidmi.”

Obočí nad Sterlingovými smaragdovými duhovkami se čas od času zvedlo. Generální ředitel působil vskutku ustaraně, když mu Sachsová líčila podrobnosti o krádeži obrazu a mincí a o obou sexuálních útocích.

“To je otřesné…” Znepokojeně se zadíval jinam. “Znásilnění?”

Sachsová chmurně přikývla a poté řediteli vysvětlila, že SSD je zjevně jedinou firmou v okolí, která má přístup ke všem informacím, jež pachatel použil.

Sterling si protřel tvář a pomalu přikývl.

“Už chápu, proč máte obavy… Ale nebylo by snazší, kdyby ten pachatel jednoduše sledoval lidi, které si vybral za obětní beránky, a zjistil, co si kupují? Případně kdyby pronikl do jejich počítačů, vloupal se jim do domovních schránek, do jejich domů, kdyby si na ulici zapsal čísla registračních značek jejich vozů?”

“V tom je právě ten problém, víte? Tohle všechno by mohl. Ale musel by provést všechny tyto věci, aby získal potřebné informace. Ten člověk spáchal minimálně čtyři zločiny, domníváme se, že jich pravděpodobně bude víc, což znamená aktuální informace o čtyřech obětech a čtyřech lidech, na které své zločiny svedl. A nejefektivnější způsob, jak se k těmto informacím dostat, vede přes datokopeckou firmu.”

Sterling se usmál a malinko přitom zkřivil ústa.

Sachsová se zamračila a tázavě naklonila hlavu.

“Na tom výrazu ‚datokopec’ není nic špatného,” vysvětlil ředitel. “Novináři se ho chytili a dnes už ho vidíte všude.”

Dvacet milionů odkazů ve vyhledávači…

“Ale já osobně raději označuji SSD za poskytovatele znalostních služeb neboli KSP. Stejně jako máme ISP, poskytovatele internetových služeb.”

Sachsové se zmocnil zvláštní pocit. Sterlinga jako by její slova ranila. Měla chuť mu říct, že už to nikdy neudělá.

Sterling urovnal hromádku papírů na svém uklizeném pracovním stole. Sachsová si zpočátku myslela, že papíry jsou prázdné, ale pak si všimla, že jsou všechny otočené popsanou stranou dolů. “No, můžete mi věřit, že pokud je do toho zapleten kdokoliv z SSD, chci o tom vědět stejně mnoho jako vy. Tohle by nás mohlo vykreslit ve velmi špatném světle, poskytovatelé znalostních služeb to poslední dobou nemají u novinářů ani v Kongresu lehké.”

“Ze všeho nejdůležitější je,” řekla Sachsová, “že pachatel platil za většinu těch položek hotově, to víme docela jistě.”

Sterling přikývl. “Nechtěl za sebou zanechat žádnou stopu.”

“Přesně tak. Ovšem ty boty si objednal na dobírku nebo přímo přes internet. Neměl byste seznam lidí, kteří si v oblasti New Yorku zakoupili tyto boty těchto velikostí?” Podala mu lístek, na němž figurovaly boty Alton, Bass a Sure-Track. “Tentýž člověk je musel koupit všechny.”

“Za jaké období?”

“Tři měsíce.”

Sterling někomu zavolal, krátce s ním pohovořil a o pouhých šedesát vteřin později už se díval na svou počítačovou obrazovku. Obrátil ji k Sachsové, aby na ni viděla také, přestože Amélie neměla tušení, nač se vlastně dívá, viděla jen dlouhé řetězce informací o produktech a kódů.

Generální ředitel zavrtěl hlavou. “Za tu dobu se prodalo zhruba osm set bot Alton, dvanáct set bot Bass a dvě stě bot Sure-Tracks. Žádný člověk si však nekoupil všechny tři značky. Dokonce ani dvě z nich.”

Rhyme měl tušení, že pokud vrah využíval informací SSD, zamete za sebou stopy, ale detektivové přesto ve skrytu duše doufali, že je tento směr vyšetřování dovede k něčemu konkrétnímu. Sachsová se dívala na čísla a kladla si otázku, zda vrah při objednávce bot použil některou z metod krádeže identity, které si dokonale nacvičil na Robertu Jorgensenovi.

“Je mi líto.”

Sachsová přikývla.

Sterling odšrouboval otlučené stříbrné pero a přisunul si k sobě zápisník. Precizním rukopisem do něj napsal několik poznámek, které Sachsová nedokázala přečíst, upřeně se na ně zadíval a pokýval hlavou. “Chápu to správně, že podle vás je problémem nějaký vetřelec, zaměstnanec, někdo z našich zákazníků, anebo hacker?”

Ron Pulaski pohlédl na Sachsovou a řekl: “Přesně tak.”

“Dobrá. Takže se zkusme dobrat jádra problému.” Podíval se na hodinky Seiko. “Rád bych sem přizval pár dalších lidí. Možná to několik minut potrvá. Každé pondělí přibližně v tuto dobu pořádáme duchovní kruhy.”

“Duchovní kruhy?” zeptal se Pulaski.

“Inspirační schůzky týmů, které organizují vedoucí skupin. Zanedlouho by měly skončit. Začínáme přesně v osm hodin. Ale některé trvají o něco déle než jiné. Záleží na vedoucím.” Odmlčel se a řekl: “Příkaz: interkom, Martin.”

Sachsová se v duchu zasmála. Sterling používal stejný typ systému rozpoznání hlasu jako Lincoln Rhyme.

“Ano, Andrewe?” ozval se z plechové krabičky na stole hlas.

“Pošli mi sem Toma, Toma z bezpečnostního, a Sama. Jsou ještě na duchovních kruzích?”

“Ne, Andrewe, ale Tom bude zřejmě celý týden ve Washingtonu. Vrátí se až v pátek. Ovšem jeho asistent Mark je u sebe.”

“Tak pošli jeho.”

“Ano, pane.”

“Příkaz: interkom, ukončit hovor.” Otočil se k Sachsové a řekl: “Měla by to být jen chvilka.”

Sachsová si dokázala představit, že když si někoho předvolá Andrew Sterling, dotyčný se objeví rychlostí blesku. Ředitel zapsal pár dalších poznámek a Sachsová si zatím prohlédla firemní logo na stěně. Když dopsal, řekla: “Zajímalo mě, co to je. Ta věž s oknem. Co to logo vyjadřuje?”

“Na jedné úrovni jednoduše vyjadřuje sledování toku dat. Ale má i druhý význam.” Sterling se usmál, vysvětlování loga mu očividně činilo potěšení. “Znáte koncept rozbitého okna v sociální filozofii?”

“Ne.”

“Dozvěděl jsem se o něm před lety a nikdy jsem ho nezapomněl. Podstata spočívá v tom, že chcete-li zlepšit společnost, měla byste se soustředit na drobnosti. Teprve když dokážete dostat pod kontrolu, nebo napravit, detaily, mohou nastoupit významnější změny. Vezměte si chudinské zástavby s vysokou zločinností. Můžete nalít miliony do posílených policejních hlídek a bezpečnostních kamer, ovšem pokud ty domy stále vypadají zchátrale a nebezpečně, zůstanou zchátralé a nebezpečné. Namísto milionů dolarů proto investujte tisíce do vyspravení oken, nových nátěrů a úklidu chodeb. Vypadá to jako kosmetické změny, ale lidé si jich všimnou. A začnou být pyšní na to, kde bydlí. A začnou hlásit lidi, kteří představují hrozbu a nepečují o svěřený majetek.

Jak jistě víte, v devadesátých letech se tato teorie stala jádrem prevence zločinnosti v New Yorku. A zabrala.”

“Andrewe?” ozval se v interkomu Martinův hlas. “Jsou tu Tom s Markem.”

“Pošli je dál,” poručil Sterling, položil papír s ručně psanými poznámkami přímo před sebe a chmurně se na Sachsovou usmál. “Schválně, jestli do našeho okna někdo nakukuje.”

19

Zazvonil zvonek a Thom uvedl do místnosti čerstvého třicátníka s rozcuchanými hnědými vlasy. Na sobě měl džínsy, tričko s Weird Al Yankovicem a ošuntělou hnědou sportovní bundu.

V dnešní době nemůže člověk působit v kriminalistické branži, aniž se aspoň trochu vyzná v počítačích, avšak Rhyme i Cooper znali své hranice. Když vyšlo najevo, že případ pachatele 225 bude mít digitální pozadí, vyžádal si Sellitto pomoc u Oddělení počítačové zločinnosti NYPD, což byl elitní útvar čítající dvaatřicet detektivů a pomocného personálu.

Rodney Szarnek vkráčel do místnosti, jukl na nejbližší monitor a řekl: “Nazdárek,” jako by bylo normální rozmlouvat s hardwarem. Také když se díval na Rhyma, nejevil pražádný zájem o jeho tělesné postižení, pouze o bezdrátovou ovládací jednotku upevněnou k opěradlu vozíku. Zdálo se, že ho přístroj ohromil.

“Vy dnes máte volno?” zeptal se Sellitto a vrhl letmý pohled na Szarnekovo ustrojení. V jeho tónu se zřetelně ozývala nelibost. Rhyme věděl, že poručík je ze staré školy: policisté se podle něj měli oblékat slušně.

“Volno?” odpověděl Szarnek, jemuž narážka očividně unikla. “Ne. Proč bych měl mít dneska volno?”

“Jen mě to tak napadlo.”

“He. Takže o co kráčí?”

“Potřebujeme past.”

Rhymův nápad zajít na SSD a jednoduše se zeptat na vraha nebyl tak naivní, jak na první pohled vypadal. Když si na webové stránce SSD přečetl, že divize PublicSure podporuje policejní útvary, napadlo ho, že jejím klientem je možná i newyorská policie. Pokud tomu tak skutečně bylo, mohl mít vrah přístup i ke spisům NYPD. Rychlý telefonát mu potvrdil, že newyorská policie skutečně využívá služeb SSD. Program PublicSure a poradci z SSD zajišťovali pro město služby spojené se správou dat, včetně zpracování informací o případech, protokolů a záznamů. Pokud pochůzkář na ulici potřeboval ověřit něčí průkaz totožnosti nebo když se detektiv přidělený nově k případu potřeboval seznámit s jeho historií, program PublicSure dokázal během několika minut zaslat požadované informace na jeho pracovní stůl, do počítače v hlídkovém voze, nebo dokonce do policistova palmtopu nebo na jeho mobilní telefon.

Díky tomu, že se Sachsová s Pulaským vypravili do SSD s dotazem, kdo mohl mít přístup k datovým souborům o obětech a obětních beráncích, mohl pachatel 225 zjistit, že po něm policisté jdou, a pokusit se prostřednictvím PublicSure vniknout do systému NYPD a prohlédnout si policejní zprávy. V takovém případě by se detektivům mohlo podařit vystopovat, kdo si tyto zprávy prohlížel.

Rhyme vysvětlil situaci Szarnekovi, který vědoucně přikývl, jako by podobné pasti stražil dnes a denně. Zarazil se však, když se dozvěděl, na kterou firmu mohl mít vrah vazby. “SSD? To jsou největší datokopové na světě. Mají podchycený všechny boží děti.”

“Je to problém?”

Jeho image bezstarostného excentrika částečně vymizela. “Doufám, že ne,” odpověděl tiše.

Načež se pustil do skládání pasti a vysvětloval přitom ostatním, co právě dělá. Vytáhl ze všech souborů podrobnosti o případu, o nichž se pachatel 225 neměl dozvědět, a ručně zadal tyto informace do počítače bez přístupu na internet. Nato se připojil k serveru newyorské policie a umístil před spis s názvem “Sexuální napadení/vražda Myry Weinburgové” sledovací program s vizuální signalizací. Nakonec přidal do spisu podsoubory, které měly pachatele nalákat, a dal jim názvy jako “Místa výskytu podezřelých”, “Kriminalistická analýza” nebo “Svědci”, přestože všechny tyto soubory obsahovaly pouze povšechné informace o procedurách na místě činu. Pokud by někdo tyto soubory otevřel, ať už jako hacker nebo oprávněný uživatel, sledovací program by Szarnekovi okamžitě odeslal hlášení s informacemi o poskytovateli internetového připojení a místě pobytu tohoto člověka. Policisté by pak neprodleně poznali, zda si příslušný soubor prohlíží policista s legitimními úmysly, anebo někdo zvenčí. Ve druhém případě by Szarnek uvědomil Rhyma nebo Sellitta, kteří by na zjištěné místo okamžitě vyslali zásahovou jednotku. Szarnek do spisu přidal také velké množství materiálů a podružných údajů, jako byly veřejné informace o SSD, a navíc všechny zakódoval, aby měl jistotu, že vrah stráví v systému mnoho času jejich dekódováním a policie bude mít větší šanci ho vypátrat.

“Jak dlouho to potrvá?”

“Patnáct, dvacet minut.”

“Dobře. A až s tím skončíte, chci taky vědět, jestli se k nim mohl nahackovat někdo zvenčí.”

“To jako cracknout SSD?”

“Jo.”

“He. Ti mají firewally na firewallech firewallů.”

“Jenže my to potřebujeme vědět.”

“Ale jestli je vrahem někdo z jejich lidí, nejspíš nebudete chtít, abych tam brnknul a koordinoval s nima postup.”

“Nebudeme.”

Szarnekova tvář se zachmuřila. “Takže se tam asi prostě zkusím vloupat.”

“Můžete to udělat legálně?”

“Ano i ne. Otestuju jen jejich firewally. To samo o sobě není zločin, pokud nevlezu přímo do jejich systému a nerozsekám jim ho, což by byla fakt šílená mediální bomba, která by nás všechny dostala do vězení. Nebo ještě hůř,” dodal Szarnek zlověstně.

“Dobrá, ale nejdřív chci tu past. Co nejrychleji.” Rhyme pohlédl na hodiny. Sachsová s Pulaským už šířili v Šedé skále zvěst o případu.

Szarnek vytáhl z brašny těžký přenosný počítač položil ho na stůl opodál. “A nemohl bych dostat… Jo, dík.”

Thom právě přinášel konvici s kávou a šálky.

“Zrovna o tohle jsem chtěl požádat. S cukrem navíc a bez mlíka. Počítačovýho šílence nepředěláte, i když je to polda. Ten zlozvyk, kterýmu se říká spánek, jsem se nikdy nenaučil.” Vhodil si do kávy cukr, zamíchal ji a přímo před Thomem jí polovinu vypil. Ošetřovatel mu dolil šálek. “Dík. Takže co to tady máme?” zadíval se na stolní počítač, nad kterým se hrbil Cooper. “Ach ouvej.”

“Ach ouvej?”

“Vy používáte kabelovej modem s jedním a půl megabitem? Heleďte, dneska už se vyráběj barevný obrazovky a taky vynalezli věc zvanou internet.”

“Vtipné,” zabručel Rhyme.

“Brnkněte mi, až tenhle případ skončí. Trochu vám to tu předrátujem a upravíme LANku. Hodíme vám sem eféčko.”

Weird Al, eféčko, LANka…

Szarnek si nasadil tónované brýle, propojil svůj počítač přes porty s Rhymovým a začal tepat do kláves. Rhyme si všiml, že z některých jsou sešoupaná písmena a že na touchpadu je spousta skvrn od potu. Na klávesnici jako by ulpívala souvislá vrstva drobků.

Pohled, jímž Sellitto obšťastnil Rhyma, říkal: “Lidi jsou různí.”

Prvním ze dvou mužů, kteří vstoupili do kanceláře Andrewa Sterlinga, byl štíhlý chlapík středního věku s kamenným obličejem, který připomínal policistu ve výslužbě. Druhý, mladší a obezřetný, byl ztělesněním služebně mladého firemního snaživce. Vypadal jako ten blonďatý brácha v sitcomu Frasier.

Prvního muže jménem Tom O’Day odhadla Sachsová téměř přesně: modrou uniformu NYPD sice nikdy nenosil, ale byl to bývalý agent FBI, který dnes v SSD šéfoval bezpečnosti. Druhý muž se jmenoval Mark Whitcomb a působil jako zástupce ředitele oddělení dohledu nad dodržováním zákonů.

Sterling vysvětlil jejich role ve firmě takto: “Tom a jeho chlapci z bezpečnostního dbají na to, aby nám nikdo zvenčí neprovedl nic špatného. A Markovo oddělení zase dbá na to, abychom my neprovedli nic špatného široké veřejnosti. Kličkujeme v minovém poli. Pokud jste si obstarali informace o SSD, určitě vám neuniklo, že se na nás vztahují stovky státních i federálních zákonů o soukromí, Grammův, Leachův a Blileyho zákon o zneužívání osobních informací a záminkách, Zákon o řádném ohlašování úvěrů, Zákon o přenositelnosti zdravotního pojištění a zodpovědnosti za něj, Zákon o ochraně soukromí řidičů. Plus spousta státních zákonů. Oddělení dohledu dbá na to, abychom veškerá pravidla znali a pohybovali se v jejich rámci.”

Prima, pomyslela si Sachsová. Tito dva muži jí připadali jako ideální zvěstovatelé informace, že policie pátrá po pachateli 225, což mělo vraha podnítit k tomu, aby začal čmuchat kolem pasti na serveru NYPD.

Mark Whitcomb si cosi načmáral do žlutého bloku a řekl: “Chceme mít jistotu, že až Michael Moore natočí film o dodavatelích dat, nepřipadne nám hlavní role.”

“Tohle neříkej ani v legraci.” Sterling se zasmál, avšak v jeho obličeji bylo patrné opravdové znepokojení. Obrátil se na Sachsovou. “Mohu se s nimi podělit o to, co jste mi řekla?”

“Jistě. Prosím.”

Sterling jim stručně a jasně vysvětlil situaci. Zapamatoval si všechno, co mu Sachsová řekla, dokonce i názvy značek jednotlivých důkazů.

Whitcomb se během jeho výkladu mračil, zatímco O’Day naslouchal mlčky a s kamennou tváří. Sachsová byla přesvědčena, že zdrženlivost bývalého agenta FBI není naučeným chováním, ale musí mít původ už v matčině lůně.

“Takže,” uzavřel Sterling pevným hlasem. “Tohle je problém, před kterým stojíme. Existuje-li nějaký způsob, jak by do toho mohla být zapletena SSD, chci o něm vědět a chci znát řešení. Zatím jsme identifikovali čtyři možné zdroje rizika: hackery, vetřelce, zaměstnance a klienty. Vaše náměty?”

O’Day, bývalý agent, se otočil k Sachsové a řekl: “No, takže nejdříve vezměme hackery. Máme nejlepší firewally v branži. Lepší než Microsoft a Sun. Internetové zabezpečení řešíme pomocí ICS z Bostonu. Můžu vám říct, že jsme jako červený hadr v aréně, každý hacker na světě by nás chtěl cracknout. Ale za pět let, co jsme se přestěhovali do New Yorku, se to nikomu nepodařilo. Ano, pár lidí proniklo na deset, patnáct minut na naše správcovské servery. Ani jeden z nich však nenarušil innerCircle, což by váš pachatel musel, pokud by chtěl najít informace potřebné pro zmíněné zločiny. Navíc by mu nestačilo jedno narušení, musel by nabourat nejméně tři nebo čtyři různé servery.”

“A pokud jde o vetřelce zvenčí,” navázal Sterling, “to je také vyloučeno. Používáme stejná fyzická ochranná opatření jako Agentura pro národní bezpečnost. Patnáct členů ostrahy zaměstnáváme na plný úvazek a dvacet na částečný. Kromě toho by se žádný návštěvník nemohl dostat do blízkosti serverů s databází innerCircle. Každého evidujeme a nikdo se nemůže v objektu volně procházet, dokonce ani zákazníci.”

Pravdou bylo, že i Sachsovou s Pulaským doprovázel do vestibulu jeden ze zmíněných strážníků, vážný mladý muž, jehož ostražitost nerozptýlila ani skutečnost, že návštěvníky byli policisté.

“Zhruba před třemi lety jsme jeden incident měli,” upřesnil O’Day. “Ale od té doby nic.” Pohlédl na Sterlinga. “Ten reportér.”

Generální ředitel přikývl. “Nějaký horlivý novinář z jedněch metropolitních novin. Psal článek o krádežích identity a vzal si do hlavy, že jsme ztělesněním ďábla. V Axciom a Choicepoint měli rozum, že ho vůbec nepustili do budovy. Jenže já věřím ve svobodný tisk, a tak jsem si s ním promluvil… Odešel na toaletu a pak tvrdil, že se ztratil. Když se vrátil, choval se nanejvýš bodře. Ale něco mi na něm nehrálo. Naši bezpečáci mu tedy prohlédli aktovku a našli v ní fotoaparát obsahující snímky našich strategických plánů podléhajících obchodnímu tajemství, dokonce včetně přístupových kódů.”

“Ten reportér přišel nejen o práci,” dodal O’Day, “ale navíc ho soudili na základě zákonů o neoprávněném vniknutí na cizí majetek. Odseděl si šest měsíců ve státním vězení. A pokud vím, od té doby žádné stálé zaměstnání v novinách nesehnal.”

Sterling lehce sklopil hlavu a řekl Sachsové: “Bezpečnost bereme velmi, velmi vážně.”

Ve dveřích se objevil mladý muž. Sachsová si nejprve myslela, že je to asistent Martin, ale pak si uvědomila, že se nechala zmýlit mužovou podobnou postavou a černým oblekem. “Promiň, že tě ruším, Andrewe.”

“Á, Jeremy.”

Byl to Sterlingův druhý asistent. Pohlédl na Pulaského uniformu a poté na Sachsovou. Když si uvědomil, že ani jeho nikdo nepředstaví, stejně jako Martin začal ignorovat všechny kromě svého šéfa.

“Sežeň Carpentera,” řekl Sterling. “Potřebuji se s ním dnes sejít.”

“Ano, Andrewe.”

Když asistent odešel, Sachsová se zeptala: “A co zaměstnanci? Existuje někdo, s kým jste měli v minulosti kázeňské problémy?”

“Než někoho přijmeme,” odpověděl Sterling, “pečlivě si ověříme jeho minulost. Nedopustil bych přijetí člověka, který má na svém kontě jiné než dopravní přestupky. A ověřování minulosti je jedna z našich specialit. Ale i kdyby chtěl některý náš zaměstnanec proniknout do innerCircle, je vyloučeno, aby odtamtud odcizil jakákoliv data. Marku, řekni jí o ohrádkách.”

“Jistě, Andrewe.” Whitcomb se obrátil k Sachsové a řekl: “Máme betonové firewally.”

“Já nejsem technicky založená,” namítla Sachsová.

Whitcomb se zasmál. “Ne, ne, tohle není technická záležitost. Ony jsou opravdu z betonu. Tvoří je zdi a podlahy. Jakmile získáme nějaká data, rozdělíme je a uložíme na fyzicky oddělených místech. Možná to pochopíte lépe, když vám vysvětlím, jak SSD funguje. Vycházíme z předpokladu, že data jsou naším hlavním aktivem. Kdyby se někomu podařilo okopírovat innerCircle, do týdne bychom šli z trhu. Takže pravidlo číslo jedna zní: ‚Ochraň svá aktiva,’ jak tady říkáme. Odkud se tedy všechna data berou? Z tisíců různých zdrojů: od kreditních společností, z bank, z vládních archivů, maloobchodů, internetových prodejen, od soudních úředníků, z registrů motorových vozidel, nemocnic, pojišťoven. Každé události, při níž vznikají data, říkáme transakce, ať už je to volání na linku 800, registrace vozidla, čerpání zdravotního pojištění, reklamace… Ve vašem oboru by obdobou takových transakcí mohly být znásilnění, loupež, vražda, jakýkoliv trestný čin. Ale také založení vyšetřovacího spisu, volba porotce, proces nebo usvědčení.”

Whitcomb se odmlčel a pokračoval: “Kdykoliv přijdou na SSD data o určité transakci, putují nejprve do Přijímacího centra, kde se vyhodnotí. Z bezpečnostních důvodů používáme maskování dat, oddělíme od nich jméno předmětné osoby a nahradíme je kódem.”

“Číslem sociálního pojištění?”

Po Sterlingově obličeji přeběhl záblesk emocí. “Eh, ne. Ta byla vytvořena výlučně kvůli vládním penzijním účtům. Už strašně dávno. Jen shodou okolností se později začala používat k identifikaci občanů. Jsou nepřesná a snadno se kradou nebo kupují. To je nebezpečné, jako byste doma přechovávala nabitou a nezajištěnou zbraň. Náš kód se skládá ze šestnácti číslic. Devadesát osm procent dospělých Američanů má SSD kód. Každé dítě, jehož narození se zaregistruje, a to kdekoliv v Severní Americe -, automaticky obdrží kód.”

“A proč právě šestnáct číslic?” zeptal se Pulaski.

“Dává nám to prostor k růstu,” odpověděl Sterling. “Nikdy se nemusíme obávat, že nám dojdou čísla. Můžeme přiřadit téměř jeden trilion kódů. Na zeměkouli dříve dojde životní prostor, než SSD dojdou čísla. Díky kódům je náš systém mnohem bezpečnější a data se zpracovávají mnohem rychleji než při použití jména nebo čísla sociálního pojištění. Použití kódu navíc eliminuje lidský prvek a zbavuje transakce předsudků. Na Adolfa, Britney, Shaquillu nebo Diega si podprahově děláme názor ještě předtím, než je vůbec poznáme, už kvůli jejich jménu. Číslo tuto zaujatost vylučuje. Navíc to zvyšuje efektivitu. Pokračuj, prosím, Marku.”

“Jistě, Andrewe. Jakmile se jméno vymění za kód, Přijímací centrum vyhodnotí příslušnou transakci, rozhodne, kam náleží, a odešle ji do jedné nebo více ze tří různých oblastí, našich datových ohrádek. V ohrádce A přechováváme data o osobním životním stylu. Ohrádka B je finanční. Patří sem informace o platu, bankovní operace, úvěrové zprávy, pojištění. Ohrádka C obsahuje veřejné a vládní soubory a záznamy.”

“A pak se data očistí,” ujal se znovu slova Sterling. “Odstraní se nečistoty a sjednotí forma. Na některých dokumentech se například vaše pohlaví uvádí jako ‚Ž’. Na jiných je napsáno ‚žena’. Jindy to může být jednička nebo nula. Je nutné být důsledný.

A také odstraňujeme šum neboli nečistá data. Ta mohou být mylná, mohou obsahovat příliš mnoho podrobností nebo naopak příliš málo podrobností. Šum znamená kontaminaci a tu je třeba eliminovat.” Sterling to řekl rozhodně, byl to další výtrysk emocí. “Očištěná data pak leží v některé z našich ohrádek tak dlouho, dokud některý klient nezačne potřebovat věštce.”

“Jak to myslíte?” zeptal se Pulaski.

Sterling mu to vysvětlil: “V sedmdesátých letech poskytovaly počítačové databáze firmám analýzu předešlých výkonů. V devadesátých letech začala data ukazovat, jak si firmy vedou v daném okamžiku. To už bylo užitečnější. A dnes dokážeme předvídat, co spotřebitelé udělají v budoucnu, a vést své klienty k tomu, aby toho využili.”

“V tom případě nepředvídáte pouze budoucnost,” namítla Sachsová. “Vy se ji snažíte změnit.”

“Přesně tak. Ale z jakého jiného důvodu chodí lidé k věštci?” Jeho oči byly klidné, téměř pobavené. Sachsová přesto pocítila neklid, neboť se v duchu vrátila ke včerejšímu incidentu s federálním agentem v Brooklynu. Jako by pachatel 225 učinil přesně to, co Sterling právě popsal: předpověděl přestřelku mezi oběma policisty.

Generální ředitel pokynul Whitcombovi, který pokračoval: “Dobrá, takže data, která už neobsahují jména, ale jen čísla, putují do tří různých ohrádek umístěných na třech různých podlažích v různých bezpečnostních zónách. Zaměstnanec z ohrádky veřejných záznamů nemá přístup k datům v ohrádce životního stylu nebo financí. A nikdo z kterékoliv datové ohrádky se nemůže dostat k informacím z Přijímacího centra a přiřadit k šestnáctimístnému kódu správné jméno a adresu.”

“Tohle měl Tom na mysli,” podotkl Sterling, “když říkal, že by hacker musel nezávisle na sobě narušit všechny datové ohrádky.”

“Navíc provádíme nepřetržitý monitoring,” dodal O’Day. “Kdyby se někdo nepovolaný pokusil fyzicky vstoupit do ohrádky, okamžitě bychom to věděli. Byl by okamžitě propuštěn a pravděpodobně by ho čekalo zatčení. Kromě toho se z počítačů v ohrádkách nedá nic stáhnout, nemají porty a i kdyby se vám podařilo proniknout k serveru a napevno k němu připojit nějaké zařízení, stejně byste nic nedostala ven. Všechno se prohledává: každý zaměstnanec, vedoucí pracovník, člen ostrahy, požární technik, údržbář. Dokonce i Andrew. U každého vchodu a východu z ohrádek a Přijímacího centra máme detektory kovů a hustých materiálů, dokonce i u požárních dveří.”

Slova se opět ujal Whitcomb: “A používáme i generátor magnetického pole, kterým musíte projít. Vymaže veškerá digitální data z jakéhokoliv média, které máte u sebe, z iPodu, telefonu i harddisku. Člověk, který z těch sálů vyjde, u sebe nemá ani kilobyte informací.”

“Takže krádež dat z těch ohrádek,” shrnula to Sachsová, “ať už hackery zvenčí, vetřelci nebo zaměstnanci, by byla téměř nemožná.”

Sterling přitakal. “Data jsou naše jediná aktiva. Střežíme je jako oko v hlavě.”

“A co poslední scénář, mohl to být někdo, kdo pracuje pro vašeho klienta?”

“Jak už říkal Tom, podle toho, jak se váš pachatel chová, by musel mít přístup do databáze innerCircle, ke složkám všech obětí i osob zatčených za jeho zločiny.”

“Přesně tak.”

Sterling zvedl ruce jako profesor. “Jenže zákazníci nemají přístup ke složkám. Ani by o ně neměli zájem. Databáze innerCircle obsahuje syrová data, která by jim k ničemu nebyla. Oni mají zájem o naši analýzu těchto dat. Zákazníci se přihlašují do Watchtoweru, to je námi vyvinutý systém správy databází, a do jiných programů, jako jsou Xpectation nebo FORT. Teprve tyto programy prohledají innerCircle, najdou příslušná data a upraví je do použitelné formy. Pokud to chcete připodobnit k hornictví, tak Watchtower prosévá tuny hlušiny a kamení a nachází v nich zlaté nugety.”

“Ale kdyby si klient například koupil větší počet seznamů adresátů,” namítla Sachsová, “mohl by o některé z našich obětí získat tolik dat, že by díky nim mohl ty zločiny spáchat, je to tak?” Kývla na seznam důkazů, který Sterlingovi před chvílí ukázala. “Náš pachatel si například mohl obstarat seznamy všech lidí, kteří si koupili tento typ pěny na holení, kondomů, lepicí pásky, tenisek a tak dále.”

Sterling zvedl obočí. “Hm. Bylo by s tím neuvěřitelně mnoho práce, ale teoreticky to možné je… Dobrá tedy. Obstarám vám seznam všech našich zákazníků, kteří si koupili jakákoliv data obsahující jména vašich obětí, řekněme v posledních třech měsících? Ne, možná raději v šesti.”

“To by mělo stačit.” Sachsová sáhla do aktovky, panoval v ní podstatně menší pořádek než na Sterlingově pracovním stole, a podala mu soupis obětí a obětních beránků.

“Smlouva s klienty nám dává právo poskytovat informace o nich třetí straně. Z právního hlediska to tedy nebude problém, ale vytvořit jejich seznam nám pár hodin potrvá.”

“Díky. A ještě jedna poslední otázka o zaměstnancích… I když nesmějí vstupovat do ohrádek, mohou si určitou složku stáhnout přímo ve své kanceláři?”

Ředitel pokýval hlavou. Zdálo se, že na něj její otázka zapůsobila, přestože naznačovala, že vrahem by mohl být člověk z SSD. “Většina zaměstnanců takovou možnost nemá, jak jsem už říkal, svá data musíme chránit. Avšak několik z nás má takzvanou ‚všepřístupovou autorizaci’.”

Whitcomb se usmál. “No jo, ale podívejte, kdo to je, Andrewe.”

“Pokud zde existuje nějaký problém, potřebujeme prověřit veškerá možná řešení.”

Whitcomb se obrátil k Sachsové s Pulaským. “Jde o to, že všepřístupovou autorizaci mají jen nejvýše postavení lidé. Pracují ve firmě už mnoho let. Jsme jako rodina. Pořádáme spolu oslavy, jezdíme na motivační pobyty…”

Sterling ho zvednutím ruky přerušil. “Musíme to prošetřit, Marku. Chci ten problém vykořenit, padni komu padni. Chci odpovědi.”

“Kdo má všepřístupová práva?” zeptala se Sachsová.

Sterling pokrčil rameny. “Mám je já, dále šéf prodeje a šéf technických operací. Předpokládám, že i náš ředitel pro lidské zdroje by si mohl složku vytáhnout, i když jsem si jist, že to nikdy neudělal. A taky Markův šéf, ředitel oddělení dohledu.” Sdělil Sachsové jména.

Amélie pohlédla na Whitcomba, který zavrtěl hlavou. “Já přístup nemám.”

O’Day ho neměl také.

“A vaši asistenti?” dotázala se Sachsová Sterlinga.

“Ne… A pokud jde o naše opraváře, o naše správce sítí -, pak řadoví technici si složku poskládat nemohou, ale máme dva manažery služeb, kteří tu možnost mají. Jeden pracuje na denní směně a jeden na noční.” Ředitel sdělil policistům i jejich jména.

Sachsová si prohlédla seznam. “Existuje snadný způsob, jak posoudit, zda jsou tito lidé nevinní.”

“Jaký?”

“Víme, kde se vrah v sobotu odpoledne pohyboval. Pokud ti lidé budou mít alibi, jsou mimo podezření. Umožněte mi je vyslechnout. Pokud možno ihned.”

“Dobrá,” opáčil Sterling. Jeho souhlasný výraz prozrazoval, že její návrh chápe jako prosté “řešení” jednoho ze svých “problémů”. Současně si Sachsová uvědomila něco dalšího: pokaždé, když se na ni dnes dopoledne zadíval, směřoval jeho pohled do jejích očí. Na rozdíl od mnoha, ne-li ode všech mužů, s nimiž se Sachsová setkávala, si Sterling ani jednou nezměřil pohledem její tělo, sebeméně s ní nezaflirtoval. Napadlo ji, jak to má asi ředitel v posteli. “Mohla bych si na vlastní oči prohlédnout bezpečnostní opatření v datových ohrádkách?” zeptala se.

“Jistě. Ale pager, telefon a palmtop nechte tady. Stejně jako veškeré případné flashdisky. V opačném případě z nich budou vymazána veškerá data. Navíc budete na odchodu prošacována.”

“Dobře.”

Sterling kývl na O’Daye, který vyšel na chodbu a vrátil se s přísným strážníkem, který sem před chvílí doprovodil Sachsovou s Pulaským z obrovského vstupního vestibulu.

Sachsová měla radost, že Sterling její žádosti neodporoval. Ke snaze prohlédnout si ohrádky na vlastní oči ji totiž vedl i jeden postranní motiv. Jednak tím mohla uvědomit o probíhajícím vyšetřování ještě více lidí, a doufat, že někdo z nich sedne Rhymovi na lep, a jednak mohla vyzpovídat strážníka o bezpečnostních opatřeních a ověřit si O’Dayovy, Sterlingovy a Whitcombovy informace.

Sekuriťák však neřekl prakticky nic, mlčel jako dítě, kterému rodiče řekli, že nemá mluvit s cizími lidmi.

Vstoupili do několika dveří, prošli několika chodbami, po jednom schodišti sešli dolů, po druhém nahoru. Netrvalo dlouho a Sachsová totálně ztratila orientaci. Cítila třes ve svalech. Okolní prostory byly stále stěsnanější, užší a tmavší a v Amélii se začala ozývat klaustrofobie. Pokud byla okna v celé budově malá, zde v blízkosti datových ohrádek už zcela vymizela. Sachsová se zhluboka nadechla. Nepomohlo to.

Pohlédla na strážníkovu jmenovku. “Poslyšte, Johne.”

“Ano, paní?”

“Jak to tu máte s okny? Buďto jsou malá, anebo vůbec žádná.”

“Andrew se obává, že by se někdo mohl pokusit vyfotografovat informace zvenčí. Třeba přístupové kódy. Nebo podnikatelské plány.”

“Vážně? To by někdo dokázal?”

“Já nevím. Ale někdy dostaneme za úkol to prověřit, prohlédnout možná pozorovací stanoviště v okolí, okna budov stojících naproti firmě. Nikdo si nikdy nevšiml ničeho podezřelého, ale Andrew chce, abychom to dělali dál.”

Datové ohrádky byly barevně odlišeny a všechny působily přízračným dojmem. Osobní životní styl měl modrou barvu, finance červenou a státní správa zelenou. Byly to obrovské prostory, které však Améliinu klaustrofobii ani trochu neumenšily. Stropy tu byly nesmírně nízké, sály potemnělé a uličky mezi řadami počítačů úzké. Vzduchem se nesl nepřetržitý hluboký zvuk připomínající vrčení zvířete. Vzhledem k počtu počítačů a jejich spotřebě běžely klimatizační jednotky jako zběsilé, ale přesto tu vládla stísněná a dusná atmosféra.

Amélie Sachsová nikdy v životě neviděla tolik počítačů. Tvořily je mohutné bílé skříně a k jejich identifikaci kupodivu nesloužila čísla ani písmena, nýbrž nálepky s komiksovými postavami, například Spider-Man, Batman, Barney, pták Uličník nebo Myšák Mickey.

“SpongeBob v kalhotách?” zeptala se Sachsová a ukázala na jednu nálepku.

John se vůbec poprvé usmál. “Tohle je další úroveň bezpečnosti, kterou Andrew vymyslel. Někteří naši zaměstnanci mají za úkol vyhledávat na internetu diskuse o SSD a databázi innerCircle. A pokud se někde objeví zmínka o naší firmě a současně o některé komiksové postavě, například o kojotu Vildovi nebo o Supermanovi, může to znamenat, že někdo jeví příliš velký zájem o samotné naše počítače. Tahle komiksová jména upoutají člověka snadněji, než kdybychom počítače jednoduše očíslovali.”

“Chytré,” prohodila Sachsová a pomyslela si, jak je paradoxní, že Sterling dává lidem čísla a počítačům jména.

Vstoupili do Přijímacího centra, které bylo vymalováno ponurou šedou barvou. Bylo menší než datové ohrádky, a tak ještě umocnilo Améliinu klaustrofobii. Stejně jako v ohrádkách zde jedinou výzdobu představovalo logo se strážní věží a osvětleným oknem a také velká fotografie Andrewa Sterlinga s hraným úsměvem na tváři. Pod fotkou se táhl titulek: “Jsi jednička!”

Možná to byla narážka na pozici firmy na trhu nebo na nějakou cenu, kterou SSD získala. Případně měl tento slogan vyjadřovat důležitost zaměstnanců. Na Sachsovou přesto působila fotografie zlověstně, jako by oslovený figuroval na prvním místě seznamu, ve kterém vůbec nechtěl být.

Pocit stísněnosti sílil a spolu s ním se zrychloval i její dech.

“Trochu to tu na člověka padá, viďte?” prohodil strážník.

Sachsová se usmála. “Trochu.”

“Děláme tu pravidelné obchůzky, ale nikdo netráví v ohrádkách víc času, než musí.”

Když Sachsová konečně prolomila ledy a přiměla Johna k více než jednoslabičným odpovědím, začala se ho vyptávat na bezpečnostní opatření, aby si ověřila, zda s ní Sterling a ostatní jednali na rovinu.

Zdálo se, že ano. John pouze zopakoval, co jí předtím sdělil generální ředitel: žádný z počítačů a pracovních stanic v sálech není vybaven portem nebo slotem, přes které by se dala stahovat data, jsou k nim připojeny pouze klávesnice a monitory. Strážník rovněž potvrdil, že místnosti jsou odstíněné, takže z nich neuniknou žádné bezdrátové signály. Nakonec Sachsové vysvětlil, podobně jako předtím Sterling s Whitcombem -, že data z jednotlivých ohrádek jsou bezcenná, pokud se nespojí s daty z ostatních ohrádek a s daty z Přijímacího centra. Počítačové monitory prý nijak zvlášť střežené nejsou, ale k tomu, aby se člověk vůbec dostal do ohrádky, potřeboval mít identifikační průkaz, přístupový kód a navíc úspěšně projít biometrickou kontrolou, případně, jak se zdálo, mít vedle sebe urostlého sekuriťáka, který sledoval každý jeho pohyb (což John právě nyní dělal, a to nikterak kultivovaným způsobem).

Také mimo prostor ohrádek panovala přísná bezpečnostní opatření, jak Sachsové sdělila trojice vedoucích pracovníků. Při odchodu z každé ohrádky byli ona i strážník důkladně prošacováni a navíc museli projít detektorem kovů a tlustým rámem s názvem Data-Clear. Tento přístroj je před prohlídkou varoval: “Při průchodu tímto systémem se trvale vymažou veškerá digitální data obsažená v počítačích, na diskových jednotkách, v mobilních telefonech a v jiných zařízeních.”

Když se vraceli do Sterlingovy kanceláře, prozradil John Sachsové, že pokud je mu známo, do sídla SSD se nikdo nikdy nevloupal. Přesto je O’Day nutil k účasti na pravidelných cvičeních, která měla sloužit jako prevence narušování bezpečnosti. Stejně jako většina členů ochranky nenosil John zbraň, avšak Sterling vyznával zásadu, že v objektu musí být čtyřiadvacet hodin denně přítomni nejméně dva ozbrojení strážci.

Když se Sachsová vrátila do kanceláře generálního ředitele, seděl Pulaski na obrovském koženém gauči nedaleko Martinova stolu. A i když nebyl malé postavy, na gauči působil jako trpaslík, jako student, kterého předvolali do ředitelny. Během její nepřítomnosti převzal mladý policista iniciativu a prověřil šéfa oddělení dohledu nad dodržováním zákonů Samuela Brocktona, Whitcombova šéfa, jenž disponoval všepřístupovými právy. Brockton zjevně pobýval ve Washingtonu: podle hotelových záznamů obědval v době včerejší vraždy v tamní restauraci. Sachsová to vzala na vědomí a prohlédla si seznam lidí s všepřístupovou autorizací.

Andrew Sterling, prezident, generální ředitel

Sean Cassel, ředitel prodeje a marketingu

Wayne Gillespie, ředitel technických operací

Samuel Brockton, ředitel oddělení dohledu nad dodržováním zákonů alibi, hotelové záznamy potvrzují přítomnost ve Washingtonu

Peter Arlonzo-Kemper, ředitel pro lidské zdroje

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

Sachsová se otočila ke Sterlingovi. “Ráda bych je co nejdříve vyslechla.”

Generální ředitel zatelefonoval asistentovi a dozvěděl se, že s výjimkou Brocktona jsou všichni zmínění manažeři ve městě, ačkoliv Shraeder momentálně řeší nějaký problém s hardwarem v Přijímacím centru a Mameda přijde až ve tři hodiny odpoledne. Sterling tedy nařídil Martinovi, ať je pak pošle nahoru k výslechům. Prázdný zasedací sál si už prý najde sám.

Poručil interkomu, aby ukončil hovor, obrátil se k Sachsové a řekl: “Nuže, detektivko. Teď už je to na vás. Očistěte naši firmu…, anebo v ní najděte vraha.”

20

Rodney Szarnek už měl past na myši nastraženou a momentálně se tento mladý kudrnatý policista radostně pokoušel nahackovat do hlavních serverů SSD. Pumpoval přitom kolenem a čas od času hvízdl, což Rhyma dopalovalo, ale nechával to plavat. I o něm bylo známo, že když ohledával místa činu a zvažoval možné přístupy k případu, drmolil si sám pro sebe.

Lidi jsou různí…

Vtom zazvonil domovní zvonek. Byl to policista z ohledávací laboratoře v Queensu, který jim přinesl dárek v podobě důkazu z jednoho z předchozích případů: nože použitého jako vražedná zbraň při krádeži mincí. Ostatní fyzické důkazy se prý nacházely “někde v archivu”. Žádost o jejich vyhledání byla podána, ale nikdo nedokázal říct, kdy nebo zda vůbec se je podaří najít.

Rhyme nechal Coopera podepsat důkazní kartu, i po procesu je třeba dodržovat předepsaný postup.

“To je zvláštní: většina ostatních důkazů schází,” poznamenal Rhyme, přestože mu bylo jasné, že nůž byl použit jako vražedná zbraň, a vyšetřovatelé ho proto nearchivovali spolu s ostatními důkazy, ale uložili do uzamčeného objektu v laboratorním skladu.

Kriminalista pohlédl na tabuli s údaji o příslušném zločinu. “V rukojeti toho nože našli nějaký prach. Zkusme o něm zjistit víc. Ale nejdřív by mě zajímalo něco o noži samotném.”

Cooper otevřel policejní databázi zbraní a vyhledal informace o výrobci. “Pochází z Číny, prodává se ve velkých objemech v tisícovkách maloobchodů. Je levný, takže můžeme předpokládat, že za něj pachatel platil hotově.”

“No, stejně jsem si od toho moc nesliboval. Takže přejděme k tomu prachu.”

Cooper si nasadil rukavice a otevřel sáček. Štětečkem pečlivě otřel střenku nože, na jehož čepeli stále ulpívala tmavě hnědá krev oběti, a sesypal na vyšetřovací papír stopy bílého prachu.

Prach Rhyma vždy fascinoval. V soudní kriminalistice se za prach považují pevné částice, jejichž velikost je nižší než pět set mikrometrů a které mohou být tvořeny vlákny z oděvů a čalounění, miniaturními šupinkami lidské a zvířecí kůže, úlomky rostlin a hmyzu, kousky zaschlých exkrementů, hlínou a také celou řadou chemických látek. Některé typy prachu mají formu aerosolu, zatímco jiné se rychle usazují na površích. Prach může způsobovat zdravotní problémy, například zaprášené plíce -, může být nebezpečně třaskavý (třeba moučný prach v obilných silech) a dokonce může ovlivňovat podnebí.

Z kriminalistického hlediska je důležité, že se prach díky statické elektřině a dalším adhezivním vlastnostem často přenáší z pachatele na místo činu a naopak, takže je pro policii mimořádně užitečný. Když Rhyme kdysi vedl oddělení ohledávání míst činu NYPD, vytvořil obrovskou databázi různých typů prachu, jehož vzorky sbíral ze všech pěti městských čtvrtích a také v některých částech New Jersey a Connecticutu.

Na rukojeti nože ulpělo prachu jen malé množství, ale Melu Cooperovi se ho podařilo setřít dost na to, aby mohl vložit vzorek do plynového chromatografu a hmotnostního spektrometru, který rozkládá látky na jednotlivé složky a poté každou z nich identifikuje. Chvíli to sice trvalo, ale za to Cooper nemohl. Jeho ruce, na muže tak drobné postavy překvapivě velké a svalnaté, se pohybovaly rychle a efektivně. Zdržovaly spíše přístroje, které své chemické čáry prováděly s pomalou metodičností. Během čekání na výsledky provedl Cooper na dalším vzorku prachu dodatečné chemické testy, aby případně odhalil látky, které by chromatograf odhalit nemusel.

Jakmile byly výsledky této kombinované analýzy k dispozici, nastínil je Mel Cooper Rhymovi a přitom psal jednotlivé položky na tabuli. “Takže, Lincolne. Máme tu vermikulit, sádru, syntetickou pěnu, úlomky skla, vločky z nátěru, vlákna ze skelné vaty, skleněná vlákna, vápencová zrnka, papírová vlákna, křemenná zrnka, nízkoteplotně hořlavý materiál, kovové vločky, chryzotilový azbest a několik dalších chemikálií. Konkrétně nějaké polycyklické aromatické uhlovodíky, parafín, olefin, naften, oktan, polychlorované bifenyly, dibenzodioxiny, ty se moc často nevidí, a dibenzofurany. Jo, a taky nějaké bromované difenylétery.”

“Obchodní centrum,” prohlásil Rhyme.

“Vážně?”

“Jo.”

Prach ze zřícených věžáků Světového obchodního centra v roce 2001 způsoboval lidem pracujícím v okolí Ground Zero zdravotní problémy a informace o různých variantách jeho složení se v poslední době často objevovaly v médiích. Rhyme díky tomu jeho složení dobře znal.

“Takže je v centru?”

“Dost možná,” odpověděl Rhyme. “Ale tenhle typ prachu najdeš ve všech pěti čtvrtích. Prozatím u toho nechme otazník…” Zašklebil se. “Takže náš profil vypadá zatím takto: muž, který je možná běloch nebo příslušník menšiny se světlou pletí a který možná sbírá mince a možná má rád umění. A jeho bydliště nebo pracoviště je možná v centru. Možná má děti a možná kouří.” Rhyme přimhouřil oči a zadíval se na nůž. “Ukaž mi ho zblízka.” Cooper mu zbraň přistrčil a Rhyme si důkladně prohlédl střenku, milimetr po milimetru. Tělo měl porouchané, ale zrak mu stále sloužil jako zamlada. “Hele. Co je tamto?”

“Co?”

“To mezi obrubou a kostí.”

Byla to miniaturní světlá vločka. “Ty to vidíš?” zašeptal technik. “Já si toho vůbec nevšiml.” Jehlovou sondou vyšťoural vločku ven, položil ji na sklíčko a podíval se na ni přes mikroskop. Začal u malých zvětšení, čtyřnásobného až čtyřiadvacetinásobného, která obvykle postačují, pokud člověk nepotřebuje magickou sílu rastrovacího mikroskopu. “Vypadá to na drobek nějakého jídla. Něčeho pečeného. S oranžovým nádechem. Spektrum prozrazuje olej. Možná to pochází z nějakého fast-foodu. Můžou to být bramborové lupínky. Anebo hranolky.”

“Na test v chromatografu to nestačí, že?”

“Ani náhodou,” potvrdil Cooper.

“Něco tak malého určitě nehodlal v domě obětního beránka podstrčit. Takže půjde o další kousek nefalšované informace o dva-dva-pětce.”

Co to sakra je? Zbytek něčeho, co pachatel v den vraždy obědval?

“Chci to ochutnat.”

“Cože? Vždyť je na tom krev.”

“Jen střenku, čepel ne. Jen to místo, kde uvízl ten drobek. Chci zjistit, co to je.”

“Na ochutnání toho není dost. Takový malý kousek? Vždyť je ho sotva vidět. Já ho například neviděl vůbec.”

“Ne, myslím olíznout nůž. Třeba objevím chuť nebo koření, které nám něco prozradí.”

“Nemůžeš přece olizovat vražednou zbraň, Lincolne.”

“Kde je to napsáno, Mele? Nevzpomínám si, že bych to četl. Potřebujeme o tom člověku informace!”

“No…, tak dobře.” Technik přidržel nůž kousek od Rhymova obličeje, kriminalista se předklonil a dotkl se jazykem místa, kde před chvílí objevili drobek.

“Ježíšikriste!” Ucukl hlavou zpátky.

“Co se děje?” zeptal se polekaně Cooper.

“Přines mi nějakou vodu!”

Cooper hodil nůž na vyšetřovací stůl a vyrazil zavolat Thoma, zatímco Rhyme si odplivl na podlahu. Ústa měl v jednom ohni.

Do místnosti vběhl Thom. “Co se děje?”

“Člověče…, to štípe. Chtěl jsem vodu! Zrovna jsem snědl nějakou pálivou přísadu.”

“Pálivou přísadu…, to jako tabasco?”

“Já nevím jakou!”

“V tom případě ovšem nepotřebuješ vodu. Potřebuješ mlíko nebo jogurt.”

“Tak nějaký sežeň!”

Thom se vrátil s jogurtem v kelímku a naládoval do Rhyma několik lžiček. Ke kriminalistově překvapení bolest okamžitě odezněla. “Fujtajbl. To byla bolest… Dobrá, Mele, takže jsme se dozvěděli něco dalšího, možná. Totiž že náš pachatel má rád lupínky se salsou. Nebo obecněji pochutiny s pálivou omáčkou. Připiš to na tabuli.”

Zatímco Cooper psal, pohlédl Rhyme na hodiny a vyštěkl: “Kde je sakra Sachsová?”

“No, ta jela do SSD.” Cooper se zatvářil zmateně.

“To já vím. Ale ptám se, proč se ještě nevrátila, krucinál. A Thome, dej mi ještě jogurt!”

PROFIL PACHATELE 225

?Muž

?Zřejmě kouří nebo bydlí/pracuje s kuřákem, případně

poblíž zdroje tabáku.

?Má děti nebo bydlí/pracuje v jejich blízkosti, případně

poblíž zdroje hraček.

?Zájem o umění, mince?

?Pravděpodobně běloch nebo příslušník menšiny se světlou pletí

?Střední postava

?Silný, dokáže oběti uškrtit

?Přístup k zařízení na změnu hlasu

?Zřejmě počítačové gramotný; zná server ourWorld. Další komunitní servery?

?Bere obětem trofeje. Sadista?

?Část bydliště/pracoviště temná a vlhká

?Bydlí v centru Manhattanu nebo okolí?

?Jí pochutiny s pálivou omáčkou

NEPODSTRČENÉ DŮKAZY

?Stará lepenka

?Vlasy z panenky, nylon 6, typ BASF B35

?Tabák z cigaret Tareyton

?Starý tabák, značka neznámá, nikoliv Tareyton

?Stopy plísně Stachybotrys chartarum

?Prach pocházející z útoku na Světové obchodní centrum, možná ukazuje na bydliště/pracoviště v centru Manhattanu

?Pochutina s pálivou omáčkou

21

Zasedací místnost, do které byli Sachsová s Pulaským uvedeni, vypadala stejně minimalisticky jako Sterlingova kancelář. Sachsová si pomyslela, že celou společnost by nejlépe vystihoval výraz “strohé deco”.

Do místnosti je doprovodil přímo Sterling, a když vstoupili dovnitř, ukázal na dvě židle pod logem se strážní věží a oknem. “Neočekávám, že se ke mně budete chovat jinak než ke všem ostatním,” řekl. “Protože mám všepřístupová práva, jsem také podezřelý. Ovšem na včerejšek mám alibi, byl jsem celý den na Long Islandu. Dělám to tak často: zajedu do některé velké diskontní prodejny nebo nákupního klubu s povinným členstvím a dívám se, co lidé kupují, jak to kupují a v kterou denní dobu. Neustále hledám způsob, jak naše podnikání ještě více zefektivnit, a něčeho takového nikdy nedosáhnete, pokud neznáte potřeby klientů.”

“S kým jste se včera setkal?”

“S nikým. Nikdy nikomu neříkám, kdo jsem. Chci vidět provoz tak, jak běžně funguje. Včetně chyb a nedokonalostí. Avšak záznamy o průjezdech mého auta mýtnou branou by měly ukázat, že jsem zhruba v devět hodin ráno projel budkou u Midtownského tunelu směrem na východ a vrátil se přibližně o půl šesté. Můžete si to ověřit v databázi motorových vozidel.” Odříkal policistům číslo své registrační značky. “Jo, a taky jsem včera telefonoval synovi. Jel vlakem do Westchesteru, odkud si naplánoval výšlap do nějaké pralesní rezervace. Jel sám, a tak jsem ho chtěl zkontrolovat. Volal jsem mu kolem druhé odpoledne. Telefonní záznamy by měly obsahovat hovor z mého domu v Hamptonu. Případně se můžete podívat na příchozí hovory v jeho mobilu. Mělo by tam být datum a čas. Jestli mu chcete zavolat, má linku sedm jedna osm sedm.”

Sachsová si linku zapsala a poznamenala si také číslo Sterlingova domácího telefonu. Poděkovala mu, načež se dostavil “venkovní” asistent Jeremy a zašeptal cosi svému šéfovi do ucha.

“Musím teď něco zařídit. Kdybyste ještě něco potřebovali, cokoliv, dejte mi vědět.”

O pár minut později se do zasedací místnosti dostavil první podezřelý: ředitel prodeje a marketingu Sean Cassel. Sachsové připadal docela mladý, mohlo mu být kolem pětatřiceti let -, ale na druhou stranu potkala až dosud v SSD jen velmi málo lidí, jejichž věk přesáhl čtyřicítku. Datokopectví bylo zřejmě novým Silicon Valley, světem plným úspěšných mladých mužů.

Cassel měl podlouhlou tvář, klasicky pohledné rysy a sportovní postavu s pevnými pažemi a širokými rameny. Na sobě měl “uniformu” SSD, v jeho případě tmavě modré barvy. Jeho bílá košile byla bez chybičky a na manžetách se třpytily těžké zlaté knoflíky. Žlutá kravata byla z pravého hedvábí. Ředitel prodeje měl kudrnaté vlasy, růžovou kůži a upřeně na Sachsovou hleděl přes elegantní brýle. Sachsová netušila, že Dolce & Gabbana dělají i brejličky.

“Dobrý den.”

“Dobrý den. Já jsem detektivka Sachsová a toto je policista Pulaski. Posaďte se.” Podala řediteli ruku a všimla si, že v jejím případě trval pevný stisk Casselovy ruky déle než u Pulaského.

“Takže vy jste detektivka?” O pochůzkáře nejevil ředitel prodeje ani stín zájmu.

“Ano, jsem. Chcete vidět mou legitimaci?”

“Ne, to je v pořádku.”

“Shromažďujeme informace o některých zdejších zaměstnancích. Znáte jistou Myru Weinburgovou?”

“Ne. Měl bych?”

“Stala se obětí vraždy.”

“Ach tak.” Světácký kukuč vymizel a vystřídal ho krátký záblesk lítosti. “Zaslechl jsem něco o nějakém zločinu. Ale netušil jsem, že to byla vražda. To je mi líto. Ona byla naším zaměstnancem?”

“Ne. Avšak člověk, který ji zavraždil, mohl mít přístup k informacím z vašich počítačů. Vím, že máte plný přístup k databázi innerCircle, takže se chci zeptat, jestli si někdo, kdo pod vámi pracuje, nemohl poskládat složku určité osoby.”

Cassel zavrtěl hlavou. “Abyste získala komoru, potřebujete tři kódy. Anebo biometrickou prohlídku plus jeden kód.”

“Komoru?”

Ředitel zaváhal. “Totiž, takhle tady říkáme složce. V oboru znalostních služeb používáme spoustu specifických termínů.”

Zřejmě podle “komory plné tajemství”, pomyslela si Sachsová.

“Ale k mému kódu se nemohl nikdo dostat. Každý si je střeží jako oko v hlavě. Andrew na tom trvá.” Cassel si sundal brýle a začal si je leštit černým kusem látky, který se nějakým kouzlem objevil v jeho ruce. “V minulosti už propustil lidi, kteří použili přístupové kódy kolegů, přestože od nich měli svolení. Na místě je vyhodil.” Ředitel se chvíli soustředil na leštění brýlí a poté zvedl hlavu. “Ale buďme k sobě upřímní. Vy se ve skutečnosti neptáte na přístupové kódy, nýbrž na alibi. Mám pravdu?”

“I to bychom rádi věděli. Kde jste byl včera mezi polednem a čtvrtou hodinou odpolední?”

“Běhal jsem. Trénuji na minitriatlon… Připadá mi, že vy běháte taky. Působíte velmi sportovním dojmem.”

Pokud se dá pokládat za sport, když člověk nehybně stojí a provrtává kulkami terče vzdálené sedm a půl či patnáct metrů, pak ano. “Může to někdo potvrdit?”

“Že máte sportovní postavu? To přece vidím na první pohled.”

Sachsová nasadila úsměv. Někdy je lepší tuhle hru hrát. Pulaski se ošil, čehož si Cassel pobaveně všiml, ale ona neřekla nic. Nepotřebovala, aby kdokoliv hájil její čest.

Cassel úkosem pohlédl na uniformovaného policistu a pokračoval: “Ne, obávám se, že ne. Přes noc u mě zůstala přítelkyně. Ale kolem půl desáté odjela. Jsem snad podezřelý nebo tak něco?”

“V tomto okamžiku jen shromažďujeme informace,” prohlásil Pulaski.

“Opravdu?” Cassel hovořil povýšeným tónem, jako by rozmlouval s dítětem. “Jen fakta, madam. Jen fakta.”

Byla to replika z nějakého starého televizního pořadu. Sachsová si však nemohla vzpomenout ze kterého.

Zeptala se, kde se Cassel nacházel v době ostatních vražd, zavraždění obchodníka s mincemi, prvního znásilnění a vraždy ženy, která vlastnila obraz od Prescotta. Ředitel si znovu nasadil brýle a odpověděl, že si nevzpomíná. Zdálo se, že je naprosto v klidu.

“Jak často chodíte do datových ohrádek?”

“Možná jednou týdně.”

“Odnášíte si odtamtud nějaké informace?”

Cassel se zlehka zamračil. “No…, to přece nejde. Bezpečnostní systém vám to nedovolí.”

“A jak často si stahujete složky?”

“Ani nevím, jestli jsem to vůbec někdy udělal. Jsou to jen syrová data. Příliš neopracovaná, než aby byla užitečná k čemukoliv, co dělám.”

“Dobrá tedy. Děkuji vám za čas. Myslím, že to bude prozatím stačit.”

Úsměv i flirt ochably. “Je teda nějaký problém? Mám si s něčím dělat starosti?”

“Provádíme jen předběžné šetření.”

“Aha, nechcete nic prozradit.” Cassel letmo pohlédl na Pulaského. “Držíte si karty u těla, že jo, seržante Fridayi?”

No jasně, to je ono, pomyslela si Sachsová. Dragnet. Starý seriál o policajtech, na jehož reprízu se kdysi dívali s tátou.

Jakmile Cassel odešel, vstoupil do zasedací místnosti další zaměstnanec. Wayne Gillespie měl pod palcem technickou stránku firmy, software i hardware. Do Améliiny představy počítačového magora ovšem nezapadal. Tedy alespoň ne zpočátku. Byl opálený, evidentně se udržoval v kondici a na ruce měl drahý stříbrný, nebo platinový, náramek. Stisk jeho ruky byl silný. Při bližším zkoumání však Sachsová dospěla k závěru, že je to přece jen klasický technik, člověk, kterého maminka vyšňořila na školní fotografování. Jeho postava byla přehnaně štíhlá, sako zmačkané a kravata nedbale uvázaná. Boty měl ošoupané, nehty okousané a navíc nebyl moc upravený. Kromě toho by mu prospěl holič. Celkově působil dojmem, že sice navenek hraje roli firemního managera, ale ve skutečnosti by neskonale raději trávil čas v tmavé místnosti u počítače.

Na rozdíl od Cassela byl nervózní, neustále těkal rukama a pohrával si se třemi elektronickými přístroji na opasku: s handheldem, osobním digitálním asistentem a špičkovým mobilním telefonem. Vizuálnímu kontaktu se vyhýbal, na flirtování teď myslel ze všeho nejméně, přestože jeho levý prsteníček byl stejně jako u ředitele prodeje prázdný. Možná si Sterling vybíral na důležité pozice ve své firmě svobodné muže. Spíše oddané prince než ctižádostivé vévody.

Sachsová měla z Gillespieho dojem, že se toho o její zdejší přítomnosti nedoslechl tolik jako Cassel, a když mu začala popisovat, jakých zločinů se pachatel dopustil, okamžitě si získala jeho pozornost. “Zajímavé. Jasně, zajímavé. To je přímo úchvatné, takže on pianuje data, aby mohl páchat zločiny.”

“Co že dělá?”

Gillespie luskl prsty v návalu nervózní energie. “Myslím, jako že shání data. A sbírá je.”

Žádný komentář k tomu, že při zmíněných zločinech byli zavražděni lidé. Mohl to jen hrát? Skutečný pachatel by možná předstíral úžas a projevil soustrast.

Sachsová se ho zeptala, co dělal v neděli, a ani Gillespie neměl alibi, přestože jí začal sáhodlouze vykládat o jakémsi počítačovém kódu, u kterého doma vychytával mouchy, a o jakémsi erpégéčku, ve kterém soutěží.

“Takže lze dohledat, že jste byl včera na internetu?”

Zaváhání. “No, já včera jen trénoval, víte? Nebyl jsem online. A když jsem se od toho odtrhl, bylo najednou pozdě. Člověk je tak nažílenej, že mu všechno ostatní tak nějak zmizí.”

“Nažílenej?”

Gillespie si uvědomil, že hovoří cizí řečí. “Jo, totiž, chtěl jsem říct, že je člověk v zóně. Ta hra ho úplně pohltí. Jako by okolní život najednou usnul.”

Také on vypověděl, že žádnou Myru Weinburgovou nezná. A zároveň Sachsovou ujistil, že k jeho přístupovým kódům se nikdo dostat nemohl. “Kdyby chtěl někdo cracknout moje hesla, tak teda hodně štěstí, všechno jsou to šestnáctimístné řetězce nahodilých znaků. A nikdy jsem si je nikam nezapsal. Mám štěstí, že mi slouží paměť.”

Gillespie prohlásil, že jeho počítač je “v systému” neustále, a chabě dodal: “Však je to moje práce.” Když se ho Sachsová zeptala na stahování složek jednotlivců, zmateně se zamračil. “Ale… vždyť to nemá smysl. Číst, co si nějaký jouda koupil minulý týden v místním krámě. To zrovna. Já mám na práci lepší věci.”

Připustil také, že tráví spoustu času v datových ohrádkách, kde “ladí bedny”. Sachsová z něj měla dojem, že se mu tam líbí a prostory ohrádek na něj působí příjemně, přestože ona sama by odtamtud co nejrychleji utekla.

Ani Gillespie si nedokázal vzpomenout, kde byl v době ostatních vražd. Sachsová mu poděkovala, Gillespie se zvedl a odešel. Cestou ze zasedací místnosti si sundal z opasku digitálního asistenta a začal palci vyťukávat textovou zprávu rychleji, než by to Sachsová dokázala všemi deseti.

Během čekání na příchod dalšího podezřelého s všepřístupovou autorizací se Sachsová zeptala Pulaského: “Tvoje dojmy?”

“No, ten Cassel se mi nelíbí.”

“V tom jsme spolu zajedno.”

“Ale na dva-dva-pětku mi připadá příliš odporný. Příliš velký jupík. Jo, kdyby mohlo zabíjet lidské ego, tak na to jeho bych si vsadil. Ale jinak… A pokud jde o Gillespieho, tam bych si nebyl tak jistý. Když jste mu řekla o Myřině smrti, snažil se vypadat překvapeně, ale nejsem si jistý, jestli opravdu byl. A ty jeho řeči, ‚pianovat’ a ‚nažílenej’. Víte, co to je? To jsou výrazy z ulice. ‚Pianovat’ znamená shánět crack, jako že vám při absťáku hrají všechny prsty. Že jste úplně zoufalá. A být ‚nažílenej’ znamená být zdrogovaný z heroinu nebo uklidňujících léků. Přesně takhle mluví mladí feťáci z předměstí, aby působili světácky, když v Harlemu nebo Bronxu shánějí drogy u dealerů.”

“Ty myslíš, že jede v drogách?”

“No, připadal mi pořádně rozklepaný. Ale chcete slyšet můj dojem?”

“Přesně na ten jsem se ptala.”

“Podle mě není závislý na drogách, ale na tomhle.” Mladý policista obsáhl gestem okolí. “Na datech.”

Sachsová se nad tím zamyslela a musela s Pulaským souhlasit. Atmosféra v SSD byla opojná, i když ne příjemně. Vyvolávala děsivé představy a dezorientaci. Jako by tu byl člověk opravdu pod vlivem prášků.

Ve dveřích se objevil další muž. Byl to ředitel oddělení lidských zdrojů, mladý a štíhlý Afroameričan se světlou pletí. Peter Arlonzo-Kemper policistům vysvětlil, že do datových ohrádek chodí jen zřídkakdy, přestože k tomu má oprávnění. Dává přednost osobnímu kontaktu se zaměstnanci přímo na jejich pracovišti. Do databáze innerCircle se prý také občas přihlásí, avšak výlučně v personálních záležitostech, aby si prohlédl data o zaměstnancích SSD, veřejné záznamy si prý nikdy nevytáhl.

Takže si přece jen vytahoval složky, ačkoliv jim Sterling před chvílí tvrdil opak.

Ředitel oddělení lidských zdrojů odpovídal na otázky monotónním hlasem, falešně se přitom usmíval a často měnil téma. Podstatu jeho odpovědí představovalo sdělení, že Sterling, Sachsová si všimla, že mu Arlonzo-Kemper zásadně říká “Andrew”, je ten “nejlaskavější a nejpozornější šéf, jakého by si člověk mohl přát”. Nikoho by nikdy ani nenapadlo zradit jeho osobně nebo ideály SSD, ať už byly jakékoliv. Arlonzo-Kemper si vůbec nedokázal představit, že by se v posvátných chodbách společnosti mohl pohybovat vrah.

Jeho obdiv byl únavný.

Když se Sachsové konečně podařilo utnout jeho projevy uctívání, vysvětlil jí ředitel, že celou neděli strávil s manželkou (ze všech zaměstnanců, s nimiž měla možnost hovořit, to byl jediný ženáč). A v den zavraždění Alice Sandersonové prý v Bronxu vyklízel dům po nedávno zesnulé matce. V domě pracoval sám, ale byl přesvědčen, že by dokázal sehnat někoho, kdo ho tam viděl. Na to, co dělal v době ostatních vražd, si Arlonzo-Kemper nevzpomněl.

Když rozhovory skončily, doprovodil strážce Sachsovou s Pulaským zpět do předpokoje Sterlingovy kanceláře. Generální ředitel tam právě měl schůzku se zhruba stejně starým mužem s pevnou postavou a špinavě blonďatou přehazovačkou, jenž schlíple seděl na jedné z tvrdých dřevěných židlí. Od pohledu to nebyl zaměstnanec SSD: měl na sobě rolák a sportovní sako. Sterling zvedl hlavu, a když uviděl Sachsovou, ukončil schůzku, vstal a doprovodil muže ven.

Sachsová se podívala, co drží návštěvník v ruce. Byla to hromádka papírů nadepsaných slovy “Associated Warehousing”, což byl zřejmě název jeho firmy.

“Martine, můžeš panu Carpenterovi zavolat auto?”

“Ano, Andrewe.”

“Takže jsme domluveni, Bobe?”

“Ano, Andrewe.” Carpenter, jenž byl o hlavu vyšší než Sterling, zasmušile podal generálnímu řediteli ruku, otočil se a v doprovodu strážce odešel.

Policisté následovali Sterlinga zpět do jeho kanceláře.

“Tak co jste zjistili?” zeptal se ředitel.

“Nic průkazného. Někteří lidé mají alibi, někteří ne. Budeme ten případ dále vyšetřovat a uvidíme, jestli nás některé důkazy nebo svědci někam dovedou. Ale chtěla jsem se zeptat ještě na jednu věc: mohla bych dostat kopii jedné složky? Konkrétně složky Arthura Rhyma.”

“Koho?”

“To je jeden z lidí na seznamu, jeden z těch, o nichž se domníváme, že byli neprávem zatčeni.”

“Samozřejmě.” Sterling se posadil za stůl, přiložil palec na čtečku vedle klávesnice a několik vteřin cosi datloval. Nato se zarazil a upřel pohled na obrazovku. Znovu začal ťukat do klávesnice a po chvíli začal z tiskárny vyjíždět dokument. Sterling vstal, zamířil k tiskárně a podal Sachsové zhruba třicet stránek textu, “komoru” Arthura Rhyma.

Tak tohle bylo snadné, pomyslela si Sachsová. Ukázala na počítač. “Uchová se tam záznam o tom, co jste právě udělal?”

“Záznam? Ne, to ne. Údaje o interním stahování nezaznamenáváme.” Znovu se zadíval do poznámek. “Řeknu Martinovi, ať vám sestaví ten seznam klientů. Mohlo by to trvat dvě až tři hodiny.”

Když vycházeli do vnějšího předpokoje, vstoupil do něj z druhé strany Sean Cassel. Tentokrát se neusmíval. “Co jsi to říkal o seznamu klientů, Andrewe? Ty jim ho chceš dát?”

“Přesně tak, Seane.”

“A proč klienty?”

“Myslíme si,” vysvětlil Pulaski, “že někdo, kdo pracuje pro klienta SSD, získal informace, které poté využil ke spáchání těch zločinů.”

Mladý ředitel se ušklíbl. “To je mi jasné, že si to myslíte… Ale proč? Nikdo z nich nemá přímý přístup do innerCircle. Nemohou si stahovat komory.”

“Ale mohli si koupit seznamy adresátů, ve kterých jsou tyto informace obsaženy.”

“Seznamy adresátů? Víte, kolikrát by se musel takový klient připojit k systému, aby nashromáždil veškeré informace, o kterých tu mluvíte? Vždyť by mu to trvalo celou věčnost. Přemýšlejte o tom.”

Pulaski zčervenal a sklopil oči. “Totiž…”

Mark Whitcomb z oddělení dohledu stál vedle Martinova stolu. “Seane, on neví, jak tahle branže funguje.”

“Jasně, Marku, ale podle mě je to spíš otázka selského rozumu. Nemáš ten dojem? Každý klient by si musel koupit stovky seznamů. A jen v komorách šestnácťáků, o které mají zájem oni, jich byly odhadem tři nebo čtyři stovky.”

“Šestnácťáků?” zeptala se Sachsová.

“To znamená lidí.” Cassel letmo mávl směrem k úzkým oknům, zřejmě aby tím označil lidstvo mimo Šedou skálu. “Pochází to z kódu, který používáme.”

Další slang. Komory, šestnácťáci, pianovat… Na těch výrazech bylo cosi samolibého, ne-li přímo pohrdlivého.

Do věci se vložil Sterling. “Musíme udělat všechno, co je v našich silách, abychom odhalili pravdu,” řekl chladně.

Cassel zavrtěl hlavou. “Klienti v tom prsty nemají, Andrewe. Žádný z nich by se neopovážil využít naše data ke zločinu. Byla by to sebevražda.”

“Jestli je do toho jakkoliv zapletena SSD, Seane, musíme to vědět.”

“No dobrá, Andrewe. Když myslíš, že je to tak nejlepší…” Sean Cassel ignoroval Pulaského, věnoval Sachsové chladný úsměv beze stopy flirtu a odešel.

Sachsová se obrátila ke Sterlingovi. “Ten seznam klientů si vyzvedneme, až se vrátíme vyslechnout manažery technické podpory.”

Zatímco generální ředitel dával instrukce Martinovi, zaslechla Sachsová, jak Mark Whitcomb šeptá Pulaskému: “Casselovi nevěnujte pozornost. On a Gillespie, to jsou zlatí hoši téhle branže. Mladoturci, chápete? Já jsem pro ně překážka. A vy jakbysmet.”

“Žádný problém,” řekl mladý policista lhostejně, avšak Sachsová viděla, že je Whitcombovi vděčný. Ten kluk má všechno, jen ne sebedůvěru, pomyslela si.

Whitcomb odešel a oba policisté se rozloučili se Sterlingem.

Generální ředitel se nakonec zlehka dotkl její paže. “Chtěl bych vám ještě něco říct, detektivko.”

Sachsová se k němu otočila. Sterling stál rozkročený, ruce držel podél těla a upřeně se na ni díval pronikavě zelenýma očima. Od tohoto soustředěného a hypnotizujícího pohledu se nedal odtrhnout zrak.

“Nebudu popírat, že v oblasti poskytování znalostních služeb působím proto, abych vydělal peníze. Zároveň však chci zlepšit naši společnost. Přemýšlejte o tom, co děláme. Přemýšlejte o dětech, které za peníze ušetřené díky SSD dostanou poprvé v životě slušné šaty nebo vánoční dárky. Nebo o mladých manželských párech schopných dnes najít banku, která jim poskytne hypotéku na první dům, protože SSD dokáže předpovědět, že budou představovat přijatelné úvěrové riziko. Nebo o zlodějích identity, kteří jsou dopadeni, protože naše algoritmy odhalí výchylku z vašeho vzorce plateb kreditní kartou. Nebo o RFID čipech v dětském náramku nebo hodinkách, které rodičům prozradí, kde se jejich ratolesti každou minutu každého dne nacházejí. Nebo o inteligentních toaletách, které u vás diagnostikují cukrovku v době, kdy vy sama ještě vůbec netušíte, že vám něco hrozí.

Nebo si vezměte váš obor, detektivko. Řekněme, že vyšetřujete vraždu. Na noži, který se stal vražednou zbraní, se najdou stopy kokainu. Náš program PublicSure vám dokáže říct, který člověk se zatčením za držení kokainu v rejstříku použil při páchání jakéhokoliv zločinu v uplynulých dvaceti letech nůž, a to v jakékoliv zeměpisné oblasti, kterou si zvolíte. Současně s tím dokáže určit, zda to byl pravák, nebo levák a jaké má číslo bot. A než vůbec stačíte zadat příslušný příkaz, vyběhnou vám na obrazovce otisky prstů spolu s fotografiemi a podrobnými informacemi o výrazných rysech stylu daného podezřelého, o přestrojeních, která v minulosti použil, o charakteristických rysech jeho hlasového otisku a desítky dalších atributů.

Dokážeme vám také sdělit, kdo si v minulosti koupil tuto konkrétní značku nože, nebo dokonce tento konkrétní nůž. A dost možná budeme také vědět, kde se kupující v době páchání zločinu nacházel a kde je nyní. Ovšem i kdyby ho systém nenašel, dokáže vám sdělit percentuální pravděpodobnost, že podezřelý bude v domě svého známého komplice, a zobrazit vám jeho otisky prstů a výrazné rysy. A celý tento balík dat k vám doputuje všehovšudy za nějakých dvacet vteřin.

Naše společnost potřebuje pomoc, detektivko. Vzpomínáte na rozbitá okna? SSD je tu zkrátka od toho, aby pomáhala…” Usmál se. “Takže tohle je ‚A’. A teď vám řeknu ‚B’: žádám vás, abyste si při vyšetřování počínala diskrétně. Já osobně udělám všechno, co bude v mých silách, zvláště, pokud se bude zdát, že to má na svědomí někdo z SSD. Pokud se však začnou objevovat zvěsti o porušování pravidel v naší firmě nebo o nedostatečném zabezpečení, naši konkurenti a kritici se toho chytí. Chytí se toho všemi deseti. Mohlo by to silně narušit poslání SSD zasklít co nejvíce rozbitých oken a učinit tento svět lepším. Jsme v tom zajedno?”

Amélie Sachsová náhle pocítila výčitky svědomí, že Sterlinga neinformovala o dvojím poslání své mise, jejímž skutečným cílem bylo zasít semínka pochybností a přimět pachatele, aby se chytil do pasti. Jen s námahou se dokázala dívat řediteli do očí, když řekla: “Myslím, že jsme v tom úplně zajedno.”

“Výborně. Martine, doprovoď prosím naše hosty ven.”

22

“Rozbitá okna?”

Sachsová Rhymovi vysvětlovala logo SSD.

“To se mi líbí.”

“Vážně?”

“Jo. Přemýšlej o tom. Je to metafora toho, co tady děláme my. I my nacházíme malé kousky důkazů, které nás pak přivádějí k odpovědím na velké otázky.”

Sellitto kývl směrem k Rodneymu Szarnekovi, který seděl v rohu, nevnímal nic kromě svého počítače a stále si hvízdal. “Ten kluk v tričku už nastražil past. A momentálně se snaží nahackovat dovnitř.” Obrátil se k Szarnekovi a křikl: “Daří se, detektive?”

“He, tihle lidi věděj, co dělaj. Ale ještě mám v rukávu dobrej tucet triků.”

Sachsová jim tlumočila názor šéfa ostrahy, že do databáze innerCircle se nikdo nahackovat nedokáže.

“O to větší je to vzrůšo,” prohodil Szarnek, dopil další kávu a znovu si začal slabě pískat.

Sachsová jim pak řekla o Sterlingovi, o firmě i o tom, jak přesně datokopectví funguje. Navzdory tomu, co jim včera vysvětlil Thom, a navzdory jejich předběžnému šetření bylo pro Rhyma překvapením, že se v tomto odvětví točí takové peníze.

“Choval se podezřele?” zeptal se Sellitto. “Tenhleten Sterling?”

Rhyme nad touto, pro něj zbytečnou, otázkou zavrčel.

“Ne. Spolupracuje. A své práci doopravdy věří, což je pro nás dobře. Data jsou jeho bohem. A chce vykořenit všechno, co jeho firmu ohrožuje.”

Sachsová poté popsala přísná bezpečnostní opatření v sídle SSD a vysvětlila, že jen velmi málo lidí má přístup do všech tří datových ohrádek a že i když se člověk dostane dovnitř, je zcela nemožné ukrást odtamtud data. “Jednou tam měli vetřelce, reportéra, který chtěl o nich jen napsat článek a vůbec mu nešlo o krádež obchodního tajemství. Přesto šel ten člověk do vězení a má po kariéře.”

“Docela mstiví, že jo?”

Sachsová se nad tím zamyslela. “Ne. Řekla bych spíš opatrní… A pokud jde o zaměstnance, vyslechla jsem většinu z těch, kteří mají přístup ke složkám konkrétních lidí. Pár jich nemá na včerejší odpoledne alibi. Jo, a taky jsem se ptala, jestli si vedou záznamy o stažených složkách: nevedou. Momentálně nám vytvářejí seznam klientů, kteří si koupili data o obětech a obětních beráncích.”

“Ale hlavní je, žes je informovala o vyšetřování a přede všemi jsi zmínila jméno Myry Weinburgové, je to tak?”

“Jo.”

Sachsová poté vytáhla z aktovky dokument a vysvětlila, že je to Arthurova složka. “Napadlo mě, že by mohla být užitečná. Kdyby nic jiného, mohla by tě přinejmenším zajímat. Aspoň uvidíš, co všechno tvůj bratranec dělal.” Sachsová sňala z dokumentu sponku a vložila listy do obraceče stránek umístěného před Rhymem.

Rhyme na složku letmo pohlédl a otočil hlavu zpátky k tabulím.

“Ty se na to nechceš podívat?” zeptala se Sachsová.

“Možná později.”

Amélie se vrátila k aktovce. “A tady je seznam zaměstnanců SSD, kteří mají přístup ke složkám. Říkají jim ‚komory’.”

“To jako komory plné tajemství?”

“Přesně tak. Pulaski momentálně ověřuje jejich alibi. Musíme se tam ještě vrátit a promluvit se dvěma technickými manažery. Prozatím máme tohle.” Sachsová napsala na tabuli jména vyslýchaných manažerů a u každého připojila pár poznámek.

Andrew Sterling, prezident, generální ředitel

alibi, byl na Long Islandu, nutno ověřit

Sean Cassel, ředitel prodeje a marketingu

nemá alibi

Wayne Gillespie, ředitel technických operací

nemá alibi

Samuel Brockton, ředitel oddělení dohledu nad dodržováním zákonů

alibi, hotelové záznamy potvrzují přítomnost ve Washingtonu

Peter Arlonzo-Kemper, ředitel pro lidské zdroje

alibi, byl s manželkou, nutno ověřit

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna bude vyslechnut

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

bude vyslechnut Klient SSD (?)

Sterling zašle seznam

“Mele?” zavolal Rhyme. “Mrkni na NCIC a na nás.”

Cooper zadal zmíněná jména do Národního centra informací o zločinech a jeho ekvivalentu provozovaného newyorskou policií. Nakonec otevřel stránky ministerstva spravedlnosti a vyzkoušel jeho Program zatčených za násilné trestné činy.

“Moment… Možná tu něco mám.”

“Co?” zeptala se Sachsová a vyrazila k němu.

“Arlonzo Kemper. Mladistvý v Pensylvánii. Přepadení před pětadvaceti lety. Záznam je stále zapečetěn.”

“Věk by souhlasil. Je mu zhruba pětatřicet. A má světlou pleť.” Sachsová ukázala na tabulku s profilem pachatele 225.

“No tak zařiďte, aby nám ten záznam rozpečetli. Nebo přinejmenším zjistěte, jestli je to opravdu on.”

“Uvidím, co se dá dělat.” Cooper začal znovu ťukat do klávesnice.

“Nějaké odkazy na ostatní?” Rhyme kývl na seznam podezřelých.

“Ne. Jen na něj.”

Cooper prohledal několik státních a federálních databází a zabrousil na stránky několika profesních organizací. Nakonec pokrčil rameny. “Umístili ho do UC-Hastingsu. Žádnou spojitost s Pensylvánií nemůžu najít. Vypadá na vlka-samotáře: kromě univerzitních dokumentů jsem u něj objevil už jen členství v Národním sdružení pracovníků v oboru lidských zdrojů. Před dvěma lety byl v nějaké komisi pro technologie, ale od té doby mnoho aktivity nevyvíjel.”

Odmlčel se a pokračoval: “A teď se podíváme na jeho zápis z vězení pro mladistvé. Prý tam napadl jiného kluka… Eh.”

“Co eh?”

“To není on. Nemá u jména pomlčku. Je to úplně někdo jiný. V tom vězení pro mladistvé seděl člověk s křestním jménem Arlonzo a příjmením Kemper.” Podíval se na tabuli. “Zatímco tohle je křestním jménem Peter a příjmením Arlonzo-Kemper.” Zadal jsem to špatně. Kdybych byl napsal i pomlčku, vůbec by mi to jméno nevyběhlo. Omlouvám se.”

“Znám i těžší hříchy.” Rhyme pokrčil rameny. Napadlo ho, že je to poučná lekce o povaze dat. Už se zdálo, že našli podezřelého, a dokonce i jeho charakteristika naznačovala, že by to mohl být on, Vypadá na vlka-samotáře -, jenže kvůli drobné chybě v podobě vynechání jediného formálního znaku byla tato stopa naprosto falešná. A kdyby si Cooper svůj omyl neuvědomil, možná by toho člověka pořádně zmáčkli, a zbytečně soustředili síly špatným směrem.

Sachsová se posadila vedle Rhyma, který si všiml jejích očí a řekl: “Co je?”

“Je to zvláštní, ale když jsem teď zpátky, připadá mi, že na mě přestalo účinkovat nějaké kouzlo. Myslím, že potřebuji názor někoho zvenčí. Na SSD. Když jsem tam byla, ztratila jsem nadhled… Na tom místě člověk ztrácí orientaci.”

“Jak to?” zeptal se Sellitto.

“Byli jste někdy ve Vegas?”

Sellitto s manželkou tam byl. Zato Rhyme se jen krátce zasmál. “V Las Vegas, kde jediná skutečná otázka zní, jak velkou máš oproti nim nevýhodu? Proč bych měl mít zájem vyhazovat peníze oknem?”

“No, tak v té firmě to bylo jako v kasinu,” pokračovala Sachsová. “Okolní svět jako by neexistoval. Okna tam byla malá nebo vůbec žádná. Nikdo se s nikým nebavil u fontánky, nikdo se nesmál. Všichni se stoprocentně soustředili na svou práci. Jako by se člověk ocitl v jiném světě.”

“Takže si chceš poslechnout názor někoho jiného,” řekl Sellitto.

“Přesně tak.”

“Nějakého novináře?” nadhodil Rhyme. Thomův partner Peter Hoddins kdysi pracoval jako reportér New York Times a momentálně se živil psaním faktografických knih o politice a sociologii, pravděpodobně znal pár lidí z ekonomické redakce, kteří píšou o datokopectví.

Sachsová však zavrtěla hlavou. “Ne, chci někoho, kdo s nimi má bezprostřední zkušenost. Třeba nějakého bývalého zaměstnance.”

“Dobře. Lone, můžeš zavolat někomu na úřadu práce?”

“Jasně.” Sellitto zatelefonoval na Úřad práce státu New York a zhruba po desetiminutovém přepojování z kanceláře do kanceláře sehnal jméno bývalého asistenta technického ředitele SSD. Tento člověk pracoval pro datokopeckou firmu řadu let, ale před rokem a půl ho propustili. Jmenoval se Calvin Geddes a bydlel na Manhattanu. Sellitto si obstaral detailní informace a předal lístek Sachsové. Ta Geddesovi zatelefonovala a zhruba za hodinu si s ním domluvila schůzku.

Rhyme neměl na její počínání vyhraněný názor. Při jakémkoliv vyšetřování musí člověk prověřit všechny možnosti. Améliina schůzka s Geddesem i Pulaského ověřování alibi vedoucích pracovníků SSD mu však připadaly jako odrazy v matném skle, jako náznaky pravdy, avšak nikoliv pravda samotná. Skutečnou odpověď na otázku, kdo je vrah, podle něj dávala pouze tvrdá fakta, jakkoliv jich bylo pomálu. A tak se Rhyme opět vrátil k důkazům.

Uhni…

Arthur Rhyme se už přestal děsit Hispánců, kteří si ho tak jako tak nevšímali. A pochopil, že ani ten obrovský vyzývavý černoch nepředstavuje žádnou hrozbu.

Momentálně ho trápil jeden tetovaný běloch. Byl to cukáč, takhle se tu říkalo osobám závislým na metamfetaminu, a Arthur z něj měl pořádně nahnáno. Jmenoval se Mick. Ruce mu cukaly, neustále si drásal kůži plnou boláků a jeho přízračně bílé oči poskakovaly jako bubliny ve vařící vodě. Kromě toho měl ve zvyku šeptat si sám pro sebe.

Arthur se mu celý včerejšek snažil vyhýbat, a když se v noci převaloval na kavalci, mezi návaly deprese si přál, aby ten člověk zmizel, doufal, že dnes Micka odvedou k procesu a on už se s ním v životě neuvidí.

Jenže nakonec takové štěstí neměl. Mick se dopoledne do cely vrátil a bezostyšně se držel v Arthurově blízkosti. Neustále po něm vrhal pohledy a jednou zabručel: “Ty a já,” což v Arthurovi vyvolalo mrazení až kdesi v kostrči.

Dokonce ani Hispánci nejevili zájem se do Micka navážet. Možná člověk musí i ve vězení dodržovat určité zásady. Nějaká nepsaná pravidla, co je správné a co ne. Lidé, jako byl tenhle vychrtlý tetovaný narkoman, zřejmě podle těchto pravidel nehrají a všichni tady to vědí.

Tady věděj všichni všecko. Až na tebe. Ty nevíš ani hovno…

Jednou se Mick zasmál, pohlédl na Arthura, jako by ho poznával, a začal vstávat, jenže pak zřejmě zapomněl, co chtěl, znovu se posadil, a začal si drásat palec.

“Hej, chlape z Jersey.” U ucha se mu ozval hlas. Arthur vyskočil leknutím.

Za ním stál ten velký černoch. Posadil se vedle Arthura na lavici, která pod jeho tíhou zapraštěla.

“Antwon. Antwon Johnson.”

Mám si s ním plácnout pěstí? přemýšlel Arthur. Nebuď idiot, sakra, odpověděl si v duchu a pouze přikývl. “Arthur…”

“Já vím.” Johnson pohlédl na Micka a řekl Arthurovi: “Ten cukáč je hotovej. Nikdy meťák neber. Navždycky tě rozesere.” Po chvíli dodal: “Takže ty se teda živíš kebulí?”

“Tak nějak.”

“Co znamená ‚tak nějak’, kurva?”

Nehrej žádné hry. “Mám diplom z fyziky. A taky jeden z chemie. Dostal jsem se na M. I. T.”

“Emajltý?”

“To je jedna vysoká škola.”

“Dobrá?”

“Docela dobrá.”

“Takže se jako vyznáš ve vědě? V chemii, ve fyzice a tak?”

Tento typ výslechu se diametrálně lišil od vyzvídání obou Hispánců, kteří se ho snažili vydírat. Arthurovi se zdálo, že Johnsona jeho odpovědi opravdu zajímají. “Něco o tom vím. Jo.”

Jenže černoch se najednou zeptal: “Takže taky víš, jak se vyrábí bomba. Dost velká na to, aby strhla tuhle zasranou zeď.”

“Já…” Arthurovi se opět rozbušilo srdce, ještě silněji než předtím. “Totiž…”

Antwon Johnson se rozesmál. “Dělám si prdel, chlape.”

“Já…”

“Dělám, si, prdel.”

“Jo aha.” Arthur se zasmál a přemýšlel, zda mu srdce vybuchne hned teď, nebo s tím počká na později. Všechny geny po otci nezdědil, ale nemohl tušit, jestli i jeho genetická výbava neobsahuje vadné srdeční ozvy.

Mick cosi sám pro sebe zabrumlal a začal se nesmírně zajímat o svůj pravý loket, rozškrábal si ho do masa.

Johnson i Arthur ho sledovali.

Cukáč…

“Tak hele, chlape z Jersey,” pokračoval Johnson, “na něco se tě zeptám.”

“Jasně.”

“Moje máma je pobožná, jestli mně rozumíš. A jednou mi vykládala, že v bibli je všecko správně. Chápeš, jako že se všecko stalo úplně přesně tak, jak se to v tom salátu píše. Jenže poslouchej mě: já pořád přemejšlím, kde se v bibli píše o dinosaurech. Bůh stvořil chlapa a ženskou a zemi a řeky a osly a hady a další koniny. Ale proč se v bibli nepíše, že Bůh stvořil i dinosaury? Vždyť jsem na vlastní oči viděl jejich kostry. A to znamená, že fakt museli existovat. Takže jak je to doopravdy, člověče?”

Arthur Rhyme pohlédl na Micka. A pak na hřebík trčící ze zdi. Dlaně se mu potily, když přemýšlel o tom, že ho ve vězení mohla potkat spousta různých nepříjemností, ale nikdy by ho nenapadlo, že ho někdo zabije kvůli jeho vědeckému stanovisku k otázce stvoření světa.

A není to nakonec jedno?

“Bylo by proti všem známým vědeckým zákonům,” řekl, “proti zákonům, jejichž platnost uznávaly všechny pokročilé civilizace na zeměkouli, kdyby byla Země opravdu jen šest tisíc let stará. Je to stejně nepravděpodobné, jako že teď roztáhnete křídla a vyletíte tamhle z toho okna.”

Černoch se zamračil.

Je po mně.

Johnson ho však jen probodl upřeným pohledem a pak přikývl. “Já to věděl, kurva. Dyť to vůbec nedávalo smysl, nějakých šest tisíc roků. Doprdele.”

“Mohu vám doporučit jednu knihu, která o tom pojednává. Napsal ji Richard Dawkins a vysvětluje v ní…”

“Já nechci číst ňákou podělanou knihu. Mně stačí tvoje slovo, chlape z Jersey.”

Arthur teď měl vážně chuť plácnout si s Johnsonem pěstí. Nakonec od toho upustil a raději se zeptal: “Ale co vaše máma řekne, až jí to povíte?”

Kulatá černá tvář se zkřivila úžasem. “Já jí to neřeknu. To bysem to posral. V hádkách s mámou nemá člověk šanci.”

Ani v hádkách s otcem, pomyslel si Arthur.

Johnson opět zvážněl. “Heleďse,” řekl. “Šušká se, že tu sedíš za něco, cos neudělal.”

“To je samozřejmě pravda.”

“Ale oni tě za to stejně sebrali?”

“Jo.”

“A co se kurva stalo?”

“To kdybych věděl. Přemýšlím o tom už od chvíle, kdy mě zatkli. Vlastně o ničem jiném nepřemýšlím. Jak to jen mohl provést?”

“Kdo?”

“Skutečný vrah.”

“No jo, to je jako v Uprchlíkovi. Nebo u O. J. Simpsona.”

“Policie našla všechny možné důkazy, které mě spojují s místem činu. Skutečný pachatel o mně nějakou záhadou všechno věděl. V jakém jezdím autě, kde bydlím, jaký je můj denní harmonogram. Věděl i o všem, co jsem si koupil, a podstrčil ty věci na místě činu jako důkaz. Jsem si jist, že to bylo takhle.”

Antwon Johnson nad tím chvíli uvažoval a pak se zasmál. “Člověče, ale za to si můžeš sám.”

“Jak to?”

“Protože jsi šel a ty věci sis koupil. Měls je normálně čmajznout, člověče. To by pak o tobě nikdo nevěděl ani hovno.”

23

Další recepce.

Ale úplně jiná než v SSD.

Amélie Sachsová nikdy neviděla něco tak ušmudlaného. Snad jen když jako pochůzkářka jezdila k případům domácího násilí mezi feťáky v Hell’s Kitchen. Avšak i tehdy si spousta těchhle zkrachovalých existencí zachovala jistou důstojnost, alespoň se snažili. Zatímco z tohoto místa se jí zvedal žaludek. Nezisková organizace Privacy Now, která sídlila ve staré továrně na piana ve čtvrti Chelsea, by s přehledem vyhrála cenu za zanedbanost.

Stohy papírů, knih, v mnoha případech sbírek zákonů a zažloutlých vládních nařízení -, novin a časopisů. Dále lepenkové krabice, které obsahovaly víceméně totéž. Telefonní seznamy. Federální rejstříky.

A prach. Tuny prachu.

Recepční v džínsách a vytahaném svetru zběsile bušila do klávesnice starého počítače a při tom tlumeným hlasem mluvila do hands-free telefonu. Z haly přicházeli na recepci utrápeně vyhlížející lidé v džínsách a tričku, případně v manšestrákách a flanelových košilích, vyměňovali si lejstra za jiná lejstra, brali si lístečky s telefonními vzkazy a opět mizeli v hale.

Na stěnách visely laciné tištěné cedulky a plakáty.

KNIHKUPCI, SPALTE ÚČTENKY SVÝCH ZÁKAZNÍKŮ, NEŽ VLÁDA SPÁLÍ JEJICH KNIHY!!!

Na jedné obdélníkové dekorační lepence byl natištěn slavný citát z románu 1984, v němž George Orwell vykreslil totalitní společnost:

Velký bratr tě sleduje.

A na strupovité zdi naproti Sachsové se skvěl výrazný nápis:

PARTYZÁNŮV RÁDCE VE VÁLCE O SOUKROMÍ

?Nikdy nikomu nedávejte číslo svého sociálního pojištění.

?Nikdy nikomu nedávejte své telefonní číslo.

?Než jdete nakupovat, uspořádejte večírek a vyměňte si s ostatními zákaznické karty.

?Nikdy dobrovolně neodpovídejte na průzkumy.

?Kdykoliv je to možné, odhlašte se ze spotřebitelských soutěží a zasílání informací.

?Nevyplňujte karty o registraci výrobku.

?Nevyplňujte “záruční” listy. Záruka platí i bez vyplnění. Jsou to nástroje pro shromažďování informací!

?Nezapomeňte, nejnebezpečnější zbraní nacistů byly informace.

?Držte se co nejvíce “mimo síť”.

Sachsová se to snažila vstřebat, když vtom se otevřely oprýskané dveře a na recepci vstoupil malý muž se zarputilým výrazem a světlou kůží. Podal Sachsové ruku a odvedl ji dozadu do své kanceláře, která byla ještě umouněnější než recepce.

Calvin Geddes, bývalý zaměstnanec SSD, dnes pracoval pro organizaci bojující za právo na soukromí. “Přešel jsem na druhý břeh,” prohlásil bez úsměvu. Konzervativní pravidla oblékání hodil za hlavu a dnes měl na sobě žlutou košili bez kravaty, džínsy a tenisky.

Jeho příjemný výraz vyprchal ihned poté, co ho Sachsová informovala o vraždách.

“Jo,” zašeptal a jeho oči byly náhle tvrdé a soustředěné. “Věděl jsem, že se něco takového stane. Naprosto jistě jsem to věděl.”

Vysvětlil, že má technické vzdělání a že pracoval jako programátor již ve Sterlingově první firmě, která byla předchůdkyní SSD a sídlila v Silicon Valley. Poté se přestěhoval do New Yorku a vedl příjemný život, když SSD raketově stoupala k úspěchu.

Příjemná zkušenost mu však ztrpkla.

“Měli jsme problémy. V té době jsme nešifrovali data a byli jsme zodpovědní za několik vážných krádeží identity. Několik lidí spáchalo sebevraždu. A párkrát se nám stalo, že se za klienty vydávali šmíráci, aby získali informace z innerCircle. Dvě ženy, které šmírovali, se staly terčem útoku a jedna málem zemřela. Pak tu bylo několik rodičů, kteří vedli spor o opatrovnictví, a tak pomocí našich dat vyhledali své bývalé partnery a unesli jim děti. Bylo to drsné. Připadal jsem si jako člověk, který pomohl vynalézt atomovou bombu a pak toho litoval. Snažil jsem se ve firmě zavést více kontrolních mechanismů. Z čehož ovšem vyplývalo, že nevěřím ve ‚vizi SSD’, jak ji chápal můj šéf.”

“Sterling?”

“V konečném důsledku ano. Ale ve skutečnosti mě nevyhodil on. Andrew si nikdy nešpiní ruce. Nepříjemné věci deleguje na jiné. Díky tomu může jevit zdání nejbáječnějšího a nejlaskavějšího šéfa na světě… A má to i praktické výhody, protože když za něj dělají řezničinu jiní, existuje proti němu méně důkazů… No, zkrátka jsem odešel a nastoupil v Privacy Now.”

Geddes vysvětlil, že jeho organizace působí jako informační centrum pro elektronické soukromí. Napadala možná ohrožení soukromí jednotlivců ze strany vlády, firem a finančních institucí, poskytovatelů elektronických služeb, telefonních společností, zprostředkovatelů komerčních dat a datokopů. Lobbovala ve Washingtonu, podávala na vládu žaloby na základě zákona o svobodě informací, aby získala informace o sledovacích programech, a žalovala konkrétní firmy, které nedodržovaly zákony o ochraně soukromí a informací.

Sachsová Geddesovi neřekla o datové pasti, kterou nastražil Rodney Szarnek, ale obecně mu vysvětlila, že hledají zákazníky a zaměstnance SSD, kteří by mohli být schopni sestavit si individuální složku. “Jejich bezpečnostní opatření působí velmi přesvědčivě. Ale všechno, co víme, nám řekl Sterling a jeho lidé. Zatímco já bych chtěla znát názor někoho zvenčí.”

“Rád vám pomůžu.”

“Mark Whitcomb nám řekl o betonových firewallech a archivaci dat v rozdělené podobě.”

“Kdo je Whitcomb?”

“Pracuje na oddělení dohledu.”

“O tom jsem nikdy neslyšel. Musí být nové.”

“To oddělení funguje jako obhájce zákazníků uvnitř firmy,” vysvětlila Sachsová. “Aby měla firma jistotu, že dodržuje veškerá vládní nařízení.”

Zdálo se, že Geddese tato zpráva potěšila, přestože vzápětí dodal: “Dobré srdce Andrewa Sterlinga za tím ale nehledejte. Pravděpodobně už byli terčem žalob příliš často a chtěli ukázat veřejnosti a Kongresu vlídnou tvář. Když Sterling nemusí, nikdy neustoupí ani o píď… Ale to s těmi datovými ohrádkami je pravda. K datům se Sterling chová jako ke svatému grálu. A nahackovat se k nim? To je zřejmě nemožné. Navíc neexistuje způsob, jak se do firmy vloupat a ukrást data fyzicky.”

“Sterling mi řekl, že jen velmi málo zaměstnanců má možnost přihlásit se do innerCircle a stáhnout si odtamtud složku. Je to pravda?”

“To jo. Pár jich přístup má, ale jinak nikdo. Já ho například nikdy neměl. A to jsem tam pracoval od začátku.”

“Napadá vás někdo? Třeba nějaký zaměstnanec se znepokojivou minulostí? S násilnými sklony?”

“Je to už pár let, co jsem tam pracoval. A nikdy jsem nikoho nepokládal za zvlášť nebezpečného. I když musím říct, že navzdory fasádě velké a šťastné rodiny, kterou Sterling tak rád ukazuje, jsem tam vlastně nikdy nikoho pořádně nepoznal.”

“A co tito lidé?” Sachsová mu ukázala seznam podezřelých.

Geddes si ho prohlédl. “S Gillespiem jsem spolupracoval. Cassela jsem znal taky. Ani jednoho jsem neměl rád. Vezou se na datokopecké vlně, podobně to v devadesátých letech vypadalo v Silicon Valley. Kariéristi. Ostatní neznám. Je mi líto.” Upřeně se na Sachsovou zadíval. “Takže vy jste tam byla?” zeptal se s chladným úsměvem. “A co si myslíte o Andrewovi?”

Její myšlenky se zasekly, když se snažila stručně shrnout své dojmy. Nakonec řekla: “Odhodlaný, zdvořilý, zvídavý, bystrý, ale…” Hlas se jí vytratil.

“Ale ve skutečnosti ho neznáte.”

“Přesně tak.”

“Protože světu prezentuje kamennou tvář. Za celá léta, kdy jsem s ním spolupracoval, jsem ho nikdy pořádně nepoznal. Nikdo ho nezná. Je neproniknutelný. To slovo zbožňuju. A přesně takový je Andrew. Neustále jsem hledal nějaká vodítka… Všimla jste si něčeho zvláštního na jeho knihovně?”

“Nebyly vidět hřbety knih.”

“Přesně tak. Ale já se na ně jednou kradmo podíval. A víte, co jsem zjistil? Ty knihy nebyly o počítačích, o soukromí, o datech nebo o byznysu. Většinou pojednávaly o historii, filozofii a politice: Římská říše, čínští císaři, Franklin Roosevelt, John Kennedy, Stalin, Idi Amin, Chruščov. Hodně toho četl i o nacistech. Nikdo nevyužíval informace tak jako oni a Andrew vám to bez okolků přizná. Cílem prvního významného využití počítačů v dějinách bylo sledování etnických skupin. Právě takto upevnili nacisté svou moc. A Sterling dělá totéž ve firemním světě. Zamyslela jste se nad názvem jeho firmy, SSD? Proslýchá se, že si ho vybral záměrně. SS byla elitní armáda nacistů a SD jejich bezpečnostní a zpravodajská služba. A víte, co ten název znamená podle jeho konkurentů? ‚Selling Souls for Dollars’, “Prodej duší za dolary’.”

Geddes se ponuře zasmál. “Nevyložte si to špatně. Andrew nechová k Židům žádnou zášť. Ani ke kterékoliv jiné skupině. Politické názory, národnost, náboženství ani rasa pro něj nic neznamenají. Jednou jsem ho slyšel prohlásit: ‚Data nemají hranice.’ V jednadvacátém století není těžištěm moci ropa ani území, nýbrž informace. A Andrew Sterling chce být nejmocnějším člověkem na zeměkouli… Jsem si jist, že vás neušetřil svého projevu o boží podstatě datokopectví.”

“Myslíte toho, jak nás datokopectví chrání před cukrovkou, umožňuje nám nákup vánočních dárků a vyšetřuje případy za policii?”

“Přesně toho. Tohle všechno je samozřejmě pravda. Ale povězte mi, zda tyto výhody stojí za to, aby někdo znal veškeré podrobnosti o vašem životě. Možná je vám to jedno, hlavně když ušetříte pár babek. Ale opravdu chcete, aby vám v kině snímaly oči lasery ConsumerChoice a zaznamenávaly vaši reakci na reklamy, které běží před filmem? Opravdu chcete, aby RFID čip v klíčku od vašeho auta dokázal prozradit policii, že jste minulý týden jela sto šedesátkou, přestože vaše trasa vedla jen po silnicích, kde je povoleno osmdesát? Opravdu chcete, aby cizí lidé věděli, jaké spodní prádlo nosí vaše dcera? Nebo kdy přesně máte sex?”

“Cože?”

“Totiž, databáze innerCircle ví, že jste si odpoledne koupila kondomy a lubrikační gel a že váš manžel odjel domů vlakem v šest patnáct. Ví, že jste byli večer sami doma, protože váš syn je na zápase Mets a vaše dcera si koupila šaty v prodejně The Gap ve Village. A ví, že jste si v sedm osmnáct pustili na kabelovce porno. A že jste si ve tři čtvrtě na deset objednali po telefonu chutnou postkoitální čínu. Všechny tyhle informace v databázi jsou.

Jo, a SSD také pozná, jestli se vaše děti ve škole špatně učí a kdy je vhodná doba zaslat vám letáky s nabídkou lektorů a dětského poradenství. Pozná, jestli má váš manžel problémy v posteli a kdy mu zaslat diskrétní prospekty o léčbě poruch erekce. Pozná, kdy u vás kombinace rodinné anamnézy, nákupních vzorců a absencí v zaměstnání vytvoří profil náchylnosti k sebevraždě…”

“Ale to je přece dobře. Alespoň vám poradce pomůže.”

Geddes se znovu chladně zasmál. “Omyl. Poradenské služby potenciálním obětem sebevražd totiž nejsou ziskové. SSD raději zašle vaše jméno místním pohřebním ústavům a psychologům specializovaným na léčbu zármutku, ti se pak s předstihem dostanou ke jménům celé rodiny pozůstalých, nejen ke jménu jednoho člověka v depresi, který se už stejně zastřelil. Tohle byl mimochodem velmi lukrativní byznys.”

Sachsová byla v šoku.

“Slyšela jste někdy o ‚navazování’?”

“Ne.”

“SSD definuje síť založenou pouze na vás. Říkejme jí třeba ‚Svět detektivky Sachsové’. Vy jste oskou, z níž vyrážejí paprsky k vašim partnerům, manželům, rodičům, sousedům, spolupracovníkům, zkrátka ke každému, o koho by SSD mohla mít zájem a u koho by mohla z těchto vědomostí profitovat. Každý, kdo má s vámi jakoukoliv spojitost, je na vás ‚navázán’. A každý z nich zároveň představuje vlastní osku, na kterou jsou navázány desítky jiných lidí.”

Geddese napadlo něco dalšího a v očích se mu zablesklo. “Víte, co jsou to metadata?”

“Nevím, co?”

“Data o datech. Každý dokument, který je vytvořen nebo uložen v počítači, dopisy, seznamy, zprávy, právní výtahy, tabulky, webové stránky, e-maily, nákupní seznamy -, je napěchován skrytými daty. Ta popisují, kým byl daný soubor vytvořen, kam byl odeslán, jaké změny v něm byly učiněny, kdo a kdy je učinil…, tohle všechno se každou vteřinu zaznamenává. Píšete zprávu svému šéfovi, z legrace napíšete oslovení: ‚Vážený přiblblý kreténe’, poté je smažete a oslovíte šéfa správně. Jenže ‚přiblblý kretén’ stejně v souboru zůstane.”

“Vážně?”

“To víte, že ano. Velikost zprávy vytvořené na typickém textovém procesoru je mnohem větší než velikost samotného textu. Co tvoří zbytek? Metadata. Systém správy databází Watchtower obsahuje speciální boty, softwarové roboty -, kteří nedělají nic jiného, než nacházejí a ukládají metadata z každého dokumentu, na který narazí. Říkali jsme tomu ‚Stínové oddělení’, protože metadata připomínají stín hlavních dat, a obvykle toho mnohem víc prozradí.”

Stín, šestnácťáci, ohrádky, komory… Pro Amélii Sachsovou to byl úplně nový svět.

Geddesovi dělalo dobře, že má před sebou vnímavého posluchače. Předklonil se. “Víte, že v SSD funguje i vzdělávací divize?”

Sachsová si vzpomněla na tabulku v brožuře, kterou ze stránek SSD stáhl Mel Cooper. “Ano. EduServe.”

“Ale o té vám Sterling neřekl, že ne?”

“Ne.”

“Protože nerad prozrazuje, že hlavní náplní divize je shromažďovat veškeré dostupné informace o dětech. Začíná to už ve školce. Co si kupují, na co se dívají, jaké internetové stránky navštěvují, jaké mají známky, co mají napsáno ve školních zdravotních kartách… Pro obchodníky jsou to velmi, velmi cenné informace. Mně osobně ovšem přijde mnohem děsivější, že se na SSD mohou obracet školní komise, aplikovat na své studenty prediktivní software a podle získaných informací rozhodovat o jejich dalším vzdělávání podle toho, co je nejlepší pro komunitu, nebo pro společnost, chcete-li raději použít orwellovský termín. Vzhledem k Billyho rodinnému zázemí si myslíme, že by se měl přihlásit na učební obor. Suzy by měla být lékařkou, ale jen ve veřejném zdravotnictví… Kdo ovládá děti, ten ovládá budoucnost. Což je mimochodem další prvek filozofie Adolfa Hitlera.” Geddes se zasmál. “No dobrá, konec přednášek… Ale už chápete, proč jsem tam na to přestal mít žaludek?”

Zamračil se. “Ovšem když teď přemýšlím o vašem vyšetřování…, jednou jsme měli v SSD takový incident. Kdysi před lety. Ještě před tím, než firma přesídlila do New Yorku. Došlo tehdy k úmrtí. Pravděpodobně to byla jen shoda okolností. Ale…”

“Povězte mi o tom.”

“Tehdy v dřevních dobách jsme velkou část samotného sběru dat zadávali externím kombajnérům.”

“Komu?”

“Firmám nebo jednotlivcům, kteří obstarávají data. Je to zvláštní cháska. Trochu připomínají prospektory ze starých časů. Víte, data v sobě mají zvláštní přitažlivost. Na jejich shánění si snadno vytvoříte závislost. A nikdy jich pak nemáte dost. I když jich nashromáždíte sebevíc, pořád prahnete po dalších. A tihle lidi neustále hledají nové metody, jak se k nim dostat. Jsou soutěživí, nemilosrdní. Přesně takhle začínal v branži Sean Cassel, jako datový kombajnér.

Jeden z těchhle kombajnérů však byl naprosto úžasný. Pracoval pro malou firmu. Sídlila v Coloradu a myslím, že se jmenovala Rocky Mountain Data… A jak se jmenoval on?” Geddes přimhouřil oči. “Možná Gordon něco. Anebo bylo Gordon příjmení. Každopádně jsme se doslechli, že není zrovna nadšen z toho, že má jeho firmu převzít SSD. A tak prý o ní i o Sterlingovi samotném nashromáždil všechno, co se dalo, zkrátka celou situaci obrátil. Mysleli jsme si, že se třeba pokusil najít na Sterlinga nějakou špínu a pomocí vydírání ho od té akvizice odradit. Víte, že ve firmě pracuje i Andy Sterling, Andrew junior?”

Sachsová přikývla.

“Zaslechli jsme zvěsti, že ho Sterling před lety opustil a ten kluk ho vypátral. Ale stejně tak jsme zaslechli, že ve skutečnosti opustil jiného syna. Možná ho měl s první manželkou nebo s přítelkyní. A prý to chtěl udržet v tajnosti. Takže jsme si mysleli, že Gordon třeba hledal tenhle druh špíny.

Každopádně když Sterling s několika dalšími lidmi dojednávali podmínky nákupu Rocky Mountain Data, tenhleten Gordon zemřel, myslím, že se mu stala nějaká nehoda. Ale víc jsem neslyšel. Nebyl jsem u toho. Seděl jsem tehdy ve Valley a psal programy.”

“A ta akvizice se uskutečnila?”

“Jo. Když si Andrew něco zamane, tak to Andrew dostane… A teď mi dovolte, abych o tom vašem vrahovi vyslovil ještě jednu domněnku. Totiž že je to přímo Andrew Sterling.”

“Má alibi.”

“Vážně? Ovšem nezapomínejte, že ten člověk je králem informací. Pokud data zpracováváte, můžete je i měnit. Opravdu jste si jeho alibi důkladně ověřili?”

“Momentálně na tom pracujeme.”

“Ale i kdyby se potvrdilo, pro Andrewa pracují lidi, kteří udělají všechno, co chce. Doslova všechno. Mějte na paměti, že špinavou práci za něj dělají jiní.”

“Jenže on je multimilionář. Proč by měl mít zájem ukrást mince nebo obraz a pak zavraždit okradeného?”

“Zájem?” Geddes zvýšil hlas, jako když profesor hovoří ke studentovi, který nepochopil přednášku. “On má zájem být nejmocnějším člověkem na světě. A přeje si, aby jeho sbírka zahrnovala všechny lidi na zeměkouli. Zejména ho zajímají klienti z řad bezpečnostních složek a vládních úřadů. Čím víc zločinů se díky databázi innerCircle úspěšně vyřeší, tím víc policejních útvarů doma i v zahraničí si předplatí jeho služby. Když se Hitler dostal k moci, jeho prvním úkolem bylo konsolidovat činnost všech policejních oddělení v Německu. A jaký byl náš největší problém v Iráku? Že jsme rozpustili tamní armádu a policii, místo abychom jich využili. Andrew takové chyby nedělá.”

Geddes se zasmál. “Myslíte si, že jsem pošuk, že jo? Ale já těmihle věcmi žiju celý den. Nezapomeňte, že pokud někdo doopravdy každou minutu každého dne sleduje každý váš krok, tak vaše obavy nelze pokládat za paranoiu. A přesně tohle SSD v kostce dělá.”

24

Lincoln Rhyme čekal na Améliin návrat a nepřítomně poslouchal, jak mu Lon Sellitto vysvětluje, že žádný další důkaz z předešlých případů znásilnění a krádeže mincí se nepodařilo lokalizovat. “Je to zatraceně divný.”

S tím Rhyme souhlasil. Jeho pozornost se však již přesunula od detektivova zatrpklého hodnocení k bratrancově složce z SSD, která ležela v obraceči stránek vedle něj.

Rhyme se ji snažil ignorovat, ale ten dokument ho přitahoval jako magnet střelku. Díval se na strohé stránky, na černé písmo na bílém papíru, a říkal si, že Sachsová měla pravdu a že by se ve složce opravdu mohlo nacházet něco užitečného. Vzápětí si však přiznal, že je prostě zvědavý.

STRATEGIC SYSTEMS DATACORP, INC.

SLOŽKY INNERCIRCLE(r)

Arthur Robert Rhyme

SSD subjekt číslo 3480-9021-4966-2083

Životní styl

Složka 1 A. Preference spotřebitelských produktů

Složka 1B. Preference spotřebitelských služeb

Složka 1C. Cestování

Složka 1D. Lékařské záznamy

Složka 1E. Preference využití volného času

Finance/Vzdělání/Zaměstnání

Složka 2A. Přehled dosaženého vzdělání

Složka 2B. Přehled zaměstnavatelů plus příjmy

Složka 2C. Přehled úvěrů/současný stav a hodnocení

Složka 2D. Preference obchodních produktů a služeb

Vládní/právní údaje

Složka 3A. Základní údaje

Složka 3B. Voličské preference

Složka 3C. Právní bilance

Složka 3D. Trestní rejstřík

Složka 3E. Dodržování právních norem

Složka 3F. Imigrace a naturalizace

Informace obsažené v tomto dokumentu jsou majetkem Strategic Systems Datacorp, Inc. (SSD). Jejich využití podléhá uzavření licenční dohody mezi SSD a zákazníkem, jak ji definuje Rámcová dohoda s klientem.

(c) Strategic Systems Datacorp, Inc. Veškerá práva vyhrazena.

Rhyme poručil obraceči, aby začal listovat stránkami, a letmo si prohlédl celý hutný dokument. Některé kategorie byly plné informací, jiné jich obsahovaly pomálu. Voličská registrace byla revidována a složka o dodržování právních norem a některé části složky s přehledem úvěrů odkazovaly na samostatné soubory, pravděpodobně kvůli legislativní úpravě omezující přístup k těmto informacím.

Rhyme se zastavil u rozsáhlého seznamu spotřebitelských výrobků, které si zakoupil Arthur a jeho rodina (ta byla v dokumentu označena děsivým výrazem “navázaní jedinci”). Nebylo pochyb o tom, že každý, kdo si tuto složku přečetl, se mohl dozvědět takové množství informací o Arthurových nákupních zvyklostech i o tom, kde nakupuje, aby ho dokázal zaplést do vraždy Alice Sandersonové.

Rhyme se například dozvěděl, do kterého countryového klubu Arthur chodil, než z něj před několika lety vystoupil, pravděpodobně proto, že ztratil práci. Všiml si, jaké dovolené si bratranec kupuje, a opravdu ho překvapilo, že se dal na lyžování. Kromě toho bylo zřejmé, že buďto on, nebo některé z jeho dětí má problémy s nadváhou: někdo z rodiny se přihlásil na program hubnutí. Tomu odpovídalo i rodinné členství ve fitnesseentru. Rhymovi neunikl ani nákup šperků na splátky zhruba kolem Vánoc v jednom velkém klenotnictví v nákupním středisku v New Jersey. Rhyme se odvážil spekulovat: velký šperk osazený malými kamínky, nouzový dárek, než se časy zlepší.

U jedné položky se rozesmál. Stejně jako on měl i Arthur v oblibě jednosladovou whisky, dokonce pil značku Glenmorangie, které v poslední době dával přednost i on.

Rodina jezdila v Toyotě Prius a v Jeepu Cherokee.

U této zmínky však kriminalistův úsměv povadl. Rhyme si totiž vzpomněl na jiný automobil: na červený Chevrolet Corvette, který dostal Arthur od rodičů k sedmnáctým narozeninám a v němž odjel studovat do Bostonu na M. I. T.

Rhyme se vrátil ve vzpomínkách k odjezdu na univerzity. Pro Arthura to byl významný okamžik a pro jeho otce také, Henry Rhyme byl nadšen, že se jeho syn dostal na tak prestižní školu. Společné plány obou bratranců, že budou bydlet spolu, že spolu budou soupeřit o dívky a že zcela zastíní ostatní studenty, však vzaly zasvé. Lincolna totiž na M. I. T. nevzali, takže se rozhodl nastoupit na Illinoiskou univerzitu v Champagne a Urbaně, která mu nabízela plné stipendium (a byla pro něj tehdy přitažlivá i tím, že sídlila ve městě, kde se narodil HAL, narcisistní počítač z filmu 2001: Vesmírná odysea Stanleyho Kubricka).

Teddy a Anne měli radost, že jejich syn bude nakonec studovat v domovském státě, a radost měl i strýček Henry: prozradil synovci, že doufá v jeho časté návraty do Chicaga, aby mu mohl dál pomáhat s výzkumem a možná mu čas od času také asistovat při přednáškách.

“Mrzí mě, že s Arthurem nebudete studovat spolu,” prohlásil. “Ale budete se dál vídat v létě a o svátcích. Navíc jsem si jist, že si s tvým tátou najdeme čas a vypravíme se do Fazolového města na návštěvu.”

“To by snad šlo,” řekl tehdy Lincoln.

Nechal si již pro sebe, že ho nepřijetí na M. I. T. sice na jednu stranu zdeptalo, ale na druhou stranu mělo i svou světlou stránku, Lincoln Rhyme už totiž nikdy nechtěl svého zatraceného bratrance vidět.

A to všechno kvůli té červené corvettě.

Stalo se to krátce po štědrovečerní sešlosti, na které Lincoln vyhrál betonový kus dějin, konkrétně v jeden neskutečně mrazivý den v únoru, který je v Chicagu nejnelítostnějším měsícem bez ohledu na to, jestli je jasno, nebo zamračeno. Lincoln se právě účastnil jedné vědecké soutěže na Severozápadní univerzitě v Evanstonu. Ptal se Adrianny, jestli nechce jet s ním, a představoval si, že ji pak možná požádá o ruku.

Adrianna však jet nemohla: chystala se jet s matkou nakupovat do obchodního domu Marshall Field’s v centru Chicaga, kam je nalákal velký výprodej. Lincoln byl zklamaný, ale žádný další význam tomu nepřikládal a soustředil se na soutěž. Vyhrál první cenu v kategorii nejstarších studentů, sbalil si spolu s kamarády projekt a vynesl zavazadla ven. Tam je rychle naházeli do útrob autobusu a sprintem vyrazili ke dveřím, protože jim v bolestně mrazivém vzduchu modraly prsty a u úst se tvořily husté obláčky páry.

V tu chvíli však někdo křikl: “Hele, koukejte. Parádní kára.”

Univerzitním areálem projížděl červený Chevrolet Corvette.

Za volantem seděl jeho bratranec Arthur, což nebylo nijak zvláštní, protože jeho rodina bydlela kousek odtud. Zato však Lincolna překvapilo, že dívkou, která si hověla vedle bratrance, byla podle jeho názoru Adrianna.

Ano, ne?

Lincoln si nebyl jistý.

Oblečení každopádně odpovídalo: hnědá kožená bunda a kožešinová čepice, jež vypadala naprosto stejně jako ta, kterou dal Lincoln své přítelkyni k Vánocům.

“Ježíšmarjá, Linku, vlez už si dovnitř, sakra. Musíme zavřít dveře.”

Lincoln však stále setrvával před autobusem a upřeně hleděl na automobil, který se mu po chvíli ztratil za rohem šedobílé ulice.

Mohla mu takhle lhát? Dívka, kterou si chtěl vzít? Zdálo se to nemožné. A že by ho ještě k tomu podváděla s Arthurem?

Protože byl Lincoln veden k vědeckému uvažování, začal objektivně vyhodnocovat fakta.

Fakt číslo jedna. Arthur a Adrianna se znali. Bratranec se s ní seznámil před několika měsíci v kanceláři poradce pro výběr univerzity, kde Adrianna po škole vypomáhala. Velice snadno si mohli vyměnit telefonní čísla.

Fakt číslo dvě. Lincoln si nyní uvědomil, že se Arthur přestal na Adriannu ptát. To bylo zvláštní. Oba chlapci trávili řečmi o holkách spoustu času, ovšem Arthur se v poslední době o bratrancově dívce ani jednou nezmínil.

Podezřelé.

Fakt tři. Při zpětném posouzení dospěl Lincoln k závěru, že když mu Adrianna vysvětlovala, proč s ním nemůže jet na vědeckou soutěž, působila vyhýbavě. (Lincoln se jí navíc nezmínil, že se soutěž koná v Evanstonu, což znamenalo, že Adie neměla zábrany prohánět se s Artem po rovnoběžných ulicích tohoto města.) Lincolna zachvátila žárlivost. A já jí chtěl dát kus Staggova stadionu, prokristapána! Třísku z kříže pravdy moderní vědy! Začal v duchu počítat další případy, kdy se s ním Adrianna nemohla sejít kvůli okolnostem, které se při zpětném ohlédnutí jevily jako podivné. Napočítal tři nebo čtyři.

Přesto tomu stále odmítal uvěřit. Chroupavě přešel přes sníh k telefonnímu automatu, zavolal k nim domů a chtěl s Adriannou hovořit.

“Je mi líto, Lincolne, je venku s kamarády,” odpověděla Adriannina matka.

S kamarády…

“Aha. Tak já to zkusím později… A vy jste dneska nejely do města kvůli tomu výprodeji ve Field’s, paní Waleská?”

“Ne, ten výprodej je až příští týden… Musím jít vařit večeři, Lincolne. Drž se v teple. Venku pěkně mrzne.”

“To teda jo.” Tento fakt byl Lincolnovi znám. Stál v telefonní budce, čelist se mu třásla a neměl sebemenší chuť sebrat 60 centů, které mu vypadly z rozechvělých rukou do sněhu, když se je opakovaně pokoušel nastrkat do automatu.

“Ježíšikriste, Lincolne, nastup už si konečně!”

Večer Adrianně zavolal, chvíli udržoval normální konverzaci a poté se jí zeptal, jaký měla den. Adie mu vysvětlila, že nákupy s mámou byly fajn, ale v obchoďáku panoval strašný nával. Byla strašně upovídaná, přeskakovala z tématu na téma, odváděla řeč jinam. Celkově působila provinile.

Lincoln se však nechtěl spoléhat na pocity, a tak se dál choval jakoby nic. A když ho příště přijel navštívit Art, nechal ho sedět dole v salonu, nepozorovaně vyšel ven s přilnavým válečkem na psí chlupy, přesně s takovým, jaký dnes používají ohledávací týmy, a odebral z předního sedadla corvetty důkazy.

Vložil kolečko do sáčku a během příští schůzky s Adriannou odebral několik vzorků kožešiny z její čepice a kabátu. Připadal si jako krysa, užíral ho stud a pocit trapnosti, ale ani to mu nezabránilo, porovnat odebrané vzorky ve školním mikroskopu. Byly totožné, jak kožešina z čepice, tak i umělá vlákna z kabátu.

Dívka, kterou si hodlal vzít, ho podváděla.

Podle množství vláken v Arthurově autě navíc Lincoln usoudil, že v něm seděla více než jednou.

A když je navíc o týden později uviděl spolu v autě, nebylo už sebemenších pochyb.

Lincoln neodešel se ctí ani se vztekem. Prostě odešel. Na přímou konfrontaci neměl srdce, a tak nechal svůj vztah s Adriannou odumřít. Několik jejich následujících schůzek proběhlo ve škrobené atmosféře prokládané okamžiky tíživého ticha. Ke svému zděšení si přitom Lincoln uvědomil, že Adrianně zřejmě jejich rostoucí odcizení upřímně vadí. Sakra práce. Copak si opravdu myslí, že to může hrát na obě strany? Chovala se, jako by byla ona naštvaná na něj…, přestože ho celou dobu podváděla.

Současně se Lincoln začal distancovat i od bratrance. Nacházel si proto nejrůznější záminky: závěrečné zkoušky, běžecké závody a nakonec i tajný dar z nebes v podobě nepřijetí na M. I. T.

Oba chlapci se dál příležitostně vídali, na rodinných oslavách, na promocích -, ale jinak se mezi nimi všechno zásadně změnilo. A o Adrianně se už žádný z nich ani slůvkem nezmínil. Přinejmenším po mnoho dalších let.

Změnil se mi celý život. Nebýt tebe, všechno by bylo jiné…

Dokonce i teď se Rhyme přistihl, že mu buší ve spáncích. Necítil na dlaních žádný chlad, ale předpokládal, že se mu potí. Nakonec tyto obtížné vzpomínky přerušila Amélie Sachsová, když vkráčela do dveří.

“Něco nového?” zeptala se.

Bylo to špatné znamení. Kdyby s Calvinem Geddesem byla zaznamenala nějaký průlom, rovnou by to ohlásila.

“Ne,” přiznal Rhyme. “Pořád čekám, až se mi ozve Ron ohledně těch alibi. A do té Rodneyho pasti se taky nikdo nechytil.”

Sachsová přijala kávu, kterou jí Thom nabídl, a sebrala z tácku půlku krůtího sendviče.

“Ten tuňákový salát je lepší,” poradil jí Lon Sellitto. “Dělal ho sám.”

“Tohle mi stačí.” Sachsová se posadila vedle Rhyma a dala mu kousnout. Rhyme však neměl chuť a zavrtěl hlavou. “Jak si vede bratranec?” zeptala se a pohlédla na otevřenou složku v obraceči stránek.

“Bratranec?”

“Jak se mu v té vazbě daří? Musí to pro něj být těžké.”

“Ještě jsem neměl možnost s ním mluvit.”

“Asi je mu příliš trapné, aby tě kontaktoval sám. Opravdu bys mu měl zavolat ty.”

“Zavolám mu. Co jsi zjistila u Geddese?”

Sachsová přiznala, že schůzka s bývalým zaměstnancem SSD žádné velké odhalení nepřinesla. “Z velké části to byla přednáška o narušování soukromí.” V kostce mu tlumočila nejznepokojivější body: o každodenním shromažďování osobních dat, o narušování soukromí, o nebezpečnosti programu EduServe, o nesmrtelnosti dat, o metadatech uchovávaných v počítačových souborech.

“Máš něco, co je užitečné pro nás?” zeptal se kriminalista kysele.

“Dvě věci. Za prvé není přesvědčen o Sterlingově nevině.”

“Říkalas, že Sterling má alibi,” poznamenal Sellitto a dopomohl si k dalšímu sendviči.

“Možná to neudělal přímo on. Mohl použít někoho jiného.”

“Proč? Je to generální ředitel velké firmy. Co by z toho měl?”

“Čím větší zločinnost, tím více potřebuje společnost jeho firmu. Geddes tvrdí, že mu jde o moc. Označil ho za datového Napoleona.”

“Takže si najal člověka, který bude rozbíjet okna, aby je pak po něm mohl opravovat.” Rhyme přikývl, tato představa na něj dělala určitý dojem. “Jenže to nevyšlo. Nenapadlo ho, že odhalíme, že společným jmenovatelem těch zločinů je databáze SSD. Dobrá. Připište to na seznam podezřelých. ‚Neznámý pachatel pracující pro Sterlinga’.”

“Geddes mi taky říkal, že před pár lety převzala SSD jednu datovou společnost z Colorada. A jejich hlavní kombajnér, to je sběratel dat, byl zabit.”

“Existuje mezi Sterlingem a tou smrtí spojitost?”

“Netuším. Ale za prověření to stojí. Zavolám na pár míst.”

Zazvonil zvonek, Thom vyrazil ke dveřím a po chvíli vstoupil do pokoje Ron Pulaski. Byl zachmuřený a zpocený. Rhyme měl někdy chuť mu říct, ať nebere všechno tak vážně, ale protože on sám všechno vážně bral, spočítal si, že by jeho doporučení působilo pokrytecky.

Mladý policista vysvětlil, že většina nedělních alibi sedí. “Zavolal jsem lidem z elektronického výběru mýtného a ti mi potvrdili, že Sterling projel Midtownským tunelem v době, kterou nám uvedl. Zkoušel jsem zavolat i jeho synovi, abych si ověřil, jestli mu táta opravdu volal z Long Islandu, ale byl zrovna mimo.”

Pulaski se odmlčel a pokračoval: “A zjistil jsem i něco dalšího. Jediným alibi ředitele pro lidské zdroje je výpověď jeho manželky. Ta ho sice podpořila, ale chovala se jako vyplašená myš. A opakovala stejné fráze jako její manžel: ‚SSD je nejskvělejším místem na světě. Bla bla bla…’”

Rhyme, který svědkům tak jako tak nedůvěřoval, tomu nepřikládal žádnou větší váhu. Jednou z věcí, které se naučil od Kathryn Danceové, specialistky na řeč těla a kinezii, byl i poznatek, že i když lidé říkají svatou pravdu, před policií často vypadají provinile.

Sachsová přistoupila k seznamu podezřelých a aktualizovala ho.

Andrew Sterling, prezident, generální ředitel

alibi, byl na Long Islandu, ověřeno. Čeká se, až potvrdí i syn Sean Cassel, ředitel prodeje a marketingu

nemá alibi

Wayne Gillespie, ředitel technických operací

nemá alibi

Samuel Brockton, ředitel oddělení dohledu nad dodržováním zákonů

alibi, hotelové záznamy potvrzují přítomnost ve Washingtonu

Peter Arlonzo-Kemper, ředitel pro lidské zdroje

alibi, byl s manželkou, ta potvrdila (podjatá?)

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna bude vyslechnut

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

bude vyslechnut

Klient SSD (?)

Sterling zašle seznam

Neznámý pachatel najatý Andrewem Sterlingem (?)

Sachsová se podívala na hodinky. “Rone, Mameda už by měl být v práci. Mohl by ses tam vrátit a promluvit s ním a se Shraederem? Zjisti, kde byli včera v době vraždy Weinburgové. A Sterlingův asistent by už měl mít připraven seznam klientů. Jestli ne, čekej v jeho kanceláři, dokud ho nepřipraví. A tvař se důležitě. Nebo ještě lépe: tvař se netrpělivě.”

“Vrátit se do SSD?”

“Jo.”

Rhyme poznal, že mladému policistovi se tam nechce.

“Jasně. Ale nejdřív bych chtěl zavolat Jenny a zkontrolovat, co se děje doma.” Vytáhl telefon a stiskl tlačítko rychlé volby.

Rhyme z konverzace vyrozuměl, že Pulaski mluví s malým synem, a když pak začal žvatlat ještě dětinštěji, pravděpodobně rozmlouval s holčičkou. Kriminalista vypnul pozornost.

V tom okamžiku zazvonil telefon i jemu a na displeji se objevilo číslo začínající cifrou 44.

Á, dobře.

“Příkaz: přijmout hovor.”

“Detektiv Rhyme?”

“Dobrý den, inspektorko Longhurstová.”

“Vím, že pracujete na tom svém druhém případu, ale říkala jsem si, že si možná budete chtít vyslechnout nové zprávy.”

“Samozřejmě. Povídejte, prosím. Jak se má reverend Goodlight?”

“Ten se má dobře, i když je trochu vyplašený. Trvá na tom, aby k němu do střeženého domu nechodili žádní noví členové ostrahy. Věří jen těm, kteří jsou s ním už několik týdnů.”

“Těžko se mu divit.”

“Mám tady člověka, který prověřuje každého, kdo se k němu přiblíží. Je to bývalý agent SAS. A ti jsou nejlepší v branži… Každopádně jsme obrátili vzhůru nohama ten Loganův úkryt v Oldhamu. A chtěla jsem se s vámi podělit o to, co jsme našli. Byly tam stopy mědi a olova odpovídající rozdrceným nebo rozsekaným kulkám. Dále několik zrnek střelného prachu a několik velmi malých stop rtuti. Můj expert na balistiku tvrdí, že tam pachatel možná vyráběl kulku dum-dum.”

“Ano, to je pravda. Do jádra kulky se leje tekutá rtuť. Způsobuje hrozné škody.”

“Dále objevili mazivo, které se používá k olejování závěrů pušek. A v umyvadle se našly stopy odbarvovače vlasů. Plus několik tmavě šedých vláken, bavlněných a silně naškrobených. Naše databáze naznačují, že jejich složení odpovídá látce, z níž se šijí uniformy.”

“Myslíte si, že ty důkazy jsou podstrčené?”

“Naši soudní kriminalisté tvrdí, že ne. Ty stopy byly docela nepatrné.”

Blonďák, odstřelovač, uniforma…

“A ještě jeden incident nás tady docela vylekal: pokus o vloupání do jedné nevládní neziskové organizace kousek od Piccadilly. Jmenuje se Agentura pro pomoc východní Africe a shodou okolností v ní působil reverend Goodlight. Na místo přispěchali strážci a pachatel uprchl. Planžety zahodil do kanálu, ale usmálo se na nás štěstí a jeden svědek na ulici si všiml kam. Abych to zkrátila, naši lidé ty planžety našli a objevili na nich hlínu obsahující jeden druh chmele, který se pěstuje výhradně v hrabství Warwickshire. Vyrábí se z něj extrahořké pivo.”

“Extrahořké pivo?”

“Ano, hořké světlé pivo. Shodou okolností máme tady v metropolitní policii databázi alkoholických nápojů a jejich ingrediencí.”

Úplně jako ta moje, pomyslel si Rhyme. “Opravdu?”

“Sama jsem ji sestavovala,” pochlubila se inspektorka.

“Výborně. A co vám prozradila?”

“Jediný pivovar, který tento druh chmele používá, stojí kousek od Birminghamu. Díky bezpečnostním kamerám jsme měli k dispozici snímek pachatele toho vloupání do neziskovky a díky nálezu toho chmele mě napadlo prověřit záznamy z birminghamských bezpečnostních kamer. A opravdu: tentýž člověk se o několik hodin později objevil na nádraží New Street. Vystoupil z vlaku a na zádech měl velký batoh. Bohužel se nám pak ztratil v davu.”

Rhyme se nad tím vším zamyslel. Hlavní otázka zněla: nacházel se chmel na planžetě záměrně, aby svedl policii ze stopy? Lincoln Rhyme by se k tomuto dilematu mohl zodpovědně vyjádřit pouze v případě, že by sám ohledal místo činu nebo si alespoň mohl prohlédnout důkazy. V této situaci se však mohl spolehnout pouze na to, čemu Sachsová říkala šimrání v břiše.

Nastrčený, nebo nenastrčený?

Rhyme dospěl k závěru. “Já tomu nevěřím, inspektorko. Myslím, že se nás Logan snaží přivést na falešnou stopu. V minulosti už to tak udělal. Chce, abychom se zaměřili na Birmingham, zatímco ve skutečnosti bude dál plánovat úder v Londýně.”

“Jsem ráda, že to říkáte, detektive. Také jsem se k tomuto názoru přikláněla.”

“Měli bychom s ním tuhle hru hrát. Kde jsou všichni členové týmu?”

“Danny Krueger je se svými lidmi v Londýně. Stejně jako váš člověk z FBI. Ten francouzský agent a člověk z Interpolu ověřovali stopy v Oxfordu a v Surrey. Na nic ale nenarazili.”

“Já bych je všechny poslal do Birminghamu. Okamžitě. Nějakým lstivým, ale evidentním způsobem.”

Inspektorka se zasmála. “Aby si Logan myslel, že jsme mu tu návnadu spolkli.”

“Přesně tak. Chci ho přivést k přesvědčení, že si myslíme, že máme šanci ho tam dopadnout. A taky tam pošlete pár lidí ze zásahovky. Dělejte kolem toho randál, ať to vypadá, že je stahujete ze střelecké zóny v Londýně.”

“Zatímco ve skutečnosti tam posílíme sledovací operaci.”

“Přesně tak. A rozhlašte, že bude chtít střílet z velké dálky. Že bude mít světlé vlasy a na sobě šedou uniformu.”

“Geniální detektive. Už na to jdu.”

“Informujte mě.”

“Zdravím.”

Rhyme nařídil telefonu, aby ukončil hovor, a téměř vzápětí se z druhého konce místnosti ozval hlas: “He, když to mám říct v kostce, tak vaši kámoši z SSD jsou dobří. Nedokážu se dostat ani na první metu, nahackovat se dovnitř.” Byl to Rodney Szarnek. Rhyme na něj úplně zapomněl.

Počítačový expert vstal a připojil se k ostatním. “Ta databáze je nedobytnější než Fort Knox. Stejně jako ten jejich systém správy databází, Watchtower. Upřímně pochybuju, že by se tam někdo dokázal nabourat bez pořádně dlouhý řady superpočítačů, což není zrovna věc, která by se dala koupit v Best Buy nebo v RadioShacku.”

“A dál?” Rhyme postřehl, že se Szarnek tváří ustaraně.

“Totiž, SSD má na svým systému navěšený bezpečnostní algoritmy, jaký jsem nikdy předtím neviděl. Pěkně robustní. A musím říct, že taky děsivý. Měl jsem anonymní ajdýčko a cestou jsem za sebou zametal stopy, jenže co se nestalo? Jejich bezpečnostní program pronikl do mýho systému a pokusil se mě identifikovat podle toho, co našel na mým volným místě.”

“A co to přesně znamená, Rodney?” Rhyme se snažil být trpělivý. “Myslím to ‚volné místo’.”

Szarnek mu vysvětlil, že na volném místě diskových jednotek lze nalézt fragmenty dat, a to i těch smazaných. A existují programy, které dokážou tyto fragmenty poskládat do čitelné podoby. Bezpečnostní systém SSD poznal, že za sebou Szarnek zametl stopy, a tak se vkradl do jeho počítače, aby si přečetl data obsažená ve volném místě a zjistil, s kým má tu čest. “Je to vážně zrůdný. Jen tak tak se mi ho podařilo chytit. Jinak…” Pokrčil rameny a nalezl útěchu v kávě.

Rhyma něco napadlo. Čím víc o té myšlence přemýšlel, tím víc se mu zamlouvala. Podíval se na vychrtlého Szarneka. “Hele, Rodney, jak by se vám líbilo zahrát si pro změnu na skutečného policajta?”

Bezstarostná vizáž se vypařila. “No, já si fakt myslím, že na to moc nejsem.”

Sellitto dožvýkal poslední sousto sendviče. “Dokud vám přímo vedle ucha nepřekročí kulka rychlost zvuku, tak jste ani nežil.”

“Počkat, počkat, počkat… Střílení provozuju akorát v erpégéčkách a…”

“Ale vy přece ohrožen nebudete,” sdělil Rhyme počítačovému expertovi a přesunul pobavený pohled na Rona Pulaského, který právě zaklapoval telefon.

“Cože?” zeptal se mladík a zamračil se.

25

“Potřebujete ještě něco?”

Seděli v zasedací místnosti SSD a Ron Pulaski hleděl do bezvýrazné tváře druhého Sterlingova asistenta Jeremyho Millse. Vzpomněl si, že Mills má pod palcem “vnější vztahy”.

“Ne, to je v pořádku, díky. Ale chtěl jsem se zeptat, jestli byste nemohl zjistit, jak to vypadá s těmi dokumenty, které nám pan Sterling připravuje. Se seznamem klientů. Myslím, že tuhle věc vyřizoval Martin.”

“Určitě to Andrewovi nadnesu, až mu skončí jednání.” Urostlý asistent poté obešel místnost a ukázal na vypínače klimatizace a světel jako hotelový poslíček, který během svatební cesty doprovázel novomanžele Pulaské do jejich luxusního apartmá.

Což Pulaskému znovu připomnělo, jak hodně se Jenny podobá Myře, ženě, která byla včera znásilněna a zavražděna. Ty její rozcuchané vlasy, ten lehce zkřivený úsměv, který tak miloval, ten…

“Strážníku?”

Pulaski zvedl hlavu a uvědomil si, že se nechal unést myšlenkami. “Pardon.”

Asistent se na něj zkoumavě zadíval a pak ukázal na malou lednici. “Minerálka a voda jsou zde.”

“Díky. Nemám žízeň.”

Dávej pozor, nabádal se vztekle. Zapomeň na Jenny. Zapomeň na děti. Tady jsou v sázce lidské životy. Amélie si myslí, že tyhle rozhovory zvládneš. Tak je zvládni!

Vnímáš nás, bažante? Potřebuju, abys nás vnímal.

“Pokud si chcete zavolat, můžete použít tenhle telefon. Vnější číslo se volá přes devítku. Případně stačí stisknout tohle tlačítko a vyslovit číslo. Je to hlasová aktivace.” Ukázal na Pulaského mobilní telefon. “Tenhle přístroj tu zřejmě moc dobře fungovat nebude. Je tu spousta stínění, chápete. Kvůli bezpečnosti.”

“Vážně? No dobře.” Pulaski se vrátil ve vzpomínkách ke své první návštěvě: opravdu tu nikoho neviděl používat telefon nebo palmtop? Nedokázal si vzpomenout.

“Takže vám přivedu ty zaměstnance, pokud jste připraven.”

“To by bylo skvělé.”

Mladý muž vyšel na chodbu. Pulaski vytáhl z aktovky zápisník a prohlédl si jména zaměstnanců, které tu ještě musel vyslechnout.

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

Vstal a nakoukl do chodby. Kousek od něj právě správce vysypával odpadkové koše. Pulaski si vzpomněl, že ho tu včera zahlédl při stejné činnosti, jako by se Sterling bál, že přetékající koše mohou firmě zkazit pověst. Statný správce letmo pohlédl na Pulaského uniformu a bez jakékoliv reakce pokračoval v metodické činnosti. Když se Pulaski zadíval hlouběji do pečlivě uklizené chodby, všiml si bezpečnostního strážce stojícího v pozoru. Musel by kolem něj projít i cestou na záchod. Vrátil se tedy na židli a čekal, až se dostaví poslední dva zaměstnanci ze seznamu podezřelých.

Jako první se objevil Faruk Mameda, mladý muž, jenž podle Pulaského odhadu pocházel odněkud z Blízkého východu. Byl velmi pohledný, měl vážný obličej a sebevědomý výraz. Pulaského pohled dokázal hravě odrážet. Vysvětlil policistovi, že původně pracoval v malé firmě, kterou SSD před pěti nebo šesti lety pohltila. Jeho současným úkolem je dohlížet na technický personál. A protože je svobodný a bezdětný, dává přednost nočním směnám.

Pulaského překvapilo, že Mamedova řeč neobsahuje ani špetku cizího přízvuku. Zeptal se ho, zda se doslechl o probíhajícím vyšetřování, a Mameda odpověděl, že podrobnosti nezná, což mohla být pravda, poněvadž manažer technických služeb pracoval na noční směně a teprve před chvílí přijel do práce. Věděl jen tolik, že mu zavolal Andrew Sterling a nařídil mu, aby si promluvil s policií o jednom zločinu.

“Nedávno došlo k několika vraždám,” vysvětlil mu mladý policista a Mameda se zamračil. “A my se domníváme, že při jejich plánování byly použity informace z SSD.”

“Informace?”

“O místě pobytu obětí a o věcech, které si kupovaly.”

Mamedova následující otázka kupodivu zněla: “A to se bavíte se všemi zaměstnanci?”

Kolik toho říct, a kolik toho neříct? Tuhle věc Pulaski nikdy nevěděl. Amélie vždycky říkala, že je důležité promazávat kolo výslechu, aby se konverzace nezadrhla, ale současně toho nikdy neprozradit příliš. Pulaski však měl pocit, že se jeho úsudek po zranění hlavy zhoršil, a byl nervózní z rozhodování, co může svědkům a podezřelým sdělit. “Ne, se všemi ne,” odpověděl nakonec.

“Jen s těmi, kteří jsou podezřelí. Nebo o kterých jste vy předem rozhodli, že jsou podezřelí.” Manažer teď měl zaťatou čelist a jeho slova působila dojmem, že se cítí dotčen. “Aha. Jistě. To se dnes stává často.”

“Člověk, o kterého se zajímáme, je muž a má plný přístup k aplikacím innerCircle a Watchtower. Hovoříme s každým, kdo tomuto popisu odpovídá.” Pulaski si domyslel, nač Mameda naráží. “S vaší národností to nemá nic společného.”

Pokus o ujištění se však minul účinkem. “Aha,” odsekl Mameda, “ovšem moje národnost je americká. Jsem občanem Spojených států. Stejně jako vy. Tedy, já předpokládám, že jste občanem Spojených států. Ale možná jím nejste. Koneckonců jen velmi málo lidí v této zemi zde žije odpradávna.”

“Promiňte.”

Mameda pokrčil rameny. “V životě existují věci, na které si musíte zvyknout. Je to neštěstí. Země svobodných je současně zemí předpojatých. Já…” Zajíkl se a pohlédl za Pulaského a současně nad něj, jako by tam někdo stál. Policista se lehce vytočil. Nikdo tam nebyl.

“Andrew říkal, že si přeje, abychom s vámi spolupracovali,” pokračoval Mameda. “Takže spolupracuji. Mohl byste se mě už zeptat, nač potřebujete, prosím? Čeká mě perný večer.”

“Ty složky lidí…, říkáte jim komory, že?”

“Ano. Komory.”

“Stahujete si je někdy?”

“Proč bych si měl stahovat složky? Andrew by to netoleroval.”

Zajímavé: prvořadým strašákem nebyla policie ani soudy, nýbrž hněv Andrewa Sterlinga.

“Takže jste si je nestahoval?”

“Nikdy. Pokud se někde vyskytne zádrhel, třeba poškozená data nebo problém s rozhraním, možná si prohlédnu část některé položky nebo záhlaví, ale to je všechno. Zajímá mě to jen do té míry, abych vyřešil problém, napsal záplatu nebo vychytal z kódu mouchy.”

“A mohl někdo najít vaše hesla, proniknout do innerCircle a stáhnout si složky tímto způsobem?”

Mameda se odmlčel. “Ne, u mých hesel je to vyloučeno. Nemám je nikde zapsaná.”

“Chodíte často do datových ohrádek, do všech? A do Přijímacího centra?”

“Ano, samozřejmě. Je to moje práce. Opravuji počítače. A dbám na to, aby data hladce proudila.”

“Mohl byste mi říct, kde jste byl v neděli mezi dvanáctou a čtvrtou hodinou odpolední?”

“Ach tak.” Manažer přikývl. “Takže o tohle tu jde doopravdy. Ptáte se, jestli jsem byl na místě činu?”

Pulaskému dělalo potíže vydržet pohled jeho tmavých a rozhněvaných očí.

Mameda položil dlaně na stůl, jako by se chystal vstát a vztekle se vyřítit ven. Místo toho se však opřel na židli a řekl: “Ráno jsem snídal s několika přáteli…” Odmlčel se a dodal: “Známe se z mešity, to zřejmě taky budete chtít vědět.”

“Já…”

“A zbytek dne jsem pak strávil o samotě. Šel jsem do kina.”

“Sám?”

“Člověk se tolik nerozptyluje. Obvykle chodím do kina sám. Dávali film Džafara Panahího, to je íránský režisér. Viděl jste někdy…” Jeho ústa se semkla. “Ale nic.”

“Máte útržek vstupenky?”

“Ne… A pak jsem jel na nákupy. Domů jsem dorazil odhadem v šest. Zkontroloval jsem, jestli mě nepotřebují tady, ale všechny bedny bez problémů šlapaly, a tak jsem jel na večeři s přítelkyní.”

“Platil jste to odpoledne za něco kreditní kartou?”

Mameda se naježil. “Jen jsem si prohlížel výlohy. Koupil jsem si jen kávu a sendvič. A platil jsem hotově…” Předklonil se a začal chraplavě šeptat: “Opravdu si myslím, že jste všechny tyhle otázky nepoložil každému. Vím, co si o nás myslíte. Myslíte si, ž se k ženám chováme jako ke zvířatům. Nemůžu uvěřit, že jste mě v podstatě obvinil ze znásilnění. To je barbarské. A mě to uráží!”

Pulaski se usilovně snažil dívat Mamedovi do očí, když reagoval: “Totiž, pane, my se skutečně ptáme každého, kdo má přístup do innerCircle, kde se včera odpoledne nacházel. Včetně pana Sterlinga. Děláme jen svou práci.”

Mameda se lehce uklidnil, ale když se ho Pulaski zeptal, co dělal v době ostatních vražd, začal pěnit znovu. “Nemám tušení.” Odmítl říci cokoliv dalšího, zachmuřeně kývl, vstal a odkráčel pryč.

Pulaski se snažil vyhodnotit, co se právě stalo. Choval se Mameda jako člověk, který je vinen, anebo nevinen? Nedokázal to posoudit. Především měl pocit, že ho Mameda vyšachoval.

Přemýšlej usilovněji, nabádal se v duchu.

Druhý zaměstnanec, který ještě nevypovídal, Steven Shraeder, byl pravým opakem Mamedy: čistokrevný počítačový pošuk. Byl nemotorný, na sobě měl zmačkané a špatně padnoucí šaty a na rukou skvrny od inkoustu. Celek doplňovaly soví brýle s upatlanými skly. Do stáje SSD tento člověk rozhodně nezapadal. A zatímco se Mameda během řeči obhajoval, Shraeder jako by byl úplně mimo. Omluvil se, že má zpoždění, které neměl a vysvětlil, že právě vychytával mouchy z jedné záplaty. Nato začal sypat z rukávu technické detaily, jako by měl Pulaski diplom z informatiky, takže ho mladý policista musel nasměrovat zpátky k tématu.

Se škubajícími prsty, jako by psal na imaginární klávesnici, si pak Shraeder vyslechl Pulaského informace o vraždách. Tvářil se překvapeně, nebo překvapení alespoň předstíral -, projevil účast a poté na základě Pulaského otázek prohlásil, že v ohrádkách pobývá často a může si stahovat složky, přestože to nikdy neudělal. I on vyjádřil přesvědčení, že k jeho přístupovým kódům se nikdo dostat nemohl.

Na neděli měl alibi, do práce přišel kolem jedné odpoledne, aby pokračoval v řešení jakéhosi problému z pátku, jehož podrobnosti se Pulaskému opět pokusil nastínit, takže ho policista musel znovu přerušit. Nato přešel k počítači v rohu zasedací místnosti, vyťukal pár povelů a otočil obrazovku k Pulaskému. Byly tam záznamy o jeho docházce. Pulaski si prohlédl údaje za neděli. Shraeder přišel do práce ve 12:58 a odešel až po páté.

A protože byl Shraeder v době Myřina zavraždění v práci, Pulaski se ani neobtěžoval ptát se na ostatní zločiny. “Myslím, že to bude všechno. Díky.”

Když Shraeder odešel, zůstal Pulaski ještě chvíli sedět a díval se z úzkého okna. Dlaně se mu potily a v žaludku cítil svírání. Vytáhl z pouzdra mobilní telefon. Bručounský asistent Jeremy měl pravdu. Nebyl tu signál.

“Dobrý den.”

Pulaski vyskočil, zalapal po dechu, zvedl hlavu a spatřil ve dveřích Marka Whitcomba. Ten třímal pod paží několik žlutých obálek a v rukou nesl dva šálky kávy. Zvedl obočí. Vedle něj stál muž o něco starší, s předčasně zešedivělými vlasy. Pulaski si pomyslel, že to musí být zaměstnanec SSD, na sobě měl totiž firemní uniformu v podobě bílé košile a tmavého saka.

Co to má znamenat? Mladý policista s námahou nasadil nenucený úsměv a kývnutím pozval oba muže dovnitř.

“Rone, chtěl bych vám představit svého šéfa, Sama Brocktona.”

Podali si ruce. Brockton si Pulaského bedlivě prohlédl a s potměšilým úsměvem pravil: “Takže vy jste ten, který si u pokojských ověřoval, jestli jsem byl skutečně v hotelu Watergate ve Washingtonu?”

“Obávám se, že ano.”

“No, aspoň už nefiguruji mezi podezřelými,” poznamenal Brockton. “Pokud pro vás na oddělení dohledu budeme moci cokoliv udělat, stačí říct Markovi. Letmo mě informoval o vašem případu.”

“To je od něj laskavé.”

“Takže hodně štěstí.” Brockton opustil Whitcomba, který Pulaskému nabídl kávu.

“Ta je pro mě? Díky.”

“Jak to jde?” zeptal se Whitcomb.

“Jde to.”

Manažer SSD se zasmál a odhrnul si z čela čupřinu světlých vlasů. “Vy jste stejně vyhýbaví jako my.”

“To asi ano. Ale můžu říct, že tady se mnou všichni ochotně spolupracují.”

“To je dobře. Už jste skončil?”

“Čekám ještě na něco od pana Sterlinga.”

Whitcomb si nasypal do kávy cukr. Zřejmě v důsledku nervozity ho začal míchat příliš, ale pak se zarazil a pozvedl šálek k Pulaskému, jako by si s ním chtěl připít. Vyhlédl z místnosti do jasného dne s modrou oblohou a městem hrajícím sytě zelenými a hnědými tóny. “Tahle malá okna jsem nikdy neměl rád,” poznamenal. “Jsme uprostřed New Yorku, a přitom nemáme žádný výhled.”

“Taky mě to zaujalo. Proč to tak je?”

“Andrewovi záleží na bezpečnosti. Má strach, aby nás někdo zvenčí nefotil.”

“Opravdu?”

“Tak úplně paranoidní to není,” konstatoval Whitcomb. “V datokopectví se točí velké peníze. Obrovské peníze.”

“To asi ano.” Pulaski přemýšlel, jaká tajemství by mohl odhalit případný špeh stojící za oknem domu o čtyři nebo pět bloků dál, což byla vzdálenost nejbližší stejně vysoké kancelářské budovy.

“Vy bydlíte ve městě?” zeptal se Whitcomb mladého policisty.

“Jo. V Queensu.”

“Já momentálně bydlím na Long Islandu, ale vyrůstal jsem v Astorii. Kousek od Ditmars Boulevard. Přímo u nádraží.”

“Jéje, já bydlím tři bloky odtamtud.”

“Vážně? A chodíte do svatého Tima?”

“Do svaté Agnes. V Timovi jsem taky párkrát byl, ale Jenny se nelíbila kázání. Svalují tam na člověka strašně moc viny.”

Whitcomb se zasmál. “Otec Albright.”

“Óóóóó, jo, přesně ten.”

“Můj bratr, který teď pracuje u policie ve Filadelfii, zastává názor, že když chce policajt vymámit z vraha přiznání, stačí ho zavřít do jedné místnosti s otcem Albrightem. Stačí pět minut a chlap se přizná ke všemu.”

Pulaski se zasmál. “Váš bratr je policista?”

“Pracuje na protidrogovém oddělení.”

“Jako detektiv?”

“Jo.”

“Můj bratr dělá pochůzkáře v šestém okrsku,” pochlubil se Pulaski, “dole ve Village.”

“No to je zvláštní. Oba naši bratři… To jste šli k policii spolu?”

“Jo, my spolu děláme v podstatě všechno. Jsme dvojčata.”

“Zajímavé. Můj bratr je o tři roky starší. A mnohem větší než já. Fyzické testy bych možná zvládl, ale nerad bych se musel prát s lupičem.”

“My se moc nepereme. Padouchům musíte spíš rozumně domluvit. Vy na oddělení dohledu to pravděpodobně děláte taky tak.”

Whitcomb se rozesmál. “Jo, z velké části ano.”

“Myslím, že…”

“Hele, no to se podívejme! Seržant Friday.”

Pulaski pocítil svírání v břiše, když zvedl hlavu a spatřil ulízaného hezouna Seana Cassela a jeho bracha, přespříliš světáckého technického ředitele Waynea Gillespieho. Ten na kolegovu hru okamžitě přistoupil a dodal: “Přišel jsem pro další fakta, madam. Jen fakta.” Načež zasalutoval.

Jelikož se Pulaski právě bavil s Whitcombem o kostelích, zavedla ho nastalá situace zpátky na katolickou střední školu, kde on a jeho bratr sváděli nekonečnou válku s kluky z Forest Hills. Ti byli bohatší, lépe oblečení a taky bystřejší. A bleskurychle házeli kruté hlášky. (“Hele, to jsou ti bráchové-mutanti!”) Jedním slovem zlý sen. Pulaski si někdy kladl otázku, zda k policii nešel jen kvůli úctě, kterou mu zajišťovaly uniforma a služební zbraň.

Whitcomb semkl rty.

“Ahoj, Marku,” prohodil Gillespie.

“Jak to jde, seržante?” zeptal se Cassel Pulaského.

Mladý policista byl zvyklý, že ho na ulici probodávají pohledem a nadávají mu, že se často musí vyhýbat slinám a cihlám a že se jim někdy moc dobře nevyhne. Žádný ze zmíněných incidentů ho však nevyvedl z míry tolik jako úlisná slova vyřčená tímto způsobem: s úsměvem a rozpustile. Byla to však rozpustilost žraloka, jenž si pohrává s potravou, než ji nakonec sežere. Pulaski si již zadal do googlu ve svém palmtopu výraz “seržant Friday” a dozvěděl se, že jde o postavu ze starého policajtského seriálu s názvem Dragnet. A přestože byl Friday hrdina, zároveň ho pokládali za “rovnátko”, kterýžto výraz podle všeho označoval úzkoprsého a mimořádně suchopárného klaďase.

Pulaskému planuly uši, když četl tyto informace na mrňavém displeji a domýšlel si, že ho Cassel vlastně urážel.

“Tady máte.” Cassel podal Pulaskému cédéčko v klasickém obalu. “Doufám, že vám to k něčemu bude, seržíku.”

“Co to je?”

“Seznam klientů, kteří si stáhli informace o vašich obětech. Přál jste si ho, vzpomínáte?”

“No, čekal jsem, že s ním přijde pan Sterling.”

“Jo, jenže Andrew je zaměstnanej chlap. Požádal mě, abych vám ho předal já.”

“No, tak díky.”

“Naložil jste si pořádnou nůši,” poznamenal Gillespie. “Jen v nejbližším okolí je takových klientů víc než tři sta. A žádný z nich si nestáhl méně než dvě stě seznamů.”

“Já vám to říkal,” přisadil si Cassel. “Budete na tom dělat od nevidím do nevidím. Tak co, dostanem odznáčky mladých agentíků?”

Seržantu Fridayovi se často posmívali i lidé, které vyslýchal…

Pulaski se culil, přestože ve skutečnosti nechtěl.

“No tak, hoši,” nevydržel už to Whitcomb.

“Klídek, Whitcombe,” usadil kolegu Cassel. “Vždyť jenom tak vtipkujeme. Prokrista. Nebuď takový suchar.”

“Co tu vůbec děláš, Marku?” vzal si Whitcomba na mušku Gillespie. “Neměl bys pátrat, které další zákony porušujem?”

Whitcomb obrátil oči v sloup a kysele se usmál, přestože Pulaski viděl, že i on cítí rozpaky, a ublíženost.

“Nevadí, když si to prohlédnu tady?” zeptal se mladý policista. “Pro případ, že bych měl doplňující otázky?”

“Klidně si poslužte.” Cassel ho doprovodil k počítači v rohu a přihlásil se. Vložil cédéčko do mechaniky, zavřel ji a odstoupil, aby si Pulaski mohl sednout. Na obrazovce se objevil dotaz, co si uživatel přeje udělat. Rozrušený Pulaski zjistil, že se mu nabízí několik možností, ale on žádné z nich nerozumí.

Cassel se mu postavil nad rameno. “Vy ho neotevřete?”

“Jasně. Jen jsem přemýšlel, který program je na to nejlepší.”

“Tady moc na výběr nemáte,” utrousil Cassel a zasmál se, jako by to bylo zjevné. “Přece Excel.”

“Iks-el?” zeptal se Pulaski. Věděl, že má rudé uši. Nenáviděl ten pocit. Prostě ho nenáviděl.

“To je tabulkový procesor,” vyhrkl Whitcomb ochotně, ačkoliv pro Pulaského to žádná pomoc nebyla.

“Vy neznáte Excel?” Gillepsie se předklonil a začal psát tak rychle, že se jeho prsty změnily ve šmouhu.

Program se otevřel a na obrazovce se objevila tabulka obsahující jména, adresy, data a časy.

“Tabulky už jste někdy viděl, že jo?”

“Jasně.”

“Ale excelovské ne?” Gillespie překvapeně zvedl obočí.

“Ne. Nějaké jiné.” Pulaski se proklínal, že jim hraje přímo do noty. Prostě zavři klapačku a pusť se do práce.

“Nějaké jiné? Vážně?” vyptával se Cassel. “Zajímavé.”

“A teď už je to na vás, seržante Fridayi. Zlomte vaz.”

“Jo, a ten program se jmenuje E-X-C-E-L,” přehláskoval mu název Gillepsie. “Koneckonců to vidíte i na obrazovce. Možná byste se na něj mohl mrknout. Učí se docela snadno. Zvládne to i středoškolák.”

“Podívám se na něj.”

Oba muži vyšli z místnosti.

“Jak jsem říkal,” ozval se Whitcomb, “nikdo je tu nemá moc rád. Ale firma by bez nich nemohla fungovat. Jsou to géniové.”

“Což vám očividně dávají najevo.”

“To máte tedy pravdu. Dobrá, takže vás teď nechám pracovat. Vyhovuje vám to tu?”

“Nějak se tu srovnám.”

“A kdybyste se někdy do téhle hadí nory vrátil,” navrhl mu Whitcomb, “zastavte se za mnou.”

“Zastavím.”

“Anebo se můžeme sejít v Astorii. Zajít si na kafe. Máte rád řeckou kuchyni?”

“Zbožňuju ji.”

Pulaski si představil, jaké by bylo strávit pár příjemných chvil ve společnosti. Po zranění hlavy nechal pár přátelství vyprchat, protože si nebyl jist, zda by se lidé cítili v jeho přítomnosti dobře. Avšak dnes už by docela rád zašel s někým na pivo nebo třeba i do kina na nějaký akční film, o které Jenny většinou nejevila zájem.

No nic, bude o tom přemýšlet, tedy samozřejmě až po skončení vyšetřování.

Whitcomb odešel a Pulaski se rozhlédl kolem sebe. Nikdo u něj nebyl, ale on si vzpomněl, jak Mameda před chvílí nejistě pokukoval za a nad Pulaského rameno. Nedávno se s Jenny dívali na dokument, který pojednával o jednom lasvegaském kasinu, o “očích na obloze” neboli bezpečnostních kamerách, které tam mají úplně všude. A vzpomněl si také na strážníka na chodbě i na toho reportéra, kterému zničili život, protože v SSD špicloval.

Ron Pulaski upřímně doufal, že tady k žádnému sledování nedochází. Jeho dnešní mise totiž zahrnovala mnohem víc než jen převzetí cédéčka a vyslechnutí podezřelých. Lincoln Rhyme ho sem vyslal, aby se vloupal do pravděpodobně nejlépe střeženého počítačového střediska ve městě New York.

26

Devětatřicetiletý Miguel Abrera seděl v kavárně naproti Šedé skále, popíjel silnou sladkou kávu a listoval brožurou, kterou nedávno obdržel poštou. Byla to další v řadě nezvyklých událostí, které ho v poslední době potkávaly. Většina jich byla jen zvláštní nebo otravná, avšak tato ho navíc znepokojila.

Znovu si brožuru prohlédl, poté ji zavřel, opřel se a pohlédl na hodinky. Měl posledních deset minut, než se bude muset vrátit do práce.

Miguel byl “specialista na správcovskou činnost” jak tomu v SSD říkali, avšak on osobně každému tvrdil, že je údržbář. Jeho povinnosti byly bez ohledu na pojmenování povinnostmi údržbáře. Miguel dělal svou práci dobře a měl ji rád. Tak proč by se měl stydět za to, co dělá?

Přestávku mohl strávit přímo v budově, avšak káva zdarma, kterou firma nabízela, byla mizerná a navíc k ní nedávali opravdové mléko ani smetanu. Kromě toho neměl chuť se s nikým vybavovat a raději si o samotě vychutnával četbu novin a kávu. (Po kouření se mu však stýskalo. Když ho před časem vezli na pohotovost, vzdal se cigaret výměnou za zdraví, a přestože Bůh svou část dohody nedodržel, Miguel už znovu kouřit nezačal.)

Zvedl hlavu a zjistil, že do kavárny vstupuje jeho kolega Tony Petron, vrchní údržbář, který měl na starosti prostory vrcholových manažerů. Oba muži si kývli na pozdrav a Miguel měl chvíli strach, že si k němu kolega přisedne. Petron si však vybral volné místo v rohu, vytáhl mobilní telefon a začal si pročítat e-maily nebo textové zprávy, takže Miguel mohl znovu upřít pozornost k brožuře, která byla adresována jemu osobně. Znovu se napil sladké kávy a zamyslel se nad dalšími nezvyklými věcmi, které se mu v poslední době staly.

Třeba záznamy o jeho docházce. V SSD člověk jednoduše prošel turniketem a identifikační karta automaticky sdělila počítači čas příchodu nebo odchodu. V uplynulých několika měsících však Miguelovy záznamy neseděly. Miguel vždy pracoval čtyřicet hodin týdně a za čtyřicet hodin také vždy dostal zaplaceno. Když se však čas od času podíval na své záznamy, zjistil, že neodpovídají skutečnosti. Stálo v nich například, že přišel do práce o něco dříve a pak o něco dříve odešel. Nebo že jeden pracovní den vůbec nebyl v práci a místo toho přišel v sobotu. Jenže Miguel to nikdy neudělal. Promluvil si o tom s nadřízeným, jenže ten pouze pokrčil rameny. “Zřejmě nějaká softwarová moucha. Ale jestli tě nekrátí na hodinách, tak to neřeš.”

A pak zde také byla otázka bankovních výpisů. Před měsícem Miguel ke svému šoku zjistil, že jeho zůstatek je o deset tisíc dolarů vyšší, než by měl být. Ovšem než se dostavil na pobočku, aby vše uvedl na pravou míru, byl již zůstatek v pořádku. Od té doby se mu totéž stalo ještě třikrát. Jeden z mylných vkladů přitom zněl na částku sedmdesát tisíc dolarů.

A to nebylo všechno. Nedávno mu z jisté společnosti volali ohledně žádosti o hypotéku. Jenže on o žádnou hypotéku nežádal. Dům měl pronajatý. Kdysi s manželkou doufali, že si pořídí něco vlastního, ale když jeho žena i malý syn zemřeli při autonehodě, neměl Miguel chuť vůbec o domě uvažovat.

Znepokojeně si prohlédl svůj úvěrový záznam. Žádná žádost o hypotéku v něm nebyla uvedena. Nic se nevymykalo normálu, pouze si Miguel všiml, že se zvýšila jeho úvěrová bonita, a to podstatně. I to bylo zvláštní, ale na tento konkrétní vrtoch osudu si Miguel rozhodně nestěžoval.

Nic ho však neznepokojilo tolik jako tato brožura.

Vážený pane Abrero,

jak je Vám jistě známo, v různých obdobích našich životů procházíme traumatickými prožitky a trpíme těžko překonatelnými ztrátami. Je pochopitelné, že v podobných chvílích dělá lidem potíže pokračovat v životě dál. Někdy je dokonce přepadá pocit, že zátěž je příliš velká, a začínají přemýšlet o impulzivních a neblahých opatřeních.

My ve firmě Survivor Counseling Services jsme si vědomi složitých problémů, kterým čelí lidé, jako jste Vy, lidé, kteří utrpěli těžkou ztrátu. Náš vyškolený personál Vám může pomoci překonat obtížné časy díky kombinaci lékařské intervence a individuálního i skupinového poradenství, které vnese do vašeho života spokojenost a připomene Vám, že opravdu stojí za to žít.

Miguel Abrera ovšem o sebevraždě nikdy nepřemýšlel. Dokonce i v nejtěžších chvílích, krátce po nehodě před půldruhým rokem, pro něj byla představa skoncování se životem nemyslitelná.

Znepokojivá byla už sama skutečnost, že tuhle brožuru vůbec dostal. Dva aspekty této situace mu však opravdu hnuly žlučí. Prvním byla skutečnost, že tuto brožuru obdržel přímo na novou adresu, nikoliv prostřednictvím dosílky. Nikdo ze zaměstnanců psychologické poradny, kam docházel, ani nemocnice, kde zemřela jeho žena a dítě, přitom nevěděl, že se Miguel před měsícem přestěhoval.

Druhým aspektem byl závěrečný odstavec:

Když jste nyní učinil nesmírně důležitý první krok a oslovil nás, Migueli, rádi bychom si s vámi dohodli bezplatnou zkušební terapii v termínu, který Vám bude vyhovovat. Neotálejte. Dokážeme Vám pomoci!

Miguel ovšem žádné kroky neučinil a zmíněnou firmu nekontaktoval.

Odkud přišli na jeho jméno?

No, pravděpodobně to byla jen nějaká podivná shoda okolností. Lámat si s ní hlavu může později. Teď už se musí vrátit do SSD. Andrew Sterling byl sice nejlaskavějším a nejohleduplnějším šéfem, jakého si člověk může přát, ale Miguel si byl naprosto jistý, že Sterling osobně kontroluje záznamy o docházce všech zaměstnanců.

Ron Pulaski byl sám v zasedačce SSD, díval se na displej svého mobilního telefonu a freneticky přecházel po místnosti sem a tam, uvědomil si, že bezděky chodí v roštu a že jeho pohyby připomínají ohledávání místa činu. Jeremy však měl pravdu: v místnosti nebyl mobilní signál. Pulaski věděl, že bude muset použít pevnou linku. Je monitorovaná?

Náhle si uvědomil, že sice Lincolnu Rhymovi slíbil pomoc při vyšetřování, ale že nyní vážně riskuje ztrátu toho nejdůležitějšího, co po rodině má: zaměstnání u newyorské policie. Přemýšlel, jak je Andrew Sterling mocný. Jestli se mu podařilo zničit život reportérovi významného deníku, pak mladý policista nemá proti generálnímu řediteli šanci. Kdyby ho chytili, byl by zatčen. Jeho kariéra by skončila. Co by pak řekl svému bratrovi, co by řekl rodičům?

Měl na Lincolna Rhyma pořádný vztek. Proč proti jeho plánu ukrást data neprotestoval? Tohle přece dělat nemusí. Ano, jistě, detektive…, udělám, co mi řeknete.

Byla to naprostá šílenost.

Poté si však představil tělo Myry Weinburgové, její vytřeštěné oči, vlasy padající do čela, její podobu s Jenny. A náhle zjistil, že se předklání, přidržuje si sluchátko pod bradou a mačká číslici 9, aby si mohl zavolat ven.

“Tady Rhyme.”

“Dobrý den, detektive. To jsem já.”

“Pulaski,” vyštěkl Rhyme, “kde sakra jsi? A odkud mi voláš? Je to nějaké skryté číslo.”

“Tohle je poprvé, co jsem sám,” odtušil mladý detektiv. “A mobil mi tu nefunguje.”

“Dobrá, tak pojďme na to.”

“Jsem u počítače.”

“Fajn. Přepojím ti Rodneyho Szarneka.”

Předmětem krádeže mělo být to, co jim jejich počítačový guru před chvílí popsal: volné místo na počítačovém disku. Sterling tvrdil, že se přímo v počítačích zaměstnanců nevedou záznamy o tom, který zaměstnanec si stáhl individuální složky. Když však Szarnek detektivům vysvětlil, jakým způsobem proudí informace v elektronickém prostoru počítačů SSD, zeptal se Rhyme, zda by se to mohlo týkat také informací o stažených složkách.

Szarnek pokládal tuto možnost za reálnou. Prohlásil, že dostat se do innerCircle by bylo nemožné, koneckonců to už zkoušel -, avšak ve firmě bezpochyby mají i jeden podstatně menší server, který má na starosti administrativní procesy, jako jsou záznamy o docházce nebo informace o stahování. A kdyby Pulaski do tohoto systému pronikl, možná by se mu na základě Szarnekových pokynů podařilo extrahovat data z volného místa na disku. Technik by je pak mohl poskládat dohromady a zjistit, zda si některý zaměstnanec nestáhl složky obětí a obětních beránků.

“Tak jo,” řekl Szarnek, když se dostal k telefonu. “Už jste v systému?”

“Čtu jedno cédéčko, které mi dali.”

“He. To znamená, že vám poskytli jen pasivní přístup. Musíme vymyslet něco lepšího.” Technik Pulaskému nadiktoval několik nesrozumitelných povelů a policista je naťukal do počítače.

“Říká mi to, že k tomu nejsem oprávněn.”

“Pokusím se vám získat kořenový adresář.” Szarnek sdělil mladému policistovi řadu ještě více matoucích povelů. Pulaski je několikrát popletl a tváře mu zaplanuly. Měl na sebe vztek, že se nedokázal vyvarovat přehození písmen nebo napsání obráceného lomítka namísto normálního.

Zranění hlavy…

“A nemůžu prostě vzít myš a vyhledat, co mám najít, pomocí myši?”

Szarnek mu vysvětlil, že pracuje s operačním systémem Unix, který se liší od uživatelsky přátelštějších systémů od firem Microsoft nebo Apple. Tento systém vyžadoval zdlouhavé psané povely, které se musely zadat přesně.

“Ach jo.”

Nakonec však počítač reagoval tak, že poskytl Pulaskému přístup. Mladý policista pocítil obrovskou hrdost.

“A teď připojte disk,” vybídl ho Szarnek.

Pulaski vytáhl z kapsy přenosný osmdesátigigabytový harddisk a zasunul kabel do USB portu počítače. Podle Szarnekových instrukcí nato instaloval v počítači program, který proměnil volné místo na serveru v jednotlivé soubory, komprimoval je a uložil na externí disk.

Tato operace mohla trvat několik minut i několik hodin, podle velikosti nevyužitého prostoru.

Na obrazovce vyskočilo malé okno a program sdělil Pulaskému jen to, že “pracuje”.

Pulaski se opřel a začal listovat informacemi o zákaznících, které byly stále na obrazovce. Po pravdě řečeno byla pro něj většina údajů španělskou vesnicí. Název klienta SSD byl sice zřejmý, stejně jako adresa, telefonní číslo a jména osob oprávněných vstupovat do systému, ale jinak byla velká část informací ve formátu .rar nebo .zip, podle všeho šlo o komprimované seznamy adres. Pulaski sjel na konec seznamu: stránka 1120.

Panejo… potrvá hodně, hodně dlouho, než se vyšetřovatelé těmito údaji prokoušou a zjistí, zda si některý zákazník nechal vyjet informace o obětech a…

Pulaského vytrhly ze zamyšlení hlasy na chodbě, které se blížily k zasedací místnosti.

Ale ne, teď ne. Policista opatrně sebral malý, vrnící harddisk a zastrčil si ho do kapsy kalhot. Ozvalo se cvaknutí. Bylo slabé, ale Pulaski si byl jist, že ho bylo slyšet po celé místnosti. USB kabel byl jasně viditelný.

Hlasy se přiblížily ještě více.

Jeden z nich patřil Seanu Casselovi.

Ještě blíž… Prosím vás. Jděte pryč!

Na obrazovce se v malém čtvercovém okně táhlo slovo: Pracuji…

Sakra práce, pomyslel si Pulaski a přitáhl si židli dopředu. Kabel a okno musel zřetelně vidět každý, kdo by vstoupil jen pár metrů do místnosti.

Náhle se ve dveřích otevřela hlava. “Hej, seržante Fridayi,” řekl Cassel. “Jak to jde?”

Pulaski se nahrbil. Cassel teď uvidí kabel. Musí. “Dobře, díky.” Natáhl nohu před USB port, aby zakryl kabel a konektor. Měl pocit, že je strašně nápadný.

“Jak se vám líbí ten Excel?”

“Je prima. Hodně se mi líbí.”

“Je přímo excelentní. Nic se mu nevyrovná. Navíc můžete exportovat soubory. Používáte hodně PowerPoint?”

“Ne, ten příliš nepoužívám.”

“No, jednou možná budete, seržíku, až vás udělají náčelníkem. A Excel je skvělý na domácí finance. Máte přehled o všech domácích investicích. Jo, a navíc se s ním dodává pár her. Ty by se vám taky líbily.”

Pulaski se usmál a jeho srdce bušilo stejně hlasitě, jako mu v kapse vrněl harddisk.

Cassel mrkl a zmizel.

Jestli se s Excelem dodávají hry, tak ten disk sežeru, ty arogantní parchante.

Pulaski si otřel dlaně do společenských kalhot, které mu Jenny dnes ráno vyžehlila, dělala to každé ráno, případně ještě večer, pokud její manžel vyrážel před svítáním na cesty nebo do akce.

Prosím, Pane, ať nepřijdu o práci, modlil se. Vzpomněl si na den, kdy spolu se svým dvojčetem skládali policejní zkoušky.

A na den, kdy absolvovali akademii. Na skládání slibu, na plačící matku, na pohled, který si tehdy vyměnil s otcem. Byl to jeden z nejkrásnějších okamžiků jeho života.

Přijde teď tohle všechno nazmar? Zatracená práce! Jasně, Rhyme je geniální a nikomu na chytání padouchů nezáleží víc než jemu. Jenže takhle porušovat zákon? Jemu se to řekne, když si doma hoví na tom svém vozíku a nechává se obsluhovat. Jemu se nemůže nic stát.

Ale proč by měl být obětním beránkem Pulaski?

Mladý policista se nicméně dál soustředil na svůj podloudný úkol. No tak, no tak, popoháněl v duchu sběratelský program. Ten však dál pomalu proséval volné místo na serveru a pouze Pulaského ujišťoval, že pracuje. Žádný proužek posouvající se doprava ke stu procentům, žádné odpočítávání jako ve filmech.

Pracuji…

“Co to bylo, Pulaski?” zeptal se ho Rhyme.

“Nějací zaměstnanci. Už jsou pryč.”

“Jak to jde?”

“Myslím, že dobře.”

“Myslíš?”

“Já…” Vtom se na obrazovce objevilo nové hlášení: Hotovo. Chcete psát do souboru?

“Tak už to skončilo,” ohlásil Pulaski. “Ptá se, jestli chci psát do souboru.”

Na lince se ozval Szarnek. “Tohle je kritická fáze,” prohlásil. “Dělejte přesně, co vám řeknu.” Vysvětlil Pulaskému, jak vytvořit soubory, zkomprimovat je a přesunout na harddisk. Pulaski s třesoucíma se rukama postupoval podle jeho pokynů. Zaléval ho pot. Po několika minutách byl hotov.

“A teď za sebou budete muset zamést stopy a vrátil všechno do původního stavu. Musíme mít jistotu, že nikdo neudělá totéž, co jste právě udělal vy, a nenajde vás.” Szarnek poslal Pulaského do protokolových souborů a nechal ho zadat další příkazy. Konečně bylo všechno zajištěno.

“Hotovo.”

“Dobrá, a teď odtamtud mazej, bažante,” řekl naléhavě Rhyme.

Pulaski zavěsil, odpojil harddisk, znovu si ho strčil do kapsy a odhlásil se od počítače. Vstal, vyšel ven a překvapeně zamžoural, když viděl, že se bezpečnostní strážník přesunul o něco blíže. Uvědomil si, že je to týž, který prováděl Amélii datovými ohrádkami, a držel se přitom těsně za ní, jako by vedl zlodějku do kanceláře ředitele obchoďáku, aby tam počkali na příjezd policie.

Že by si ten chlap něčeho všiml?

“Policisto Pulaski. Odvedu vás teď zpět do Andrewovy kanceláře.” Na jeho tváři se nemihl ani stín úsměvu a jeho výraz neprozrazoval vůbec nic. Prostě vedl Pulaského chodbou. Harddisk v kapse Pulaského s každým dalším krokem stále více pálil, jako by byl rozžhavený do ruda. Mladý policista vrhl další pohledy ke stropu. Viděl však jen zvukotěsné obkládačky; žádných kamer si nevšiml.

Chodby tu zkrátka zaplňovala paranoia, oslnivější než strohé bílé osvětlení.

Když dorazili do Sterlingovy kanceláře, ředitel si ho gestem přivolal k sobě a obrátil několikastránkový spis, na kterém právě pracoval. “Dostal jste, co jste potřeboval?”

“Ano, dostal.” Pulaski zvedl CD se seznamem klientů, jako když školák předvádí, co doma vyrobil.

“Aha, dobře.” Generální ředitel si změřil Pulaského jasně zelenýma očima. “A jak pokračuje vyšetřování?”

“Pokračuje dobře.” Tato slova přišla Pulaskému na mysl ze všeho nejdřív. Připadal si jako idiot. Co by teď řekla Amélie Sachsová? Neměl ponětí.

“Opravdu? Našel jste v tom seznamu klientů něco užitečného?”

“Jen jsem ho zběžně prohlédl, abychom měli jistotu, že v něm dokážeme správně číst. Zevrubně ho projdeme až v laboratoři.”

“V laboratoři. V Queensu? Tam sídlíte?”

“Část práce děláme tam a část na jiných místech.”

Sterling na tuto vyhýbavou odpověď nereagoval, jen se na Pulaského příjemně usmál. Generální ředitel byl o deset až dvanáct centimetrů menší, ale Pulaski si připadal, že to on musí ke Sterlingovi vzhlížet.

Sterling ho doprovodil do předpokoje. “No, takže kdyby se vyskytlo cokoliv dalšího, dejte nám zkrátka vědět. Stojíme stoprocentně za vámi.”

“Díky.”

“Martine, zařiď ty věci, o kterých jsme se bavili předtím. A pak doprovoď policistu Pulaského dolů.”

“Eh, já tam trefím sám.”

“On vás doprovodí. Přeji vám hezký večer.” Sterling se vrátil do kanceláře. Dveře se zavřely.

“Za pár minut jsem u vás,” řekl Martin policistovi, zvedl telefon a lehce se vytočil stranou, aby ho nebylo slyšet.

Pulaski došel ke dveřím a rozhlédl se po chodbě. Z jedné kanceláře vyšel zaměstnanec a tlumeně mluvil do mobilního telefonu. V této části budovy zřejmě mobily normálně fungovaly. Pohlédl úkosem na Pulaského, stručně se rozloučil a zaklapl telefon.

“Promiňte, vy jste policista Pulaski?”

Pulaski přikývl.

“Já jsem Andy Sterling.”

Jasně, syn pana Sterlinga.

Sterlingovy tmavé oči sebevědomě hleděly přímo na Pulaského, avšak jeho stisk ruky působil mdle. “Vy jste mi volal, že? A otec mi nechal vzkaz, že si mám s vámi promluvit.”

“Jo, to je pravda. Máte minutku?”

“Co potřebujete vědět?”

“Ověřujeme, kde se určití lidé pohybovali v neděli odpoledne.”

“Já hned ráno sedl do auta a jel jsem na výlet do Westchesteru. Dorazil jsem tam kolem poledne a zpátky jsem byl…”

“Eh, ne, my se nezajímáme o vás. Spíše chceme zjistit, kde byl v tu dobu váš otec. Prý vám kolem druhé volal z Long Islandu.”

“Ano, to je pravda. Ale já jeho hovor nepřijal. Nechtěl jsem se během túry zastavovat.” Ztlumil hlas. “Andrewovi dělá potíže oddělit práci od zábavy a já měl strach, že bude chtít, abych přijel do firmy. Nechtěl jsem si zkazit volný den, a tak jsem mu zavolal zpátky až o něco později, kolem půl čtvrté.”

“Nevadilo by vám, kdybych se podíval na váš telefon?”

“Ne, vůbec ne.” Sterling mladší odklopil telefon a otevřel výpis volání. V neděli dopoledne přijal několik telefonátů a párkrát také někam volal sám, avšak odpoledne absolvoval podle výpisu jediný hovor: hovor z čísla, které Pulaskému napsala Sachsová, z pevné linky ve Sterlingově domě na Long Islandu. “Dobrá. To bude stačit. Děkuji vám.”

Mladý muž se zatvářil ustaraně. “Donesly se mi hrozné zvěsti. Někdo byl znásilněn a zavražděn?”

“Přesně tak.”

“Máte už blízko k dopadení pachatele?”

“Máme řadu stop.”

“No to je dobře. Takoví lidé by se měli postavit ke zdi a zastřelit.”

“Děkuji vám za čas.”

Zatímco Sterling mladší kráčel pryč, objevil se na chodbě Martin a pohlédl na Andyho záda. “Pojďte laskavě za mnou, policisto Pulaski.” Nasadil úsměv, který mohl být stejně dobře zamračením, a vyrazil k výtahu.

Pulaského užírala nervózní energie a do všech jeho myšlenek se vkrádal ten zpropadený disk. Byl si jist, že všichni vidí jeho obrysy v jeho kapse. “Poslyšte, Martine…,” začal blábolit, “už jste u firmy dlouho?”

“Ano.”

“A to jste taky počítačový odborník?”

Martin nasadil odlišný úsměv, který však neznamenal o nic více než první. “Ani ne.”

Oba muži dál kráčeli chodbou, černobílou a sterilní. Pulaski to tu nenáviděl. Připadal si tu přidušený, doléhala na něj klaustrofobie. Přál si vyjít do ulic, přál si být v Queensu, v jižním Bronxu. Bylo mu jedno, že je to tam nebezpečné. Chtěl odtud pryč, sklopit hlavu a utéct.

Pocítil šimrání paniky.

Ten reportér přišel nejen o práci, ale navíc ho soudili na základě zákonů o neoprávněném vniknutí na cizí majetek. Odseděl si šest měsíců ve státním vězení.

Pulaski byl navíc dezorientován. Kráčeli totiž jinou trasou, než když ho vedli do Sterlingovy kanceláře. Martin nyní odbočil za roh a zatlačil do tlustých dveří.

Mladý pochůzkář zaváhal, když viděl, co je před ním: stanice se třemi smrtelně vážně se tvářícími strážci, s detektorem kovů a rentgenovou jednotkou. Nebyly tu žádné datové ohrádky, takže nehrozilo vymazání dat jako v jiných částech budovy, ale rozhodně se odtud nedal nepozorovaně propašovat přenosný harddisk. Když tu byl poprvé s Amélií Sachsovou, žádnou podobnou bezpečnostní stanicí neprocházeli. Dokonce tu žádnou ani neviděl.

“Myslím, že tímhle jsme naposledy neprocházeli,” prohodil směrem k asistentovi a snažil se přitom o nenucený tón.

“Záleží na tom, zda lidé zůstali nějakou dobu bez dozoru,” vysvětlil Martin. “Počítač to vyhodnotí a dá nám vědět.” Usmál se. “Neberte to osobně.”

“Ha. Vůbec ne.”

Pulaskému bušilo srdce a vlhly dlaně. Ne, ne! Nemůže přijít o práci. To prostě nemůže. Práce je pro něj strašně důležitá.

Proč se sakra nechal do tohohle zatáhnout? Namlouval si, že se snaží zastavit vraha ženy, která vypadala úplně jako Jenny. Strašného muže, jemuž nečiní problém zabít kohokoliv, pokud to nahrává jeho záměrům.

Ale to mě přesto neomlouvá, pomyslel si Pulaski.

Co by řekli jeho rodiče, kdyby se jim přiznal, že ho zatkli za krádež dat? A co jeho bratr?

“Máte u sebe nějaká data, pane?”

Pulaski ukázal strážci cédéčko. Muž si prohlédl obal a pomocí rychlé volby vytočil jakési číslo. Lehce ztuhl a poté začal tichým hlasem hovořit. Vsunul disk do počítače na stanici a prohlédl si obrazovku. Cédéčko zřejmě figurovalo na seznamu povolených předmětů, ale strážce ho přesto projel rentgenovou jednotkou a bedlivě si prohlédl snímek obalu s diskem uvnitř. Po chvíli vyjelo cédéčko na pásu k detektoru kovů.

Pulaski vyrazil kupředu, ale třetí strážce ho zastavil. “Promiňte, pane. Vyprázdněte si prosím kapsy, a všechny kovové předměty položte tamhle.”

“Já jsem přece policista,” namítl Pulaski a snažil se působit pobaveně.

“Vaše organizace souhlasila, že bude dodržovat naše bezpečnostní předpisy, protože naše firma poskytuje služby vládě,” odvětil strážce. “Naše pravidla se vztahují na každého. Jestli chcete, můžete si to ověřit u svého nadřízeného.”

Pulaski byl v pasti.

Martin ho dál bedlivě pozoroval.

“Všechno na pás, prosím.”

No tak, uvažuj! vztekal se Pulaski v duchu sám na sebe. Vymysli něco.

Přemýšlej!

Vylži se z toho nějak.

Nemůžu. Nejsem na to dost chytrý.

Ale ano, jsi. Co by teď udělala Amélie Sachsová? A co Lincoln Rhyme?

Pulaski se odvrátil, klekl si, několik okamžiků si pečlivě rozvazoval tkaničky od bot a poté se začal pomalu zouvat. Nakonec vstal a položil naleštěné boty na pás. Zbraně, náboje, pouta, vysílačka, mince, telefon a pera putovaly na plastový tác.

Mladý policista prošel detektorem kovů, který začal pípat, když v jeho kapse ucítil harddisk.

“Máte u sebe ještě něco dalšího?”

Pulaski polkl, zavrtěl hlavou a propleskal si kapsy. “Ne.”

“Budeme vás muset projet hůlkou.”

Pulaski vyšel z rámu. Druhý strážce přejel hůlkou s vestavěným detektorem po jeho těle a zastavil se u hrudníku. Hůlka pronikavě pískala.

Mladý policista se zasmál. “Jo, pardon.” Rozepnul si knoflík košile a ukázal neprůstřelnou vestu. “Kovový plát na srdci. Úplně jsem na něj zapomněl. Zastaví všechno kromě celoplášťové kulky z pušky.”

“Proti Desert Eagle nejspíš taky nemá šanci,” poznamenal strážce.

“Jestli chcete slyšet můj názor, tak ruční palná zbraň ráže padesát je prostě proti přírodě,” zavtipkoval Pulaski, čímž konečně vyvolal na tvářích dozorců úsměvy. Začal si svlékat košili.

“To je v pořádku. Myslím, že vás nemusíme nutit, abyste se svlékal, policisto.”

Pulaski si roztřesenýma rukama zapnul košili přímo nad místem, kde vězel harddisk, totiž mezi tílkem a vestou, kam ho Pulaski vsunul, když se skláněl, aby si rozvázal boty.

Začal si sbírat nádobíčko.

Martin, který detektorem procházet nemusel, ho provedl dalšími dveřmi. Konečně se ocitli v hlavním vestibulu, rozlehlém a strohém prostoru se spoustou šedého mramoru, do něhož byla vytesána obří verze strážní věže s oknem.

“Přeji vám hezký den, policisto Pulaski,” řekl Martin a obrátil se k odchodu.

Pulaski pokračoval k mohutným skleněným dveřím a snažil se ovládnout třes rukou. Vůbec poprvé si všiml řady televizních kamer monitorujících vestibul. Vyvolávaly v něm dojem supů, kteří poklidně sedí na zdi a čekají, až raněná kořist naposledy vydechne a padne.

27

Ani když slyšel Judyin hlas a nechával se jím příjemně dojímat, nedokázal Arthur Rhyme přestat myslet na toho tetovaného bílého chlapa, na soptícího zrůdného metamfetaminového závisláka jménem Mick.

Ten magor neustále mluvil sám se sebou, každých pět minut si strkal ruce do kalhot a zhruba stejně často upíral oči na Arthura.

“Miláčku? Jsi tam?”

“Promiň.”

“Musím ti něco říct,” špitla Judy.

Něco o advokátovi, o penězích, o dětech. Ať už to bude cokoliv, na něj to bude příliš. Arthur Rhyme neměl daleko k explozi.

“Povídej,” zašeptal odevzdaně.

“Zajela jsem za Lincolnem.”

“Co že jsi?”

“Musela jsem… Zdálo se mi, že tomu advokátovi nevěříš, Arte. A tahle věc se nevyřeší sama.”

“Ale… říkal jsem ti, že mu nemáš volat.”

“No, tohle se přece týká celé rodiny, Arte. Nejde jen o to, co chceš ty. Taky jsem tu já a děti. Měli jsme to udělat už dříve.”

“Já nechci, aby se do toho pletl. Ne, zavolej mu zpátky a řekni mu, že děkuju, ale že žádnou pomoc nepotřebuju.”

“Nepotřebuješ?” vyhrkla Judy Rhymová. “Zbláznil ses?”

Arthur měl někdy pocit, že jeho manželka je silnější než on, a pravděpodobně i chytřejší. Byla bez sebe vzteky, když Arthur uraženě odešel z Princetonu, protože mu neumožnili profesuru. Řekla, že se chová jako dítě v záchvatu zuřivosti. Arthur dnes litoval, že ji tehdy neposlechl.

“Pořád si namlouváš, že se na poslední chvíli objeví u soudu John Grisham a zachrání tě,” pokračovala jeho žena. “Ale to se nestane. Ježíšikriste, Arte, měl bys mi být vděčný, že dělám aspoň něco.”

“To já jsem,” ujistil ji Arthur rychle, ale jeho slova se rozutekla jako veverky. “Jenže…”

“Co jenže? Ten člověk málem umřel, ochrnul na celé tělo a dodnes je na vozíku. Kvůli tobě nechal všeho ostatního a snaží se dokázat, že jsi nevinný. Co si ksakru myslíš? Chceš snad, aby tvoje děti vyrůstaly bez otce, který bude sedět ve vězení za vraždu?”

“To jistě ne.” Arthur si znovu položil otázku, zda Judy skutečně věří jeho tvrzení, že zavražděnou Alici Sandersonovou neznal. Samozřejmě si nemyslí, že ji Art zavraždil, ale možná si klade otázku, zda nebyli milenci.

“Já věřím v systém, Judy.” Bože, tohle vyznělo strašně hloupě.

“Tak abys věděl, Lincoln ten systém ztělesňuje, Arte. Měl bys mu zavolat a poděkovat mu.”

Arthur zaváhal a pak se zeptal: “A co říkal?”

“Mluvila jsem s ním včera. Zavolal mi a ptal se na tvoje boty, prý nějak souvisí s důkazy. Ale od té doby už se mi neozval.”

“Viděla ses s ním? Nebo jsi mu jen volala?”

“Zajela jsem za ním. Bydlí v západním Central Parku. Má opravdu hezký dům.”

Arthurovi se v rychlém sledu vybavily desítky vzpomínek na bratrance.

“Jak vypadá?” zeptal se.

“Věř nevěř, ale vypadá skoro stejně, jako když jsme se s ním viděli v Bostonu. Vlastně ne, dokonce se teď zdá ještě v lepší formě.”

“A pořád nemůže chodit?”

“Nemůže se vůbec pohnout. Jen hlavou a rameny.”

“A co jeho exmanželka? Vídá se ještě s Blaine?”

“Ne, má teď někoho jiného. Policistku. Je moc hezká. Vysoká zrzka. Musím říct, že mě to překvapilo. I když by vlastně asi nemělo. Ale překvapilo.”

Vysoká zrzka? Arthur si okamžitě vzpomněl na Adriannu. A pokusil se tu vzpomínku zahnat. Jenže ona nechtěla odejít.

Řekni mi proč, Arthure. Řekni mi, proč jsi to udělal.

Opodál zavrčel Mick. Ruku měl už zase v kalhotách a nenávistně šlehal očima po Arthurovi.

“Tak promiň, miláčku. Díky, žes mu zavolala. Myslím Lincolnovi.”

V tom okamžiku ucítil na krku horký dech. “Hej, padej vod toho telefonu.”

Za ním stál jakýsi Hispánec.

“Vod toho telefonu.”

“Judy, musím končit. Je tady jen jeden telefon. A můj čas už vypršel.”

“Miluji tě, Arte…”

“Já…”

Hispánec vykročil dopředu, Arthur zavěsil a odšoural se zpět k lavici v rohu zadržovací cely. Posadil se, zabodl oči do podlahy před sebou, kde nohy jeho předchůdců vyšoupaly obrazec připomínající ledvinu, a zíral a zíral.

Jeho myšlenky se však netýkaly těžce zkoušené podlahy. Arthur Rhyme přemýšlel o minulosti, vzpomínal na Adriannu, na bratrance Lincolna, na rodinný dům na chicagském předměstí North Shore, na dům Lincolnových rodičů západně od města, na Arthurova přísného otce Henryho, na bratra Roberta i na nesmělou, ale oslnivě krásnou Marii.

A vzpomínal též na Lincolnova otce Teddyho. (Za jeho přezdívkou se skrýval zajímavý příběh, Lincolnův táta se totiž ve skutečnosti jmenoval Theodore. Arthur věděl, jak jeho strýc k přezdívce “Teddy” přišel, ale měl dojem, že Lincoln to neví.) Strýčka Teddyho měl Arthur vždycky rád. Byl to velmi milý muž, snad jen poněkud plachý a trochu moc tichý, jenže kdo by se choval jinak ve stínu staršího bratra, jakým byl Henry Rhyme? Když byl někdy Lincoln pryč, jezdíval Arthur za Teddym a Anne. Seděli se strýcem v malé společenské místnosti obložené dřevem a dívali se na nějaký starý film nebo se bavili o amerických dějinách.

Skvrna na podlaze Hrobek se nyní změnila v obrys Irska. Dokonce se zdálo, že se pohybuje, když na ni Arthur upíral zrak a silou vůle se nutil odpoutat se od tohoto místa a zmizet nějakou magickou dírou do života Tam venku.

Arthur Rhyme v té chvíli cítil naprosté zoufalství. Konečně mu došlo, jak byl naivní. Neexistovaly žádné kouzelné únikové cesty, ani žádné reálné. Věděl, že je Lincoln geniální. Přečetl o něm všechny články v populárním tisku, ke kterým se dostal. Dokonce i pár jeho vědeckých pojednání: “Biologické dopady některých nanočásticových materiálů”…

Arthur však zároveň chápal, že ani Lincoln pro něj nemůže nic udělat. Případ byl beznadějný a Arthura čekal zbytek života ve vězení.

Na druhou stranu byla Lincolnova role v této záležitosti naprosto odpovídající. Jeho bratranec, člověk, k němuž měl Arthur během dětství nejblíže, v podstatě jeho náhradní bratr, měl být přítomen u Arthurova pádu.

Na jeho tváři se objevil chmurný úsměv. Odtrhl oči od skvrny na podlaze… a uvědomil si, že se něco změnilo.

Divné. Celé křídlo zadržovací cely bylo nyní opuštěné.

Kam všichni odešli?

Vtom Arthur uslyšel blížící se kroky.

Znepokojeně vzhlédl a viděl, že se k němu někdo blíží rychlým šoupavým krokem. Byl to jeho přítel Antwon Johnson. Oči měl chladné.

Arthur se dovtípil. Někdo ho chce napadnout zezadu!

Samozřejmě Mick.

A Johnson mu spěchá na pomoc.

Arthur Rhyme se vymrštil a otočil se. Byl tak vyděšený, že měl sto chutí dát se do breku. Začal hledat cukáče, ale…

Ne. Za ním nikdo nebyl.

V tom okamžiku Arthur ucítil, jak mu Antwon Johnson přehodil kolem krku smyčku, zjevně si ji vyrobil sám z košile natrhané na proužky a spletené do provazu.

“Ne, co to…” Hromotlucký černoch s Arthurem smýkl, postavil ho na nohy a začal ho vléct od lavice ke zdi, z níž ve zhruba dvoumetrové výšce trčel hřebík, jehož si Arthur všiml již dříve.

Arthur Rhyme začal sténat a mrskat sebou.

“Ššššš.” Johnson se rozhlédl po opuštěném křídle cely.

Arthur se vzpouzel, ale byl to boj proti statnému kmeni, proti pytli s cementem. Bezvýsledně bušil pěstí do Johnsonova krku a ramenou a poté ucítil, jak se jeho nohy odlepují od podlahy. Černoch ho zvedl a zahákl podomácku vyrobenou smyčku za hřebík. Pustil Arthura, odstoupil od něj a díval se, jak jeho oběť kope nohama, cuká sebou a snaží se osvobodit.

Proč, proč, proč? Arthur se snažil vyslovit tuto otázku nahlas, ale z jeho rtů vycházelo jen chroptění. Johnson na něj zvědavě civěl. Žádný vztek, žádná sadistická rozjařenost. Jen přihlížení s mírným zájmem.

A zatímco se Arthur třásl po celém těle a před očima se mu dělalo černo, uvědomil si, že tohle všechno byla jen léčka a že ho Johnson před Hispánci zachránil z jediného důvodu: chtěl mít Arthura pro sebe.

Proč?

Černoch si založil ruce v bok, naklonil se k Arthurovi a zašeptal: “Jenom ti prokazuju laskavost. Dyť by ses za měsíc, dva stejně voddělal sám, člověče. Na tadytodle nejseš stavěnej. Tak už sebou přestaň mlít. Prostě se uklidni a vzdej to, rozumíš?”

Pulaski se vrátil z mise v SSD a zvedl do vzduchu elegantní šedý harddisk.

“Dobrá práce, bažante,” prohodil Rhyme.

Sachsová mrkla. “Tvoje první tajná operace.”

Pulaski se zašklebil. “Jako operace mi to moc nepřipadalo. Spíš jako hrdelní zločin.”

“Když se budeme hodně snažit, určitě nějaké odůvodnění najdem,” ujistil ho Sellitto.

“Takže do toho,” oslovil Rhyme Rodneyho Szarneka.

Počítačový expert připojil harddisk k USB portu na svém otlučeném laptopu, adresoval klávesnici několik pevných a jistých úderů a upřeně se zadíval na obrazovku.

“Dobře, dobře…”

“Máte jméno?” nevydržel to Rhyme. “Někoho z SSD, kdo si ty složky stáhl?”

“Cože?” Szarnek se zasmál. “Takhle to nefunguje. Tohle chvíli potrvá. Musím data přetáhnout na hlavní počítač u nás na oddělení. A potom…”

“Takže za jak dlouho to bude?” zabručel Rhyme.

Szarnek zamžoural, jako by si teprve teď všiml, že je kriminalista postižený. “To záleží na míře fragmentace, stáří souborů, alokaci, rozdělení disku a tak. Teprve potom…”

“Fajn, fajn, fajn. Dělejte, co můžete.”

“A co jsi ještě zjistil?” zeptal se Sellitto Pulaského.

Mladý policista popsal své rozhovory se zbývajícími dvěma techniky, kteří mají přístup ke všem datovým ohrádkám. Dodal, že hovořil také s Andym Sterlingem, jehož mobilní telefon potvrdil, že mu otec volal v době vraždy z Long Islandu. Jeho alibi bylo neprůstřelné. Thom doplnil údaje do seznamu podezřelých.

Andrew Sterling, prezident, generální ředitel

alibi, byl na Long Islandu, ověřeno. Potvrdil syn

Sean Cassel, ředitel prodeje a marketingu

nemá alibi

Wayne Gillespie, ředitel technických operací

nemá alibi

Samuel Brockton, ředitel oddělení dohledu nad dodržováním zákonů

alibi, hotelové záznamy potvrzují přítomnost ve Washingtonu Peter Arlonzo-Kemper, ředitel pro lidské zdroje

alibi, byl s manželkou, ta potvrdila (podjatá?)

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna

alibi, podle záznamů o docházce byl v práci

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

nemá alibi Klient SSD (?)

Sterling zašle seznam

Neznámý pachatel najatý Andrewem Sterlingem (?)

Všichni zaměstnanci SSD, kteří měli přístup k databázi innerCircle tudíž nyní věděli o probíhajícím vyšetřování, avšak bot střežící na serveru NYPD počítačový soubor s názvem “Vražda Myry Weinburgové” zatím neohlásil jediný pokus o přístup. Byl pachatel 225 skutečně tak opatrný? Anebo byla celá koncepce pasti pomýlená? Rhyme si uvědomil, že se nechali natolik omámit Sterlingovou mocí i mocí jeho společnosti, že zanedbávají ostatní potenciální podezřelé.

Pulaski vytáhl cédéčko. “Tady jsou ti klienti. Letmo jsem je prohlédl. Je jich zhruba tři sta padesát.”

“No nazdar.” Rhyme se zašklebil.

Szarnek vsunul disk do mechaniky a otevřel tabulkový procesor. Rhyme si prohlížel data na svém plochém monitoru, jednalo se o téměř tisíc stránek hustě popsaného textu.

“Šum,” poznamenala Sachsová a tlumočila ostatním Sterlingova slova o tom, že data mohou být bezcenná, jsou-li porušená, je-li jich příliš málo nebo naopak příliš mnoho. Szarnek se začal prokousávat bažinou informací o tom, jací klienti si koupili jaké seznamy s vytěženými daty… Opravdu jich bylo příliš. Poté však Rhyma něco napadlo. “Uvádějí tam i datum a čas, kdy byla ta data stažena?”

Szarnek si prohlédl obrazovku. “Jo, uváděj.”

“Tak zjistěme, kdo si stahoval informace těsně před těmi zločiny.”

“Dobrý nápad, Linku,” řekl Sellitto. “Dva-dva-pětka určitě chtěl mít co nejaktuálnější data.”

Szarnek se nad tím zamyslel. “Myslím, že dokážu nahackovat bota, který to zvládne. Možná to chvilku potrvá, ale udělat se to dá. Akorát mně přesně řekněte, kdy se ty zločiny staly.”

“To vám sdělíme hned. Mele?”

“Jasně.” Technik začal sestavovat podrobnosti o krádeži mincí, krádeži obrazu a dvou znásilněních.

“Hele, vy používáte ten program Excel?” zeptal se Szarneka Pulaski.

“Přesně tak.”

“A co to přesně je?”

“Takovej základní tabulkovej procesor. Většinou se používá k evidenci prodeje a finančnímu výkaznictví. Ale dneska už ho lidi používají ke spoustě různých věcí.”

“Mohl bych se ho naučit?”

“Jasně. Můžete se přihlásit do kurzu. Třeba v New School nebo Learning Annex.”

“Měl jsem si ho nacpat do hlavy už dávno. Určitě se na ty školy podívám.”

Rhyme měl pocit, že už chápe, proč se Pulaski tak zdráhal vrátit se na SSD. “Ale zapiš si to hodně nízko na seznam priorit, bažante,” upozornil ho.

“Co prosím, pane?”

“Pamatuj si, že lidi se tě budou snažit setřít řadou různých způsobů. Nepředpokládej, že oni mají pravdu a ty se mýlíš jen proto, že oni vědí něco, co ty nevíš. Otázka zní: potřebuješ ten program znát, abys dělal svou práci líp? Jestli ano, nauč se ho. Jestli ne, tak je to jen rozptýlení pozornosti a k čertu s ním.”

Mladý policista se zasmál. “Dobře. Díky.”

Rodney Szarnek sebral CD i přenosný harddisk a začal si balit notebook, aby se vrátil na oddělení počítačové kriminality k hlavnímu počítači.

Když odešel, pohlédl Rhyme na Sachsovou, která právě telefonovala, snažila se zjistit nějaké informace o kombajnérovi dat zabitém před několika lety v Coloradu. Kriminalista jednotlivá slova neslyšel, ale Sachsová se očividně dozvídala něco závažného: hlavu měla předkloněnou, rty vlhké a tahala se za pramínek vlasů. Její oči byly živé a soustředěné. Celkově z ní vyzařoval mimořádně erotický náboj.

Nebuď směšný, pomyslel si Rhyme. Soustřeď se na ten zatracený případ. Pokusil se odsunout své city stranou.

Podařilo se mu to jen částečně.

Sachsová zavěsila. “Mám nějaké informace od coloradské státní policie. Ten datový kombajnér se jmenoval P. J. Gordon. Peter James. Jednoho dne vyrazil na projížďku na horském kole a už se nevrátil. Jeho bicykl našli celý otlučený na dně útesu, ležel vedle hluboké řeky. Tělo se objevilo zhruba o měsíc později o třicet kilometrů níže po proudu. Test DNA byl pozitivní.”

“Jak probíhalo vyšetřování?”

“Žádné velké vyšetřování se nevedlo. Na tom místě se lidi zabíjejí na kolech, lyžích a sněžných skútrech pořád. Závěr zněl, že šlo o nešťastnou náhodu. Pár nezodpovězených otázek nicméně přetrvalo. Tak například se zdálo, že se předtím Gordon pokusil vloupat k serverům SSD v Kalifornii, ne k databázi, nýbrž k souborům samotné firmy a k osobním záznamům některých zaměstnanců. Nikdo neví, jestli se mu podařilo proniknout dovnitř, anebo ne. Pokusila jsem se vypátrat další lidi z firmy Rocky Mountain Data, abych zjistila víc. Ale nikdo už není k mání. Vypadá to, že Sterling tu firmu koupil, převzal její databázi a pustil všechny k vodě.”

“Existuje někdo, koho se na Gordona můžeme zeptat?”

“Státní policie nevypátrala žádné jeho rodinné příslušníky.”

Rhyme pomalu pokýval hlavou. “Dobrá, to je zajímavý předpoklad, mohu-li použít tvé oblíbené adjektivum, Mele. Takže tenhle Gordon se pokusil vydolovat pár dat ze souborů SSD a přitom zjistil něco o dva-dva-pětce, který si uvědomil, že je v bryndě, protože to brzy praskne. A tak Gordona zabil a narafičil to tak, aby to vypadalo jako nehoda. Sachsová, má coloradská policie k tomu případu spis?”

Sachsová si povzdechla. “V archivu. Budou ho hledat.”

“No jo, každopádně chci zjistit, kdo z SSD pracoval ve firmě už v době, kdy Gordon zemřel.”

Pulaski zatelefonoval Marku Whitcombovi, který si vyslechl jeho dotaz a za půl hodiny mu zavolal zpátky. Rozhovor s oddělením lidských zdrojů odhalil, že ve firmě tehdy pracovaly desítky zaměstnanců, mimo jiné i Sean Cassel, Wayne Gillespie, Mameda se Shraederem nebo Martin, jeden z osobních asistentů Andrewa Sterlinga.

Vzhledem k velkému počtu podezřelých nepředstavovala smrt Petera Gordona příliš kvalitní stopu. Rhyme nicméně doufal, že pokud od coloradské státní policie získají kompletní vyšetřovací spis, možná se jim podaří najít důkazy, které je přivedou na konkrétního podezřelého.

Dlouze se zadíval se na seznam, když vtom Sellittovi zazvonil telefon. Poručík přijal hovor a Rhyme viděl, jak tuhne. “Cože?” vyštěkl a pohlédl na Rhyma. “Nekecej. A jak se to stalo…? Zavolej mi, hned jak budeš něco vědět.”

Zavěsil. Rty měl pevně semknuté a tvářil se zachmuřeně. “Linku, moc mě to mrzí, ale jde o tvého bratrance. Někdo ho napadl v zadržovací cele. Pokusil se ho zabít.”

Sachsová přistoupila k Rhymovi a položila mu ruku na rameno. Rhyme vycítil v jejím gestu úlek.

“A jak je na tom?”

“Ještě se mi ozvou, Linku. Momentálně je na intenzivce. Nic konkrétního zatím nevědí.”

28

“Nazdárek.”

Pam Willoughbyová, kterou Thom uvedl do haly, se usmívala. Pozdravila se s přítomnými policisty, kteří jí navzdory děsivé zprávě o Arthuru Rhymovi rovněž věnovali úsměv. Thom se jí zeptal, jak bylo dnes ve škole.

“Skvěle. Vážně dobře.” Pam poté ztlumila hlas a obrátila se k Sachsové. “Amélie, měla bys minutku?”

Sachsová pohlédla na Rhyma, který kývl směrem k dívce. Mělo to znamenat: pro Arta nemůžeme nic udělat, dokud nebudeme vědět víc, takže klidně běž.

Sachsová vyšla s dívkou na chodbu. Napadlo ji, jak je zvláštní, že mladí lidé mají všechno vepsáno ve tváři. Přinejmenším se z jejich výrazu dalo vyčíst, jakou mají náladu, a někdy člověk odhadl i důvody, které se za jejich náladou ukrývají. Avšak při setkáních s Pam si Sachsová někdy přála, aby měla alespoň část schopností Kathryn Danceové a dokázala zjistit, co dívka prožívá a co si myslí. Dnes odpoledne z ní ovšem vyzařovalo neskrývané štěstí.

“Vím, že máš spoustu práce,” začala.

“To vůbec nevadí.”

Vešly do salonku naproti zádveří domu.

“Tak co se děje?” Sachsová se spiklenecky usmála.

“Totiž, udělala jsem, cos mi poradila. Prostě jsem se Stuarta na tu holku normálně zeptala.”

“A…?”

“Je to tak, že spolu kdysi chodili, předtím, než jsem se s ním seznámila já. Dokonce mi o ní před časem vyprávěl. Potkali se na ulici a jenom se spolu bavili, nic víc. Ona je tak trochu jako klíště, víš? Byla taková už ve chvíli, kdy spolu chodili, a je to jeden z důvodů, proč už ji Stuart nechtěl. Když je spolu Emily viděla, tak se držela ona jeho, zatímco on se jí snažil vykroutit. A to je všecko. Takže je to v pohodě.”

“No vida, tak to blahopřeju! Znamená to, že nepřítel je definitivně odražen?”

“Jo, jasně. Musí to bejt pravda, on by s ní vlastně ani chodit nemohl, protože by pak mohl přijít o práci…” Pamela se náhle zarazila.

Sachsová ani nemusela být vyšetřovatelkou, aby si uvědomila, že dívka vyhrkla něco, co nechtěla. “Přijít o práci? O jakou práci?”

“No, však víš.”

“To tedy nevím, Pam. Proč by měl přijít o práci?”

Pam zrudla a upřeně se zahleděla na orientální koberec pod nohama. “Totiž, on ji má letos ve třídě.”

“On je učitel?”

“Tak nějak.”

“Na vaší střední škole?”

“Letos ne. Letos je na Jeffersonu. Já ho měla loni. Takže je v pohodě, když spolu…”

“Počkej, Pam…” Sachsová se vrátila v myšlenkách zpátky. “Říkalas mi, že s tebou chodí do školy.”

“Říkala jsem, že jsem se s ním seznámila ve škole.”

“A co ten kroužek poezie?”

“Totiž…”

“On ten kroužek vede,” domyslela si Sachsová. Zašklebila se. “A fotbal taky jenom trénuje. Nehraje ho.”

“Ale nemůžeš říct, že jsem ti lhala.”

Hlavně nepanikař, nabádala se Sachsová v duchu. Tím ničemu nepomůžeš. “Víš, Pam, to je…” A co to vlastně je? Chtěla se Pam zeptat na tolik věcí, že jí položila první otázku, která ji napadla: “Kolik mu je?”

“Já nevím. Ale moc zas ne.” Dívka zvedla hlavu. V očích měla tvrdý výraz. Sachsová ji už zažila vzdorovitou, náladovou i odhodlanou. Nikdy ji však neviděla takovou, zahnanou do kouta, uvězněnou téměř jako zvíře.

“Pam?”

“Já nevím, myslím, že zhruba čtyřicet jedna nebo tak nějak.” Pravidlo “hlavně nepanikař” začalo brát zasvé.

Co bych teď měla udělat? ptala se Amélie sama sebe. Ano, vždycky si přála mít děti, tuto touhu umocňovaly vzpomínky na báječné chvíle strávené s tátou -, ale nějak přitom pozapomněla na obtížnější úkol v podobě rodičovské výchovy.

Napadlo ji, že zásada číslo jedna teď pravděpodobně zní “buď rozumná”. Momentálně to však bylo stejně účinné jako “hlavně nepanikař”. “Víš, Pam…”

“Já vím, co teď řekneš. Ale o tohle tady nejde.”

Sachsová si tím nebyla tak jistá. Muži a ženy… Do jisté míry jde mezi nimi vždycky o tohle. O sexuálním aspektu této situace však vůbec nedokázala uvažovat. Jen by to prohloubilo její paniku a znemožnilo jí racionálně uvažovat.

“On je jinej. Jsme naladění na stejnou vlnu… Kluky ve škole zajímá jenom sport nebo videohry. A to je strašná nuda.”

“Pam, existuje spousta kluků, kteří čtou básně a chodí do divadla. Copak v tom kroužku poezie nebyli žádní spolužáci?”

“To je něco jinýho… Nevykládám na počkání, čím vším jsem prošla, myslím s mámou a tak. Ale Stuartovi jsem to řekla a on to pochopil. Taky si prožil těžký časy. Když byl v mým věku, zabili mu tátu. Musel se sám protlouct školou, bral si tehdy dvě nebo i tři zaměstnání.”

“Přesto to není dobrý nápad, miláčku. Jsou si tím spojené problémy, které si dnes ani nedokážeš představit.”

“Je na mě hodnej. Jsem s ním strašně ráda. Copak to není ze všeho nejdůležitější?”

“Patří to k tomu, ale není to všechno.”

Pam vzdorovitě zkřížila ruce na prsou.

“A i když tě zrovna neučí, mohl by se dostat do opravdu vážných potíží.” Sotva to Sachsová vyslovila, přepadl ji pocit, že už tuto názorovou při prohrála.

“Řekl mi, že já za to stojím.”

Člověk nemusel být Freud, aby si to dokázal spočítat: dívka která v útlém dětství tragicky přišla o otce a jejíž matka a otčím byli teroristé, představovala pro vnímavého staršího muže ideální cíl.

“Neblbni, Amélie, já se přece nevdávám. Jenom spolu chodíme.”

“A co kdybyste si zkusili dát pauzu? Třeba na měsíc. Vyzkoušíš pár jiných mužů a uvidíš, co se stane.” Vedu si mizerně, pomyslela si Sachsová. Její argumenty zaváněly prohranou ústupovou taktikou.

Pam se přehnaně zamračila. “A proč bych to měla chtít dělat? Já se přece nesnažím lovit kluky jen proto, abych někoho měla, jako to dělají všecky ostatní holky ve třídě.”

“Miláčku, já přece chápu, že k němu něco cítíš. Ale dopřej tomu všemu trochu času. Nechci, abys pak byla raněná. Určitě existuje spousta báječných kluků. Budou pro tebe vhodnější a i ty nakonec zažiješ větší štěstí.”

“Já se s ním nerozejdu. Miluju ho. A on miluje mě.” Pam si posbírala knihy a chladně dodala: “Radši už půjdu. Mám úkoly.” Vyrazila ke dveřím, ale pak se zarazila, otočila se k Amélii a zašeptala: “Když jsi začala chodit s panem Rhymem, neříkal ti někdo, že je to pitomej nápad? Že by sis mohla najít někoho, kdo není na vozíku? A že existuje spousta ‚báječnejch chlapů’? Vsadím se, že jo.”

Pam krátce fixovala Amélii očima, načež se otočila, vyšla ze salonu a zavřela za sebou dveře.

Sachsová si pomyslela, že je to pravda, že jí někdo skutečně tyto věci říkal, ba dokonce že použil prakticky stejná slova jako Pam.

A kdo jiný to mohl být než Améliina matka?

Miguel Abrera 5465-9842-4591-0243, “specialista na správcovskou činnost”, jak se politicky korektně nazývalo jeho pracovní zařazení, odešel z práce v obvyklou dobu, totiž kolem páté hodiny odpoledne. Momentálně vychází z metra nedaleko svého domu v Queensu, míří domů a já se držím těsně za ním.

Snažím se zůstat klidný. Ale není to snadné.

Oni, tedy policie, jsou blízko, blíží se ke mně! To se mi ještě nikdy nestalo! Tolik let už sbírám, mám na kontě spoustu zmařených i zničených životů, tolik šestnácťáků se mým přičiněním dostalo za mříže, a teď jsem najednou v ohrožení já. Od chvíle, kdy jsem zjistil, že policie podezírá i mě, si zachovávám dobrou vnější fasádu, tím jsem si jist. Zároveň však zběsile analyzuji situaci, probírám se daty a hledám hroudu zlata, která mi prozradí, co vědí a co nevědí. Jak velké riziko mi vlastně hrozí. Zatím však odpověď najít nedokážu.

V datech je příliš mnoho šumu!

Kontaminace…

Probírám v hlavě, jak jsem se v poslední době choval. Dával jsem si pozor. Data rozhodně mohou pracovat i proti vám; připíchnou vás k síti, jako když přišpendlíte k sametové podušce modrého motýla Morpho menelaus, z něhož ještě stoupá mandlová vůně kyanidu. Ti z nás, kteří se vyznají, však dokážou využívat data i k vlastní ochraně. Data lze mazat, lze je masírovat, lze je zkreslovat. Dokážeme do nich záměrně přidávat šum. Dokážeme umístit datový soubor A vedle datového souboru X tak, aby A a X vyvolávaly dojem větší podobnosti, než odpovídá pravdě. Případně větší odlišnosti.

Dokážeme podvádět těmi nejjednoduššími způsoby. Třeba takové RFID. Stačí šoupnout transpondér pro rychlý průjezd mýtnou branou někomu do aktovky a data ukážou, že vaše auto bylo během víkendu na desítkách různých míst, zatímco ve skutečnosti stálo celou dobu v garáži. Nebo si představte, jak je snadné strčit zaměstnanecký průkaz do aktovky a nechat si ho doručit do kanceláře, kde pak třeba čtyři hodiny leží, než někoho požádáte, aby tu obálku sebral a přinesl vám ji do restaurace ve městě. Promiň, ale zapomněl jsem si ji vzít. Díky. Oběd jde na mě… A co pak data ukážou? No přece že jsem zařezával v práci, zatímco ve skutečnosti jsem ve zmíněném časovém období stál nad chladnoucím lidským tělem a utíral břitvu do hadru. To, že mě nikdo neviděl fyzicky sedět v kanceláři za stolem, není podstatné. Zde jsou moje záznamy o docházce, policisto… Datům důvěřujeme, lidskému oku nikoliv. A existuje tucet dalších triků, které jsem dovedl k dokonalosti.

Nyní se ovšem musím spolehnout na jedno z krajnějších opatření.

Miguel 5465 se přede mnou zastavuje a nakukuje do baru. Vím zcela jistě, že pije zřídkakdy, a pokud se teď zastaví na cervezu, jen tím trochu posune načasování, ale moje plány na dnešní večer rozhodně nezhatí. Miguel 5465 si však nakonec nechává zajít chuť, naklání hlavu na stranu a pokračuje v chůzi. Opravdu je mi líto, že nešel dovnitř a jedno pivo si nedopřál, když vezmu v úvahu, že mu zbývá necelá hodina života.

29

Konečně Lonu Sellittovi zavolal někdo ze zadržovacího centra.

Poručík chvíli poslouchal a kýval hlavou. “Díky.” Ukončil hovor. “Arthur bude v pořádku. Je zraněný, ale ne vážně.”

“Díkybohu,” zašeptala Sachsová.

“Co se stalo?” zeptal se Rhyme.

“Nikdo tomu nedokáže přijít na kloub. Pachatelem je jistý Antwon Johnson, který si odpykává federální trest za únos a k tomu mu přihodili pár státních paragrafů. Do Hrobek ho převezli k dodatečnému procesu. Vypadá to, že mu prostě ruplo v bedně a pokusil se to zinscenovat tak, aby to vypadalo, že se Arthur oběsil. Nejdřív všechno popíral a pak začal tvrdit, že si Arthur přál zemřít a žádal ho o pomoc.”

“Takže ho dozorci našli včas?”

“Ne. To je na tom ze všeho nejdivnější. Do Johnsona se pustil jiný vězeň. Mick Gallenta, chlap se dvěma zářezy za metamfetamin a heroin. Přestože je dvakrát menší než Johnson, skočil na něj, knokautoval ho a sundal Arthura ze zdi. Málem tím vyprovokoval vězeňskou vzpouru.”

Zazvonil telefon a Rhyme si všiml předčíslí 201.

Judy Rhymová.

Přijal hovor.

“Slyšel jsi to, Lincolne?” zeptala se rozechvěle.

“Slyšel. Ano.”

“Proč chtěl někdo udělat takovou věc? Proč?”

“Vězení je vězení. Je to jiný svět.”

“Ale vždyť je to jenom zadržovací cela, Lincolne. Jenom vazba. Dokázala bych pochopit, kdyby seděl ve vězení s odsouzenými vrahy. Ale většina těch lidí na proces teprve čeká, ne?”

“To ano.”

“Takže proč by někdo riskoval vlastní případ tím, že se pokusí zabít jiného zadrženého?”

“Já nevím, Judy. Prostě to žádnou logiku nemá. Už jsi s ním mluvila?”

“Nechali ho zavolat. Ale nemůže moc mluvit. Má poškozené hrdlo. Ovšem není to nic vážného. Každopádně si ho tam den nebo dva nechají.”

“Prima,” řekl Rhyme. “Poslyš, Judy, chtěl jsem získat víc informací, než ti zavolám, ale… Jsem si docela jistý, že budeme schopni prokázat Arthurovu nevinu. Vypadá to, že za tím stojí někdo jiný. Včera zavraždil další oběť a já si myslím, že mu dokážeme přišít i vraždu té Sandersonové.”

“Ne! Vážně? A kdo to sakra je, Lincolne?” Už žádné sezení jako na jehlách a opatrné vybírání slov, aby náhodou někoho neurazila. Judy Rhymová za posledních čtyřiadvacet hodin pořádně ztvrdla.

“To se právě snažíme zjistit.” Pohlédl na Sachsovou a otočil se zpátky k mikrofonu. “A taky se nezdá, že by se Arthur s obětí znal. Neměli spolu vůbec nic společného.”

“A jste…?” Její hlas se vytratil. “Jste si tím jistí?”

Sachsová se představila a řekla: “Ano, jsme, Judy.”

Slyšeli, jak se Judy zhluboka nadechuje. “Mám zavolat advokátovi?”

“Ten s tím nic nenadělá. Momentálně je Arthur stále ještě zatčen.”

“A můžu zavolat Arthurovi a říct to jemu?”

Rhyme zaváhal. “Ano, jistě.”

“Ptal se na tebe, Lincolne. Na klinice.”

“Opravdu?”

Rhyme vycítil, že se na něj Amélie Sachsová dívá.

“Ano. Říkal, že ať to dopadne jakkoliv, děkuje ti za pomoc.”

Všechno by bývalo jiné…

“Už bych měl končit, Judy. Máme spoustu práce. Dáme ti vědět, co jsme zjistili.”

“Děkuji ti, Lincolne. A vám všem. Bůh vám žehnej.”

Další zaváhání. “Na shledanou, Judy.”

Rhyme se neobtěžoval s hlasovým ovládáním a ukončil hovor pohybem pravého ukazováčku. Větší cit měl sice v prsteníčku levé ruky, ale jeho pravý prst se pohyboval rychle jako had.

*

Miguel 5465 má za sebou velkou tragédii a je spolehlivým zaměstnancem. Pravidelně navštěvuje svou sestru a švagra na Long Islandu. Z pobočky Western Union posílá peníze matce a sestře do Mexika. Je to ctnostný muž. Jednou, rok po smrti své ženy a dítěte, vybral drahocenných 400 dolarů z bankomatu nacházejícího se v brooklynské čtvrti známé jako rajon prostitutek. Nakonec se však polekal a druhý den uložil peníze zpátky na účet. Bylo nefér, že musel zaplatit poplatek dva a půl dolaru za výběr z bankomatu.

O Miguelovi 5465 vím i spoustu dalších věcí, mnohem více než o většině ostatních šestnácťáků v databázi, je totiž jedním z mých únikových východů.

Který teď zoufale potřebuji.

Už celý rok si ho piplám jako svého náhradníka. Jakmile zemře, přičinlivá policie si začne dávat dohromady fakta. Podívejme, vždyť my našli toho vraha, násilníka a zloděje obrazů a mincí! Přiznal to ve svém vzkazu na rozloučenou, byl zoufalý a smrt rodiny ho dohnala až k vraždám. V krabičce v jeho kapse se navíc najde nehet jedné z obětí, Myry Weinburgové.

A podívejte, co dalšího tady máme: jeho účtem procházely významné peněžní částky a opět nevysvětlitelně mizely. Miguel 5465 také uvažoval o velké hypotéce na koupi domu na Long Islandu, za který hodlal složit půlmilionovou zálohu, přestože jeho plat činil 46 000 dolarů ročně. Navštěvoval webové stránky obchodníků s uměním a informoval se o Prescottových obrazech. Ve sklepě jeho bytu se nachází balení pěti lahví piva Miller, kondomy značky Trojan, pěna na holení Edge a fotografie z říše Myry Weinburgové na serveru ourWorld. Ukrývají se tam i knihy o hackování a flashdisky s programy na prolamování kódů. Miguela 5465 trápila v poslední době deprese, a dokonce minulý týden kontaktoval poradnu pro lidi ohrožené sebevraždou a vyžádal si brožuru.

Kromě toho jsou zde i záznamy o docházce, které snadno odhalí, že Miguel 5465 nebyl v době zmíněných zločinů v práci.

Předem uzavřený případ.

V kapse mám jeho vzkaz na rozloučenou, vydařenou napodobeninu jeho rukopisu, kterou jsem pořídil z kopií jeho proplacených šeků a žádostí o půjčku, ctihodné finanční instituce si je naskenovaly a přitrouble pověsily na internet. Vzkaz je napsán na papíru podobném tomu, který si Miguel 5465 koupil minulý měsíc v nedalekém papírnictví, a inkoust pochází ze stejného typu pera, jakých má doma přehršli.

A protože tím posledním, co si policie přeje, je rozsáhlé vyšetřování jejich dvorního dodavatele dat, totiž firmy SSD, celá záležitost tím bude vyřešena. Pachatel zemřel. Případ uzavřen. Já se vrátím do své Komory, vyhodnotím chyby, kterých jsem se dopustil, a začnu pracovat na tom, abych byl do budoucna chytřejší.

Copak to pro nás všechny nebylo životní ponaučení?

A pokud jde o samotnou sebevraždu, díval jsem se na Google Earth a použil jsem jeden základní prediktivní program, který mi poradil, jakou nejpravděpodobnější trasou se Miguel 5465 vrací z práce v SSD domů. S největší pravděpodobností půjde přes malý městský park tady v Queensu, který se táhne hned vedle dálnice. Vzhledem k nepříjemnému hluku automobilů a vzduchu plnému výfukových zplodin bývá park většinou opuštěný. Rychle k Miguelovi 5465 přistoupím zezadu, nechci, aby mě poznal a začal být ve střehu, a uštědřím mu šest ran do hlavy železnou tyčí naplněnou broky. Nato mu strčím do kapsy vzkaz na rozloučenou a krabičku s nehtem, odvleču ho k zábradlí a shodím ho z náspu na dálnici vedoucí o patnáct metrů níže.

Miguel 5465 teď kráčí pomalu a dívá se do výkladů. Já se držím deset až patnáct metrů za ním, hlavu mám sklopenou a jsem plně pohroužen do hudby, kterou cestou z práce poslouchám stejně jako desítky dalších lidí, přestože můj iPod je ve skutečnosti vypnutý (hudba je jednou z mála věcí, které nesbírám).

Park je teď jeden blok od nás. Už se…

Ale moment, teď se něco děje! Miguel 5465 nezahýbá k parku. Místo toho se zastavuje v jedné korejské prodejně, kupuje si květiny a vyráží z obchodní zóny do jakési opuštěné čtvrti.

Zpracovávám novou informaci, porovnávám toto chování se svou znalostní základnou. Predikce nefunguje.

Jde snad k přítelkyni? Nebo k nějaké příbuzné?

Jak vůbec může v jeho životě existovat něco, o čem nevím?

Šum v datech. Jak ho jen nenávidím!

Ne, ne, tohle není dobré. Květiny pro přítelkyni nezapadají do profilu vraha se sebevražednými sklony.

Miguel 5465 dál kráčí po chodníku. Vzduch je prosycen jarní vůní posečené trávy, šeříků a psí moči.

Á, už to mám. Opět se uklidňuji.

Údržbář prochází branou hřbitova.

No jistě, přece ta mrtvá manželka a dítě. Takže je to dobré. Predikce odpovídá. Budeme mít jen malé zdržení. Jeho cesta domů přece jen povede parkem. S poslední návštěvou manželky by to vlastně mohlo být ještě lepší: Odpusť, že jsem za tvé nepřítomnosti znásilňoval a vraždil, drahá.

Držím se za ním a udržuji bezpečný odstup. Na nohou mám pohodlné boty s gumovou podrážkou, které nevydávají vůbec žádný zvuk.

Miguel 5465 míří přímo k dvojhrobu. Tam se žehná a kleká k modlitbě. Pokládá květiny vedle čtyř dalších kytic v různém stadiu uvadání. Proč se návštěvy hřbitova neobjevily na síti?

No jistě, za květiny platí hotově.

Vstává a začíná odcházet.

Vyrážím za ním a zhluboka přitom oddechuji.

Jenže vtom: “Promiňte, pane.”

Tuhnu a pomalu se otáčím ke správci hřbitova, který hovoří ke mně. Dostavil se tiše, neboť kráčel po koberci z posečené vlhké trávy. A přesouvá pohled z mého obličeje k mé pravé ruce, kterou si právě zasouvám do kapsy. Mohl a nemusel vidět béžovou látkovou rukavici, kterou jsem si nasadil.

“Dobrý den,” říkám.

“Viděl jsem vás tady v křoví.”

Jak mám na to odpovědět?

“V křoví?”

Jeho oči mi prozrazují, že má ke svým mrtvým ochranářský vztah.

“Mohu se zeptat, za kým jste přišel?”

Na přední kapsičce kombinézy má jmenovku, ale pořádně na ni nevidím. Stony? Co je tohle za jméno? Zmocňuje se mě vztek. Za tohle můžou Oni… Oni, ti, co po mně jdou! Kvůli nim jsem si přestal dávat pozor. Jsem zmaten z toho šumu, ze všudypřítomné kontaminace! Nenávidím je nenávidím je nenávidím…

Nakonec se mi daří nasadit sympatický úsměv. “Jsem Miguelův přítel.”

“Ach tak. Vy jste znal Carmelu s Juanem?”

“Ano, znal.”

Stony, anebo je to možná Stanley, přemýšlí, proč jsem ještě tady, když už Miguel 5465 odešel. Mění polohu. Ano, je to Stony… Jeho ruka se přibližuje k vysílačce zavěšené u pasu. Nevzpomínám si na jména na náhrobcích. Napadá mě, jestli se Miguelova manželka ve skutečnosti nejmenovala Rosa a chlapec Jose a jestli jsem se právě nechytil do pasti.

Fikanost jiných lidí je tak únavná.

Stony se dívá na vysílačku, a když zvedá hlavu, je už nůž v polovině cesty k jeho hrudníku. Jedno, dvě, tři bodnutí, kolem kosti pozor, když člověk není dost opatrný, může si snadno vykloubit prst, jak jsem si na vlastní kůži ověřil. Je to velmi bolestivé.

Šokovaný správce však má větší výdrž, než jsem čekal. Vrhá se vpřed a chytá mě za límec rukou, kterou si nedrží ránu. Zápolíme spolu, svíráme se, postrkujeme a taháme, je to jako tanec smrti přímo mezi hroby, až jeho ruka konečně klesá a on se kácí na záda na chodník, na klikatý pruh asfaltu, který vede do kanceláře správce hřbitova. Jeho prsty nacházejí vysílačku ve stejném okamžiku, jako moje čepel nachází jeho krk.

Fik, fik, dvě tichá šmiknutí otevírají tepnu nebo žílu nebo obojí a vysílají k obloze překvapivě vydatný proud krve.

Uskakuji před ním.

“Ne, ne, proč? Proč?” Správce si k mé radosti sahá na ránu, čímž mi uvolňuje cestu a umožňuje provést totéž i na druhé straně jeho krku. Šmik, šmik, nedokážu se ovládnout. Už to není potřeba, ale já jsem vzteklý, přímo zběsile rozlícený, vztekám se na ně, protože mě úplně rozhodili. Přinutili mě použít únikovou cestu zvanou Miguel 5465. Rozrušili mě a já přestal být opatrný.

Ještě pár sečných ran… Konečně vstávám a přidávám pár zběsilých kopanců. Po třiceti vteřinách je muž konečně v bezvědomí. Po šedesáti se život mění ve smrt.

Dokážu jen stát, strnulý z téhle noční můry, hekající námahou. Skláním se a připadám si jako zubožené zvíře.

Policie, Oni, se samozřejmě dozví, že jsem to byl já. Data hovoří jasnou řečí. Smrt nastala u hrobu rodinných příslušníků jednoho zaměstnance SSD a při zápasnickém souboji se správcem jsem bezpochyby zanechal důkazy, které si chytrá policie dá do spojitosti s ostatními místy činu. A na úklid nemám čas.

Dojde jim, že jsem Miguela 5465 sledoval, abych nafingoval jeho sebevraždu, a že mě při tom vyrušil správce hřbitova.

Vtom se ve vysílačce ozývá zapraskání. Někdo volá Stonyho. Hlas nezní polekaně; jeho adresát se chce prostě na něco zeptat. Když se mu však nikdo neozve, začne po správci brzy pátrat.

Otáčím se a rychle odcházím, jako bych byl pozůstalý, který propadl návalu zármutku a má hrůzu z toho, co mu přinese budoucnost.

Koneckonců mě teď tato definice přesně vystihuje.

30

Další vražda.

A nebylo pochyb o tom, že ji má na svědomí pachatel 225.

Rhyme se Sellittem figurovali na seznamu lidí, kteří mají být okamžitě informováni o veškerých vraždách spáchaných na území města New York. Stačil jeden telefonát a pár dotazů, aby se oba kriminalisté dozvěděli, že oběť, správce hřbitova, byla zavražděna vedle hrobu manželky a syna zaměstnance SSD a že vrahem je pravděpodobně člověk, který tohoto zaměstnance na hřbitov sledoval.

Což byla pochopitelně až příliš velká shoda náhod.

Samotný zaměstnanec, jenž v SSD pracoval jako údržbář, podezřelý nebyl. Právě se před hřbitovem bavil s jiným návštěvníkem, když vtom oba zaslechli správcův křik.

“Jasně.” Rhyme pokýval hlavou. “Hele, Pulaski?”

“Ano, pane.”

“Zajeď na SSD a zkus zjistit, kde se v uplynulých dvou hodinách pohybovali všichni lidé figurující na seznamu podezřelých.”

“Ano.” Další stoický úsměv. Mladému policistovi se rozhodně v SSD nelíbilo.

“A Sachsová…”

“Já ohledám místo činu na hřbitově.” Sachsová už mířila ke dveřím.

Když oba odešli, zatelefonoval Rhyme Rodneymu Szarnekovi na oddělení počítačové kriminality. Nastínil mu poslední vraždu a řekl: “Tipl bych si, že teď bude hladový po informacích, co všechno jsme zjistili. Očichával už někdo naši past?”

“Mimo policii nikdo. Mám tu jen jeden záznam. Od někoho z kanceláře kapitána Malloye ve Velkém baráku. Dvacet minut pročítal soubory a pak se odhlásil.”

Malloy? Rhyme se v duchu zasmál. Ačkoliv Sellitto podle dohody průběžně kapitána informoval, Malloy se zřejmě nedokázal zbavit instinktů vyšetřovatele a snažil se získat o případu co nejvíce informací, možná měl v úmyslu přijít s vlastními návrhy. Rhyme si pomyslel, že mu bude muset zavolat a sdělit, že ty soubory jsou jen past, která neobsahuje vůbec nic užitečného.

“Předpokládal jsem, že je v pohodě, když se na ně Malloy podívá, a tak jsem vám nevolal,” řekl počítačový expert.

“V pořádku.” Rhyme ukončil hovor a dlouze se zadíval na důkazní tabule. “Lone, něco mě napadlo.”

“Co?” zeptal se Sellitto.

“Náš pachatel je neustále o krok před námi. A my k tomu pořád přistupujeme tak, že je to padouch jako každý jiný. Jenže to tak není.”

Muž, který ví všechno…

“Chci vyzkoušet něco trochu jiného. Ale potřebuju pomoc.”

“Od koho?”

“Z centra.”

“To je velká oblast. Od koho přesně?”

“Od Malloye. A od někoho z magistrátu.”

“Z magistrátu? K čemu, sakra? Proč si myslíš, že ti vůbec vezmou telefon?”

“Protože musí.”

“To má být důvod?”

“Musíš je přesvědčit, Lone. Potřebujeme si na toho člověka vytvořit náskok. Však ty to zvládneš.”

“A co chceš přesně udělat?”

“Myslím, že potřebujeme experta.”

“V jakém směru?”

“Počítačového experta.”

“Máme přece Rodneyho.”

“Toho jsem zrovna nemyslel.”

Ten člověk byl ubodán.

Efektivně, to ano, ale také bezdůvodně. Pachatel ho několikrát bodl do hrudníku a pak ho brutálně pořezal na krku, v návalu vzteku, usuzovala Sachsová. Toto byla další stránka pachatele 225. Podobná zranění viděla Sachsová i na dalších místech činu, kde tento pachatel řádil: energické a špatně mířené rány naznačovaly, že se chvílemi přestává ovládat.

Z hlediska vyšetřování to bylo dobré: emotivní zločinci bývají méně opatrní. Méně své činy skrývají a zanechávají více důkazů než pachatelé s lepším sebeovládáním. Jak ovšem Amélie Sachsová zjistila během let, kdy pracovala jako pochůzkářka, má tato vlastnost i jednu podstatnou nevýhodu: prchliví zločinci jsou mnohem nebezpečnější. Lidé zmítaní takovým vztekem, jaký zjevně lomcoval s pachatelem 225, nedokážou rozlišovat mezi zamýšlenými oběťmi, nevinnými přihlížejícími a policisty.

Jakoukoliv hrozbu, jakoukoliv nepříjemnou okolnost, chtějí okamžitě a beze zbytku eliminovat. Logika jde v takových chvílích stranou.

V ostrém světle halogenových lamp, které na místě činu rozestavili členové ohledávacího týmu a jež zaplavovaly hřbitov Forest Hills Memorial Gardens nepřirozeným světlem, si Sachsová prohlédla zabitého muže: ležel na zádech a nohy měl strnule pohozené na místě, kde dotančily svůj smrtelný kvapík. Zpod jeho těla vytékala na asfalt obrovská kaluž krve a barvila do červena i okraj trávníku podél něj.

Nikdo z policistů nedokázal vypátrat svědky a údržbář SSD Miguel Abrera nebyl schopen nic dalšího vypovědět. Byl těžce otřesen, jednak proto, že se stal potenciálním terčem vraha, a jednak proto, že zde zemřel jeho přítel. Během četných návštěv hrobu své ženy a dítěte se totiž se správcem hřbitova seznámil. Dnes večer prý měl matné tušení, že ho od metra někdo sleduje, a dokonce se cestou zastavil a nakoukl do okna jednoho baru, aby v něm odhalil odraz případného lupiče. Jeho trik však nezabral, v okně nikoho neviděl -, a tak pokračoval v cestě na hřbitov.

Sachsová v bílé kombinéze nyní přivolala dva techniky z ohledávacího centra v Queensu, aby vše vyfotografovali a natočili na kameru. Ohledala tělo a začala procházet v roštu. Počínala si přitom obzvláště svědomitě. Toto místo činu bylo důležité. Vražda proběhla rychle a měla násilný charakter, správce hřbitova evidentně pachatele 225 překvapil a oba muži pak spolu zápolili, díky čemuž existovala větší pravděpodobnost, že se na místě činu najdou důkazy, které povedou k dalším informacím o vrahovi a jeho bydlišti nebo pracovišti.

Sachsová vyrazila do roštu, centimetr po centimetru prošla celé místo činu, poté se otočila o devadesát stupňů a prohledala stejnou oblast znovu.

V polovině ohledávání se náhle zastavila.

Někde se ozval zvuk.

Sachsová si byla jistá, že slyšela cvaknutí kovu o kov. Kulka zasouvaná do komory? Otevření nože?

Rychle se rozhlédla kolem sebe, ale viděla jen hřbitov halící se do soumraku. Amélie Sachsová nevěřila na duchy a za normálních okolností jí místa posledního odpočinku připadala mírumilovná, ba dokonce uklidňující. Teď však měla zaťaté zuby a dlaně se jí pod gumovými rukavicemi potily.

Právě když se otočila zpátky k mrtvému tělu, zalapala po dechu, neboť opodál zahlédla záblesk.

Že by skrz křoví prosvítalo pouliční světlo?

Anebo se k ní blíží pachatel 225 s nožem v ruce?

Nepředvídatelný…

Sachsová se nedokázala ubránit myšlenkám na to, že se ji ten člověk už jednou pokusil zabít, když ji nedaleko od domu DeLeona Williamse vystavil střetu s federálním agentem. Tehdy neuspěl, ale možná byl odhodlán dovést svou práci do konce.

Vrátila se ke svému úkolu. Když už však byla se sběrem důkazů téměř hotova, zachvěla se. Opodál znovu postřehla pohyb, tentokrát na protější straně světel, ale stále v objektu hřbitova, který policisté po vraždě uzavřeli. Sachsová zamžourala do záře. Byl to vánek pohrávající si se stromem? Nebo nějaké zvíře?

Její otec, celoživotní policista a nevyčerpatelný zdroj pouliční moudrosti, jí jednou řekl: “Zapomeň na mrtvoly, Amie, ty ti neublíží. Strachuj se z těch, kteří z nich mrtvoly udělali.”

Byla to jakási obdoba Rhymovy zásady: “Ohledávej dobře, ale kryj si záda.”

Amélie Sachsová na šestý smysl nevěřila. Alespoň ne v nadpřirozeném slova smyslu. Podle jejího názoru byl celý svět přírody tak úžasný a naše smysly a myšlenkové procesy tak složité a silné, že nepotřebujeme nadpřirozené schopnosti, abychom dokázali dedukovat.

Byla si jistá, že tu někdo je.

Vystoupila z území vymezeného pro ohledání, připevnila si k pasu služební pistoli Glock a několikrát poplácala pažbu, aby si připravila ruku pro případ, že bude muset rychle tasit. Vrátila se do roštu, dokončila sběr důkazů a rychle se otočila ve směru, kde před chvílí zahlédla pohyb.

Světla byla oslnivá, ale Sachsová teď neměla sebemenší pochybnosti, že ve stínu zadní části hřbitova někdo stojí a pozoruje ji. Možná to byl zaměstnanec, avšak Amélie nehodlala ponechat nic náhodě. Položila ruku na pistoli a postoupila o pět metrů dopředu. Její bílá kombinéza představovala v ubývajícím světle krásný terč, ale Sachsová usoudila, že svlékáním teď nemůže marnit čas.

Vytasila glocka, rychle se prodrala křovím a navzdory artritickým kloubům se rozběhla k postavě. Poté se však zastavila, pohlédla na nájezdovou rampu před krematoriem, kde před chvílí zahlédla vetřelce, a zkřivila ústa. Měla na sebe vztek. Mužem, jehož siluetu podkreslovalo pouliční světlo za hřbitovem, byl policista, Sachsová rozeznávala obrys jeho služební čepice i ledabylý postoj prozrazující znuděného pochůzkáře ve strážní službě. “Policisto?” zavolala na něj. “Neviděl jste tu někoho?”

“Ne, detektivko Sachsová,” odpověděl muž. “Určitě ne.”

“Díky.”

Sachsová dokončila ohledání a předala místo činu soudnímu patologovi.

Vrátila se k autu, otevřela kufr a začala si svlékat bílou kombinézu. Přitom si povídala s kolegy z ohledávacího centra v Queensu. Také oni se právě soukali z kombinéz. Náhle se jeden zamračil a začal se rozhlížet kolem sebe.

“Ztratil jsi něco?” zeptala se Sachsová.

Muž se zamračil. “Jo. Určitě jsem ji měl tady. Svoji čepici.”

Sachsová ztuhla. “Cože?”

“Ztratila se mi čepice.”

Sakra. Sachsová hodila kombinézu do kufru a úprkem vyrazila k seržantovi z místní policejní stanice, který tu fungoval jako její bezprostřední nadřízený. “Posílal jste někoho zajistit nájezdovou rampu?” zeptala se ho zadýchaně.

“Tamhletu? Ne. S tím jsem se neobtěžoval. Neprodyšně jsme uzavřeli celou oblast a…”

Zatracená práce.

Sachsová se otočila a s glockem v ruce začala sprintovat k rampě. Přitom volala na opodál stojící policisty: “Byl tady! U krematoria! Rychle!”

Zastavila se u staré budovy z červených cihel a všimla si otevřené brány vedoucí na ulici. Rychlá prohlídka objektu neodhalila žádné stopy po pachateli 225. Sachsová tedy pokračovala na ulici a přitom se rychle rozhlížela na všechny strany. Viděla projíždějící auta i zvědavé přihlížející, byly jich desítky -, ale podezřelý byl pryč.

Vrátila se k rampě a vůbec ji nepřekvapilo, když opodál spatřila pohozenou policejní čepici. Ležela vedle cedule “Rakve nechávejte zde”. Zvedla čepici, vložila ji do důkazního sáčku a vrátila se k ostatním. Spolu s místním seržantem vyslali do okolí policisty, aby zjistili, zda si někdo pachatele nevšiml, a Sachsová se pak vrátila k autu. Samozřejmě bylo jasné, že dva-dva-pětka už bude daleko odtud, ale ona ze sebe stále nemohla setřást jakýsi syrový neklid, který byl do značné míry způsoben faktem, že když ji pachatel viděl, jak kráčí ke krematoriu, nepokusil se utéct, nýbrž bohorovně zůstal stát na místě.

Ze všeho nejvíce ji však děsila vzpomínka na jeho nevzrušený hlas, a na to, jak ji oslovil jménem.

“Tak půjdou do toho?” vyštěkl Rhyme, jakmile Lon Sellitto vstoupil do dveří. Právě se vrátil z centra, kde měl s kapitánem Malloyem a zástupcem starosty Ronem Scottem jednání ohledně akce, kterou Rhyme nazýval “Expertním plánem”.

“Nejsou z toho nadšení. Je to drahé a oni…”

“Hov… no. Sežeň mi někoho k telefonu.”

“Počkej, počkej. Nakonec do toho půjdou. Momentálně to organizují. Říkám jen, že kvůli tomu brblali.”

“Měls mi říct hned, že na to přistoupili. Brblat si můžou, jak chtějí.”

“Joe Malloy se mi ozve s podrobnostmi.”

Okolo půl desáté večer se otevřely dveře a do místnosti vstoupila Amélie Sachsová. V rukou nesla bednu s důkazy, které našla na místě vraždy správce hřbitova.

“On tam byl,” oznámila.

Rhyme jí nerozuměl.

“Dva-dva-pětka. Byl na hřbitově. Sledoval nás.”

“Nekecej,” neudržel se Sellitto.

“Než jsem si to uvědomila, byl pryč.” Sachsová zvedla policejní čepici a vysvětlila, že ji pachatel pozoroval v ní.

“Proč to sakra dělal?”

“Kvůli informacím,” prohodil Rhyme tiše. “Čím víc toho ví, tím je silnější a tím zranitelnějšími se stáváme my…”

“Pátrali jste po svědcích?” zeptal se Sellitto.

“Ujal se toho místní tým. Ale nikdo nic neviděl.”

“Takže on ví všechno. Zatímco my víme prd.”

Sachsová otevřela bednu a Rhyme upřel pohled na sáčky s důkazy, které Amélie postupně vytáhla. “Prali se spolu. Mohli bychom mít dobré stopy z přenosu.”

“Doufejme.”

“Mluvila jsem i s Abrerou, s tím údržbářem. Říkal, že si v uplynulém měsíci všiml několika zvláštních věcí. Změnily se mu záznamy o docházce, na jeho bankovním účtu se objevily vklady, které neučinil.”

“Takže něco jako Jorgensen?” nadhodil Cooper. “Krádež identity?”

“Ne, ne,” řekl Rhyme. “Vsadím se, že si ho dva-dva-pětka pěstoval, aby to odskákal za něj. Možná pro něj plánoval fingovanou sebevraždu. Chtěl mu podstrčit vzkaz na rozloučenou… Nebyl to hrob jeho ženy a syna?”

“Přesně tak.”

“Jasně. Abrera je zoufalý, a tak spáchá sebevraždu. Ve vzkazu na rozloučenou se přizná ke všem zločinům a my celý případ uzavřeme. Jenže pak pachatele vyrušil ten správce. A on je teď v rejži. O stejný tah se už pokusit nemůže, protože ví, že budeme falešnou sebevraždu předpokládat. Takže musí vymyslet něco jiného. Jenže co?”

Cooper začal probírat důkazy. “V čepici žádné vlasy, nikde žádné stopové důkazy… Ale víte, co tady mám? Kousek lepidla. Ovšem generického. Jeho zdroj nevypátrám.”

“Než tu čepici zahodil, odstranil z ní stopové důkazy lepicí páskou nebo válečkem,” prohlásil Rhyme a zašklebil se. Pachatel 225 už ho nemohl ničím překvapit.

“Ale mám tady vlákno od toho hrobu,” ohlásil Cooper. “Připomíná provaz použitý při vraždě Myry Weinburgové.”

“Prima. Co obsahuje?”

Technik připravil vzorek, podrobil ho testu a zanedlouho už mohl oznámit: “Našel jsem dvě látky. Tou běžnější je naftalen v inertním krystalovém médiu.”

“Kuličky proti molům,” konstatoval Rhyme. Stejná látka se vyskytovala v případu jedné otravy, kterou řešil před lety. “Ale budou staršího data.” Vysvětlil, že naftalen již do značné míry nahradily bezpečnější látky. “Případně,” dodal, “pochází ze zahraničí. Ve spoustě zemí se na spotřebitelské výrobky vztahují benevolentnější bezpečnostní předpisy.”

“A pak je tu ještě něco.” Cooper ukázal na počítačový monitor. Odhalená látka měla chemický vzorec Na (C6H11NHSO2O). “A je na ni navázán lecitin, karnaubský vosk a kyselina citronová.”

“Co to kčertu je?” vyhrkl Rhyme.

Následovalo hledání v další databázi. “Cyklamát sodný.”

“Aha, takže umělé sladidlo, že jo?”

“Přesně tak,” odpověděl Cooper a přečetl si odkaz. “Úřad pro potraviny a léčiva ho před třiceti lety zakázal. Proti zákazu bylo podáno odvolání, ale od sedmdesátých let se z téhle látky stejně žádné produkty nevyrábějí.”

Rhymovy myšlenky učinily několik skoků, čímž napodobily jeho oči upřené na důkazní tabule a těkající z položky na položku. “Stará lepenka. Plíseň. Vysušený tabák. Vlasy z dětské panenky. A kuličky proti molům. Co z toho dohromady vychází, sakra? Bydlí snad někde u starožitnictví? Nebo přímo nad ním?”

Pokračovali v analýze: nepatrné stopy trisulfidu tetrafosforu, který je hlavní složkou zápalek, další prach pocházející ze Světového obchodního centra a také listy mramornatky, běžné pokojové rostliny známé rovněž pod názvem diefenbachie.

Mezi dalšími důkazy figurovala také papírová vlákna ze žlutých zápisníků, pravděpodobně dvou různých typů, protože jejich barviva se lehce odlišovala. Nebyla však dostatečně výrazná, aby se dala vystopovat ke konkrétnímu zdroji. Kromě toho objevili kriminalisté další stopy pikantní látky, kterou Rhyme objevil v noži použitém při vraždě sběratele mincí. Tentokrát bylo látky dost na to, aby mohli důkladně prozkoumat strukturu a barvu. “Je to kajenský pepř,” oznámil Cooper.

“Kdysi dávno mohl jít člověk při tomhle objevu rovnou do latinské čtvrti,” zamumlal Sellitto. “Jenže dneska už mají salsu a pálivé omáčky všude. Od Whole Food po 7-Eleven.”

Poslední stopou byl otisk boty v hlíně nedávno vykopaného hrobu kousek od místa vraždy. Sachsová vydedukovala, že otisk patří pachateli 225, jelikož se zdálo, že ho zanechal člověk běžící z této části hřbitova k východu.

Porovnání elektrostatického otisku s databází vzorků podrážek odhalilo, že pachatel 225 měl na nohou silně sešmajdané boty značky Skechers o velikosti 11, byl to praktický, byť nepříliš módní model, který často nosili dělníci a turisté.

Sachsová teď vyřizovala nějaký telefonát, a tak Rhyme poručil Thomovi, aby dle jeho pokynů připsal nejnovější údaje na tabuli. Zadíval se na informace, bylo jich mnohem víc, než když s vyšetřováním začínali. Přesto je nikam nevedly.

PROFIL PACHATELE 225

?Muž

?Zřejmě kouří nebo bydlí/pracuje s kuřákem, případně poblíž zdroje tabáku

?Má děti nebo bydlí/pracuje v jejich blízkosti, případně poblíž zdroje hraček

?Zájem o umění, mince?

?Pravděpodobně běloch nebo příslušník menšiny se světlou pletí

?Střední postava

?Silný-dokáže oběti uškrtit

?Přístup k zařízení na změnu hlasu

?Zřejmě počítačově gramotný; zná server ourWorld. Další komunitní servery?

?Bere obětem trofeje. Sadista?

?Část bydliště/pracoviště temná a vlhká

?Bydlí v centru Manhattanu nebo okolí?

?Jí pochutiny s pálivou omáčkou

?Bydlí v blízkosti starožitnictví?

?Nosí pracovní boty Skechers, velikost 11

NEPODSTRČENÉ DŮKAZY

?Stará lepenka

?Vlasy z panenky, nylon 6, typ BASF B35

?Tabák z cigaret Tareyton

?Starý tabák, značka neznámá, nikoliv Tareyton

?Stopy plísně Stachybotrys chartarum

?Prach pocházející z útoku na Svétové obchodní centrum, možná ukazuje na bydliště/pracoviště v centru Manhattanu

?Pochutina obsahující kajenský pepř

?Vlákno z provazu obsahující:

? Sladidlo na bázi cyklamátu sodného (staré nebo dovezené)

? Naftalínové kuličky proti molům (staré nebo dovezené)

?Listy diefenbachie (pokojová rostlina)

?Stopy dvou různých zápisníků žluté barvy

?Otisk pracovní boty Skechers, velikost 11

31

“Díky, že jste mě přijal, Marku.”

Whitcomb, zástupce ředitele oddělení dohledu nad dodržováním zákonů, se příjemně usmál. Pulaského napadlo, že musí svou práci opravdu milovat, když pracuje i takhle pozdě, bylo krátce po půl desáté večer. Poté si však uvědomil, že i on sám je vlastně ještě v práci.

“Další vražda? A spáchal ji stejný člověk?”

“Jsme si tím naprosto jistí.”

Mladý muž se zamračil. “To mě mrzí. Ježíši. Kdy se to stalo?”

“Zhruba před třemi hodinami.”

Seděli ve Whitcombově kanceláři, která byla mnohem útulnější než Sterlingova. Panoval v ní větší nepořádek, což jí však jen dodávalo na příjemnosti. Whitcomb odsunul stranou zápisník, do kterého právě psal, a ukázal Pulaskému židli. Mladý policista se posadil a přitom si všiml rodinných fotografií na Whitcombově stole, několika hezkých obrazů na stěnách a také diplomů a profesních certifikátů. Cestou sem se rozhlížel po ztichlých chodbách a měl radost, že nikde neviděl “školní tyrany” Cassela s Gillespiem.

“To je vaše manželka?” zeptal se Whitcomba.

“Moje sestra.” Whitcomb se usmál, ale Pulaski už tenhle pohled znal. Znamenal, že dané téma je pro adresáta tíživé. Že by ta žena zemřela?

Ne, byla to ta druhá z obvyklých odpovědí.

“Jsem rozvedený. Tady mám pořád spoustu práce. Udržet rodinu je pak těžké.” Zástupce ředitele mávl rukou a Pulaski vyrozuměl, že chce tímto gestem obsáhnout celou SSD. “Ale ta práce je důležitá. Opravdu důležitá.”

“To jistě ano.”

Pulaski se po příchodu do firmy nejprve snažil sehnat Andrewa Sterlinga, ale pak zatelefonoval Whitcombovi, který souhlasil, že se s ním sejde a předá mu záznamy o docházce z dnešního dne, aby měla policie přehled, kteří z podezřelých byli v době vraždy správce hřbitova mimo budovu.

“Uvařil jsem vodu na kávu.”

Pulaski si všiml, že na Whitcombově stole stojí stříbrný tác se dvěma porcelánovými šálky.

“Zapamatoval jsem si, jakou máte rád.”

“Díky.”

Whitcomb zalil kávu vodou a Pulaski usrkl. Nápoj byl dobrý. Pulaski se už těšil na den, kdy se jeho finanční situace zlepší natolik, že si bude moci pořídit přístroj na cappuccino. Kávu měl k smrti rád. “To každý den pracujete takhle dlouho?” zeptal se.

“Docela často. Vládní předpisy jsou přísné ve všech oborech, ale v informačním byznysu je to o to horší, že nikdo neví jistě, co po něm vláda vlastně chce. Jednotlivé státy například mohou vydělat spoustu peněz prodejem informací uvedených na řidičských průkazech. V některých státech se proti tomu řidiči vzbouřili a tato praxe je zakázaná. V jiných státech je to však naprosto v pořádku.

Pokud se v některých státech někdo nahackuje na servery vaší společnosti, jste povinen informovat zákazníky, jejichž data byla odcizena, bez ohledu na charakter těchto dat. V jiných státech to musíte zákazníkům oznámit pouze v případě, že jde o informace finančního rázu. V ještě jiných státech jim nemusíte říkat nic. Je v tom chaos. Ale my v něm musíme mít neustále jasno.”

Když Pulaski přemýšlel o narušování bezpečnosti, cítil palčivé výčitky svědomí, že dnes v SSD odcizil data uložená na volném místě disků. V době, kdy tyto soubory stahoval, se Whitcomb pohyboval v jeho blízkosti. Nehrozí zástupci ředitele problémy, pokud se to Andrew Sterling dozví?

“Takže tady to je.” Whitcomb mu podal zhruba dvacetistránkový spis se záznamy o dnešní docházce.

Pulaski začal listovat dokumentem a ověřovat příchody a odchody podezřelých. Nejprve se podíval, v kolik hodin odešel z práce Miguel Abrera, krátce po páté. Vzápětí mu poskočilo srdce, neboť jeho pohled náhodou zavadil o Sterlingovo jméno; ředitel SSD odešel pouhých několik vteřin po Miguelovi, jako by ho sledoval… Poté si však Pulaski uvědomil, že udělal chybu. Ve zmíněnou dobu odešel Andy Sterling, Andrewův syn. Generální ředitel odešel už dříve, zhruba ve čtyři hodiny odpoledne, a vrátil se teprve asi před půlhodinou, zřejmě po nějaké obchodní schůzce se skleničkou a večeří.

Pulaski se na sebe opět rozzlobil, že si nepřečetl záznam pořádně. Nechybělo mnoho a zatelefonoval Lincolnu Rhymovi, že odchody obou mužů následovaly krátce po sobě. Byl by z toho neskutečný trapas. Dávej si pozor, nabádal se zlostně.

Pokud jde o další podezřelé, pak Faruk Mameda, vztahovačný technik z noční směny, byl v době vraždy ve firmě. Záznamy ředitele technických operací Waynea Gillespieho prozrazovaly, že dotyčný odešel půl hodiny před Abrerou, ale v šest hodin se vrátil do práce a zůstal v ní několik hodin. Pulaski cítil drobné zklamání, že tato skutečnost zřejmě vyřazuje arogantního posměváčka z okruhu podezřelých. Všichni ostatní odešli tak, že měli dost času sledovat Miguela na hřbitov nebo tam dorazit před ním a počkat na něj. Vlastně většina zaměstnanců byla v inkriminovanou dobu mimo sídlo SSD. Pulaski si také všiml, že Sean Cassel byl většinu odpoledne pryč, ale před půlhodinou se vrátil.

“Pomohlo vám to nějak?” zeptal se Whitcomb.

“Trochu. Nebude vám vadit, když si to nechám?”

“Ne, klidně si to vezměte.”

“Díky.” Pulaski složil dokument a zastrčil si ho do kapsy.

“Mimochodem, mluvil jsem s bratrem. Příští měsíc přijede. Nevím, jestli byste měl zájem, ale napadlo mě, že byste se s ním možná rád seznámil. A vezměte s sebou klidně i svého bratra. Můžete si vyměňovat policajtské historky.” Whitcomb se vzápětí rozpačitě usmál, jako by vyprávění historek bylo tím posledním, co chtějí policisté ve svém volnu dělat. Pulaski by mu však mohl potvrdit, že poldové historky z akcí milují.

“Tedy pokud je už ten případ vyřešen. Nebo jak tomu správně říkáte?”

“Uzavřen.”

“Jasně, jako v tom seriálu. Uzavírači… Takže pokud je uzavřen. S podezřelým byste na pivo asi nemohl.”

“Vy přece žádný podezřelý nejste, Marku,” řekl Pulaski a rozesmál se. “Ale jinak máte pravdu, nejspíš bude lepší počkat. Zatím zjistím, jestli se to bráchovi hodí.”

“Marku,” ozval se za nimi tichý hlas.

Pulaski se otočil a spatřil Andrewa Sterlinga. Ředitel měl na sobě černé kalhoty, bílou košili s vyhrnutými rukávy a příjemně se usmíval. “Policisto Pulaski,” řekl. “Jste tu tak často, že bych vás měl připsat na výplatnici.”

Pulaski se stydlivě zaculil.

“Volal jsem vám. Ale sepnula se mi hlasová schránka.”

“Opravdu?” Generální ředitel se zamračil, ale poté jeho zelené oči ožily. “Vlastně ano. Martin dnes odešel dříve. Můžeme vám s něčím pomoci?”

Pulaski se mu chystal říct o záznamech o docházce, ale Whitcomb ho hbitě předešel. “Ron nám přijel oznámit, že se stala další vražda.”

“Ne, vážně? A pachatelem je tatáž osoba?”

Pulaski si uvědomil, že udělal chybu. Obejít Andrewa Sterlinga byía hloupost. Nepokládal ředitele za možného pachatele ani před ním nechtěl nic skrývat, prostě se chtěl dostat k záznamům co nejrychleji a upřímně řečeno také neměl zájem potkat Cassela nebo Gillespieho, což se mu snadno mohlo přihodit, pokud by pro záznamy zamířil na patro nejvyšších manažerů.

Teprve nyní si uvědomil, že obstarat si informace o SSD z jiného zdroje než od Andrewa Sterlinga se zde pokládá za hřích, ne-li přímo za zločin.

Přemýšlel, zda ředitel dokázal jeho zaraženost vycítit. “Myslíme si, že ano,” odpověděl mu konečně na otázku. “Zdá se, že vrah chtěl původně zabít jednoho zaměstnance SSD, ale nakonec se stal jeho obětí kolemjdoucí.”

“Kterého zaměstnance?”

“Miguela Abreru.”

Sterling dokázal to jméno okamžitě zařadit. “Ano, ze správy. A je v pořádku?”

“Vyvázl bez zranění. Je trochu otřesený, ale jinak v pořádku.”

“A proč si pachatel vybral právě jeho? Myslíte, že něco ví?”

“To nedokážu říct,” odpověděl Pulaski.

“Kdy se to stalo?”

“Mezi šestou a půl sedmou večer.”

Sterling přimhouřil oči, kolem nichž se mu v kůži vytvořily slabé vrásky. “Mám řešení,” řekl. “Vy byste si teď měl obstarat záznamy o docházce svých podezřelých, policisto. Tím eliminujete osoby, které mají alibi.”

“Já…”

“Postarám se o to, Andrewe,” řekl Whitcomb rychle a usedl k počítači. “Vyžádám si je z oddělení lidských zdrojů.” Otočil se k Pulaskému a dodal: “Nemělo by to trvat dlouho.”

“Dobře,” řekl Sterling. “A dejte mi vědět, co jste zjistili.”

“Ano, Andrewe.”

Generální ředitel přistoupil k Pulaskému, podíval se mu do očí a pevně mu stiskl ruku. “Dobrou noc, policisto.”

Když odešel, obrátil se Pulaski k Whitcombovi. “Díky. Měl jsem nejdřív požádat jeho.”

“Jo, to jste měl. Předpokládal jsem, že jste to udělal. Jednou z věcí, které Andrew nemá rád, je být ponechán v nevědomosti. Pokud má informace, třeba i nepříznivé, je spokojený. Právě jste viděl příjemnou stránku Andrewa Sterlinga. Ta nepříjemná se od ní navenek příliš neliší. Ale věřte mi, že je úpně jiná.”

“Nedostanete se do problémů, že ne?”

Whitcomb se zasmál. “Pokud nezjistí, že jsem vám ty záznamy obstaral už hodinu předtím, než to navrhl, tak ne.”

Když se Pulaski o chvíli později vracel s Whitcombem k výtahu, ohlédl se. Na konci chodby stál Andrew Sterling a bavil se s Seanem Casselem. Oba muži měli sklopené hlavy a ředitel prodeje přikyvoval. Pulaskému se rozbušilo srdce. Po chvíli Sterling odkráčel, Cassel se otočil a začal si leštit brýle kusem černé látky. Přitom pohlédl přímo na Pulaského a usmál se na pozdrav. Pulaski z jeho výrazu vyčetl, že ředitele prodeje jeho přítomnost ani v nejmenším nepřekvapuje.

Vtom cinkl zvonek ohlašující příjezd výtahu a Whitcomb uvedl Pulaského do kabiny.

V Rhymově laboratoři zazvonil telefon. Ron Pulaski jim ohlásil, co v SSD zjistil o místě pobytu podezřelých. Sachsová vepsala jeho informace do seznamu na tabuli.

Pouze dva podezřelí byli v době vraždy v práci: Mameda a Gillespie.

“Takže to může být kterýkoliv ze zbývajícího půltuctu,” zamumlal Rhyme.

“Firma byla v tu dobu prakticky vylidněná,” poznamenal mladý policista. “Takhle pozdě se už tam moc lidí nezdržovalo.”

“Nemají důvod,” nadhodila Sachsová. “Veškerou práci za ně dělají počítače.”

Rhyme řekl Pulaskému, aby jel domů za rodinou. Zabořil hlavu do opěrky a upřeně se zadíval na tabuli.

Andrew Sterling, prezident, generální ředitel

alibi, byl na Long Islandu, ověřeno. Potvrdil syn

Sean Cassel, ředitel prodeje a marketingu

nemá alibi

Wayne Gillespie, ředitel technických operací

nemá alibi

alibi na vraždu správce hřbitova (dle záznamů o docházce byl v kanceláři)

Samuel Brockton, ředitel oddělení dohledu nad dodržováním zákonů

alibi, hotelové záznamy potvrzují přítomnost ve Washingtonu Peter Arlonzo-Kemper, ředitel pro lidské zdroje

alibi, byl s manželkou, ta potvrdila (podjatá?)

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna

alibi, podle záznamů o docházce byl v práci

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

nemá alibi

alibi na vraždu správce hřbitova (dle záznamů o docházce byl

v kanceláři) Klient SSD (?)

oddělení počítačové kriminality NYPD zašle seznam Neznámý pachatel najatý Andrewem Sterlingem (?)

Je však pachatelem 225 vůbec někdo z těchto lidí? zapochyboval Rhyme znovu. Vzpomněl si, co mu Sachsová říkala o konceptu “šumu” v oboru datokopectví. Nepředstavují tato jména pouhý šum? Odvedení pozornosti, které jim brání poznat pravdu?

Rhyme provedl s vozíkem elegantní otočku a znovu se zadíval na bílé tabule. Něco se mu pokoušelo prodrat na mysl. Jenže co?

“Lincolne…”

“Ššš.”

Něco, co kdysi četl nebo o čem slyšel. Ne, vlastně to byl nějaký případ, kdysi před lety. Vznášel se ve vzduchu jen těsně mimo dosah jeho paměti. Bylo to frustrující. Jako když se nemohl podrbat na uchu.

Uvědomil si, že se na něj Cooper dívá. I to ho dráždilo. Zavřel oči.

Už je to na dosah…

Ano!

“Co se děje?”

Rhyme zřejmě promluvil nahlas.

“Myslím, že to mám. Thome, ty se vyznáš v popkultuře, že jo?”

“Co to, propána, znamená?”

“Jako že čteš časopisy a noviny. A díváš se na reklamy. Vyrábějí se ještě cigarety Tareyton?”

“Já nekouřím. Nikdy jsem nekouřil.”

“‚Radši bych se popral, než přešel’,” vyhrkl Lon Sellitto.

“Cože?”

“Přece ta reklama v šedesátých letech. Vystupovali v ní lidi s monoklem.”

“Nevzpomínám si.”

“Můj táta je taky kouřil.”

“A vyrábějí se ještě? Na to se ptám.”

“To nevím. Ale už se moc nevidí.”

“Přesně tak. A ten druhý vzorek tabáku, který jsme našli, byl taky starý. Takže ať už je to kuřák, anebo ne, je rozumné předpokládat, že sbírá cigarety.”

“Cigarety? Co je tohle za sběratelství?”

“Ne, nejen cigarety. Co to staré umělé sladidlo? Možná sbírá i plechovky nebo lahve. A pak ty kuličky proti molům, zápalky, vlasy z dětské panenky. Plus ta plíseň Stachybotrys chartarum, ten prach z věží obchodního centra. Já si nemyslím, že bydlí v centru. Myslím, že jen několik let neuklízel…” Kriminalista se chmurně zasmál. “A s jakou další sbírkou máme momentálně co do činění? Se sbírkou dat. Dva-dva-pětka je posedlý sběratelstvím… Myslím, že je to křeček.”

“Cože?”

“Křečkuje věci. Nikdy nic nevyhodí. Proto je mezi stopami tolik starých věcí.”

“Jo, myslím, že o tomhle fenoménu jsem už slyšel,” řekl Sellitto. “Je zvláštní. Děsivý.”

Rhyme jednou ohledával místo činu, na kterém takový obsesivní sběratel zemřel, když ho rozdrtila zřícená halda knih, dva dny nehybně ležel pod jejich tíhou, než podlehl vnitřním zraněním. Rhyme tehdy označil příčinu smrti za “nepříjemnou”. Příliš tento fenomén nezkoumal, ale doslechl se, že v New Yorku funguje zvláštní jednotka, která chorobným sběratelům zprostředkovává terapeutickou pomoc a chrání je i jejich okolí před jejich nutkavým chováním.

“Takže zavoláme našemu dvornímu hlavošťourovi.”

“Terrymu Dobynsovi?”

“Možná zná někoho z té speciální jednotky. Tak ať se na to podívá. A ať se dostaví osobně.”

“V tuhle hodinu?” podivil se Cooper. “Vždyť už bylo deset.”

Rhyme se ani neobtěžoval vyslovovat heslo dne: My nespíme, tak proč by měli spát jiní? Jeho pohled na toto sdělení stačil.

32

Lincoln Rhyme chytil druhý dech.

Thom mu znovu připravil jídlo, a přestože stravování obvykle Rhymovi žádný zvláštní požitek nepřinášelo, nyní s chutí pojedl kuřecí sendviče s domácím chlebem, který upekl ošetřovatel. “To je recept Jamese Bearda,” prohlásil Thom, ovšem zmínka o veleuctívaném šéfkuchaři a autorovi kuchařek nenašla u Rhyma sebemenší odezvu. Rovněž Sellitto zhltl jeden sendvič a druhý si vzal na odchodu s sebou. (“Je ještě lepší než tuňákový,” poznamenal). Mel Cooper požádal o recept pro Grettu.

Sachsová seděla u počítače a rozesílala e-maily. Rhyme se jí chtěl zeptat, co dělá, jenže vtom zazvonil domovní zvonek.

O chvíli později uvedl Thom do laboratoře Terryho Dobynse, behaviorálního experta newyorské policie, s nímž se Rhyme dlouhá léta znal. Dobyns byl o něco plešatější a o něco širší v pase než v onom strašlivém období po nehodě, kdy se Rhyme snažil vyrovnat se svým ochrnutím a on dlouhé hodiny sedával u jeho postele. Stále však měl laskavé a vnímavé oči, na které si Rhyme pamatoval, a uklidňující vlídný úsměv. Lincoln Rhyme si k psychologickému profilování zachovával skeptický postoj a dával přednost soudní kriminalistice, avšak zároveň musel přiznat, že Dobyns tu a tam dokáže přijít s geniálními a užitečnými postřehy o pachatelích, které kriminalista pronásledoval.

Psycholog pozdravil všechny přítomné, přijal od Thoma kávu a odmítl jídlo. Nato se posadil na židličku vedle Rhymova vozíku.

“S tím chronickým sběratelstvím jsi to trefil, myslím, že máš pravdu. A hned na úvod bych ti měl říct, že už jsem kontaktoval tu speciální jednotku, která prověřila známé chronické sběratele v okolí. Není jich mnoho a je pravděpodobné, že nikdo z nich nemá s tím případem nic společného. Vyloučil jsem ženy, protože jste mi řekli o tom znásilnění. A většina mužů je buď starších, nebo impotentních. Jediní dva, kteří zapadají do funkčního profilu, působí na Staten Islandu a v Bronxu, a oběma poskytli alibi na dobu té nedělní vraždy sociální pracovníci nebo příbuzní.”

Rhyma to nepřekvapilo, pachatel 225 byl příliš chytrý, než aby za sebou nezametl stopy. Doufal však, že ho Dobyns přivede na nějaký nápad, alespoň malý, a nulový výsledek ho proto naplnil rozmrzelostí.

Dobyns se neubránil úsměvu. Tímto problémem se zabývali už kdysi před lety. Rhymovi odjakživa dělalo potíže ventilovat svůj osobní hněv nebo sklíčenost. V profesních otázkách v tom však byl mistr.

“Můžu ti ale poskytnout pár postřehů, které by mohly být užitečné. Například ti říct něco o chronických sběratelích. Je to forma obsedantně-kompulzivní poruchy. Objevuje se v případech, kdy je subjekt vystaven konfliktu nebo napětí, které nedokáže citově zvládnout. Soustředit se na určité chování je pak mnohem snazší než řešit tento základní problém. Mezi příznaky této poruchy patří časté mytí rukou nebo počítání. A také chronické sběratelství.

Takový sběratel nebývá sám o sobě nebezpečný. S jeho chováním jsou sice spojena zdravotní rizika, zamoření hmyzem a drobnými živočichy, plíseň a nebezpečí požáru -, ale jinak si sběratelé v podstatě přejí, aby je okolí nechalo na pokoji. Kdyby mohli, žili by obklopeni svou sbírkou a nikdy by nevycházeli ven.

Ovšem ten váš pachatel je poněkud zvláštního ražení. Narcisistická a antisociální osobnost se v něm snoubí s obsedantně-kompulzivním sběratelstvím. Pokud po něčem zatouží, například po cenných mincích, po obrazech nebo po sexuálním uspokojení -, musí to mít. Prostě musí. Zabíjení pro něj není problém, pokud mu pomůže získat, co chce, a ochránit sbírku. Dokonce bych se nebál prohlásit, že ho zabíjení uklidňuje. Živí lidé v něm vyvolávají stres. Mohou ho zklamat, mohou ho opustit. Naopak neživé předměty, noviny, krabice od doutníků, bonbony nebo dokonce i těla, může člověk ukrýt ve svém doupěti; nikdy ho nezradí… Předpokládám, že asi nemáš zájem vyslechnout si, které faktory z dětství způsobily, že se stal takovým, jakým je.”

“Předpokládáš správně, Terry,” řekla Sachsová. Usmívala se přitom na Rhyma, který skutečně vrtěl hlavou.

“Především je třeba zdůraznit, že ten člověk potřebuje prostor. Spoustu prostoru. A vzhledem k cenám zdejších nemovitostí musí být velmi vynalézavý nebo velmi bohatý. Chroničtí sběratelé mají sklon bydlet ve velkých starších domech nebo usedlostech. Nikdy si nic nepronajímají. Nedokážou snést myšlenku, že nad nimi stojí majitel, který má právo vstupovat do jejich životního prostoru. Okna jejich hájemství bývají zatřená černou barvou nebo přelepená páskou. Sběratelé se totiž musí izolovat od vnějšího světa.”

“Kolik prostoru potřebují?” zeptala se Sachsová.

“Mnoho a mnoho místností.”

“Někteří zaměstnanci SSD budou mít spoustu peněz,” spekuloval Rhyme. “Ti vysoce postavení.”

“No, pokud váš pachatel zastává tak vysoký post, bude pravděpodobně vést dvojí život. Říkáme jim ‚tajný život’ a ‚fasáda’. On potřebuje existovat v reálném světě, aby mohl udržovat a rozšiřovat svou sbírku. A tak se snaží jevit zdání normálnosti. Pravděpodobně bude mít někde druhý dům nebo některá část jeho jediného domu bude navenek vypadat normálně. Samozřejmě že by raději žil jen ve své skrýši. Jenže kdyby žil pouze tam, lidé by si toho všimli. A tak bude mít někde obytný prostor, který dokonale odpovídá jeho společensko-ekonomické situaci. Oba objekty mohou být propojeny nebo se nacházet blízko u sebe. Přízemí může například vypadat normálně a v prvním patře může být sbírka. Anebo ve sklepě.

Pokud jde o jeho osobnost, dá se téměř s jistotou předpokládat, že zvolená fasáda bude téměř dokonalým protikladem jeho pravého já. Řekněme, že ve skutečnosti je pachatel dva-dva-pět nedůtklivý a malicherný. Na veřejnosti bude v takovém případě odměřený, klidný, uvážlivý a zdvořilý.”

“Mohl by jevit zdání byznysmena?”

“Docela snadno. A navíc bude hrát svou roli velmi, velmi dobře. Nic jiného mu totiž nezbývá. Naplňuje ho to sice zlobou a záští, jenže zároveň ví, že pokud tuto roli nebude hrát, mohl by ohrozit své poklady, což je pro něj naprosto nepřijatelné.”

Dobyns si prohlédl důkazní tabule a přikývl. “Koukám, že tu máte i odkaz na děti. Já ovšem pochybuji, že nějaké má. Pravděpodobně jen sbírá hračky. I to má souvislost s jeho dětstvím. A taky bude svobodný. Ženatého chronického sběratele najdete jen vzácně. Jeho posedlost sbíráním je příliš silná. Nechtěl by se dělit o čas nebo prostor s dalším člověkem, a upřímně řečeno by se mu jen těžko hledala partnerka, která by na něm byla natolik závislá, že by mu to trpěla.

A pokud jde o ten tabák a zápalky… Myslím, že sbírá cigarety, ale velmi pochybuji, že kouří. Většina chronických sběratelů má obrovské zásoby novin, časopisů a jiných hořlavých předmětů. Tenhle pachatel není hloupý. Nikdy by neriskoval požár, protože ten by mohl zničit jeho sbírku. Nebo ho přinejmenším prozradit, jakmile by na místo přijeli hasiči. A pravděpodobně se ani nijak zvlášť nezajímá o mince a o umění. Prostě je posedlý sbíráním jako takovým. Co sbírá, je vedlejší.”

“Takže ani nebydlí poblíž starožitnictví?”

Dobyns se zasmál. “Přesně takhle bude vypadat samotné jeho bydliště. Pochopitelně bez zákazníků… No, nic dalšího už mě nenapadá. Snad bych vás měl jen upozornit, jak je ten člověk nebezpečný. Podle toho, co jste mi řekli, se zdá, že už jste ho několikrát zastavili. To ho hodně rozlítilo. Zabije kohokoliv, kdo se začne šťourat v jeho hájemství, zabije ho bez nejmenších rozpaků. Tohle bych vám chtěl obzvláště zdůraznit.”

Vyšetřovatelé Dobynsovi poděkovali, psycholog jim popřál hodně štěstí a odešel. Sachsová na základě jeho informací aktualizovala profil pachatele.

PROFIL PACHATELE 225

?Muž

?Pravděpodobně nekouří

?Pravděpodobně svobodný, bezdětný

¦ Pravděpodobně běloch nebo příslušník menšiny se světlou pletí

?Střední postava

?Silný-dokáže oběti uškrtit

?Přístup k zařízení na změnu hlasu

?Zřejmě počítačově gramotný; zná server ourWorld. Další komunitní servery?

?Bere obětem trofeje. Sadista?

?Část bydliště/pracoviště temná a vlhká

?Jí pochutiny s pálivou omáčkou

?Nosí pracovní boty Skechers, velikost 11

?Chronický sběratel. Trpí obsedantně-kompulzivní poruchou

?Jeho veřejné vystupování v protikladu k jeho skutečné osobnosti

?Bydliště: nepronajaté, dva oddělené životní prostory, jeden normální a jeden tajný

?Okna zatlučená nebo zatřená

?Při sbírání nebo v případě ohrožení sbírky se bude chovat násilně

“Bylo to k něčemu?” zeptal se Cooper.

Rhyme mohl jen pokrčit rameny.

“Co si myslíš ty, Sachsová? Mohl by to být někdo, s kým jsi mluvila v SSD?”

Amélie pokrčila rameny. “Řekla bych, že nejblíž k tomuhle profilu měl Gillespie. Připadal mi jako největší podivín. Jenže Cassel se zase zdál ze všech nejúlisnější, pokud mám hodnotit, kdo nasazoval nejlepší fasádu. Arlonzo-Kemper je ženatý, což ho podle Terryho vyřazuje z boje. A techniky jsem neviděla. S těmi mluvil Ron.”

Na obrazovce se s elektronickým zacvrlikáním objevil box s identifikací příchozího telefonátu. Byl to Lon Sellitto, už se vrátil domů, ale podle všeho stále pracoval na “Expertním plánu”, který večer vymysleli s Rhymem.

“Příkaz: přijmout hovor… Lone, jak se vede?”

“Všechno je připraveno, Linku.”

“Kde v tom figurujeme my?”

“Dívej se v jedenáct na zprávy. Dozvíš se to. Já už jdu do postele.”

Rhyme ukončil hovor a zapnul televizor stojící v rohu laboratoře.

Mel Cooper se rozloučil a začal si balit věci do aktovky, jenže vtom mu zacinkal počítač. Podíval se na obrazovku. “Amélie, přišel ti nějaký e-mail.”

Sachsová se odšourala k počítači a posadila se.

“Není to z coloradské policie ohledně toho Gordona?” zeptal se Rhyme.

Sachsová neřekla nic, ale kriminalista si všiml, že během čtení zdlouhavého dokumentu zvedla obočí. Její prst zmizel v dlouhých rudých vlasech, namotal na sebe pramen a zaryl se do kůže na hlavě.

“Co je?”

“Musím jít,” řekla Sachsová a rychle vstala.

“Sachsová? Co se stalo?”

“Tohle se případu netýká. Zavolej mi, jestli mě budeš potřebovat.”

S těmito slovy vyrazila Amélie Sachsová ze dveří a zanechala za sebou oblak tajemna, stejně jemný jako levandulové mýdlo, jež si v poslední době oblíbila.

Případ pachatele 225 postupoval rychle.

Policisté však nemohou pustit ze zřetele ani další aspekty svých životů.

A právě proto teď Sachsová nejistě postávala před úhledným domkem v Brooklynu, nedaleko od vlastního domu. Noc byla příjemná. Ve vzduchu se nesl jemný vánek provoněný šeříkem a mulčovací kůrou. Bylo by krásné posadit se tu na obrubník nebo na dlažbu přede dveřmi a nemuset udělat to, co se teď Sachsová udělat chystala.

Co udělat musela.

Bože, jak se mi to protiví.

Ve dveřích se objevila Pam Willoughbyová. Oblečená v teplákovce a s vlasy staženými do culíku se právě bavila s jedním z dalších pěstounských dětí a jejich obličeje měly spiklenecký, ale nevinný výraz, které teenagerky nosí stejně samozřejmě jako mejkap. U jejich nohou si hráli dva psi: mrňavý havanský bišonek Jackson a mnohem větší, ale stejně rozpustilý briard jménem Cosmic Cowboy, který rovněž bydlel s Paminou náhradní rodinou.

Amélie sem občas přijížděla vyzvednout Pam, načež spolu vyrazily do kina, do Starbucks nebo někam na zmrzlinu. Když Pam spatřila Amélii, její tvář se obvykle rozjasnila.

Ne tak dnes večer.

Sachsová vystoupila z auta a opřela se o horkou kapotu. Pam zvedla Jacksona a zamířila k ní, zatímco druhá dívka Sachsové zamávala a zmizela s Cosmic Cowboyem v domě.

“Promiň, že jsem přijela tak pozdě.”

“To je v pohodě.” Dívka byla jako na trní.

“Jaké jsi dnes měla úkoly?”

“Normálka. Některý dobrý, jiný otrava.”

Byla to pravda, za Améliiných mladých dob to nebývalo jiné.

Sachsová polaskala psíka, jehož Pam stále majetnicky držela. Dívka to se svými věcmi dělávala často, zásadně odmítala nabídky nechat si nést školní brašnu nebo tašku s nákupy. V životě jí toho vzali tolik, usuzovala Sachsová, že měla sklon lpět na všem, co jí ještě zůstalo.

“Takže co se děje?”

Sachsovou nenapadl žádný způsob, jak jemně zavést řeč dané téma. “Mluvila jsem s tvým přítelem.”

“S přítelem?” zeptala se Pam.

“Se Stuartem.”

“Cože?” Na Paminu znepokojenou tvář dopadalo světlo procezené skrz listy opodál rostoucího ginkga.

“Musela jsem.”

“Ne, nemusela.”

“Pam…, já se o tebe bála. Nechala jsem si ho prověřit jedním kamarádem z policie, člověkem, který se zabývá bezpečnostními prověrkami.”

“Ne!”

“Chtěla jsem zjistit, jestli nemá kostlivce ve skříni.”

“Na tohles neměla žádný právo!”

“To je pravda. Ale přesto jsem to udělala. A před chvílí mi od toho kamaráda přišel e-mail.” Sachsová cítila, jak se jí svírá žaludek. Konfrontace s vrahy, jízda rychlostí 270 kilometrů v hodině…, to nebylo nic. Zato teď byla pořádně otřesená.

“Takže je to vrah nebo co?” osopila se na ni Pam. “Několikanásobnej vrah? Terorista?”

Sachsová zaváhala. Chtěla se dotknout dívčiny paže, ale neudělala to. “Ne, miláčku. Ale… je ženatý.”

V rozptýleném světle viděla, jak Pam vytřeštila oči.

“On je… ženatý?”

“Bohužel ano. Jeho žena je taky učitelka. Na jedné soukromé škole na Long Islandu. Mají spolu dvě děti.”

“Ne! To se pleteš.” Sachsová si všimla, že Pam zatíná volnou ruku tak silně, že určitě musí mít ve svalech křeč. Do očí jí vstoupila zlost, ale kupodivu žádné velké překvapení. Sachsová si kladla otázku, zda se teď dívka neprobírá vzpomínkami. Možná jí Stuart někdy řekl, že nemá pevnou linku a volá jen z mobilu. Nebo ji možná požádal, aby mu nepsala na hlavní e-mailovou adresu, a dal jí svůj záložní e-mail.

Mám v domě strašný nepořádek. Bylo by mi trapně, kdybys to tam viděla. Musíš pochopit, že jsem učitel. Býváme trochu roztržití… musím si sehnat hospodyňku…

“Je to omyl,” vyhrkla Pam. “Spletla sis ho s někým jiným.”

“Zrovna teď jedu od něj. Zeptala jsem se ho na to a on mi to potvrdil.”

“Ne, nepotvrdil! To si jenom vymýšlíš!” Dívce zaplanuly oči a na tváři se jí objevil studený úsměv, který se Sachsové zařízl hluboko do srdce. “Chováš se přesně jako moje matka! Když chtěla, ať něco nedělám, tak mi prostě zalhala! Úplně stejně jako teď ty.”

“Pam, já bych nikdy…”

“Všichni mi pořád všecko berou! Ale tohle se vám nepovede! Miluju ho a on miluje mě, takže si ho sebrat nenechám!” Otočila se a s psíkem pevně v náručí vyrazila k domu.

“Pam!” Sachsové se zajíkl hlas. “Ne, miláčku…”

Když dívka probíhala dveřmi, ještě jednou se rychle ohlédla. Vlasy jí poletovaly sem a tam a pohybovala se s okázalou škrobeností. Amélie Sachsová byla vděčná, že nevidí Pam do obličeje, nedokázala by přenést přes srdce nenávist, o níž věděla, že je teď v dívčině tváři vepsána.

Ta fraška na hřbitově stále pálí jako oheň.

Miguel 5465 měl umřít. Měl teď být připíchnutý k sametové podušce, aby si ho policie mohla ohledat. Prohlásili by případ za uzavřený a všechno by bylo v pořádku.

Jenže on ne. Motýlek uletěl. A znovu už falešnou sebevraždu zkoušet nemůžu. Navíc se o mně něco dozvěděli. Získali o mně nějaké znalosti…

Nenávidím je nenávidím je nenávidím je nenávidím je…

Nemám daleko k tomu, abych popadl břitvu, vyřítil se ven a…

U-klid-ni-se. S ubíhajícími roky je to však stále těžší.

Zrušil jsem některé transakce pro dnešní večer, chtěl jsem tu sebevraždu patřičně oslavit, a momentálně mířím do své Komory. Pomáhá mi, když mě obklopují mé poklady. Procházím voňavými místnosti a laskám se s některými položkami. Trofejemi z různých transakcí provedených v uplynulém roce. Cítit na tváři vyschlé maso, nehty a vlasy je obrovská útěcha.

Zároveň jsem však vyčerpaný. Sedím před obrazem Harveyho Prescotta a upřeně na něj civím. Rodinka můj pohled opětuje A jak to u většiny portrétů bývá, jejich oči člověka sledují, kamkoliv se hne.

Je to uklidňující. Ale i strašidelné.

Jedním z důvodů, proč se mi jeho dílo tolik líbí, je možná skutečnost, že lidé z jeho portrétů byli stvořeni čistí. Nemají žádné vzpomínky, které by je zatěžovaly, které by v nich vyvolávaly nervozitu, které by jim celou noc nedaly spát a vyháněly je do ulic, aby tam sbírali poklady a trofeje.

Á, vzpomínky.

Červen, stáří pět let. Otec mě nechává sednout na židli, odkládá nezapálenou cigaretu a vysvětluje mi, že nejsem jejich. “Přivedli jsme si tě do rodiny, protože jsme tě chtěli, moc jsme tě chtěli a milujeme tě, i když nejsi náš opravdový syn, chápeš, že jo…” Ani ne. Nechápu. Tupě na něj zírám. Matka žmoulá ve vlhkých dlaních papírový kapesník. Vyhrkává, že mě miluje jako vlastního syna. Ne, vlastně mě prý miluje ještě více, i když nechápu, proč by měla. Připadá mi to jako lež.

Otec odchází do druhého zaměstnání. Matka se jde postarat o ostatní děti a nechává mě o tom všem přemýšlet. Mám pocit, že mi něco vzali, jenže nevím co. Dívám se z okna svého pokoje. Je tady nádherně. Hory a zeleň a čerstvý vzduch. Já mám ovšem radši svůj pokoj, a tak tam trávím většinu času.

Srpen, stáří sedm let. Otec a matka se hádají. Nejstarší z nás, Lydia, pláče. Neodjížděj neodjížděj neodjížděj… Já osobně se připravuji na nejhorší, dělám si zásoby. Hromadím jídlo a drobné mince, ty lidé nikdy nepostrádají. Nic mi nemůže v jejich sběru zabránit, v lesklých i matných měděných mincích mám uloženo 134 dolarů. Ukrývám je v krabicích ve své komoře…

Listopad, stáří sedm let. Otec se vrací z místa, kde celý měsíc “naháněl plachej dolar”, což říká docela často. (Lydia a já se tomu vždycky smějeme.) Ptá se, kde jsou ostatní děti. Matka mu odpovídá, že je nedokázala všechny zvládnout. “Spočítej si to sám. Co si sakra myslíš? Zvedni telefon a vyřiď si to se sociálkou.”

“Nebyl jsi tady,” pláče.

Lydia ani já to moc nechápeme, ale víme, že to není dobré.

V mé komoře je 252 dolarů v drobných mincích, třiatřicet plechovek s rajčaty, osmnáct plechovek s jinými druhy zeleniny, dvanáct plechovek se špagetami SpaghettiOs, které mi ani nechutnají, ale dobře že je mám. Všechno ostatní je nepodstatné.

Říjen, stáří devět let. Další sourozenci kvapem putují do dětského domova. Momentálně je nás devět. Lydia a já pomáháme. Lydii je čtrnáct a ví, jak se postarat o menší děti. Žádá otce, aby koupil holkám panenky, ona totiž nikdy žádnou neměla a prý je to důležité -, a on se jí ptá, jak můžou na dávkách vydělat, když všechny peníze utrácejí za pitomosti.

Květen, stáří deset let. Vracím se ze školy. Stálo mě hodně sil, abych dokázal sebrat část mincí a koupit za ně panenku pro Lydii. Nemůžu se dočkat, jak bude reagovat. Poté však zjištuji, že jsem udělal chybu a nechal otevřené dveře do své komory. Otec je uvnitř a zuřivě otevírá krabice. Mince leží na podlaze jako mrtví vojáci na bitevním poli. Otec si jimi cpe kapsy a odnáší si krabice. “Kdo krade, ten ať si nestěžuje, když ho taky okradou.” Dávám se do pláče a říkám mu, že jsem ty mince našel. “Fajn,” odpovídá otec vítězoslavně. “Já je teď taky našel, z čehož vyplývá, že jsou moje… Je to jasný, mladíku? Jak chceš proti tomu argumentovat? Proti tomu nemůžeš nic namítat. Prokristapána, vždyt on tu má skoro pět set peněz!” A vytahuje si spoza ucha cigaretu.

Chcete pochopit, jaké to je, když vám někdo bere věci, vaše vojáčky, vaše panenky, vaše mince? Tak prostě zavřete pusu a zacpěte si nos. Přesně takové to je a moc dlouho to nevydržíte.

Říjen, stáří jedenáct let. Lydia je pryč. Nenechala žádný vzkaz. A nevzala si panenku. Z děcáku k nám přichází bydlet čtrnáctiletý Jason. Jednou v noci se dere do mého pokoje. Chce moji postel (je suchá, zatímco ta jeho není). Spím v jeho mokré. Takhle to pokračuje měsíc, noc co noc. Stěžuji si otci. Říká mi, ať zavřu zobák. Potřebují peníze a za éenka jako Jason prý mají příplatek… Dál už nic neříká. Myslí tím i mě? Nevím, co je to éenko. Tehdy ještě ne.

Leden, stáří dvanáct let. Blikající červená světla. Matka vzlyká, ostatní děti vzlykají. Popálenina na otcově paži je bolestivá, ale hasič tvrdí, že plyn ze zapalovače se na matraci naštěstí nevznítil rychle. Kdyby to byl benzin, byl by prý otec mrtev. Když Jasona odvádějí, poulí tmavé oči pod tmavým obočím a křičí, že nemá tušení, jak se mu plyn ze zapalovače a sirky dostaly do školní brašny. On to neudělal, on rozhodně ne! A taky prý ve třídě nerozvěsil fotografie lidí upálených zaživa.

Otec ječí na matku: Koukej, cos udělala!

To tys chtěl ten příplatek! opětuje matka křik.

Příplatek za éenka.

Emocionálně narušení jedinci, dozvídám se.

Vzpomínky, vzpomínky… Á, některých sbírek bych se s radostí vzdal, hodil je do popelnice, kdybych mohl.

Usmívám se na svou mlčenlivou rodinu, na Prescottovy. A pak se obracím zpět k bezprostřednímu problému, k problému zvanému Oni.

Jsem teď klidnější, nervozita je otupená. A jsem si jist, že stejně jako můj prolhaný otec, stejně jako zpanikařený Jason Stringfellow, když ho odváděla policie, stejně jako šestnácťáci ječící na vrcholu transakce budou i ti, kdo mě pronásledují, Oni -, už brzy mrtví a obráceni v prach. A já pak budu žít spokojený život se svou dvourozměrnou rodinou a se svými poklady tady v Komoře.

Moji vojáci, data, již brzy napochodují do bitvy. Jsem jako Hitler v berlínském bunkru, když nařídil svým Waffen-SS, aby šli vstříc nepřátelům. Data jsou nepřemožitelná.

Vidím, že je už skoro 23:00. Je čas na zprávy. Musím zjistit, co vědí o tom úmrtí na hřbitově a co o něm nevědí. Na televizoru naskakuje obraz.

Stanice přináší živý vstup do budovy magistrátu. Místostarosta Ron Scott, distingovaně vyhlížející muž, právě vysvětluje, že policie sestavila speciální tým, který má vyšetřit jednu nedávnou vraždu a znásilnění a také vraždu spáchanou dnes večer na hřbitově v Queensu, protože tyto hrůzné činy spolu zřejmě souvisejí.

Scott poté představuje inspektora newyorské policie Josepha Malloye, který “bude o případu informovat konkrétněji”.

Jenže Malloy o moc konkrétnější není. Ukazuje policejní podobiznu pachatele, která se mi podobá zhruba stejně, jako se podobá dvěma stům tisícům jiných mužů ve městě.

Běloch nebo muž se světlou pletí? Ale prosím vás.

Říká lidem, aby byli opatrní. “Domníváme se, že pachatel použil metody krádeže identity, aby pronikl do blízkosti obětí. Aby eliminoval možnosti jejich obrany.”

Mějte se na pozoru před každým, koho neznáte, pokračuje ten člověk, ale kdo je obeznámen s vašimi posledními nákupy, bankovními účty, plány na dovolenou nebo dopravními přestupky. “Všímejte si i drobností, jimž byste za normálních okolností nevěnovali pozornost.”

Město si dokonce přizvalo experta na informační management a bezpečnost z Carnegieho-Mellonovy univerzity. Doktor Carlton Soames bude několik následujících dní pomáhat vyšetřovatelům a radit jim v otázkách krádeže identity, což je podle jejich pevného přesvědčení nejlepší cesta k dopadení pachatele.

Soames vypadá jako typický rozčepýřený jeliman z nějakého zapadákova na Středozápadě, který pobral trochu chytrosti. Zaraženě se kření, oblek má trochu nakřivo a brýle trochu upatlané, soudě podle jeho asymetrického vejrání. A nakolik ošoupaný je asi ten jeho snubní prsten? Vsadím se, že hodně. Tihle týpci se žení brzy.

Neříká nic, ale civí na novináře a na kamery jako nějaké nervózní zvíře. Kapitán Malloy pokračuje: “V době, kdy jsou krádeže identity na vzestupu a jejich důsledky stále drastičtější, bereme svůj úkol chránit občany tohoto města smrtelně vážně.” Vůbec přitom netuší, jak pravdivá budou jeho poslední slova.

Reportéři využívají odmlky a zasypávají místostarostu, kapitána i znepokojeného profesora otázkami, jaké by dokázal vymyslet i žák třetí třídy. Malloy víceméně zatlouká. Jeho štítem je slovo “probíhající”.

Místostarosta Ron Scott ujišťuje veřejnost, že městu nehrozí žádné nebezpečí a že se přijímají veškerá opatření k ochraně obyvatelstva. Tisková konference pak náhle končí.

Vracíme se k normálním zprávám, pokud se to tak dá nazvat. Zkažená zelenina v Texasu, žena uvíznuvší na kapotě auta při záplavách v Missouri. Prezident je nachlazen.

Vypínám televizor, usedám ve své potemnělé Komoře a přemýšlím, jak tuto novou transakci nejlépe zpracovat.

Vzápětí dostávám nápad. Řešení je nabíledni, vlastně je tak očividné, až mě to naplňuje skepsí. Nakonec však k mému překvapení stačí pouhé tři telefonáty do hotelů v blízkosti One Police Plaza, abych zjistil, ve kterém z nich je dr. Carlton Soames ubytován.

DÍL IV

AMÉLIE 7303

ÚTERÝ 24. KVĚTNA

Samozřejmě, člověk si nikdy nebyl jist, zda ho v daném okamžiku sledují. Jak často a podle jakého systému Ideopolicie zapínala jednotlivá zařízení, bylo hádankou. Předpokládalo se, že sledují každého neustále.?

GEORGE ORWELL, 1984

33

Amélie Sachsová dorazila brzy.

Lincoln Rhyme však už byl vzhůru, nemohl dobře spát, protože myslel na současné plány tady i v Anglii. Zdálo se mu o bratranci Arthurovi a strýci Henrym.

Sachsová za ním přišla do domácího fitnesscentra, kde ho Thom právě nakládal zpět na vozík TDX. To už měl Rhyme za sebou osm kilometrů šlapání na stacionárním bicyklu Electrologic. Byla to součást jeho pravidelného cvičení vedeného s cílem zlepšit Rhymův zdravotní stav a udržet v jeho svalech dostatečné napětí pro den, kdy lékaři budou případně moci začít odpojovat mechanické systémy, jež ho momentálně drží při životě. Sachsová se ujala Rhyma a mladý ošetřovatel sešel dolů připravit snídani. Skutečnost, že Rhyme už dávno ztratil rozpaky a klidně si nechal od Sachsové pomoci při ranních úkonech, které by mnoha jiným lidem byly jistě nepříjemné, dodávala jejich vztahu punc.

Sachsová strávila noc doma v Brooklynu, a tak ji teď Rhyme informoval o nejnovějším vývoji událostí v případu pachatele 225. Poznal však, že je Sachsová myšlenkami jinde. Když se jí zeptal na důvod, Amélie si pomalu povzdechla a řekla: “Jde o Pam.” Načež vysvětlila, že se z Pamina přítele vyklubal její bývalý učitel. A navíc ženatý.

“Ne…” Rhyme zkroutil obličej. “To je mi líto. Chudák holka.” Instinkt mu napovídal pohrozit tomuhle Stuartovi, aby koukal padat ze scény. “Máš přece odznak, Sachsová. Tak jím před ním zamávej. Však on už odprejskne. Nebo jestli chceš, můžu mu zavolat sám.”

Sachsová však neměla dojem, že by to byl optimální přístup. “Bojím se, že když budu příliš tlačit na pilu nebo to ohlásím, přijdu o ni. Ale když nepodniknu nic, čeká tu holku spousta trápení. Proboha, co když s ním chce mít dítě?” Zaryla si nehet do palce, ale pak toho nechala. “Kdybych byla její matka, bylo by to úplně jiné. Věděla bych, co si počít.”

“Opravdu?” zeptal se Rhyme.

Sachsová se nad tím zamyslela a pak nasadila úsměv. “No dobře, tak možná ne… Tyhle rodičovské problémy… K dětem by se měl dodávat návod k obsluze.”

Snídani si vzali do ložnice a Sachsová Rhyma nakrmila. Stejně jako salon a laboratoř dole byl i tento pokoj mnohem útulnější než před několika lety, kdy ho Sachsová viděla poprvé. V té době vyzařovala z celého domu strohá atmosféra, jedinou výzdobu představovaly filmové plakáty připíchnuté ke zdi zadní stranou ven a používané jako provizorní tabule pro soupis důkazů v prvním případu, na němž společně pracovali. Dnes byly tyto plakáty obrácené správně a přibyly k nim další: Rhymovy oblíbené impresionistické krajinky a snivé městské výjevy od umělců jako George Inness nebo Edward Hopper.

Sachsová se posadila vedle Rhymova vozíku a uchopila ho za pravou ruku, do které se mu nedávno částečně vrátila hybnost a cit. Rhyme rozeznával konečky jejích prstů, přestože to byl poněkud zvláštní pocit, o stupeň či dva otupělejší než dotek pociťovaný na krku nebo na tváři, kde nervy fungovaly normálně. Jako by byla její ruka vodou kapající mu na kůži. S námahou sevřel dlaň. A ucítil, jak ona udělala totéž. Sachsová mlčela, ale on z jejího chování vycítil, že se chce bavit o Pam. Trpělivě tedy vyčkával, až bude Amélie pokračovat. Přitom pozoroval sokoly stěhovavé na okenní římse: byli ostražití, napjatí a samice byla větší než samec. Oba vypadali jako uzlíčky napružených svalů. Sokoli loví ve dne a tito dva navíc museli krmit ptáčata.

“Rhyme?”

“Copak?”

“Tys mu ještě nevolal, že ne?”

“Komu?”

“Svému bratranci.”

Aha, takže se nebude řešit Pam. Že bude Sachsová myslet na Arthura Rhyma, to by kriminalistu nenapadlo. “Ne. Nevolal.”

“A chceš slyšet ještě něco? Vůbec jsem nevěděla, že máš bratrance.”

“Já se o něm nikdy nezmiňoval?”

“Ne. Mluvil jsi o strýci Henrym a o tetě Paule. Ale o Arthurovi ne. Proč?”

“Máme pořád spoustu práce. Na klábosení není čas.” Usmál se. Sachsová nikoliv.

Mám jí to říct? přemýšlel. Nejprve tu myšlenku zavrhl. Vysvětlení by totiž zavánělo sebelítostí. A sebelítost byla pro Lincolna Rhyma jed. Zároveň si však Sachsová zasloužila něco vědět. Tak to v lásce chodí. Ve stinných zákoutích, kde se setkávají dvě sféry dvou různých životů, existují určité základní společné jmenovatele, nálady, lásky, obavy, zloby -, které nelze skrývat. Je to podmínka vztahu.

A tak jí to Rhyme řekl.

Řekl jí o Adrianně s Arthurem, o onom hořce mrazivém dni, kdy se účastnil vědecké soutěže, o pozdějších lžích, o trapném soudně-kriminalistickém ohledání Chevroletu Corvette, ba dokonce i o potenciálním dárku k zásnubám, o kusu betonu ohlašujícím příchod atomového věku. Sachsová pokyvovala hlavou a Rhyme se v duchu smál. Věděl totiž, co si teď jeho partnerka myslí: A co má být? Špetka teenagerské lásky, ždibec neupřímnosti, nějaké to zlomené srdce. V arzenálu osobních poklesků to byl docela malý kalibr. Jak mohlo něco tak malicherného zničit tak hluboké přátelství?

Byli jste jako bratři…

“Ale copak Judy neříkala, že jste je s Blaine po letech jezdili navštěvovat? Chápala bych to tak, že se mezi vámi všechno urovnalo.”

“No jo. Urovnalo. Koneckonců to byla jen středoškolská poblouzněnost. Adrianna byla krásná… Mimochodem vysoká rusovláska.”

Sachsová se zasmála.

“Ale za rozbití kamarádského vztahu rozhodně nestála.”

“Takže je v tom ještě něco dalšího, že jo?”

Rhyme zpočátku neřekl nic. Teprve po chvíli prohlásil: “Krátce před nehodou jsem jel do Bostonu.” Usrkl přes slámku trochu kávy. “Měl jsem projev na jedné mezinárodní konferenci o soudní kriminalistice. Dokončil jsem prezentaci a pak seděl v baru. Vtom si ke mně přisedla nějaká žena. Byla to bývalá profesorka z M. I. T. Moje jméno jí bylo povědomé, a tak mi prozradila, měla před lety ve třídě jednoho studenta ze Středozápadu. Jmenoval se Arthur Rhyme. Nejsme prý náhodou příbuzní?

Řekl jsem jí, že je to můj bratranec, a ona mi na Arthura prozradila takovou zajímavost. Spolu s přihláškou na univerzitu prý namísto eseje předložil vědecké pojednání. Bylo geniální, tvrdila ta profesorka. Originální, dobře probádané, rigorózní, když chceš polichotit vědci, Sachsová, prohlásíš, že jeho výzkum je ‚rigorózní’.” Rhyme se nakrátko odmlčel. “A tak ho ta profesorka začala pobízet, ať to své pojednání rozpracuje a uveřejní ve vědeckém časopise. Jenže Arthur v té věci nic dalšího nepodnikl. Ona už s ním pak nebyla v kontaktu a zajímalo ji, jestli v té oblasti někdy prováděl další výzkum.

Zaujalo mě to, a tak jsem se jí zeptal, na jaké téma ta práce byla. A ona si přesně vzpomněla na název: ‚Biologické dopady některých nanočásticových materiálů’… Jo, a mimochodem, Sachsová, tu práci jsem napsal já.”

“Ty?”

“Napsal jsem ji v rámci svého projektu na tu vědeckou soutěž. Byla druhá nejlepší ve státě. A rád přiznávám, že byla i velmi originální.”

“A Arthur ti ji ukradl?”

“Jo.” Dokonce i teď, po tolika letech, začal Rhymem lomcovat vztek. “Ovšem to nejhorší teprve přijde.”

“Povídej.”

“Po konferenci jsem musel na její slova neustále myslet. A tak jsem kontaktoval přijímací oddělení M. I. T. Veškeré přihlášky tam archivují na mikrofiších. Poslali mi kopii té mé. Ale něco na ní nehrálo. Samotná moje přihláška vypadala přesně tak, jak jsem ji odesílal, včetně podpisu. Ale všechno, co o mně prostřednictvím poradny pro výběr univerzity poslala škola, bylo pozměněno. Arthur se dostal k mým dokumentům ze střední školy a upravil je. Namísto jedniček, které jsem doopravdy měl, mi dal dvojky. Padělal nové doporučující dopisy, které vyznívaly vlažně. V podstatě se podobaly oběžníkům. Pravděpodobně to byly ty, které od svých učitelů dostal on. Doporučení od strýce Henryho v mém spisu nebylo.”

“On ho vytáhl?”

“A mou esej navíc nahradil nicneříkající slátaninou na téma: ‚Proč se chci dostat na M. I. T.’ Nezapomněl ani na pár velmi ošklivých pravopisných chyb.”

“To je hrozné.” Sachsová mu stiskla ruku pevněji. “V té středoškolské poradně pracovala Adrianna, viď? Takže mu s tím pomohla ona.”

“Ne. Nejdřív jsem si to taky myslel, ale pak jsem ji vypátral a zavolal jí.” Chladně se zasmál. “Bavili jsme se o životě, o svých manželstvích, o jejích dětech, o kariérách. A pak i o minulosti. Ona si prý vždycky kladla otázku, proč jsem náš vztah takhle přerušil. Odpověděl jsem jí, že jsem si myslel, že se rozhodla radši chodit s Arthurem.

Překvapilo ji to. Vysvětlila mi, že to bylo jinak, že jen Artovi prokazovala laskavost a pomáhala mu s přihláškou na univerzitu. Prý byl za ní několikrát v poradně, bavil se s ní o školách, prohlížel si ukázky esejů, díval se na doporučující dopisy. Tvrdil, že jeho poradce je hrozný a on by se chtěl zoufale dostat na dobrou školu. A zároveň ji požádal, aby o tom nikomu nic neříkala, obzvláště mně ne. Bylo mu trapně, že je odkázán na pomoc druhých, a tak spolu párkrát tajně odjeli jinam. Adrianna si prý celou dobu vyčítala, že se jím nechala dotlačit ke lži.”

“A když si pak odskočila na záchod nebo něco okopírovat, vzal Arthur útokem tvůj spis.”

“Přesně tak.”

Vždyť Arthur nikdy v životě nikomu neublížil. Není toho schopen…

Omyl, Judy.

“Jsi si tím absolutně jistý?” zeptala se Sachsová.

“Jo. Protože hned potom, co jsem domluvil s Adriannou, jsem zavolal Arthurovi.”

Rhymovi zněl ten rozhovor dodnes v uších, téměř slovo od slova.

“Proč, Arthure? Řekni mi proč.” Řečeno bez pozdravu.

Chvíle ticha. Arthurův dech.

A přestože od této nepravosti uplynulo hezkých pár let, bratranec okamžitě věděl, nač Lincoln naráží. Nezajímalo ho, jak se to dozvěděl. A neměl zájem to popírat ani předstírat nevědomost či nevinu.

Místo toho přešel do protiútoku a zlostně vyhrkl: “Takže ty chceš slyšet odpověď, Lincolne? Tak já ti ji řeknu: bylo to kvůli té vánoční ceně.”

Rhyma to vyvedlo z míry. “Kvůli jaké ceně?”

“Té, kterou ti dal můj táta za vítězství ve vánoční soutěži, když jsme byli v posledním ročníku na střední.”

“Kvůli tomu betonu? Ze stadionu Stagg Field?” Rhyme se zmateně zamračil. “Jak to myslíš?” Muselo za tím být něco víc než jen zisk suvenýru, který měl navíc význam jen pro hrstku lidí na světě.

“Zasloužil jsem si ho já!” Bratranec běsnil, jako by byl poškozeným on. “Otec mi dal jméno podle šéfa toho atomového projektu. Věděl jsem, že si chce tu kostku nechat. Věděl jsem, že mi ji hodlá věnovat, až dodělám střední školu nebo univerzitu. Měl to být můj dárek k absolutoriu! Celá léta jsem po ní toužil!”

Rhymovi se nedostávalo slov. Dva dospělí lidé se tu bavili jako malé děti o ukradeném komiksu nebo lízátku.

“Zbavil se věci, která pro mě byla strašně důležitá. A dal ji tobě.” Arthurovi se lámal hlas. Že by plakal?

“Arthure, já jen odpověděl na pár otázek. Byla to hra.”

“Hra…? Co je tohle za pitomý hry? Zrovna na Štědrý večer! Měli jsme zpívat koledy nebo se dívat na Život je krásný. Jenže táta ne, kdepak, ze všeho musel udělat pitomou učebnu. Bylo to tak trapné! A taky nudné. Jenže nikdo neměl odvahu se před slavným profesorem ozvat.”

“Ježíši, Arte, já za to přece nemohl! Prostě jsem tu cenu vyhrál. Nic jsem ti neukradl.”

Bratranec se krutě zasmál. “Ne? A nikdy tě, Lincolne, nenapadlo, žes mi možná přece jen něco ukradl?”

“Cože?”

“Přemýšlej o tom! Možná… mého otce.” Arthur se odmlčel a zhluboka oddechoval.

“O čem to sakra mluvíš?”

“Ukradls mi ho! Nepřemýšlel jsi někdy, proč jsem nikdy neběhal za univerzitu na dráze? Protože na tohle jsi měl monopol ty! A z akademického hlediska? Jeho druhým synem jsem nebyl já, ale ty. To tys seděl na jeho přednáškách na Chicagské univerzitě. To tys mu pomáhal s výzkumem.”

“No to je šílené… I tobě přece říkal, abys tam přišel. Já vím, že ano.”

“Jednou mi to úplně stačilo. Rozebral mě na součástky, až se mi chtělo brečet.”

“On přece pitval každého, Arte. Proto byl tak geniální. Nutil tě přemýšlet, tlačil na tebe tak dlouho, až jsi přišel na správnou odpověď sám.”

“Jenže někteří z nás nikdy správnou odpověď neodhalili. Byl jsem dobrý. Ale nebyl jsem skvělý. A syn Henryho Rhyma přece měl být skvělý. Ale jemu to bylo stejně jedno, protože měl tebe. Robert odjel do Evropy a Marie se odstěhovala do Kalifornie. Jenže on mě nechtěl ani pak. Chtěl tebe!”

Druhý syn…

“Já o tuhle roli nežádal. Nesabotoval jsem tě.”

“Vážně ne? No jo, pan Nevinný. Copak jsi tu hru nehrál? Copak to byla jen náhoda, že jsi vždycky o víkendu přijel k nám domů, i když jsem tam nebyl? Copak jsi ho nezval na ty svoje běžecké závody? Jasně že zval. Na něco se tě zeptám. Koho jsi chtěl mít doopravdy za tátu: mého otce, anebo toho svého? Byl z tebe tvůj táta někdy celý paf? Hvízdal na tebe někdy z tribuny? Zvedal před tebou souhlasně obočí?”

“To jsou všechno kecy,” utrhl se Rhyme. “Máš se svým tátou problémy, a co uděláš? Naházíš klacky pod nohy mně. Mohl jsem se dostat na M. I. T., ale tys to překazil! Změnil jsi mi celý život. Nebýt tebe, všechno by bylo jiné.”

“No, já o tobě můžu říct totéž, Lincolne. Já můžu říct totéž…” Chraplavě se zasmál. “Zkoušels vůbec někdy navázat vztah se svým otcem? Co asi podle tebe cítil, když měl syna jako ty, který byl stokrát chytřejší než on? A který neustále odcházel z domu, protože radši trávil čas se strýcem. Dal jsi Teddymu vůbec někdy šanci?”

Po těchto slovech práskl Rhyme s telefonem. Bylo to naposledy, co spolu mluvili. O několik měsíců později ochrnul po nehodě na místě činu.

Všechno by bývalo jiné…

“Proto tě po tvém zranění nikdy nepřijel navštívit,” řekla Sachsová, jakmile jí všechno vylíčil.

Rhyme přikývl. “Po té nehodě jsem dokázal jen ležet v posteli a myslet na to, že kdyby mi byl Art nepozměnil přihlášku, dostal bych se na M. I. T. a pak možná studoval postgraduál na Bostonské univerzitě nebo nastoupil k bostonské policii, případně bych přijel do New Yorku o něco dříve nebo o něco později. V každém případě bych se byl zřejmě neocitl na tom místě činu v metru a…” Jeho hlas se rozplynul v mlčení.

“Motýlí efekt,” poznamenala Sachsová. “Malá událost v minulosti může zásadně ovlivnit budoucnost.”

Rhyme přikývl. Věděl, že Sachsová přijme jeho informace s účastí a pochopením a nebude vynášet žádné soudy o jejich širších dopadech, například o otázce, co je lepší: chodit a vést normální život, anebo být mrzák a díky tomu možná i mnohem lepší kriminalista… a samozřejmě také její partner?

Amélie Sachsová byla zkrátka taková.

Rhyme se chabě usmál. “A nejzvláštnější na tom je, Sachsová…”

“… že na jeho slovech opravdu něco bylo?”

“Můj otec si mě nikdy pořádně nevšímal. Rozhodně mě nikdy nepodněcoval tak jako strýc. Já si opravdu připadal jako druhý syn strýčka Henryho. A líbilo se mi to.” Rhyme si postupem času uvědomil, že možná opravdu podvědomě tíhl k živelnému a energickému Henrymu Rhymovi. A také si vzpomínal na řadu okamžiků, kdy ho uváděla do rozpaků otcova plachost.

“Což však není omluva za to, co Arthur provedl,” nadhodila Sachsová.

“Ne, to není.”

“Ale stejně…”

“Teď asi řekneš, že se to stalo už dávno, že nemá smysl vyhrabávat staré křivdy a co jsme si, to jsme si.”

“Tak nějak,” souhlasila Sachsová s úsměvem. “Judy říkala, že se na tebe ptal. Dělá vstřícné gesto. Tak mu odpusť.”

Byli jste jako bratři…

Rhyme si prohlédl poklidnou krajinu svého nehybného těla. Upřel pohled zpátky na Sachsovou a tiše řekl: “Dokážu, že je nevinný. Dostanu ho z vězení. Vrátím mu jeho život.”

“To není totéž, Rhyme.”

“Možná ne. Ale je to maximum toho, co můžu udělat.”

Sachsová se chystala něco říct, možná mu znovu zopakovat své argumenty, avšak vtom musel příběh Arthura Rhyma ustoupit stranou, protože se ozvalo vyzvánění telefonu a na počítačové obrazovce vyskočilo číslo Lona Sellitta.

“Příkaz: přijmout hovor… Lone. Tak jak to vypadá?”

“Nazdar, Linku. Chtěl jsem tě jen informovat, že náš počítačový expert už je na cestě.”

Ten člověk je mi povědomý, pomyslel si dveřník o muži, který na něj při odchodu z hotelu Water Street příjemně kývl.

Kývl na něj také.

Chlapík s někým mluvil přes mobilní telefon a kousek ode dveří se zastavil, takže ho lidé museli obcházet. Dveřník vyrozuměl, že hovoří s manželkou. Poté se však jeho tón změnil. “Patty, zlatíčko…” Dcera. Po krátkém rozhovoru o jakémsi fotbalovém zápase si telefon zřejmě opět vzala manželka, muž začal hovořit dospěleji, byť stále láskyplně.

Dveřník věděl, že tento člověk zapadá do určité kategorie. Nejspíš je už patnáct let ženatý, manželce je věrný a těší se, až se vrátí domů, obtěžkán rozkošně sentimentálními dárky. Lišil se od některých jiných hostů, třeba od toho byznysmena, který dorazil se snubním prstenem na ruce a na večeři pak odjel bez něj, nebo od té opilé obchoďačky, kterou do výtahu doprovázel fešný spolupracovník (tihle dva si nikdy prsteny nesundávali; neměli to zapotřebí).

Všechny tyhle věci dveřník ví. Mohl bych napsat knihu.

Ta otázka ho však stále trápila: odkud je mi ten chlap povědomý?

Přesně v tom okamžiku se muž zasmál a řekl manželce: “Vidělas mě? Bylo to ve zprávách i u vás? A máma taky?”

Vidělas mě. Takže nějaká televizní hvězda?

Moment, moment. Už to skoro mám…

Aha, jasně. Včera večer, když jsem se díval na zprávy. No samozřejmě, je to nějaký profesor nebo doktor. Sloane… nebo Soames. Počítačový expert z nějaké prestižní školy. Ten, o kterém mluvil místostarosta Ron Scott nebo někdo takový. Pomáhá policii s tím nedělním znásilněním a vraždou a taky s nějakým dalším zločinem.

Profesorova tvář v tu chvíli znehybněla. “Samozřejmě, miláčku, nemusíš mít strach,” řekl. “Budu v pořádku.” Ukončil hovor a rozhlédl se.

“Hej, pane,” řekl dveřník. “Viděl jsem vás v televizi.”

Profesor se plaše usmál. “Opravdu?” Zdálo se, že ho dveřníkova pozornost uvedla do rozpaků. “A nemohl byste mi říct, jak se dostanu na One Police Plaza?”

“Je to přímo tamhle. Zhruba pět bloků před vámi. U budovy magistrátu. Nemůžete to minout.”

“Díky.”

“Hodně štěstí.” Dveřník sledoval příjezd nějaké limuzíny a radoval se, že měl možnost prohodit pár slov s poloviční celebritou. Aspoň má doma co vyprávět manželce.

V tom okamžiku ucítil téměř bolestivé drcnutí do zad. Ze dveří hotelu vyrazil jiný muž a prohnal se kolem něj. Neotočil se a nijak se dveřníkovi neomluvil.

Kretén, pomyslel si dveřník a díval se, jak muž rychlým krokem a se sklopenou hlavou odchází stejným směrem jako před chvílí profesor. Neřekl však nic. I když jsou lidé sebevíc neomalení, člověk to prostě musí překousnout. Mohli by to být hosté nebo přátelé hostů, případně by se mohli stát hosty příští týden. A také by to mohli být šéfové z vedení, kteří si takhle člověka testují.

Držet hubu a krok. Tak zní pravidlo.

Televizní profesor i ten sprostý buran však vzápětí z jeho myšlenek vymizeli, protože limuzína právě zastavila před hotelem a on k ní vyrazil, aby otevřel dveře. Vystoupila z nich žena a jemu se naskytl příjemný pohled na její ladný výstřih, byl lepší než spropitné, o kterém dveřník stejně věděl, že je od této ženy v žádném případě nedostane.

Mohl bych napsat knihu.

34

Smrt je prostá.

Nikdy jsem nepochopil, proč ji lidé komplikují. Třeba ve filmech. Nejsem fanoušek thrillerů, ale pár už jsem jich viděl. Někdy vezmu nějakou šestnácťačku do kina, abych zahnal nudu, podpořil zdání normálnosti nebo prostě proto, že ji chci později zabít, vysedávání v kině je navíc jednodušší než večeře, poněvadž člověk nemusí tolik mluvit. Dívám se na film a myslím si: Co se to proboha na tom plátně děje? Proč vymýšlejí tak rafinované metody zabíjení?

Proč používat kabely, elektroniku, důmyslné zbraně a ještě důmyslnější plány, když prostě stačí k člověku přistoupit a za třicet vteřin ho umlátit kladivem?

Prosté. A efektivní.

Aby nevznikla nějaká mýlka: policie je chytrá (a navíc, není to paradox?, spoustě policejních oddělení vypomáhá SSD a databáze innerCircle). A čím komplikovanější je plán, tím vyšší je pravděpodobnost, že za sebou člověk zanechá něco, co lze využít k jeho vypátrání, a tím vyšší je i pravděpodobnost výskytu svědků.

Takže mé dnešní plány s šestnácťákem, jehož teď sleduji v ulicích dolního Manhattanu, jsou prostota sama.

Včerejší selhání na hřbitově je už za mnou a momentálně mě naplňuje bujaré nadšení. Plním misi, v jejímž rámci navíc obohatím jednu ze svých sbírek.

Sleduji svůj terč a přitom se vyhýbám šestnácťákům napravo i nalevo. Jen se na ně podívejte… Zrychluje se mi tep. Hlava se mi chce rozskočit při pomyšlení, že všichni tihle šestnácťáci jsou sami o sobě sbírkami, sbírkami vlastní minulosti. Nesou si s sebou víc informací, než kolik jich dokážeme pochopit. Koneckonců ani sama DNA není ničím jiným než databází našich těl a genetické minulosti, která se táhne tisíce let zpátky. Kdyby se tohle dalo přepsat na disk, kolik dat by člověk asi získal? Databáze innerCircle by proti tomu vypadala jako Commodore 64.

Úchvatné…

Leč zpátky k bezprostřednímu úkolu. Vyhýbám se jakési mladé šestnácťačce a cítím její parfém, který na sebe nastříkala ráno ve svém bytě v Brooklynu nebo na Staten Islandu v žalostné snaze vyvolat dojem zámožnosti, zatímco ve skutečnosti z toho vyšla spíše laciná frivolnost. Přibližuji se ke svému cíli a cítím konejšivý dotek pistole na kůži. Jedním zdrojem moci jsou možná vědomosti, ale existují i jiné, téměř stejně účinné prostředky.

“Hej, profesore, máme tu nějakou aktivitu.”

“E-he,” ozval se Roland Bell z reproduktorů sledovací dodávky, v níž seděli Lon Sellitto, Ron Pulaski a několik zásahových agentů.

Bell, detektiv newyorské policie, který příležitostně spolupracoval s Rhymem a Sellittem, mířil z hotelu Water Street na One Police Plaza. Své obvyklé džínsy, pracovní košili a sportovní bundu dnes vyměnil za pomačkaný oblek, poněvadž hrál roli smyšleného profesora Carltona Soamese.

Nebo jako by on sám se svým těžkým severokarolínským přízvukem vyjádřil, “dělám jim těsto na háčku”.

Bell nyní zašeptal do mikrofonu na klopě, který byl stejně neviditelný jako miniaturní mikrofon v jeho uchu: “Jak je blízko?”

“Drží se asi patnáct metrů za tebou.”

“Ehm.”

Bell představoval jádro “Expertního plánu” Lincolna Rhyma, který byl založen na tom, že kriminalista pachateli 225 stále více rozuměl. “Na tu počítačovou past nám neskočil, ale umírá touhou po informacích. Vím to. Potřebujeme jiný typ pasti. Uspořádáme tiskovou konferenci a vylákáme ho z doupěte. Nechte rozhlásit, že jsme si najali experta, a pošlete místo něj na scénu někoho z tajných agentů.”

“Ty předpokládáš, že se dívá na televizi.”

“Jo, určitě sleduje sdělovací prostředky, aby věděl, jak k jeho případu přistupujeme, a po tom incidentu na hřbitově zvlášť.”

Sellitto s Rhymem se tedy obrátili na někoho, kdo neměl k případu pachatele 225 žádný vztah, v podobných situacích vždy volba padala na Rolanda Bella, pokud neměl jiné naléhavé povinnosti. Rhyme poté zavolal jednomu příteli z Carnegieho-Mellonovy univerzity, kde několikrát přednášel. Řekl mu o zločinech pachatele 225 a vedení univerzity, která proslula prací v oblasti zabezpečení nejmodernějších technologií, přislíbilo policii pomoc. A jejich webmaster přidal na webové stránky školy jméno smyšleného prof. Carltona Soamese, Ph.D.

Rodney Szarnek vytvořil falešný Soamesův životopis, rozeslal ho na desítky vědecky zaměřených webových stránek a poté narychlo sesmolil věrohodnou stránku vědce samotného. Sellitto rezervoval profesorovi pokoj v hotelu Water Street, uspořádal tiskovou konferenci a čekal, zda se pachatel do této pasti chytí.

Nyní se zdálo, že ano.

Bell před chvílí vyšel z hotelu Water Street, na ulici se pod záminkou imaginárního, ale přesvědčivého telefonátu zastavil a zůstal stát na otevřeném prostranství, aby měl jistotu, že upoutal pozornost dva-dva-pětky. Sledovačka pak odhalila, že krátce po Bellovi vyrazil z hotelu další muž, vydal se stejným směrem a stále se drží za ním.

“Znáš ho z SSD? Je to někdo z našeho seznamu podezřelých?” zeptal se Sellitto Pulaského, usedl vedle něj a upřeně se zadíval na monitor. Zhruba jeden blok od Bella se pohybovali čtyři policisté v civilních šatech; dva z nich u sebe měli skryté videokamery.

V přelidněných ulicích však bylo obtížné najít nerušený záběr do vrahova obličeje. “Mohl by to být jeden ze servisních techniků. Anebo…, to je divné, ten chlap skoro vypadá jako samotný Andrew Sterling. Vlastně ne, možná je to tím, že má trochu podobnou chůzi. Já fakt nevím. Je mi líto.”

Sellitto, který se v rozpálené dodávce silně potil, si otřel obličej, předklonil se a řekl do mikrofonu: “Dobrá, profesore, dvadva-pětka přidává do kroku. Je nějakých dvanáct metrů za tebou. Má na sobě tmavý oblek a tmavou kravatu. V ruce nese aktovku. Profil jeho chůze naznačuje, že je ozbrojený.” Většina policistů, kteří strávili pár let na ulici, rozpozná změny v držení těla a chůzi pokud má podezřelý u sebe zbraň.

“Jasan,” odvětil lakonicky detektiv, který měl u sebe rovněž dvě pistole a uměl s nimi výborně zacházet.

“Ach jo,” zamumlal Sellitto. “Doufám, že to vyjde. Dobrá Rolande, takže proveď tu odbočku doprava.”

“Ehm.”

Rhyme se Sellittem nevěřili, že pachatel 225 zastřelí profesora přímo na ulici. Čeho by jeho zabitím dosáhl? Rhyme spekuloval že vrah má v úmyslu Soamese unést, vyzvědět od něj, co policie ví, a teprve poté ho zavraždit, případně ho pod pohrůžkou jemu a jeho rodině přinutit, aby sabotoval vyšetřování. Tento scénář nyní předepisoval, aby Roland Bell sešel z frekventované ulice na opuštěnější místo, kde pachatel 225 zaútočí a policie ho bude moci dopadnout. Sellitto předem vytipoval jedno staveniště, které těmto účelům vyhovovalo. Vedl kolem něj dlouhý chodník, pro veřejnost momentálně uzavřený, který zároveň představoval zkratku k One Police Plaza. Bell měl ignorovat ceduli Cesta uzavřena a odbočit na tento chodník, kde se po deseti až patnácti metrech ztratí z dohledu. Na vzdálenějším konci chodníku už čekal zásahový tým, který měl pachatele 225 zadržet.

Detektiv tedy odbočil doprava, obešel ohrazující pásku a vyrazil po zaprášeném chodníku. Ve sledovací dodávce se začal rozléhat rachot sbíječek a bušení kladiv zachycované Bellovým citlivým mikrofonem.

“Máme vizuální kontakt, Rolande,” řekl Sellitto, když jeden z policistů vedle něj stiskl tlačítko a na monitoru naskočil obraz z další sledovací kamery. “Díváš se taky, Linku?”

“Ne, Lone, pouštím si tady Když celebrity tančí. Dalším párem na řadě jsou Jane Fondová a Mickey Rooney.”

“Jmenuje se to Když hvězdy tančí, Linku.”

V dodávce zarachotil Rhymův chraplák: “Odbočí tam dva-dva-pětka taky? Anebo se na to vybodne…? No tak, no tak…”

Sellitto popojel myší a dvakrát klikl. Na rozděleném monitoru naskočil obraz z další videokamery pátracího a sledovacího týmu. Ten zachycoval dění z poněkud jiného úhlu: byla na něm vidět Bellova záda vzdalující se od kamery. Detektiv vrhal zvědavé pohledy na staveniště, jak by činil každý normální kolemjdoucí. O chvíli později se za ním objevil pachatel 225, udržoval si od Bella odstup a také se rozhlížel. Stavební dělníci ho však zjevně nezajímali: ve skutečnosti hledal případné svědky nebo policii.

Zaváhal a ještě jednou se rozhlédl kolem sebe. A pak začal zmenšovat odstup.

“Takže všichni do střehu!” ohlásil Sellitto. “Jde po tobě, Rolande. Asi za pět vteřin nám zmizíš ze záběru, takže měj oči na stopkách. Rozumíš?”

“Jo,” odpověděl bezstarostný detektiv. Jako by odpovídal barmanovi, zda chce k lahvi budweiseru přinést i sklenici.

35

Roland Bell nebyl až tak klidný, jak působil.

Ovdovělý otec dvou dětí s hezkým domem na předměstí a novou životní láskou dole v Severní Karolíně, které se každou chvíli chystal navrhnout sňatek… Když člověka požádají, aby dělal živý terč v utajené operaci, všechny tyto příjemné stránky života se počítají jako mínus.

Přesto Bell nemohl jinak než konat svou povinnost, zvláště když šlo o pachatele typu dva-dva-pětky, o násilníka a vraha což byl přesně ten druh zločinců, na které měl Bell největší pifku. A po pravdě řečeno mu při podobných operacích nevadil ani neodmyslitelný stres.

“Každý si jednou najde svoji parketu,” říkával často jeho táta a když malý Roland pochopil, že otec nemluví o podlahové krytině, vštípil si tuto filozofii do paměti jako úhelný kámen svého života.

Sako měl rozepnuté a ruku připravenou vytasit, zamířit a vypustit včelu ze své oblíbené pistole, elegantní představitelky italské palebné síly. Byl rád, že Lon Sellitto přestal brebentit. Potřeboval slyšet, jak se ten člověk přibližuje, a rytmické bušení kladiva bylo strašně hlasité. Když se však pořádně soustředil, uslyšel na chodníku za sebou šoupavý zvuk bot.

Nějakých devět metrů.

Bell věděl, že členové zásahového týmu se ukrývají před ním, přestože kvůli ostré zatáčce neviděl ani on je, ani oni jeho. Plán zněl tak, že agenti zneškodní dva-dva-pětku ve chvíli, kdy budou mít volnou palebnou dráhu a nebudou moci ohrozit žádné kolemjdoucí. Na tuto část chodníku však bylo ještě zčásti vidět z okolní ulice a ze staveniště, takže vyšetřovatelé museli risknout že pachatel na Bella zaútočí až ve chvíli, kdy se k nim oba muži o něco více přiblíží. Nyní se ovšem zdálo, že dva-dva-pětka zkracuje vzdálenost rychleji, než předpokládali.

Bell přesto doufal, že jeho potenciální vrah ještě několik minut posečká, přestřelka na tomto místě by mohla ohrozit řadu kolemjdoucích i stavebních dělníků.

Logistika operace však z jeho mysli vyprchala ve chvíli, kdy současně zaslechl dvě různé věci: pachatelovy kroky, které se náhle proměnily v běh jeho směrem, a především veselé španělské švitoření dvou žen, které se vynořily ze zadní části budovy přímo vedle Bella a z nichž jedna před sebou tlačila kočárek. Zásahoví agenti uzavřeli chodník, ale nikoho zřejmě nenapadlo uvědomit i správce budov, jejichž zadní východy na tento chodník ústily.

Bell se ohlédl a viděl, že se ženy ocitly přímo mezi ním a pachatelem 225, který na detektiva upřeně hleděl a utíkal jeho směrem. V ruce už držel pistoli.

“Máme problém! Mezi námi civilisté. Podezřelý je ozbrojen! Opakuji, má zbraň! Zasáhněte!”

Bell hmátl po služební berettě, ale jedna z žen v tomtéž okamžiku spatřila dva-dvě-pětku, vykřikla a uskočila dozadu. Přitom drcla do Bella a srazila ho na kolena. Pistole mu vypadla na chodník. Vrah šokovaně zamžoural, ztuhl a bezpochyby si položil otázku, proč je univerzitní profesor ozbrojený. Záhy se však vzpamatoval a namířil na Bella, který právě sahal pro záložní pistoli.

“Ne!” křikl na něj. “Ani to nezkoušej!”

Detektivovi nezbylo než zvednout ruce. Slyšel, jak Sellitto říká: “První tým tam bude za třicet vteřin, Rolande.”

Vrah neřekl nic, jen zavrčel na ženy, aby odprejskly, a když uposlechly, vykročil kupředu a mířil přitom Bellovi na hrudník.

Za třicet vteřin, pomyslel si detektiv a ztěžka oddechoval.

Připadalo mu to jako celá věčnost.

Kapitán Joseph Malloy kráčel z podzemní garáže na One Police Plaza a byl pořádně dopálený, že ho nikdo neinformoval o léčce s účastí detektiva Rolanda Bella. Věděl, že se Sellitto s Rhymem zoufale snaží dopadnout pachatele, a tak zdráhavě souhlasil i s falešnou tiskovou konferencí, avšak tohle už opravdu bylo příliš a on si kladl otázku, jaké důsledky by mohl mít případný neúspěch operace.

Nejhorší na tom ovšem bylo, že důsledky bude mít i úspěch. Jedna z hlavních zásad řízení města totiž zněla: Hlavně nenasrat novináře. Zejména ty newyorské.

Malloy si právě sahal do kapsy pro mobilní telefon, když vtom ucítil, jak se něco dotklo jeho zad. Něco neodbytného a cílevědomého. Pistole.

Ne, ne…

Jeho srdce začalo cválat.

Následoval klidný hlas. “Neotáčejte se, kapitáne. Jestli se otočíte, uvidíte moji tvář a to znamená, že zemřete. Rozumíte?” Hlas zněl vzdělaně, což Malloye z nějakého důvodu překvapilo.

“Počkejte…”

“Rozumíte?”

“Ano. Ale…”

“Na příštím nároží odbočíte do té uličky napravo a půjdete dál.”

“Jenže…”

“Nemám na pistoli tlumič. Hlaveň je však dostatečně blízko u vašeho těla, takže nikdo nepozná, odkud výstřel vyšel, a já se vypařím dřív, než se stačíte skácet na zem. Kulka vámi navíc proletí a já nepochybuji o tom, že při takovém ruchu na ulici zasáhne i někoho dalšího. A to přece nechcete.”

“Kdo jste?”

“Vy víte, kdo jsem.”

Joseph Malloy zasvětil práci v bezpečnostních složkách celou kariéru a poté, co mu jeden zdrogovaný lupič zabil manželku, přestala pro něj být tato práce obyčejným povoláním a stala se obsesí. Teď už se sice řadil k “papalášům”, ke členům policejního vedení, ale stále měl v sobě instinkty, které před lety vybrousil k dokonalosti v ulicích jižního Midtownu. Okamžitě se tedy dovtípil. “Dva-dva-pětka.”

“Cože?”

Klid. Zůstaň klidný. Když zůstaneš klidný, máš věci pod kontrolou. “Jste ten, kdo v neděli zavraždil tu ženu a včera v noci toho správce hřbitova.”

“A co jste myslel tou ‚dva-dva-pětkou’?”

“Takhle se vám uvnitř oddělení říká. Neznámý subjekt číslo dvacet dva pět.” Předhoď mu nějaká fakta. Ať se taky uvolní. A udržuj konverzaci.

Vrah se krátce uchechtl. “Číslo? To je zajímavé. A teď odboč doprava.”

No, kdyby mě chtěl mít mrtvého, už bych byl mrtvý. Ale on se zřejmě jen potřebuje něco dozvědět nebo mě unést, aby mohl vyjednávat. Uklidni se. Očividně se mě nechystá zabít, proč by jinak nechtěl, abych mu viděl do tváře? Neříkal Lon Sellitto něco o tom, že ho pokládají za muže, který ví všechno? Tak co kdybych z něj zkusil vymámit pár informací, které bych mohl použít já?

Třeba se mi povede se z toho vykecat.

Třeba rozptýlím jeho ostražitost a dostanu se k němu tak blízko, abych ho mohl zabít holýma rukama.

Joe Malloy byl něčeho takového bezpochyby schopen, mentálně i fyzicky.

Po krátké chůzi mu pachatel 225 nařídil, aby zastavil v uličce. Nasadil mu na hlavu pletenou čepici a přetáhl mu ji přes oči. Dobře. Obrovská úleva. Pokud ho neuvidím, budu žít. Vrah mu poté svázal ruce páskou a prošacoval ho. Položil mu pevnou ruku na rameno, dostrkal ho dopředu a napěchoval do kufru auta.

Následovala jízda v dusivém horku, s nohama skrčenýma ve stěsnaném prostoru kufru. Automobil nižší střední třídy. Jasně, zaznamenáno do paměti. Žádný zápach spáleného oleje. A dobré tlumiče. Zaznamenáno. Žádná vůně kůže. Zaznamenáno. Malloy se snažil registrovat, kterým směrem jedou, ale bylo to nemožné. Věnoval tedy pozornost alespoň zvukům: dopravní ruch, buchar. Nic charakteristického. Po chvíli rackové a lodní houkačka. No jo, ale jak podle toho poznat, kde jsme? Vždyť Manhattan je ostrov! Chtělo by to něco užitečného! Počkat, tohle auto má hlučný posilovač řízení. To by mohlo pomoct. Ulož si to do paměti.

O dvacet minut později zastavili. Malloy uslyšel hlomoz zavíraných garážových vrat, byla velká a měla rozvrzané pojezdy. Náhlé otevření kufru kapitána polekalo, takže lehce vykřikl. Ovanul ho zatuchlý, ale chladný vzduch. Malloy zalapal po dechu a skrz vlhkou pletenou čepici natáhl vzduch do plic.

“Jdeme ven.”

“Chtěl bych s vámi probrat pár věcí. Jsem kapitán…”

“Já vím, kdo jste.”

“Mám u policie obrovský vliv.” Malloy byl potěšen. Jeho hlas zněl pevně. Zdálo se mu, že působí rozumně. “Můžeme něco vymyslet.”

“Pojďte sem.” Pachatel dva-dva-pět mu pomohl přejít přes hladkou podlahu.

A pak ho posadil.

“Určitě vás trápí nějaká křivda. Ale já vám mohu pomoci. Povězte mi, proč to děláte, proč pácháte ty zločiny.”

Ticho. Co se stane teď? Měl bych šanci při fyzickém souboji? uvažoval Malloy. Nebo se budu muset dál snažit vloudit se mu do myšlenek? Teď už mě budou pohřešovat. Sellitto s Rhymem by si mohli domyslet, co se stalo.

Vtom uslyšel nějaký zvuk.

Co to bylo?

Ozvalo se několik cvaknutí a po nich plechový elektronický hlas. Zdálo se, že vrah zkouší kazetový magnetofon.

A pak další zvuk: cinknutí kovu o kov, jako když si člověk chystá nářadí.

Nakonec se ozvalo znepokojivé zaskřípění kovu o beton, když si vrah přitáhl židli tak blízko k Malloyovi, že se oba muži dotýkali koleny.

36

Lovec odměn.

Dopadli jen pitomého lovce odměn.

Případně, jak je ten chlap neopomněl opravit, “specialistu na ručení za kauce”.

“Jak se to sakra stalo?” zněla první Rhymova otázka.

“Právě to zjišťujeme,” odpověděl Lon Sellitto, který stál celý zaprášený a uhřátý vedle staveniště. V poutech u něj seděl muž, který sledoval Rolanda Bella.

Technicky vzato nebyl specialista zatčen. V podstatě se vůbec ničím neprovinil: pistoli měl řádně registrovanou a pouze se snažil zadržet muže, jehož pokládal za hledaného zločince. Sellitto však na něj byl tak naštvaný, že poručil, aby mu nasadili pouta.

Roland Bell momentálně telefonoval, snažil se zjistit, zda si pachatele 225 nevšiml někdo v okolí. Žádný člen zásahových týmů však prozatím nehlásil, že by viděl člověka odpovídajícího skrovnému popisu pachatele. “Klidně by mohl bejt v Timbuktu,” zadrmolil Bell směrem k Sellittovi a zaklapl telefon.

“Heleďte…,” začal lovec odměn ze svého místa u obrubníku.

“Zavři zobák,” osopil se na něj už potřetí nebo počtvrté podsaditý detektiv a vrátil se k rozhovoru s Rhymem. “Sledoval Rolanda, vyrazil za ním a zdálo se, že ho chce sejmout. Jenže teď to vypadá, že chtěl jen uplatnit zatykač. Myslel si, že Roland je člověk jménem William Franklin. Jsou si docela podobní. Franklin bydlí v Brooklynu a nedostavil se k procesu kvůli přepadení s možným následkem smrti a držení střelné zbraně. Agentura, která se mu zaručila za kauci, ho už půl roku hledá.”

“Tohle všechno narafičil dva-dva-pětka. Našel v systému Franklina a poslal toho ručitele za Bellem, aby nás svedl ze stopy.”

“Já vím, Linku.”

“Viděl někdo vůbec něco užitečného? Někoho, kdo tam zevloval?”

“Ne. Roland to právě u všech týmů ověřil.”

Nastalo mlčení, po němž se Rhyme zeptal: “Jak poznal, že je to past?”

Toto však nebyla nejdůležitější otázka. Existovala ještě jedna, na kterou si vyšetřovatelé potřebovali odpovědět naléhavěji, a ta zněla: “Co má ksakru doopravdy za lubem?”

Mají mě snad za hlupáka?

To si vážně mysleli, že nepojmu podezření?

Teď už vědí, jak fungují poskytovatelé znalostních služeb. Jak se předpovídá chování šestnácťáků na základě jejich dosavadních kroků a počínání jiných. Tento koncept je už dlouho, velmi dlouho součástí mého života. Měl by být součástí života všech. Jak váš soused zareaguje, pokud učiníte X? Jak zareaguje, pokud učiníte Y? Jak se zachová žena, když ji doprovodíte k autu a budete se přitom smát? A co udělá, když budete mlčet a lovit něco v kapse?

Už od okamžiku, kdy se o mě začali zajímat Oni, studuji jejich transakce. Třídím je a analyzuji. V některých věcech se zachovali geniálně. Třeba ta jejich past, uvědomili zaměstnance a zákazníky SSD o svém vyšetřování a čekali, až nakouknu do souborů NYPD o případu Myry 9834. Málem jsem to opravdu udělal: stačilo jediné stisknutí klávesy ENTER a program by byl začal vyhledávat, jenže v tu chvíli se mě zmocnil pocit, že něco není v pořádku. Dnes už vím, že jsem měl pravdu.

A ta tisková konference? Pchá, tahle transakce smrděla už od začátku. Ani trochu neodpovídala zavedeným a předvídatelným vzorcům chování. Že by se zástupci policie a města setkávali v takto pozdní hodinu s novináři? A jejich konkrétní sestava na pódiu taky nepůsobila ani trochu věrohodně.

Samozřejmě se nedalo vyloučit, že je to všechno pravda, i ta nejlepší fuzzy logika a algoritmy pro predikci chování se někdy zmýlí. Bylo však v mém zájmu to pořádně prověřit. Na druhou stranu jsem si nemohl dovolit bavit se s kýmkoliv z nich přímo, a to ani nezávazně.

A tak jsem raději udělal to, co dělám nejlépe.

Nahlédl jsem do komor, podíval se svým tajným oknem na mlčenlivá data. A dozvěděl se něco více o lidech, kteří během té tiskové konference seděli na pódiu: o místostarostovi Ronu Scottovi a o kapitánovi Josephu Malloyovi, který má pod palcem vyšetřování proti mé osobě.

A taky o tom třetím chlapovi, o profesoru Carltonu Soamesovi, Ph. D.

Až na to, že… Inu, až na to, že ten člověk vůbec neexistuje.

Byla to jen policajtská vábnička.

Vyhledávací motor sice opravdu vyplivl pár odkazů na profesora Soamese na webových stránkách Carnegieho-Mellonovy univerzity a také na jeho vlastní stránce. Rovněž jeho životopis byl rafinovaně zastrčen na různých dalších stránkách.

Trvalo mi však pouhých pár vteřin, než jsem otevřel kódování těchto dokumentů a prohlédl si metadata. Veškeré informace o falešném profesůrkovi byly sepsány a uploadovány včera.

Mají mě snad za hlupáka?

Kdybych měl čas, mohl jsem si přesně zjistit, co je to ve skutečnosti za policajta. Mohl jsem zabrousit do internetového archivu příslušné televize, vyhledat záznam té tiskové konference, pořídit snímek ze záběru na toho muže a provést biometrický rozbor. Výsledek bych pak porovnal se záznamy v místní databázi motorových vozidel a s fotografiemi policistů a agentů FBI a vyběhla by mi jeho skutečná totožnost.

Byla by s tím však spousta práce a navíc to nebylo nutné. Nezajímalo mě, kdo to je. Potřeboval jsem jen odpoutat pozornost policie a získat čas k vypátrání kapitána Malloye, muže, jenž představoval neocenitelnou databázi informací o operaci.

A tak jsem bez větších potíží vyhledal zatykač na uprchlého muže, který vzdáleně připomínal policistu vydávajícího se za Carltona Soamese, bělocha mezi třiceti a čtyřiceti lety. A pak už byla úplná hračka zatelefonovat ručiteli za jeho kauci, vydávat se před ním za uprchlíkova známého a ohlásit, že jsem jejich klienta zahlédl v hotelu Water Street. Popsal jsem mu, co má na sobě, a rychle jsem zavěsil.

V mezičase jsem zaparkoval v podzemní garáži kousek od One Police Plaza, kam kapitán Malloy každé ráno mezi 7:48 a 9:02 přijíždí se svým podřadným lexusem (podle údajů z jeho autosalonu by už dávno potřeboval vyměnit olej a prohodit přední a zadní kola).

Na nepřítele jsem zaútočil přesně v 8:35.

Následoval únos, jízda do skladu na West Side a uvážlivé použití kované oceli s cílem obstarat si navzdory jeho obdivuhodně statečnému chování úplný výpis z jeho paměťové databáze. Nyní pociťuji nevysvětlitelné a v jistém smyslu nadsmyslné uspokojení z vědomí, že jsem završil jednu sbírku: sbírku identit všech šestnácťáků, kteří po mně jdou, i několika dalších lidí na ně napojených, a také data o způsobu, jímž celý případ vedou.

Některé informace byly obzvláště obsažné. (Například to jméno Rhyme. Teď už chápu, že právě ono je klíčem k vysvětlení, proč jsem se ocitl v této šlamastyce.)

Ovšem moji vojáci budou už brzy na cestě. Vpochodují do Polska, vpochodují do Porýní…

A jak jsem doufal, získal jsem do této sbírky, která mimochodem patří k mým oblíbeným, ještě něco dalšího. Měl bych s tím počkat, až budu zpátky v Komoře, ale nemůžu odolat. Lovím z kapsy kazetový magnetofon a mačkám REWIND a poté PLAY.

Taková šťastná shoda okolností: trefuji se přesně do místa, kde křik kapitána Malloye dostupuje vrcholu. Mrazí z toho dokonce i mě.

Probudil se z neklidného spánku plného vyhrocených nočních můr. Hrdlo ho od smyčky pálilo uvnitř i na kůži, avšak ještě horší bylo štípání ve vyprahlých ústech.

Arthur Rhyme se rozhlédl po ošuntělém nemocničním pokoji bez oken. V podstatě to byla cela umístěná ve vězeňské ošetřovně v Hrobkách. Příliš se nelišila od jeho vlastní cely nebo od té hrůzostrašné společné místnosti, kde ho téměř zavraždili.

Do pokoje vstoupil zdravotní bratr nebo ošetřovatel, prohlédl si prázdné lůžko a něco si zapsal.

“Promiňte,” oslovil ho Arthur skřípavým hlasem. “Můžu mluvit s doktorem?”

Muž pohlédl jeho směrem, byl to urostlý Afroameričan. Arthur pocítil chvilkový nával paniky, protože si myslel, že je to Antwon Johnson, který někde ukradl uniformu a pronikl na ošetřovnu, aby zde dokončil rozdělanou práci…

Ale ne, byl to někdo jiný. Oči toho muže však byly stejně chladné a na Arthurovi nesetrvaly o nic déle, než by setrvaly na louži na podlaze. Poté muž beze slova odešel.

Uplynula půlhodina, během níž Arthur střídavě upadal do chvilkové dřímoty.

Pak se znovu otevřely dveře, a když Arthur polekaně vzhlédl, zjistil, že na ošetřovnu přivážejí dalšího pacienta. Zřejmě mu operovali slepé střevo a právě se probouzel z narkózy. Ošetřovatel ho přeložil na postel a podal mu sklenici. “Nepít. Jen vypláchnout a vyplivnout.”

Muž se napil.

“Ne, říkám, že…”

Pacient se pozvracel.

“Kurva.” Ošetřovatel na něj hodil hrst papírových ubrousků a odešel.

Arthurův spolupacient usnul s ubrousky v dlaních.

Arthur vstal a vykoukl z okénka ve dveřích. Na chodbě stáli dva muži: jeden Hispánec a jeden černoch. Ten přimhouřil oči, podíval se přímo na Arthura a zašeptal něco Hispánci, který také letmo pohlédl na pacienta.

Jejich držení těla a výrazy v obličeji Arthurovi prozradily, že se na něj nedívají z pouhé zvědavosti, že se sem nepřišli jen podívat na vězně, kterému zachránil život cukáč Mick.

Kdepak, oni si vrývali do paměti jeho obličej. Ale proč?

Že by ho chtěli zabít i oni?

Arthura zaplavila další vlna paniky. Je snad jen otázkou času, než se jim to podaří?

Arthur Rhyme zavřel oči, ale pak dospěl k závěru, že by spát neměl. Neodvažoval se. Vrhli by se na něj, kdyby usnul, vrhli by se na něj, kdyby zavřel oči, vrhli by se na něj, kdyby nevěnoval absolutní pozornost všemu a všem, minutu po minutě.

Jeho trýzeň dostoupila vrcholu. Judy mu sdělila, že Lincoln možná vypátral něco, co by mohlo prokázat jeho nevinu. Nevěděla však, co to je, a Arthur tudíž neměl jak posoudit, zda je jeho bratranec jen přehnaně optimistický, nebo zda skutečně odhalil konkrétní důkaz o neoprávněnosti jeho zatčení. Arthura tato nejednoznačná naděje dováděla k zlosti. Před rozhovorem s Judy už byl smířen s vědomím, že ho čeká peklo na zemi završené brzkou smrtí.

Jenom ti prokazuju laskavost. Dyť by ses za měsíc, dva stejně voddělal sám, člověče… Tak už sebou přestaň mlít…

Když si však nyní uvědomil, že svoboda by přece jen mohla být dosažitelná, přerostla jeho odevzdanost v paniku. Náhle před sebou viděl naději, o kterou by mohl přijít.

Jeho srdce se znovu utrhlo z řetězu.

Popadl volací tlačítko a jednou ho stiskl. A pak znovu.

Žádná odpověď. Teprve o něco později se v okénku objevil pár očí. Nepatřil však lékaři. Byly to oči jednoho z vězňů, které před chvílí viděl za dveřmi? Arthur to nedokázal posoudit. Každopádně se ty oči dívaly přímo na něj.

Arthur se pokusil ovládnout strach, který mu brnivě přejel po zádech jako elektřina. Znovu stiskl volací tlačítko a přidržel ho.

Ani tentokrát však nikdo nepřišel.

Oči v okénku jednou mrkly a zmizely.

37

“Metadata.”

Rodney Szarnek z počítačové laboratoře NYPD vysvětloval v telefonu Lincolnu Rhymovi, jak pachatel 225 pravděpodobně zjistil, že jejich “expert” je ve skutečnosti tajný policista.

Sachsová, která stála opodál s rukama zkříženýma na prsou a prsty se tahala za rukávy, Rhymovi připomněla, co jí sdělil Calvin Geddes z organizace Privacy Now: “To jsou data o datech vnořená v dokumentech.”

“Přesně,” potvrdil Szarnek, když slyšel její poznámku. “Zřejmě si všiml, že jsme ten životopis vytvořili až včera.”

“Sakra,” zamumlal Rhyme. No nic, člověk nemůže myslet na všechno. Jenže když proti němu stojí muž, který všechno ví, tak prostě na všechno myslet musí. Plán, díky němuž mohli ulovit pachatele do sítě, kvůli drobnému opomenutí selhal. Už podruhé zaznamenali neúspěch.

A co bylo horšího, vyložili před pachatelem karty. Stejně jako se oni dozvěděli o jeho léčce s fingovanou sebevraždou, dozvěděl se i on, jakým způsobem vyšetřovatelé operují, a mohl se obrnit proti jejich budoucí taktice.

Vědomosti znamenají moc…

Szarnek pokračoval: “Nechal jsem někoho z Carnegieho univerzity vypátrat adresy všech lidí, kteří dnes ráno navštívili jejich stránky. Asi půltucet přístupů měl původ v New Yorku, ale všechny pocházely z adres veřejných terminálů, takže se z nich nedal vypátrat konkrétní uživatel. Dva byly z proxy serverů v Evropě, ale já tyhle servery znám: nebudou s náma spolupracovat.”

Přirozeně.

“Ale máme už pár informací ze souborů, který Ron stáhl z volnýho místa na discích SSD. Docela to trvá. Jsou…” Szarnek se zřejmě rozhodl nazabíhat do technických detailů, a tak řekl jen: “… šíleně zakódovaný. Ale pár fragmentů už jsme poskládali. Vypadá to, že si někdo fakticky sestavoval složky a stahoval je. Máme i nick, teda jako uživatelský jméno nebo přezdívku. ‚Runnerboy’. To je zatím všecko.”

“Máte tušení, o koho by mohlo jít? O zaměstnance, zákazníka, hackera?”

“Fakt nevím. Volal jsem jednomu kámošovi na FBI, ať mrkne do jejich databáze známejch nicků a e-mailových adres. Našel tam zhruba osm set Runnerboyů. Ale žádný z nich není z New Yorku. Víc budem vědět pozdějc.”

Rhyme nechal Thoma připsat jméno “Runnerboy” na seznam podezřelých. “Ověříme to na SSD. Schválně jestli to jméno někdo pozná.”

“A co ty seznamy zákazníků na cédéčku?”

“Vyčlenil jsem člověka, který je prochází ručně. Kód, kterej jsem napsal, úplně na všecko nestačí. Je tam příliš mnoho proměnných, různý spotřebitelský produkty, síťový jízdenky na metro, karty pro průjezd mýtem. Většina firem si o obětech stáhla určitý informace, ale nikdo se zatím statisticky nevymyká tak, aby se dal pokládat za podezřelýho.”

“No dobrá.”

Rhyme ukončil hovor.

“Snažili jsme se, Rhyme,” řekla Sachsová.

Snažili… Rhyme zvedl obočí, což bylo gesto, které v tomto případě neznamenalo absolutně nic.

Zazvonil telefon a na obrazovce vyběhlo slovo “Sellitto”.

“Příkaz: přijmout hovor… Ahoj, Lone, nějaké…”

“Linku.”

Něco nebylo v pořádku. Poručíkův tón zněl v reproduktoru dutě a rozechvěle.

“Další oběť?”

Sellitto si odkašlal. “Dostal jednoho z nás.”

Rhyme vyděšeně pohlédl na Sachsovou, která se bezděčně předkláněla k telefonu. Rozpletla ruce. “Koho? Povídej.”

“Joea Malloye.”

“Ne,” zašeptala Sachsová.

Rhyme zavřel oči a opřel si hlavu o opěrku invalidního vozíku. “No jasně, samozřejmě. Byla to léčka, Lone. Dva-dva-pětka tohle všechno naplánoval.” Ztlumil hlas. “Jak zlé to bylo?”

“Jak to myslíš?” zeptala se Sachsová.

“On Malloye nezabil jen tak, že ne?” pronesl Rhyme tichým hlasem.

Sellittova roztřesená slova působila srdceryvně. “Ne, Linku, nezabil ho je tak.”

“O čem se to bavíte?” vyhrkla Sachsová zprudka. “Řekněte mi to!”

Rhyme se podíval na její oči vytřeštěné hrůzou, kterou teď prožívali oba. “Tohle všechno zorganizoval proto, že chtěl získat informace. A tak Joea mučil, aby je z něj vytřískal.”

“Ach, proboha.”

“Je to tak, Lone?”

Podsaditý detektiv si povzdechl. A zakašlal. “Jo, musím říct, že to bylo pěkně zlý. Použil nějaké nástroje. A podle množství krve Joe vydržel docela dlouho. Nakonec vzal ten hajzl pistoli a dal mu ránu z milosti.”

Sachsová byla brunátná hněvem. Rukou bezděky hnětla pažbu svého glocku. “Měl Joe děti?” procedila skrz zaťaté zuby.

Rhyme si vzpomněl, že kapitánovi před několika lety zabili manželku.

“Měl dceru v Kalifornii,” odpověděl Sellitto. “Už jsem jí volal.”

“Srovnal ses s tím nějak?” zeptala se Sachsová.

“Ne. Nesrovnal.” Sellittovi se znovu zlomil hlas. Rhyma napadlo, že ještě nezažil detektiva tak rozrušeného.

V duchu slyšel Malloyův hlas, když kapitán reagoval na Rhymovo “opomenutí” podělit se s ním o informace k případu pachatele 225. Joe se tehdy povznesl nad malicherné hašteření a podpořil je, přestože s ním Rhyme a Sellitto nejednali na rovinu.

Policejní práce měla přednost před egem.

A pachatel 225 ho mučil a zavraždil jen a jen proto, že potřeboval informace. Zatracené informace…

Poté však Rhyme vydoloval odkudsi ze svého nitra kvádr, který v něm dřímal. Kamennou nezainteresovanost, která podle některých lidí svědčila o jeho pošramocené duši, zatímco on sám ji pokládal za prostředek, jak dělat svou práci lépe. “Dobrá,” řekl pevně, “vy víte, co to znamená, že ano?”

“Co?” zeptala se Sachsová.

“Vyhlašuje nám válku.”

“Válku?” dotázal se Sellitto.

“Utká se s námi. Nehodlá se zakopávat. Nehodlá před námi prchat. Sděluje nám, že si máme nasrat. Bude s námi bojovat. A myslí si, že z toho boje vyjde jako vítěz. Vraždou vysoce postaveného policisty narýsoval bitevní linii. A navíc už teď o nás všechno ví.”

“Třeba mu to Joe neřekl,” namítla Sachsová.

“Ale ano, řekl. Dělal všechno pro to, aby vydržel, ale nakonec mu to řekl.” Rhyme si vůbec nechtěl představovat, co všechno musel kapitán protrpět, když se snažil zachovat mlčení. “Joe za to nemůže…, ale faktem zůstává, že jsme teď všichni v ohrožení.”

“Musím si promluvit se šéfy,” řekl Sellitto. “Chtějí vědět, kde se stala chyba. Už od prvopočátku se jim ten plán dvakrát nezamlouval.”

“To je fakt. Kde k tomu došlo?”

“V jednom skladu v Chelsea.”

“Ve skladu… Pro chronického sběratele dokonalé místo. Mohl k němu mít nějaký vztah? Nepracoval tam? Vzpomínáte na ty jeho pohodlné boty? Anebo ho objevil tak, že prostě prohledal nějaká data? Chci o tom skladu vědět všechno.”

“Nechám to prověřit,” nabídl se Cooper. Sellitto mu sdělil podrobnosti.

“A my ohledáme místo činu.” Rhyme upřel pohled na Sachsovou, která přikývla.

Když detektiv zavěsil, Rhyme se zeptal: “Kde je Pulaski?”

“Vrací se od Rolanda Bella.”

“Zkusme zavolat na SSD a zjistit, kde byli všichni naši podezřelí v době Malloyovy vraždy. Někteří byli určitě v práci. Já chci vědět, kdo z nich tam nebyl. A taky chci zjistit něco víc o tom Runnerboyovi. Myslíš, že nám Sterling pomůže?”

“Jo, rozhodně,” řekla Sachsová a připomněla mu, že Sterling po celou dobu vyšetřování vzorně spolupracuje. Přepnula telefon na hlasitý odposlech a zavolala do SSD.

Telefon jí vzal jeden z asistentů a Sachsová se mu představila.

“Dobrý den, detektivko Sachsová. Tady je Jeremy. Jak vám mohu pomoci?”

“Potřebuji mluvit s panem Sterlingem.”

“Bohužel není přítomen.”

“Je to velmi důležité. Došlo k další vraždě. K vraždě policejního důstojníka.”

“Ano. Slyšel jsem to ve zprávách. Velice mě to mrzí. Vydržte okamžik. Právě sem přišel Martin.”

Následovala tlumená konverzace, po níž se v reproduktoru ozval druhý hlas: “Detektivko Sachsová. Tady je Martin. Moc mě mrzí, že slyším o další vraždě. Ale pan Sterling je mimo.”

“Je velmi důležité, abychom si s ním promluvili.”

“Budu mu naléhavost vašeho požadavku tlumočit,” odvětil asistent klidným hlasem.

“A co Mark Whitcomb nebo Tom O’Day?”

“Momentíček, prosím.”

Po zdlouhavé pauze se mladý muž ozval znovu: “Takže Mark je bohužel také mimo kancelář. A Tom má jednání. Nechal jsem jim vzkazy. A teď už mám další hovor, detektivko Sachsová. Musím končit. Opravdu mě mrzí, co se vašemu kapitánovi stalo.”

“‚A vy, léta převážející z břehu na břeh, jste pro mne víc a jste víc v mých myšlenkách, než můžete tušit.?’”

Seděli na lavičce s výhledem na East River a Pam Willoughbyová ucítila v hrudi prudké bušení. Dlaně se jí začaly potit.

Ohlédla se za sebe na Stuarta Everetta, jehož siluetu třpytivě osvětlovalo slunce nad New Jersey. Dnes si oblékl modrou košili, džínsy a sportovní sako. Přes rameno měl přehozenou sportovní brašnu. Ta jeho chlapecká tvář, čupřina hnědých vlasů a úzké rty, které neustále vypadaly, že se roztáhnou do úsměvu, přestože ten se mnohdy nakonec nedostavil.

“Ahoj,” řekla a její pozdrav zněl vesele. Pam se za to na sebe zlobila, chtěla působit spíš drsně.

“Nazdar.” Stuart pohlédl na sever k základně Brooklynského mostu. “Fulton Street.”

“Tu báseň znám. Jmenuje se ‚Na brooklynském přívoze’.”

Báseň pocházela ze sbírky Stébla trávy, mistrovského díla Walta Whitmana. Když se Stuart Everett ve třídě zmínil, že je to jeho oblíbené básnické dílo, koupila si je Pam vázané v kůži. Měla pocit, že je to může nějak sblížit.

“Tuhle báseň jsem do výuky nezařadil. Tys ji přesto znala?”

Pam mlčela.

“Můžu se posadit?”

Přikývla.

Oba mlčky seděli. Pam cítila jeho vodu po holení a přemýšlela, jestli mu ji koupila manželka.

“Tvoje kamarádka už s tebou určitě mluvila.”

“Jo.”

“Líbila se mi. Když mi poprvé zavolala, myslel jsem si, že mě chce vážně zatknout.”

Pamino zamračení změklo v úsměv.

“Neměla z té situace radost,” pokračoval Stuarat. “Ale to bylo dobře. Chtěla tě zkrátka ochránit.”

“Amélie je jednička.”

“Nemohl jsem uvěřit, že je to policistka.”

Policistka, která si proklepává mého přítele. Žít v neznalosti není tak špatné, pomyslela si Pam. Mnohem horší je mít informací příliš.

Stuart ji vzal za ruku. Její nutkání odtáhnout se vymizelo. “Hele, pojďme si to vyříkat na rovinu.”

Pam upřeně hleděla do dálky. Podívat se mu do hnědých očí těkajících pod lehce povislými víčky by byl strašně špatný nápad. Raději pozorovala řeku a přístaviště za ní. Ještě stále tu jezdily trajekty, ale většinu provozu dnes představovaly soukromé čluny nebo nákladní lodě. Pam zde u řeky často sedávala a dívala se na ně. Když byla nucena skrývat se se šílenou matkou a bandou pravicových fanatiků hluboko v lesích Středozápadu, vyvinula se u ní fascinace řekami a oceány. Byly otevřené, volné a neustále v pohybu. Tato představa ji hladila na duši.

“Vím, nebyl jsem k tobě upřímný. Ale můj vztah k manželce není takový, jaký se jeví. Už spolu nespíme. Vlastně už dlouho.”

Je tohle první věc, kterou má muž v podobné chvíli říct? napadlo Pam. Na sex zatím ani nepomyslela, jen na to, že je ženatý.

“Já se do tebe nechtěl zamilovat,” pokračoval Stuart. “Myslel jsem, že budeme kamarádi. Jenže se ukázalo, že jsi úplně jiná než všechny ostatní. Něco ve mně rozsvěcuješ. Jsi krásná, to je jasné. Ale taky jsi…, totiž, zkrátka jsi jako Whitman. Nekonvenční. Lyrická. Básnířka každým coulem.”

“Vždyť máš děti.” Pam se nedokázala přimět to neříct.

Zaváhání. “To mám. Ale ony by se ti líbily. Johnovi je osm. A Chiara už chodí na osmiletou střední školu. Je jí jedenáct. Jsou to báječné děti. Vlastně je to jediný důvod, proč jsme s Mary ještě spolu.”

Takže se jmenuje Mary. Další tajemství odhaleno.

Stuart ji stiskl za ruku. “Pam, já tě nemůžu nechat odejít.”

Pam se k němu nakláněla, cítila příjemný dotek jeho paže, nechala se oblažovat jeho nevtíravou suchou vůní a bylo jí jedno, kdo mu tu kolínskou koupil. Pravděpodobně mi to chtěl dřív nebo později říct, pomyslela si.

“Zhruba za týden jsem ti to chtěl říct. Přísahám. Sbíral jsem k tomu odvahu.” Pam cítila, jak se mu třese ruka. “Viděl jsem tváře svých dětí a říkal si, že svou rodinu nikdy nemůžu rozbít. Jenže pak ses objevila ty. Nejúžasnější člověk, jakého jsem kdy poznal… Jsem už dlouho, předlouho sám.”

“Ale co dovolené?” zeptala se Pam. “Chtěla jsem s tebou na Den díkůvzdání nebo o Vánocích něco podniknout.”

“Na jeden z těch svátků bych se snad uvolnit mohl. Alespoň na část dne. Ale musíme to včas naplánovat.” Stuart sklopil hlavu. “Je to prostě tak: nemůžu bez tebe žít. Pokud dokážeš být trpělivá, nějak to spolu vymyslíme.”

Pam se ve vzpomínkách vrátila ke společně strávené noci. K tajné noci, o které nikdo nevěděl. Amélie tehdy nocovala u Lincolna Rhyma a Pam se Stuartem měli její dům jen pro sebe. Bylo to kouzelné. Pam si přála, aby taková mohla být každá noc jejího života.

Stiskla jeho ruku ještě silněji.

“Nemůžu tě ztratit,” zašeptal Stuart.

Přisunul se k ní na lavičce blíže. Pam nacházela uspokojení v každém čtverečním centimetru jeho doteku. Dokonce už o něm napsala báseň, v níž jeho přitažlivost označila za gravitační: za jednu ze základních sil ve vesmíru.

Položila si hlavu na jeho rameno.

“Slibuji, že před tebou už nikdy nebudu nic skrývat. Ale prosím tě… Musím se s tebou vídat dál.”

Pam myslela na báječné chvíle, jež spolu prožili; na chvíle, které by komukoliv jinému připadaly nepodstatné, ba možná i hloupé.

Tomuhle se nic nevyrovná.

Když byly s matkou na útěku, bydlely s muži a vedle mužů, kteří je “v jejich zájmu” bili a kteří s manželkami a dětmi neprohodili ani slovo s výjimkou kárání nebo umlčování.

Stuart jako by s těmi netvory ani nepatřil do stejného vesmíru.

“Dej mi jen trochu času,” zašeptal. “Nějak se to vyvrbí. Slibuju. Budeme se dál vídat tak jako dosud… Hele, mám nápad. Vím, že ráda cestuješ. Příští měsíc se v Montrealu koná konference o poezii. Mohl bych tam s tebou zaletět a sehnat ti pokoj. Chodila bys na přednášky a večery bychom měli volné.”

“Ach, já tě tak miluju.” Dívka se natáhla k jeho obličeji. “Chápu, proč jsi mi to neřekl, opravdu.”

Stuart ji stiskl ještě silněji a políbil ji na krk. “Pam, já jsem tak…”

V tom okamžiku se však Pam odtáhla a sevřela si brašnu s knihami na prsou jako štít. “Jenže to nepůjde, Stuarte.”

“Cože?”

Pam byla přesvědčena, že rychleji jí srdce nikdy v životě netlouklo. “Až se rozvedeš, zavolej mi a uvidíme. Ale do té doby ne. Nemůžu se už s tebou vídat.”

Právě řekla to, co by podle jejího názoru ve stejné situaci vyřkla Amélie Sachsová. Jenže dokáže se taky tak chovat a neplakat přitom? Amélie by neplakala. Ani náhodou.

Nasadila úsměv a pokusila se ovládnout bolest, neboť pocit osamělosti a panika spolehlivě zabily všechny její příjemné pocity. Vřelost se změnila v ledovou tříšť.

“Ale ty jsi pro mě vším, Pam.”

“Jenže čím jsi pro mě ty, Stuarte? Ty pro mě vším být nemůžeš. A já se s ničím menším nespokojím.” Hlavně ať se ti nezlomí hlas, nabádala se v duchu. “Jestli se rozvedeš, budu s tebou… Rozvedeš se?”

Svůdné oči se konečně sklopily. “Ano,” zašeptal Stuart.

“Hned?”

“Hned nemůžu. Je to složité.”

“Ne, Stuarte. Je to úplně, úplně jednoduché.” Vstala. “Jestli tě už nikdy neuvidím, tak ti přeju hezký život.” Rychle vyrazila pryč, mířila k Améliinu domu, který stál nedaleko odtud.

Jasně, Amélie by možná neplakala. Jenže Pam už nedokázala zadržet slzy. Kráčela po chodníku s očima zaplavenýma pláčem a bála se, že změkne, neodvažovala se ohlížet, neodvažovala se myslet na to, co právě udělala.

Jedna věc jí však přece jen uvízla v mysli a Pam předpokládala, že jí někdy v budoucnu bude připadat nesmírně legrační: jak pitomou větou svůj vztah se Stuartem ukončila. Kéž by ji bylo napadlo něco lepšího.

38

Mel Cooper se mračil.

“Ten sklad, kde dva-dva-pětka zabil Joea… Pronajímá si ho nějaký vydavatel, aby měl kde skladovat papír k recyklaci, ale už řadu měsíců ho aktivně nevyužívá. Zvláštní přitom je, že u něj není jasné vlastnictví.”

“Jak tomu máme rozumět?”

“Prohledal jsem všechny firemní dokumenty. Ten sklad je pronajatý řetězci tří firem a vlastní ho nějaká korporace z Delaware, a tu zase vlastní dvě newyorské korporace. Konečným vlastníkem je podle všeho nějaká firma z Malajsie.”

Pachatel 225 však o tom skladu věděl a věděl také, že tam bude moci nerušeně mučit oběť. A proč? Protože je to muž, který ví všechno.

V laboratoři zacvrlikal telefon a Rhyme pohlédl na identifikaci volajícího. V tomhle případu už jsme zažili spoustu špatných zpráv, tak ať je prosím aspoň tato zpráva dobrá. “Dobrý den, inspektorko Longhurstová.”

“Chtěla jsem vás jen informovat, detektive Rhyme, že tady to vypadá docela nadějně.” Inspektorčin hlas prozrazoval nezvyklé vzrušení. Vysvětlila Rhymovi, že d’Estourne, agent francouzské bezpečnostní služby, který patřil k jejich týmu, urychleně odcestoval do Birminghamu a kontaktoval několik Alžířanů z muslimské komunity ve West Bromwichi nedaleko od města. Dozvěděl se, že si u nich jeden Američan cestující do Singapuru nechal zhotovit pas a povolení k průjezdu severní Afrikou. Dal jim prý velkou zálohu a oni mu slíbili, že veškeré dokumenty budou hotovy do druhého dne večer. Jakmile si je muž vyzvedl, odjel do Londýna dokončit nějakou práci.

“Dobře,” prohlásil Rhyme a uchechtl se. “To znamená, že Logan už je tam, nemyslíte? V Londýně.”

“Jsme si tím docela jistí,” souhlasila Longhurstová. “Pokusí se udeřit zítra, zatímco se náš dvojník setká v palebné zóně s lidmi z MI5.”

“Přesně tak.”

Richard Logan si tedy objednal potřebné dokumenty a zaplatil za ně vysokou cenu, aby přesvědčil vyšetřovatele, že se mají dál soustředit na Birmingham, zatímco ve skutečnosti spěchal do Londýna dokončit svou misi a zabít reverenda Goodlighta.

“A co říkají lidé Dannyho Kruegera?”

“Že na něj bude na jižním pobřeží čekat loď, aby ho suchou nohou přepravila do Francie.”

Suchou nohou přepravila. Rhymovi se to líbilo. Zdejší poldové už takhle nemluví, pomyslel si. Ti by spíš řekli zašila.

Znovu si vzpomněl na střežený dům nedaleko od Manchesteru. A na vloupání do úřadovny Goodlightovy nevládní organizace v Londýně. Existovalo něco, čeho si Rhyme mohl všimnout, kdyby byl na obou místech prošel v roštu alespoň prostřednictvím videokamery s vysokým rozlišením? Nějaká titěrná stopa, která britským ohledávačům unikla a díky níž by si mohli udělat jasnější představu, kde a kdy přesně vrah zaútočí? Pokud ano, teď už byla tak jako tak zničena. Nezbývalo než doufat, že jeho dedukce byly správné.

“Co máte na místě?”

“Deset agentů v okolí palebné zóny. Všichni v civilu nebo maskovaní.” Inspektorka dodala, že Danny Krueger spolu s francouzským agentem a členy dalšího zásahového týmu se nechali v Birminghamu “lehce vidět”. V místě, kde se reverend skutečně ukrýval, pak posílila ostrahu, zatím neměli žádné důkazy, že zabiják toto místo vypátral, ale Longhurstová nechtěla ponechat nic náhodě.

“Brzy budeme něco vědět, detektive.”

Právě když domluvili, cinkl Rhymovi počítač.

“pane Rhyme?”

Na obrazovce před Rhymem se objevila tato slova a současně se otevřelo malé okno. Byl to záběr z webové kamery zachycující obývací pokoj Amélie Sachsové. Pam právě seděla u klávesnice a posílala mu rychlou zprávu.

Kriminalista na ni promluvil prostřednictvím systému rozpoznání hlasu. “Ahoy Pem yak se maaš?” přepsal jeho slova počítač.

Zatracený krám. Možná by měl říct digitálnímu mágovi Rodneymu Szarnekovi, ať mu nechá nainstalovat nový systém.

Pam však jeho sdělení pochopila.

“Dobře,” odepsala. “Jak se máte vy?”

“Taky dobře.”

“Je tam Amélie?”

“Ne. Řeší venku přípat.”

“:- ( Blbý. Chci s ní mluvit. Volala jsem jí, ale nebrala to.”

“Múžu něco udjelat yá”

Zatraceně. Rhyme si povzdechl a zkusil to znovu. “Můžeme tady něco udjelat my?”

“Ne, dík.” Chvíli se nedělo nic a pak si Rhyme všiml, že se Pam dívá na mobilní telefon. Obrátila pohled na počítač a napsala: “Volá Rachel. Za minutku se ozvu.”

Webkameru nechala zapnutou, ale odvrátila se a začala mluvit do telefonu. Hodila si na klín obrovskou brašnu s knihami a začala se v ní prohrabovat. Po chvíli vytáhla učebnici, otevřela ji, našla uvnitř nějaké poznámky a zřejmě je nahlas začala číst.

Rhyme se už už chystal upřít pozornost zpět na důkazní tabule, ale pak se ještě jednou letmo zadíval na okno webové kamery.

Něco se změnilo.

Zamračil se a polekaně přijel s vozíkem blíže k obrazovce.

Zdálo se, že v Améliině domě je ještě někdo další. Je to možné? S jistotou se to dalo určit jen těžko, ale když Rhyme přimhouřil oči, viděl, že v potemnělé chodbě zhruba šest metrů od Pam se skutečně ukrývá nějaký muž.

Rhyme zamžoural a natáhl hlavu, co nejdále to šlo. Byl to vetřelec, jehož tvář zakrýval klobouk. V ruce držel nějaký předmět. Je to pistole? Nůž?

“Thome!”

Ošetřovatel však nebyl nikde v doslechu. Samozřejmě, vždyť šel před chvílí s košem.

“Příkaz: volat Sachsová, domů.”

Ovládací jednotka díkybohu poslechla na slovo.

Rhyme viděl, jak Pam upírá pohled na telefon vedle počítače. Protože však dům nebyl její, ignorovala vyzvánění, nechala hovor spadnout do hlasové schránky a dál mluvila do mobilu.

Muž se vyklonil z chodby a namířil obličej zakrytý střechou klobouku přímo na ni.

“Příkaz: rychlá zpráva!”

Na obrazovce vyskočil box.

“Příkaz: psát: ‚Pam, vykřičník.’ Příkaz: odeslat.”

“Pem vytři čník.”

Doprdele!

“Příkaz: psát: ‚Pam, nebezpečí, okamžitě jdi pryč.’ Příkaz: odeslat.”

Zpráva prošla víceméně beze změny.

Pam, přečti si to, prosím tě! prosil Rhyme v duchu. Podívej se na obrazovku!

Dívka však byla zabrána do rozhovoru. Její obličej už nebyl tak bezstarostný. Diskuse zřejmě nabrala vážný tón.

Rhyme zavolal 911 a operátorka ho ujistila, že policejní hlídka dorazí k domu za pět minut. Vetřelec však byl vzdálen několik vteřin od Pam, která o něm navíc neměla sebemenší tušení.

Rhyme samozřejmě věděl, že je to pachatel 225. Mučil Malloye, aby z něj vymámil informace o všech vyšetřovatelích. Amélie Sachsová figurovala na seznamu obětí jako první. Jenže to nebude Sachsová. Bude to tato nevinná dívka.

Rhymovi zběsile tlouklo srdce, což se v jeho případě projevovalo úpornou a škubavou bolestí hlavy. Znovu zkusil telefon. Čtyři zazvonění a pak: “Ahoj, tady je Amélie. Po zaznění signálu mi, prosím, nechte vzkaz.”

Vyzkoušel ještě počítač. “Příkaz: psát: ‚Pam, zavolej mi, tečka. Lincoln, tečka.’”

A co by jí řekl, kdyby se s ní nakonec spojil? Sachsová měla doma zbraně, ale on nevěděl, kde je přechovává. Pam byla sportovně založená dívka a vetřelec se nezdál o mnoho větší než ona. Jenže on bude dozajista ozbrojen. A vzhledem k tomu, kde se ukrývá, by jí snadno mohl přehodit přes hlavu smyčku nebo jí zabodnout nůž do zad dříve, než by vůbec zaregistrovala jeho přítomnost.

A tohle všechno by se stalo přímo před Rhymovýma očima.

Po chvíli se Pam konečně začala obracet k počítači. Teď už tu zprávu uvidí.

Dobře, otáčej se dál.

Rhyme zahlédl na podlaze na druhém konci pokoje stín. Že by se už vrah přibližoval?

Pam se stále vybavovala přes telefon. Byla už u počítače, ale nedívala se na obrazovku, nýbrž na klávesnici.

Zvedni hlavu! vybízel ji Rhyme mlčky.

Prosím! Přečti si tu zatracenou zprávu!

Stejně jako všichni dnešní mladí se však ani Pam nepotřebovala dívat na obrazovku, aby po sobě kontrolovala pravopis. Přidržela si mobil mezi bradou a ramenem, letmo pohlédla na klávesnici a rychlými úhozy vyťukala zkratkovité sdělení.

“musím končit, nashle pane Rhyme. Zatím:-) “

Okno zčernalo.

Amélie Sachsová se v tyvekové ohledávací kombinéze vybavené vysokými botami a čepičkou, jakou nosí na sál chirurgové, necítila pohodlně. Propadala klaustrofobii a zvedal se jí žaludek, protože musela ve skladu vdechovat hořký zápach navlhlého papíru, krve a potu.

Kapitána Joea Malloye moc dobře neznala. Byl však, jak správně podotkl Lon Sellitto, “jedním z nás”. A Sachsovou děsilo, co všechno mu pachatel 225 provedl, aby z něj vypáčil požadované informace. S ohledáváním už byla téměř hotova a momentálně vynášela ze skladu sáčky určené pro sběr důkazů. Byla neskonale vděčná za čerstvý vzduch, přestože v něm byly cítit naftové zplodiny.

Neustále slyšela hlas svého otce. Jako mladá holka jednou nakoukla do ložnice rodičů a přistihla ho, jak tam stojí ve sváteční policejní uniformě a utírá si slzy. To jí otřáslo, nikdy předtím ho neviděla plakat. Gestem ji pozval dovnitř. Hermann Sachs jednal s dcerou odjakživa na rovinu, a tak ji tehdy posadil na židli vedle postele a vysvětlil jí, že jeden jeho kamarád a spolupracovník byl zastřelen, když se snažil zabránit loupeži.

“Amie, v téhle branži jsou všichni jedna rodina. S lidmi, se kterými pracuješ, pravděpodobně strávíš víc času než s vlastní ženou a dětmi. Takže pokaždé, když zemře policista, zemře i malý kousek tebe. Je jedno, jestli to byl pochůzkář, anebo důstojník, všichni jsou jedna rodina a bolest je stejná, jako když ztratíš někoho blízkého.”

A bolest, o níž tehdy otec hovořil, nyní zakoušela i ona. Prožívala ji velmi hluboce.

“Jsem hotova,” oznámila členům ohledávacího týmu, kteří postávali vedle dodávky rychlého nasazení. Sachsová ohledala místo činu sama, ale policisté z Queensu je ještě předtím natočili na kameru, vyfotografovali a prošli v roštu druhotná místa činu: pravděpodobné trasy pachatelova příchodu a odchodu.

Amélie nyní kývla na lékařku a její spolupracovníky ze soudní patologie a řekla: “Tak už ho můžete odvézt do márnice.”

Muži v kombinézách a tlustých zelených rukavicích vstoupili dovnitř. Sachsová naskládala sáčky s důkazy do kartonů od mléka, aby se jí lépe přepravovaly do Rhymovy laboratoře, a zarazila se.

Někdo ji sledoval.

V opuštěné boční uličce zaslechla cinknutí kovu o kov nebo možná o beton či o sklo. Rychle se tam podívala a zdálo se jí, že nedaleko od dávno zřícené nákladové rampy jedné opuštěné továrny zahlédla ukrývající se postavu.

Ohledávej dobře, ale kryj si záda…

Vzpomněla si na místo činu na hřbitově, kde ji v ukradené policejní čepici sledoval samotný vrah. Pociťovala tehdy stejný neklid. Nyní tedy odložila důkazní sáčky a s rukou na pistoli vstoupila do uličky. Nikoho však nespatřila.

Paranoia.

“Detektivko?” zavolal na ni jeden z techniků.

Sachsová pokračovala v chůzi. Neskrývá se za tím zaprášeným oknem lidský obličej?

“Detektivko,” zopakoval muž naléhavěji.

“Hned jsem tam.” V Améliině hlase se ozývala jistá podrážděnost.

“Promiňte,” řekl ohledávací technik, “ale volá vám Lincoln Rhyme.”

Kdykoliv Sachsová dorazila na místo činu, vždy si vypínala telefon, aby ji nic nevytrhávalo ze soustředění.

“Vyřiďte mu, že se mu hned ozvu.”

“Detektivko, on říká, že jde o někoho jménem Pam. Ve vašem domě se stal incident. Co nejrychleji vás tam potřebují.”

39

Amélie Sachsová rychle vběhla dovnitř a ignorovala při tom bolest v kolenou.

Prolétla kolem policistů u dveří, aniž jim pokynula na pozdrav. “Kde?”

Jeden policista ukázal na obývací pokoj. Sachsová vrazila do místnosti… a našla Pam na gauči. Dívka zvedla hlavu. Obličej měla pobledlý.

Amélie se posadila vedle ní. “Jsi v pořádku?”

“V pohodě. Akorát jsem se trochu vylekala.”

“Nejsi zraněná? Můžu tě obejmout?”

Pam se zasmála a Sachsová ji pevně obemkla pažemi. “Co se stalo?”

“Někdo se tu vloupal. Byl tady se mnou. Pan Rhyme ho viděl za mnou ve webkameře. Pořád mi volal, a když mě vytočil zhruba popáté, tak jsem to konečně zvedla a on mi řekl, že mám začít křičet a vypadnout pryč.”

“A tys ho poslechla?”

“Tak úplně ne. Radši jsem utekla do kuchyně a popadla tam nůž. Byla jsem fakt naštvaná. Ale ten chlap utekl.”

Sachsová pohlédla na detektiva z místní brooklynské stanice. Usedlý Afroameričan hlubokým barytonem řekl: “Když jsme sem dorazili, byl už pryč. A sousedi nic neviděli.”

Takže ji při ohledávání toho skladu, kde byl zavražděn Joe Malloy, přece jen nikdo nepozoroval. Případně to bylo jen nějaké dítě nebo ochmelka, kterého zajímalo, co policie v tom skladu dělá. Pachatel 225 po Malloyově zavraždění ve skutečnosti přijel k ní domů, aby zde hledal spisy či důkazy, případně aby dokončil započatou práci a zabil i ji.

Sachsová nyní v detektivově a Pamině doprovodu prošla celý dům. Na jejím pracovním stole panovala spoušť, ale zdálo se, že nic nechybí.

“Myslela jsem, že je to třeba Stuart.” Pam se zluboka nadechla. “Jaksi jsem se s ním rozešla.”

“Vážně?”

Přitakání.

“Tos udělala dobře… Ale on to nebyl?”

“Ne. Tenhle chlápek měl jiné oblečení a taky jinou postavu než Stuart. A navíc je Stuart možná mizera, ale do cizího domu by se nevloupával.”

“Vidělas tomu člověku do tváře?”

“Ne. Otočil se a utekl dřív, než jsem si ho stačila prohlídnout.” Pam zaregistrovala pouze jeho šaty.

Detektiv jí sdělil, že Pam popsala lupiče jako bělocha, Hispánce nebo černocha se světlou pletí, střední postavy, oblečeného v modrých džínsách a sportovní bundě tmavě modré barvy. Když se detektiv dozvěděl o té webkameře, zavolal také Rhymovi, avšak kriminalista viděl na obrazovce jen rozmazanou postavu na chodbě.

Našli okno, kterým se pachatel vloupal dovnitř. Sachsová měla v domě poplašný systém, ale Pam ho po svém příchodu vypnula.

Amélie se rozhlédla po celém domě. Zlost a zděšení z Malloyovy strašlivé smrti odezněly a nahradila je stejná nejistota a pocit zranitelnosti, jaké prožívala na hřbitově, ve skladu, kde zemřel Malloy, v sídle SSD…, vlastně úplně všude od chvíle, kdy začali pátrat po pachateli 225. Třeba na tom místě kousek od domu DeLeona Williamse, nesleduje ji nakonec i nyní?

Sachsová zahlédla za oknem pohyb a také záblesk světla… Je to opravdu mihotání listí před nedalekými okny, v nichž se odráží zubaté sluneční světlo?

Anebo je to dva-dva-pětka?

“Amélie?” zeptala se Pam tichým hlasem a nejistě se rozhlédla kolem sebe. “Je všechno v pořádku?”

Její slova vrátila Sachsovou do reality. Dej se do práce. A rychle. Byl tady vrah, a není to tak dlouho. Tak už proboha najdi něco užitečného. “Jasně, miláčku. Všechno je fajn.”

“Detektivko,” oslovil ji jeden pochůzkář, “máme vám sem poslat někoho z ohledávačky?”

“To je dobrý,” řekla, letmo pohlédla na Pam a napjatě se usmála. “Zvládnu to sama.”

Sachsová vytáhla z kufru svého vozu přenosnou ohledávací sadu a začala s Pam ohledávat vlastní dům.

Nebo přesněji řečeno: Sachsová ohledávala, zatímco Pam stála na okraji roštu a přesně jí popisovala, kde se nacházel pachatel. Její hlas zněl sice nejistě, ale jinak byla dívka chladnokrevně věcná.

Radši jsem utekla do kuchyně a popadla tam nůž.

A protože tu byla Pam, požádala Sachsová jednoho pochůzkáře, aby zůstal hlídkovat na zahradě, v místě, kudy vrah uprchl. Vzhledem k zlověstné schopnosti pachatele 225 špehovat své oběti, zjišťovat si o nich naprosto vše a pronikat do jejich blízkosti však ani toto opatření nerozptýlilo zcela její obavy. Chtěla ohledat místo činu a co nejrychleji odtud Pam odvézt.

Na základě dívčiných pokynů ohledala Sachsová všechna místa, na která pachatel vkročil. Žádné důkazy však v domě nenašla. Vrah měl buďto na rukou rukavice, anebo se nedotýkal žádných citlivých povrchů, dokonce ani přilnavé válečky neodhalily žádné cizorodé stopy.

“Kam venku zamířil?” zeptala se Sachsová.

“Ukážu ti to.” Pam letmo pohlédla Sachsové do tváře, která zřejmě prozrazovala Améliinu neochotu vystavovat dívku dalšímu riziku. “Bude to lepší, než kdybych ti to jenom popsala.”

Sachsová přikývla a vyšla s Pam na zahradu. Tam se obezřetně rozhlédla na všechny strany a dotázala se pochůzkáře: “Viděl jste něco?”

“Ne. Ale musím říct, že když si člověk myslí, že ho někdo sleduje, tak vidí šmíráka úplně v každém.”

“To mi povídejte.”

Pochůzkář obrátil palec k řadě potemnělých oken na protější straně boční uličky a pak i k hustému křoví tvořeném azalkami a zimostrázem. “Omrkl jsem to i tamhle. Nic tam není. Ale budu to dál hlídat.”

“Díky.”

Pam dovedla Sachsovou k únikové trase pachatele 225 a Sachsová znovu začala procházet v roštu.

“Amélie?”

“Copak?”

“Chovala jsem se trochu jako kráva. Myslím to, co jsem ti včera řekla. Prostě jsem si připadala totálně zoufalá nebo co já vím. Zpanikařená… Prostě ti chci říct, že mě to mrzí.”

“Byla jsi ztělesněním zdrženlivosti.”

“Moc zdrženlivá jsem si teda nepřipadala.”

“Láska z nás někdy dělá podivíny, miláčku.”

Pam se zasmála.

“O tom si promluvíme později. Možná už dnes večer, podle toho, jak se ten případ vyvine. Zajdem si někam na večeři.”

“Dobře, jasan.”

Sachsová pokračovala v ohledávání a musela se velmi snažit, aby ze sebe setřásla neklid pramenící z pocitu, že pachatel 225 je stále tady. Navzdory jejímu úsilí však ohledání nepřineslo žádné velké ovoce. Únikovou cestu tvořil převážně štěrk, ve kterém Sachsová nenašla žádné otisky bot s výjimkou jediného: nacházel se kousek od brány, přes kterou dva-dva-pětka přelezl z její zahrady do boční uličky. I tuto stopu však tvořil jen otisk špičky, který sice prozrazoval, že pachatel sprintoval, ale z kriminalistického hlediska byl bezcenný. Stejně tak nenašla Sachsová žádné čerstvé stopy pneumatik.

Když se však vrátila na zahradu, všimla si bílého záblesku v břečťanu, který se plazil po zemi, nacházel se přesně v místě, kam by dopadl předmět, jenž by pachateli 225 případně vypadl z kapsy při přelézání uzamčené brány.

“Našlas něco?”

“Možná.” Sachsová sebrala pinzetou malý kousek papíru. Vrátila se do domu, rozložila přenosný vyšetřovací stolek a zpracovala nalezený vzorek: postříkala ho ninhydrinem, nasadila si brýle a posvítila na něj alternativním světelným zdrojem. K jejímu zklamání neodhalila analýza žádné otisky prstů.

“Je to k něčemu?” zeptala se Pam.

“Mohlo by být. Nedovede nás sice přímo k jeho prahu, ale to důkazy většinou neumějí. Kdyby ano,” dodala Sachsová s úsměvem, “nebylo by zapotřebí lidí, jako je Lincoln nebo já, že jo? Zkusím to prověřit.”

Přinesla krabici s nářadím, vytáhla akušroubovák a přivrtala kryt na rozbité okno. Zamkla dům a aktivovala alarm.

Již dříve volala Rhymovi, aby ho ubezpečila, že je Pam v pořádku, ale nyní ho chtěla informovat i o možné stopě. Vytáhla tedy mobilní telefon, ale než vytočila číslo, zastavila se na obrubníku a rozhlédla se po okolí.

“Co se děje, Amélie?”

Zastrčila si telefon zpátky do pouzdra. “Moje auto!” Camaro bylo pryč. Sachsová cítila, jak v ní stoupá panika. Znovu přejela pohledem celou ulici a její ruka zabloudila ke glocku. Byl pachatel 225 tady? Ukradl jí auto?

Hlídkující pochůzkář právě vycházel ze zahrady a Sachsová se ho zeptala, zda tu někoho neviděl.

“Myslíte to auto, to staré? Ono patřilo vám?”

“Jo. Napadlo mě, že ho pachatel možná ukradl.”

“Je mi líto, detektivko, ale myslím, že ho odtáhli. Kdybych věděl, že patří vám, byl bych jim něco řekl.”

Odtáhli? Možná Sachsová zapomněla položit na palubní desku kartu newyorské policie.

Zamířily po ulici k Pamině otlučené Hondě Civic a odjely na místní stanici. Službu konající seržant, jehož Sachsová znala, už o vloupání věděl. “Ahoj, Amélie. Kluci důkladně prošli okolí a každého se vyptávali. Ale nikdo pachatele neviděl.”

“Poslyš, Vinnie, zmizel mi auťák. Stál u hydrantu před mým domem, na protější straně ulice.”

“Služební?”

“Ne.”

“Snad ne ten tvůj starej chevrolet?”

“Jo.”

“Ale né. To je blbý.”

“Někdo říkal, že mi ho odtáhli. A já nevím, jestli jsem nechala na palubní desce služební kartu.”

“Ale stejně měli sjet registrační značku a zjistit si, na koho je ten auťák registrovanej. Doprdele, to fakt nasere.” Otočil se k Pam. “Omlouvám se, slečno.”

Pam se usmála, aby dala najevo svou odolnost vůči výrazům, které i ona příležitostně používala.

Sachsová nadiktovala Vinniemu registrační číslo, seržant zavolal na pár míst a zadíval se do počítače. “Ne, za špatný parkování to nebylo. Vydrž ještě vteřinku.” Následovalo několik dalších telefonátů.

Zatracená práce. Být bez auta si teď Sachsová nemohla dovolit. Zoufale chtěla prověřit stopu, kterou našla u svého domu.

Její zmar však přerostl v obavy, když si všimla Vinnieho zamračeného výrazu. “Víte to jistě…? Dobře. A kam ho potom odvezli…? Jo? Takže mi zavolejte zpátky, až to budete vědět.” Zavěsil.

“Tak co?”

“Mělas to camaro na splátky?”

“Na splátky? Ne.”

“To je divný. Zabavili ti ho exekutoři.”

“Někdo mi zabavil auto?”

“Prý dlužíš splátky za šest měsíců.”

“Vinnie, to auto je z roku devětašedesát. A táta ho koupil v sedmdesátých letech za hotové. Nikdy na něm neviselo zástavní právo. Komu bych jako měla ty peníze dlužit?”

“To můj člověk nevěděl. Prověří to a zavolá mi zpátky. A taky zjistí, kam ho odvezli.”

“Zatraceně, tohle je to poslední, co teď potřebuju. Ty tady auto náhodou nemáš?”

“Je mi líto, ale nemám.”

Sachsová mu poděkovala a vyšla ven. Pam se zařadila vedle ní. “Jestli na něm uvidím jediný škrábanec, budou padat hlavy.” zamumlala Amélie. Mohl mít v tom odtažení prsty pachatel 225? Sachsovou by to nepřekvapilo, i když si neuměla představit, jak by to dva-dva-pětka dokázal provést.

Znovu pocítila bodavý neklid z vědomí, jak blízko k ní se dostal a kolik informací si o ní dokáže obstarat.

Muž, který ví všechno…

“Můžu si půjčit tvoji hondu?” zeptala se Pamely.

“Jasně. Ale mohla bys mě ještě odvézt k Rachel? Budeme spolu dělat úkoly.”

“Víš co, miláčku, co kdybych zařídila, aby tě do města odvezl někdo ze stanice?”

“Jasně. Ale proč to tak chceš?”

“Ten člověk už toho o mně ví strašně moc. Myslím, že bude nejlepší, když si ode mě budeš zachovávat trochu odstup.”

Vrátily se na stanici a Sachsová objednala dívce odvoz. Když byly opět venku, rozhlédla se Amélie po chodníku. Nikde neviděla nikoho, kdo by ji sledoval.

Poté však rychle zvedla hlavu, protože v jednom okně na protější straně ulice zahlédla pohyb. Okamžitě si vzpomněla na logo SSD, na okno ve strážní věži. V okně stála jen jakási starší žena, ale Sachsová znovu ucítila na zádech mrazení. Rychle došla k Paminu autu, nasedla a nastartovala motor.

40

Ozvalo se cvaknutí, elektrické systémy zbavené životodárné šťávy do jednoho zhasly a dům se pohroužil do temnoty.

“Co se to sakra děje?” zařval Rhyme.

“Vypli proud,” oznámil Thom suše.

“To jsem si všiml,” odsekl kriminalista. “Ale rád bych věděl proč.”

“Chromatograf byl vypnutý,” řekl Mel Cooper zaraženě. Vykoukl z okna, jako by se chtěl přesvědčit, zda výpadek proudu zasáhl i ostatní domy v sousedství, avšak protože se ještě nesetmělo, nebylo to podle čeho posoudit.

“Teď si nemůžeme dovolit být offline. Krucipísek. Postarejte se o to někdo!”

Rhyme, Sellitto, Pulaski a Cooper zůstali ve ztichlém a potemnělém pokoji, zatímco Thom odešel do haly, vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo. Po chvíli ho přepojili na zástupce energetické společnosti. “To není možné. Všechny účty platím přes internet. Každý měsíc. Ani jednu jsem nevynechal. Mám stvrzenky… No, jenže je mám v počítači a momentálně se nemůžu připojit na internet, protože nejde elektřina, že ano…? Proplacené šeky mám taky, ale zase: jak vám je můžu nafaxovat, když nejde elektřina…? Ne, nevím, kde je tady kopycentrum.”

“To je jasné, byl to on,” řekl Rhyme ostatním.

“Dva-dva-pětka? To on ti nechal vypnout elektřinu?”

“Jo. Dozvěděl se o mně i o mé adrese. Malloy mu musel říct, že tady máme velitelské stanoviště.”

Ticho bylo přízračné. Ze všeho nejdříve Rhyma napadlo, jak totálně je zranitelný. Zařízení, na která spoléhal, teď byla bezcenná a on neměl žádnou možnost komunikace s okolím, žádnou možnost zamykat či odemykat dveře, žádnou možnost používat ovládací jednotku. A kdyby výpadek pokračoval a Thom nemohl dobíjet baterii v jeho invalidním vozíku, zůstal by Rhyme absolutně nepohyblivý.

Nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy si připadal tak zranitelný. Jeho obavy nezmírnila ani přítomnost kolegů, pachatel 225 byl hrozbou pro kohokoliv a kdekoliv.

A kromě toho si kladl otázku: Je ten výpadek odvedením pozornosti, anebo předehrou k útoku?

“Buďte všichni ve střehu,” ohlásil. “Mohl by na nás zaútočit.”

Pulaski vykoukl z okna. Cooper rovněž.

Sellitto vytáhl mobilní telefon, zavolal někomu do centra a vysvětlil mu situaci. Nakonec obrátil oči v sloup, zachovávání stoického výrazu nikdy nebylo jeho silnou stránkou, a ukončil konverzaci slovy: “No, mně je to jedno. Ať to stojí, co to stojí. Ten chlap je zabiják. A my nemůžeme pro jeho vypátrání udělat vůbec nic, když nepůjde ta podělaná elektřina… Díky.”

“Uspěl jsi, Thome?”

“Ne,” zněla lakonická odpověď.

“Sakra.” V tu chvílí Rhyma něco napadlo. “Lone, zavolej Rolandu Bellovi. Myslím, že potřebujeme ochranu. Dva-dva-pětka se pokusil zaútočit na Pam i na Amélii.” Kývl směrem k tmavému monitoru. “Ví o nás. Chci mít policisty před bytem Améliiny matky, před domem Pameliny náhradní rodiny, před Pulaského domem, před bydlištěm Melovy matky… a taky před tvým domem, Lone.”

“Myslíš, že je to takové riziko?” zeptal se urostlý detektiv a vzápětí zavrtěl hlavou. “Že se vůbec ptám. Jasně že je.” Obstaral si příslušné informace, adresy a telefonní čísla -, zatelefonoval Bellovi a nechal si vyčlenit policisty. Nakonec zavěsil a řekl: “Pár hodin to potrvá, ale Roland to zařídí.”

Nastalo ticho, které přerušilo hlasité zaklepání. Thom, který stále držel ruce telefon, vyrazil ke dveřím.

“Počkej!” vykřikl Rhyme.

Ošetřovatel se zarazil.

“Běž s ním, Pulaski.” Rhyme kývl na pistoli u policistova pasu.

“Jasně.”

Vyšli na chodbu, Rhyme zaslechl tlumený rozhovor a o chvíli později se v místnosti objevili dva muži v oblecích. Oba měli pečlivě upravené vlasy a kamenný obličej a oba se zvědavě rozhlíželi kolem sebe. Nejprve si prohlédli Rhymovo tělo a pak i samotnou laboratoř. Možná je překvapilo množství laboratorního vybavení, možná zhasnutá světla, nejspíše však obojí.

“Hledáme jistého poručíka Sellitta. Bylo nám řečeno, že bude tady.”

“To jsem já. A kdo jste vy?”

Muži ukázali Sellittovi odznaky a představili se hodností a jménem. Byli to detektivové-seržanti newyorské policie, kteří pracovali na oddělení vnitřního vyšetřování.

“Poručíku,” pravil starší z dvojice, “přišli jsme vám odebrat odznak a služební zbraň. Musím vám oznámit, že ty výsledky se potvrdily.”

“Promiňte, ale o čem to mluvíte?”

“Jste oficiálně suspendován. V tuto chvíli vás ještě nezatýkáme. Ale doporučujeme vám, abyste se obrátil na právníka, buďto na svého, anebo na někoho z policejních odborů.”

“Co se sakra děje?”

Mladší agent se zamračil. “Ten drogový test.”

“Cože?”

“Nemusíte před námi nic popírat. My děláme jen terénní práci: sbíráme odznaky a služební zbraně a informujeme podezřele o jejich suspendování.”

“Jaký test, sakra?”

Starší agent pohlédl na mladšího. Toto se jim zjevně ještě nestalo.

Jak by také mohlo, dovtípil se Rhyme, když tohle všechno zpunktoval pachatel 225?

“Detektive, opravdu na nás nemusíte nic hrát…”

“Vypadám snad, že něco hraju, krucinál?”

“Totiž, podle suspendačního rozkazu jste minulý týden podstoupil test na drogy. A výsledky, které právě přišly, ukazují na významné množství narkotik ve vašem těle. Heroinu, kokainu a psychedelických drog.”

“Ten test jsem podstoupil stejně jako všichni lidi na oddělení. Ale žádné pozitivní výsledky ukázat nemohl, protože já drogy neberu, kurva. Nikdy v životě jsem žádný pitomý drogy nevzal! A navíc… Á, doprdele,” utrousil podsaditý detektiv, zašklebil se a zabodl prst do brožury SSD. “Jejich klienty jsou i testovací laboratoře a firmy prověřující minulost občanů. Dva-dva-pětka nějakým způsobem pronikl do systému a pohrál si s mým spisem. Ty výsledky byly zfalšovány.”

“Něco takového by se provádělo jen velice těžko.”

“No jo, ale on to dokázal.”

“Vy nebo váš právní zástupce můžete s touto obhajobou vystoupit na slyšení. Ale teď už opravdu potřebujeme váš odznak a služební zbraň. Zde jsou k tomu příslušné dokumenty. Doufám, že všechno proběhne bez problémů. Nechcete si přidělávat další starosti, viďte?”

“Sakra.” Urostlý detektiv ve zmačkaných šatech předal agentům svou služební zbraň, revolver starého typu, a odznak detektiva. “Dejte sem ta zatracená lejstra.” Vytrhl papíry mladšímu agentovi z ruky, zatímco starší vypsal potvrzení o převzetí a podal je detektivovi. Vytáhl z revolveru náboje a vše vsunul do tlusté obálky.

“Děkuji vám, detektive. Přejeme hezký den.”

Když agenti odešli, vytáhl Sellitto telefon a zavolal šéfovi vnitřní vyšetřovačky. Ten však byl mimo, a tak mu poručík nechal vzkaz a zatelefonoval na své oddělení. Asistentka, o kterou se Sellitto dělil s několika dalšími detektivy z oddělení závažných trestných činů, už zjevně o všem věděla.

“Já vím, že je to nesmysl. Co že udělali…? No skvělý. Zavolám ti, až zjistím, co se děje.” Zaklapl telefon tak prudce, až měl Rhyme strach, zda ho nerozbil. Zvedl obočí. “Zabavili mi všechny věci na stole.”

“Jak se dá proti někomu takovému bojovat?” položil řečnickou otázku Pulaski.

V tom okamžiku zavolal Sellittovi na mobil Rodney Szarnek. Poručík pustil hovor nahlas. “Co to tam máte s pevnou linkou?”

“Ten hajzl nám nechal odpojit elektřinu. Děláme na tom. Co se děje?”

“Jde o ten seznam klientů SSD na cédéčku. Něco jsme našli. Jeden zákazník si den před každou vraždou stahoval stránky s údaji o všech obětech a obětních beráncích.”

“Kdo to je?”

“Jmenuje se Robert Carpenter.”

“Dobrá,” řekl Rhyme. “To je fajn. A co o něm víte?”

“Jenom to, co se uvádí v tabulkovém procesoru. Má vlastní firmu v Midtownu. Associated Warehousing.”

Warehousing? Takže provozuje sklady? Rhyme si vzpomněl na místo, kde dva-dva-pětka zavraždil Joea Malloye. Může to mít souvislost?

“Máte i adresu?”

Počítačový expert mu ji nadiktoval.

Když Rhyme ukončil hovor, všiml si, že se Pulaski mračí. “Myslím, že jsme ho viděli v SSD,” řekl.

“Koho?”

“Toho Carpentera. Když jsme tam včera byli. Byl to statný plešatý muž. Měl schůzku se Sterlingem. A netvářil se moc šťastně.”

“Netvářil se šťastně? Jak to mám chápat?”

“Já nevím. Prostě jsem měl takový dojem.”

“Dojmy nejsou k ničemu,” prohlásil Rhyme. “Mele, proklepni toho Carpentera.”

Cooper vytáhl mobil, zavolal do centra a několik minut hovořil. Přisunul se blíž k oknu, aby měl více světla, a začal si psát poznámky. Nakonec ukončil hovor a řekl: “Tobě se slovo ,zajímavé’ zřejmě příliš nelíbí, Lincolne, ale ono to zajímavé je. Nechal jsem si vyjet výsledky z NCIC a naší databáze. Robert Carpenter. Bydlí na Upper East Side. Svobodný. A teď pozor: má záznam. Nějaký podvod kolem kreditních karet a neproplacených šeků. Odseděl si šest měsíců ve Waterbury. Později ho zatkli znovu, když se snažil vydírat nějaké firmy. Tahle obvinění byla nakonec stažena, ale když si pro něj přišli, úplně se prý pominul a snažil se agentovi jednu natáhnout. Obvinění byla stažena, když souhlasil, že bude chodit do poradny pro éenka.”

“Pro emocionálně narušené?” Rhyme přikývl. “A jeho firma se zabývá provozováním skladů. Ideální obor pro chronického sběratele… Takže, Pulaski, zjisti, kde se tenhle Carpenter nacházel v době vloupání do Améliina domu.”

“Ano, pane.” Pulaski vytáhl telefon z pouzdra, když vtom mu přístroj zatrylkoval v ruce. Mladý policista pohlédl na displej a přijal hovor. “Ahoj, mil… Cože…? Hej, Jenny, uklidni se…”

Ale ne… Lincoln Rhyme věděl, že pachatel 225 právě udeřil na další frontě.

“Cože? A kde teď jsi…? Jenom klid, to je určitě nějaký omyl.” Pulaskému se třásl hlas. “Všechno se to vyřeší… Dej mi adresu… Dobrá, hned jsem tam.”

Zaklapl telefon a na chvíli zavřel oči. “Musím odjet.”

“Co se stalo?” dotázal se Rhyme.

“Jenny zatkli. Imigrační úředníci.”

“Imigrační?”

“Ministerstvo vnitřní bezpečnosti ji mělo na seznamu sledovaných osob. Prý je v zemi nelegálně a představuje bezpečnostní hrozbu.”

“Ale copak nemá…”

“Už naši praprarodiče měli občanství,” vyhrkl Pulaski. “Ježíši.” Mladý policista byl rozlícený. “Brad je u Jennyiny mámy, ale malá je pořád s ní. Právě Jenny odvážejí do vazby a možná jí dcerku odeberou. Jestli to udělají… No potěš.” Do jeho tváře vstoupilo ryzí zoufalství. “Musím jet.” Jeho oči Rhymovi prozradily, že ho nic nezastaví před jízdou za manželkou.

“Dobrá. Jeď. A hodně štěstí.”

Mladý ženáč sprintem vyrazil ke dveřím.

Rhyme nakrátko zavřel oči. “Odstřeluje nás jako snajpr.” Zašklebil se. “Ještě že každou chvíli dorazí Sachsová. Může toho Carpentera proklepnout.”

Přesně v tom okamžiku se ozvalo další bušení na dveře.

Rhyme znepokojeně vytřeštil oči. Co zas?

Toto vyrušení naštěstí neměl na svědomí pachatel 225.

Do místnosti vstoupili dva ohledávací technici z hlavního stanu v Queensu. Společně nesli velkou bednu, kterou jim Sachsová předala, než vyrazila do vlastního domu. Uvnitř se nacházely důkazy nalezené v místě Malloyova zavraždění.

“Dobrý den, detektive. Chtěli jsme zazvonit, ale nefunguje vám zvonek.” Jeden z techniků se rozhlédl po místnosti. “A taky máte zhasnutá světla.”

“Čehož jsme si plně vědomi,” odtušil Rhyme chladně.

“Takže tady to je.”

Když muži odešli, položil Mel Cooper bednu na vyšetřovací stůl a vytáhl z něj sáčky s důkazy i Améliin digitální fotoaparát, který zřejmě obsahoval snímky z místa činu.

“Ten nám teda pomůže,” zabručel Rhyme jízlivě a kývl bradou ke ztichlému počítači a zčernalé obrazovce. “Možná bychom mohli přidržet paměťovou kartu na světle.”

Zadíval se tedy na samotné důkazy: otisk boty, několik lístků, lepicí páska a obálky se stopovými důkazy. Všechno se muselo co nejrychleji ohledat: tyto důkazy nebyly podstrčené, a mohly proto obsahovat klíčovou stopu vedoucí k totožnosti dva-dva-pětky. Bez přístrojů schopných provést jejich analýzu a bez možnosti nahlédnout do databází se však daly sáčky použít nanejvýš jako těžítka.

“Thome,” křikl Rhyme, “jak to vypadá s tou elektřinou?”

“Pořád čekám na přepojení,” zavolal ošetřovatel z potemnělé chodby.

Věděl, že je to nejspíš špatný nápad. Ale nedokázal se ovládnout.

A když se ani kliďas jako Ron Pulaski nedokázal ovládnout, bylo to už na pováženou.

Byl vzteky bez sebe. Tento pocit se nedal srovnat s ničím, co kdy zažil. Když se hlásil k policii, očekával, že ho občas někdo zmlátí a že mu budou vyhrožovat. Nikdy ho však nenapadlo, že jeho práce může ohrozit i Jenny, natožpak děti.

A tak, přestože byl jinak až úzkostlivě svědomitý a všechno dělal podle pravidel, učiněný seržant Friday -, nyní vzal věci do vlastních rukou. Byl ochoten obejít Lincolna Rhyma, detektiva Sellitta, ba dokonce i svou rádkyni Amélii Sachsovou. Z toho, co se teď chystal udělat, bezpochyby nebudou mít radost, jenže Ron Pulaski propadl zoufalství.

A tak cestou do zadržovacího centra Imigrační a naturalizační služby v Queensu zatelefonoval Marku Whitcombovi.

“Zdravím vás, Rone,” ozval se mu zástupce ředitele, “co se děje…? Působíte rozrušeně. Jste celý zadýchaný.”

“Mám takový problém, Marku. Prosím vás, potřebuji pomoc. Moji ženu obviňují z toho, že je nezákonný vetřelec. Tvrdí, že má padělaný pas a představuje bezpečnostní hrozbu. Je to šílené.”

“A ona má přitom občanství, je to tak?”

“Její rodina tu bydlí už několik generací. Marku, domníváme se, že ten vrah, po kterém pátráme, pronikl do vašeho systému. Pozměnil data tak, že jeden náš detektiv podle nich neuspěl v testu na drogy…, a teď mi kvůli němu zatýkají Jenny. Vážně to mohl udělat?”

“Musel vyměnit její spis za spis někoho, kdo figuruje na seznamu podezřelých, a pak to ohlásit… Poslyšte, znám na imigračním pár lidí. Můžu s nimi promluvit. Kde teď jste?”

“Jedu do zadržovacího centra v Queensu.”

“Za dvacet minut vás budu čekat u vchodu.”

“Ó, děkuji vám. Nevím, co si počít.”

“Žádný strach, Rone. Nějak to vymyslíme.”

Nyní už Ron Pulaski přecházel před zadržovacím centrem Imigrační a naturalizační služby sem a tam a čekal na Whitcomba. Provizorní cedule na zdi oznamovala, že imigrační úřad nyní spadá pod ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Pulaski si vzpomněl na všechny televizní reportáže o nezákonných přistěhovalcích, které s Jenny zhlédli a na nichž imigranti vypadali strašlivě vyděšeně.

Co se teď s jeho ženou děje? Bude muset trávit dny nebo i týdny v nějakém byrokratickém očistci? Pulaskému se chtělo řvát.

Uklidni se. Jdi na to chytře. Amélie Sachsová mu to kladla na srdce pořád.

Jdi na to chytře.

Nakonec, ó, díky, Pane, Pulaski spatřil Marka Whitcomba. Zástupce ředitele k němu rychle kráčel a ve tváři měl naléhavě znepokojený výraz. Pulaski si nebyl jist, jak přesně by mu Whitcomb mohl pomoci, ale doufal, že jeho oddělení dohledu nad dodržováním zákonů může díky vazbám na vládu zatahat za nitky ministerstva vnitřní bezpečnosti a dosáhnout propuštění jeho manželky a dítěte alespoň do chvíle, kdy se celá záležitost oficiálně vyřeší.

Zadýchaný Whitcomb dorazil až k němu. “Zjistil jste něco dalšího?”

“Zhruba před deseti minutami jsem tam volal. Už jsou uvnitř. Ale nic jsem neřekl. Chtěl jsem počkat na vás.”

“Jste v pořádku?”

“Ne. Úplně tu z toho šílím, Marku. Díky, že jste ochoten mi pomoct.”

“Jasně,” řekl Whitcomb vážně. “Bude to v pořádku, Rone. Žádný strach. Myslím, že něco udělat můžu.” Zadíval se Pulaskému přímo do očí. Byl jen o něco málo vyšší než Andrew Sterling. “Ale… Pro vás je velmi důležité, abyste Jenny odtamtud dostal, viďte?”

“To víte, že ano, Marku. Tohle je prostě zlý sen.”

“Dobrá. Pojďte za mnou.” Whitcomb odvedl Pulaského za roh budovy a pak do boční uličky. “Chci vás požádat o jednu laskavost, Rone,” zašeptal.

“Udělám, co budu moci.”

“Opravdu?” Hlas zástupce ředitele zněl nezvykle tiše a klidně. A do jeho očí vstoupila ostrost, kterou v nich Pulaski nikdy předtím neviděl. Jako by si přestal na někoho hrát a konečně byl sám sebou. “Víte, Rone, někdy musíme dělat věci, které sami nepokládáme za správné. Ale nakonec se ukáže, že to tak bylo nejlepší.”

“Jak to myslíte?”

“Abyste pomohl své ženě ven, možná budete muset udělat něco, co nebudete považovat za úplně správné.”

Mladý policista mlčel a v hlavě mu vířily myšlenky. Kam tohle povede?

“Rone, potřebuji, abyste nechal ten případ odeznít.”

“Případ?”

“To vyšetřování vraždy.”

“Odeznít? Tomu nerozumím.”

“Zastavte ten případ.” Whitcomb se rozhlédl kolem sebe a zašeptal: “Sabotujte ho. Zničte důkazy. Předhoďte jim falešné stopy. Nasměrujte je kamkoliv jinam, jen ne na SSD.”

“Tomu nerozumím, Marku. Děláte si legraci?”

“Ne, Rone. Myslím to opravdu vážně. Ten případ musí skončit a vy to dokážete zařídit.”

“Nedokážu.”

“Ale ano, dokážete. Pokud chcete, aby se Jenny dostala odtamtud ven.” Whitcomb ukázal k zadržovacímu centru.

Ne, ne… vždyť tohle je pachatel 225. Whitcomb je vrah! Použil přístupové kódy svého šéfa Sama Brocktona, aby získal přístup do innerCircle.

Pulaski instinktivně hmátl po zbrani.

Whitcomb však tasil jako první, v jeho ruce se objevila černá pistole. “Ne, Rone. Takhle bychom se nikam nedostali.” Sáhl Pulaskému do pouzdra, vytáhl z něj za pažbu jeho služební pistoli Glock a zasunul si ji za pas.

Jak jsem to mohl takhle špatně vyhodnotit? Že by to bylo tím zraněním hlavy? Nebo jsem prostě pitomý? Whitcombovo přátelství bylo od začátku předstírané, což Pulaského nejen šokovalo, ale ve stejné míře i zraňovalo. Přinesl mu kávu, hájil ho před Casselem a Gillespiem, naznačoval, že by se mohli společensky stýkat, pomáhal mu se záznamy o docházce…, jenže tohle všechno byla jen taktika, jak proniknout do jeho blízkosti a pak ho využít.

“Takže tohle všechno byla jen lež, Marku, viďte? Vy jste vůbec nevyrůstal v Queensu, že ne? A váš bratr nepracuje jako policista.”

“Dvakrát ne.” Whitcombova tvář potemněla. “Snažil jsem se s vámi jednat rozumně, Rone. Ale vy se mnou nechcete spolupracovat. Zatracená práce! Přitom jste mohl. Takže se podívejte, k čemu jste mě donutil.”

Vrah dostrkal Pulaského hlouběji do uličky.

41

Amélie Sachsová se v centru proplétala dopravou a cítila frustraci z hlučné a vlažné reakce japonského motoru.

Zněl jako přístroj na výrobu ledu. A měl zhruba stejný počet koní.

Sachsová dvakrát volala Rhymovi, ale v obou případech se jí sepnula hlasová schránka. Tohle se stávalo málokdy, Lincoln Rhyme se z pochopitelných důvodů nezdržoval mimo domov často. Něco divného se navíc dělo i ve Velkém baráku: Lon Sellitto měl odpojený telefon. A k dovršení všeho jí nebral mobil ani Ron Pulaski.

Stojí dva-dva-pětka i za tímhle?

O důvod víc prověřit co nejrychleji stopu, kterou odhalila ve svém domě. Věřila, že je to slibná stopa. Nedalo se ani vyloučit, že je to konečný důkaz: kousek skládanky, který vyšetřovatelům chyběl, aby mohli dovést celý případ do konce.

Nedaleko před sebou konečně spatřila cíl cesty. U vědomí, co se stalo jejímu camaru, a ve snaze neohrozit také Pamino auto, tedy pokud měl v odtažení skutečně prsty pachatel 225, z čehož ho silně podezírala -, objela Sachsová celý blok, až narazila na nejvzácnější ze všech manhattanských úkazů: na legální, neobsazené parkovací místo.

To je věc, co?

Možná to bylo dobré znamení.

“Proč to děláte?” zašeptal Ron Pulaski směrem k Marku Whitcombovi, když stáli v opuštěné boční uličce v Queensu.

Vrah ho však ignoroval. “Poslouchej mě.”

“Myslel jsem, že jsme přátelé.”

“No, každý si myslí spoustu věcí, které nakonec nejsou pravda. Takový je život.” Whitcomb si odkašlal. Zdál se být nervózní, nesvůj. Pulaski si vzpomněl, jak Sachsová říkala, že vrah pociťuje tlak jejich pátrání, což ho vede k neopatrnosti. Že je však zároveň i nebezpečnější.

Začal ztěžka oddechovat.

Whitcomb se ještě jednou rychle rozhlédl po okolí a pak opět upřel pohled na mladého policistu. Celou dobu z něj nespustil pistoli a bylo zřejmé, že s ní umí zacházet. “Takže posloucháš mě, sakra?”

“Zatraceně. Poslouchám.”

“Nechci, aby tohle vyšetřování pokračovalo. Je načase ho zastavit.”

“Zastavit? Já jsem jen pochůzkář. Jak můžu něco zastavovat?”

“Už jsem ti to říkal: sabotuj ho. Poztrácej důkazy. Pošli lidi nesprávným směrem.”

“To neudělám,” zamumlal mladý policista vzdorovitě.

Whitcomb zavrtěl hlavou a zatvářil se téměř znechuceně. “Ale ano, uděláš. Můžeš to udělat po dobrém, nebo po zlém, Rone.”

“A co moje žena? Dokážete ji odtamtud dostat?”

“Já dokážu, co se mi zamane.”

Muž, který ví všechno…

Mladý policista zavřel oči a zaskřípal zuby, jak to dělával v dětství. Pohlédl na budovu, kde právě zadržovali Jenny.

Jenny, ženu, která vypadala úplně jako Myra Weinburgová.

Ron Pulaski se poddal tomu, co teď musel udělat. Bylo to strašné, bylo to hloupé, ale on neměl jinou možnost. Whitcomb ho zahnal do kouta.

“Tak dobře,” hlesl se sklopenou hlavou.

“Takže to uděláš?”

“Řekl jsem, že ano,” odsekl Pulaski.

“Chytré rozhodnutí, Rone. Velice chytré.”

“Ale chci, abyste mi slíbil…” Pulaski na zlomek vteřiny zaváhal, podíval se za Whitcomba a pak opět na něj, “… že Jenny i malou ještě dneska propustí.”

Whitcomb zachytil jeho pohled a rovněž se rychle ohlédl. Přitom se hlaveň jeho pistole malinko vychýlila mimo cíl.

Pulaski dospěl k závěru, že to sehrál přesvědčivě, a rychle udeřil. Levou rukou odstrčil Whitcombovu pistoli ještě dál, zvedl nohu a vytasil z pouzdra u kotníku malý revolver, Amélie Sachsová mu kladla na srdce, aby ho s sebou všude nosil.

Vrah zaklel a pokusil se reagovat, jenže Pulaski drtivě sevřel revolver a vrazil mu ho do tváře tak prudce, že ucítil křupnutí chrupavky.

Whitcomb tlumeně vykřikl, klesl k zemi a z obličeje se mu začala řinout krev. Pulaskému se sice podařilo vytrhnout mu z ruky pistoli, ale nedokázal už ji zachytit. Whitcombova černá zbraň tak v přemetech vyletěla do vzduchu a oba muži se do sebe zaklesli v nemotorném zápasnickém souboji. Po chvíli zbraň řinčivě dopadla na asfalt, aniž vystřelila, a Whitcombovi, který třeštil oči panikou a vztekem, se podařilo přirazit Pulaského ke zdi a sevřít mu ruku.

“Ne, ne!”

Whitcomb škubl hlavou ve snaze udeřit soupeře čelem a Pulaski, který si vzpomněl na hrůzu z rány tyčí do hlavy před několika lety, instinktivně ucukl. Tím však vrahovi poskytl příležitost vyrazit mu záložní zbraň k obloze, sebrat druhou rukou glocka a namířit ho mladému policistovi na hlavu.

Pulaskému tak zbýval čas už jen na to, aby odříkal útržkovitou modlitbu a soustředil se na obraz manželky a dětí, na živoucí portrét, který si chtěl s sebou odnést do nebe.

Elektřina konečně naskočila a Cooper s Rhymem se rychle vrátili k práci na důkazech nalezených na místě Malloyovy vraždy. V laboratoři se nacházeli sami: Lon Sellitto odjel do centra a momentálně se snažil zvrátit své suspendování.

Fotografie pořízené na místě činu nic světoborného neodhalily a ani fyzické důkazy nebyly nijak zvlášť užitečné. Otisk boty očividně patřil pachateli 225, neboť se shodoval s otiskem nalezeným jinde. Kousky lístků pocházely z pokojových květin: z fíkusu a aglaonemy, které se někdy říká “spící panna”. Stopové důkazy pak tvořila půda, jejíž zdroj se nedal vypátrat, další prach ze Světového obchodního centra a také bílý prášek, z něhož se vyklubalo mléko do kávy. Lepicí páska byla generická, ani v tomto případě se její zdroj nedal zpětně vypátrat.

Rhyma překvapilo množství krve na důkazech. Vzpomněl si na Sellittův popis mrtvého kapitána Malloye.

Má povahu křižáka…

Navzdory snaze o profesionální odstup se Rhyme přistihl, že ho Malloyova smrt silně zasáhla, nejen samotná vražda, ale i její brutalita. Cítil, jak v něm sílí spalující zlost. A také neklid. Několikrát se podíval z okna, jako by se jím dva-dva-pětka právě teď chystal proniknout dovnitř, přestože Thom na Rhymův příkaz zamkl všechny dveře i okna a zapnul bezpečnostní kamery.

MÍSTO VRAŽDY JOSEPHA MALLOYE

?Pracovní bota Skechers velikosti 11

?Lístky pokojových rostlin: fíkus a aglaonema, “spící panna”

?Prach z útoku na Světové obchodní centrum

?Mléko do kávy v prášku

?Lepicí páska, generická, nevystopovatelná

?Hlína, nevystopovatelná

“Ty rostliny a mléko v prášku připiš i na tabuli s nepodstrčenými důkazy, Mele.”

Technik zamířil k tabuli a rozšířil seznam o zmíněné položky.

“Moc toho není. Zatraceně, je toho strašně málo.”

Vtom Rhyme zamžoural. Někdo znovu bušil na dveře. Thom se zvedl a šel otevřít, zatímco Mel Cooper odstoupil od tabule a jeho ruka sjela k tenké pistoli u pasu.

Návštěvníkem však nebyl pachatel 225, nýbrž inspektor newyorské policie Herbert Glenn. Rhymovi neuniklo, že tento muž středního věku má impozantní držení těla. Jeho oblek byl laciný, ale boty dokonale vyleštěné. Z haly za ním sem doléhalo několik dalších hlasů.

Po úvodním seznámení Glenn řekl: “Bohužel s vámi musím mluvit o jednom policistovi, se kterým pracujete.”

O Sellittovi? Nebo o Sachsové? Co se stalo?

“Jmenuje se Ron Pulaski,” pokračoval Glenn vyrovnaně. “Pracujete s ním, viďte?”

Ach ne.

Zelenáč…

Pulaski je mrtvý a jeho manželka s dítětem vězí v byrokratickém pekle zadržovací cely. Co si sama počne?

“Řekněte mi, co se stalo!”

Glenn se podíval za sebe a gestem uvedl do místnosti další dva hosty: prošedivělého muže v tmavém obleku a mladšího a menšího chlapíka, který byl oblečen podobně, ale na nose měl velký obvaz. Inspektor je představil jako Samuela Brocktona a Marka Whitcomba, zaměstnance SSD. Rhyme si vzpomněl, že Brockton figuruje na seznamu podezřelých, i když na dobu znásilnění a vraždy Myry Weinburgové má podle všeho alibi. Whitcomb pak působil jako jeho zástupce na oddělení dohledu.

“Řekněte mi, co je s Pulaským!”

Inspektor Glenn pokračoval: “Obávám se, že…” Vtom mu zazvonil telefon a on přijal hovor. Během konverzace vedené šuškavým tónem letmo pokukoval po Brocktonovi s Whitcombem. Nakonec zaklapl telefon.

“Řekněte mi, co se stalo s Ronem Pulaským. Chci to okamžitě vědět!”

V tu chvíli však zazvonil domovní zvonek a Thom s Melem Cooperem uvedli do Rhymovy laboratoře další lidi. Jedním z nich byl tělnatý muž s identifikačním odznakem agenta FBI na krku a druhým Ron Pulaski s pouty na rukou.

Brockton ukázal na židli a agent FBI na ni mladého policistu posadil. Pulaski byl evidentně otřesený, šaty měl zmuchlané, zaprášené a postříkané od krve, ale jinak se zdálo, že mu nic není. Rovněž Whitcomb se posadil a ustrašeně se dotkl svého nosu. Na nikoho se nedíval.

Samuel Brockton ukázal Rhymovi legitimaci. “Jsem agent z oddělení dohledu nad dodržováním zákonů při ministerstvu vnitřní bezpečnosti. Mark je můj asistent. Váš policista napadl federálního agenta.”

“Který mi vyhrožoval a mířil na mě pistolí, aniž se mi legitimoval. A to všechno až potom, co…”

Oddělení dohledu? Rhyme o něm nikdy neslyšel. Ve spletitém labyrintu ministerstva vnitřní bezpečnosti však podobné útvary vznikaly a zanikaly jako neúspěšná detroitská auta.

“Já myslel, že jste z SSD?”

“Na SSD máme kanceláře, ale jinak jsme zaměstnanci federální vlády.”

Takže co vlastně ten Pulaski vyvedl, ksakru? pomyslel si Rhynie. Pocit úlevy v něm odezníval a na jeho místo nastupovala podrážděnost.

Mladý policista chtěl opět něco říct, ale Brockton ho umlčel. Rhyme se však na agenta obrátil a stroze řekl: “Ne, nechte ho mluvit.”

Brockton to zvažoval. Z jeho očí vyzařovala trpělivá sebedůvěra, která naznačovala, že Pulaski nebo i kdokoliv jiný si může říkat, co chce, ale Brocktona to ani v nejmenším neovlivní. Nakonec přikývl.

Zelenáč řekl Rhymovi, že se sešel s Whitcombem, protože doufal, že zástupce ředitele zařídí Jennyino propuštění ze zadržovacího centra Imigrační a naturalizační služby. Whitcomb ho však požádal, aby výměnou za to sabotoval vyšetřování případu pachatele 225, načež vytasil pistoli a pohrozil mu sankcemi, pokud to odmítne. Pulaski reagoval tím, že udeřil Whitcomba do tváře záložní zbraní, a oba muži se začali prát.

Rhyme se osopil na Brocktona s Glennem: “Proč se nám vměšujete do vyšetřování?”

Brockton si zřejmě až teď všiml, že je Rhyme postižený, ale okamžitě tomu přestal přikládat váhu. “Zkoušeli jsme to i po dobrém,” prohlásil klidným barytonem. “Kdyby na to byl policista Pulaski přistoupil, nemuseli bychom práskat bičem… Ten případ už způsobil bolest hlavy spoustě lidí. Celý týden jsem měl mít jednání se zástupci Kongresu a ministerstva spravedlnosti. Jenže jsem musel všechno zrušit a urychleně se vrátit sem, abych zjistil, co se tu ksakru děje… To, co vám teď řeknu, jsou neoficiální informace. Rozumíme si všichni?”

Rhyme souhlasně zabručel a Cooper s Pulaským se k němu připojili.

“Oddělení dohledu provádí analýzu rizik a zajišťuje bezpečnost soukromým firmám, které by se mohly stát cílem teroristů. Velkým hráčům v infrastruktuře země. Ropným společnostem, aerolinkám, bankám. A také datokopům typu SSD. I tam máme své agenty.”

Sachsová říkala, že Brockton tráví spoustu času ve Washingtonu. Tím se vysvětloval důvod.

“Tak proč o tom lžete, proč říkáte, že jste zaměstnanci SSD?” vyhrkl Pulaski. Rhyme nikdy neviděl mladíka rozčileného. Teď však rozčilený evidentně byl.

“Potřebujeme se držet v ústraní,” vysvětlil Brockton. “Každý chápe, proč by skvělými teroristickými cíli mohly být ropovody, farmaceutické společnosti nebo potravinářské firmy. Ale zkuste si představit, co by případný terorista mohl napáchat s informacemi, jimiž disponuje SSD. Kdyby jejich počítače spadly, ochromilo by to celou ekonomiku. A co kdyby atentátníci získali díky databázi innerCircle podrobné informace o místě pobytu špičkových manažerů nebo politiků, případně další údaje osobního charakteru?”

“Takže ten výsledek drogového testu Lona Sellitta jste pozměnili vy?”

“Ne, to musel udělat ten váš podezřelý, dva-dva-pětka,” prohlásil inspektor Glenn. “A také zařídil zatčení manželky policisty Pulaského.”

“Ale proč chcete, abychom zastavili vyšetřování?” vyhrkl Pulaski. “Copak nevidíte, jak je ten člověk nebezpečný?” Hovořil k Marku Whitcombovi, ale zástupce ředitele dál zíral do země a setrvával v mlčení.

“Podle našeho profilu je to výchylka,” konstatoval Glenn.

“Co že je?”

“Anomálie. Neopakující se událost,” vysvětlil Brockton. “SSD provedla analýzu situace. Profilování a prediktivní model nám prozradily, že sociopat jeho typu dosáhne každým okamžikem stavu nasycení. Přestane dělat, co až dosud dělal. Prostě toho nechá.”

“Jenže on toho nenechal, že ne?”

“Zatím ne,” připustil Brockton. “Ale nechá toho. Programy se nikdy nemýlí.”

“Jestli zemře ještě jeden člověk, budou se mýlit šeredně.”

“Musíme být realisty. Jde o nalezení rovnováhy. Nemůžeme dopustit, aby si kdokoliv uvědomil, jak významným teroristickým cílem by byla SSD. A také nemůžeme dopustit, aby se kdokoliv dozvěděl o existenci oddělení dohledu uvnitř ministerstva vnitřní bezpečnosti. Musíme držet SSD i naše oddělení co nejvíce mimo síť. A vyšetřování vraždy by obě organizace výrazným způsobem zviditelnilo.”

“Jestli chcete sledovat konvenční stopy, Lincolne,” dodal Glenn, “pak to beze všeho dělejte. Kriminalistika, svědci, fajn. Ale SSD z toho budete muset vynechat. Ta tisková konference byla obrovská chyba.”

“Mluvili jsme s Ronem Scottem z magistrátu a mluvili jsme i s Joem Malloyem. Oba to schválili.”

“No, prostě jste se neptali správných lidí. Ta tiskovka ohrozila náš vztah s SSD. Andrew Sterling nám nemusí poskytovat počítačovou podporu, víte?”

Inspektor teď mluvil úplně jako ředitel obuvnické firmy, jehož děsila představa, že by se mohl znelíbit Sterlingovi a SSD.

Brockton dodal: “Takže oficiální stanovisko zní tak, že váš vrah nezískával informace z SSD. V podstatě je to jediné možné stanovisko.”

“Chápete vůbec, že Joseph Malloy zemřel jen kvůli SSD a innerCircle?”

Glennovy rysy se napjaly. Povzdechl si. “To mě mrzí. Velmi mě to mrzí. Ovšem kapitán byl zabit v souvislosti s vyšetřováním. Což je jistě tragické, ale taková už je povaha policejní práce.”

Oficiální stanovisko…, jediné možné stanovisko…

“Takže,” uzavřel Brockton, “SSD nadále není součástí vyšetřování. Srozuměno?”

Chladné přikývnutí.

Glenn kývl na agenta FBI. “Už ho můžete pustit.”

Agent sňal Pulaskému pouta. Mladý policista vstal a začal si třít zápěstí.

“A teď hleďte vrátit Lona Sellitta do služby,” řekl Rhyme. “A propustit Pulaského manželku.”

Glenn pohlédl na Brocktona, který zavrtěl hlavou. “Udělat to v této fázi by znamenalo připustit, že v těch zločinech mohly hrát nějakou roli informace získané prostřednictvím datokopectví nebo přímo z SSD. Zatím budeme ty věci muset nechat, jak jsou.”

“Vždyť jsou to bláboly. Dobře víte, že Lon Sellitto v životě žádné drogy nebral.”

“A následné vyšetřování ho jistě očistí,” odvětil Glenn. “Necháme tomu volný průběh.”

“Ne, krucinál! Podle informací, které vrah vložil do systému, je Sellitto už teď vinen. Stejně jako Jenny Pulaská. Vždyť už to všechno mají v záznamech!”

“Prozatím to budeme muset nechat tak,” zopakoval inspektor klidně.

Federální agenti i Glenn zamířili ke dveřím.

“Jo, Marku,” vyhrkl Pulaski. Whitcomb se otočil. “Mrzí mě to.”

Federální agent při této omluvě překvapeně zamžoural a dotkl se ovázaného nosu. Pulaski však pokračoval: “Mrzí mě, že jsem ti přerazil jen nos. Jidáši zasranej.”

Vida, takže náš zelenáč má přece jen páteř.

Když muži odešli, zatelefonoval Pulaski manželce, ale nedovolal se. Vztekle zaklapl telefon. “Řeknu vám, Lincolne, že je mi úplně jedno, co vykládají. Já to prostě nezabalím.”

“Neboj. Budeme normálně pokračovat. Hele, mě vyhodit nemůžou, jsem civilista. Vyhodit můžou jen tebe a Mela.”

“Totiž, já…” Cooper se zamračil.

“Klid, Mele, navzdory všeobecnému přesvědčení mám i já smysl pro humor. Nikdo se o našem vyšetřování nedozví, tedy pokud tady náš zelenáč nezmlátí nějaké další federální agenty. A teď zpátky k tomu klientovi SSD, k tomu Robertu Carpenterovi. Chci ho tu mít. Ihned.”

42

Takže já jsem “dva-dva-pětka”.

Zajímalo by mě, proč mi vybrali zrovna tohle číslo. Myra 9834 nebyla mou dvou set dvacátou pátou obětí (jak nádherná představa!). Ani žádná z adres mých obětí toto číslo neobsahuje… Počkat. To datum. No jasně. Myra 9834 zemřela minulou neděli, dvaadvacátý den pátého měsíce, a téhož dne po mně začali pátrat Oni.

Takže já jsem pro ně číslo. Stejně jako jsou Oni čísla pro mě. Cítím se polichocen. Jsem teď ve své Komoře, neboť většinu svého výzkumu jsem už dokončil. Je po práci, lidé mají namířeno domů, na večeři, na schůzku s přáteli. Na datech je ovšem skvělé, že nikdy nespí, a moji vojáci mohou díky tomu zahájit letecký útok na život kteréhokoliv člověka v kteroukoliv hodinu a na kterémkoliv místě, zcela podle mého uvážení.

Momentálně trávím několik společných chvil s rodinou Prescottových, než začnou útoky. Policie bude již brzy střežit domy mých nepřátel a jejich rodin… Nechápe však podstatu mých zbraní. Nebohý Joseph Malloy mi sdělil spoustu věcí, s nimiž se dá pracovat.

Například tenhle detektiv Lon Sellitto (ve skutečnosti se jmenuje Lorenzo Sellitto, ale dal si velkou práci, aby zatajil své skutečné křestní jméno). Je sice suspendován, ovšem čekají ho horší věci. Třeba ten nešťastný incident před pár lety, při němž byl během zatýkání zastřelen pachatel… Objeví se nové důkazy, které odhalí, že podezřelý ve skutečnosti žádnou zbraň neměl a svědek prostě lhal. Doslechne se o tom matka mrtvého chlapce. Já zatím rozešlu Sellittovým jménem pár rasistických dopisů na webové stránky pravicových sdružení a zapojím do věci reverenda Ala, a to bude jeho konec. Chudák Lon možná nakonec půjde bručet.

Navíc si právě prověřuji Sellittovy navázané jedince. Pro dospívajícího syna z prvního manželství vymyslím něco zvlášť hezkého. Třeba pár drogových deliktů. Jaký otec, takový syn. Bude to vypadat velmi působivě.

Tomu Polákovi Pulaskému se nakonec podaří přesvědčit lidi z vnitřní bezpečnosti, že jeho žena není teroristka ani ilegálka. Jaké však bude překvapení obou, až se ztratí záznamy o narození jejich dítěte a jiný pár, jehož novorozené dítě loni zmizelo z nemocnice, se náhodou dozví, že pohřešovaný chlapec by se mohl nacházet právě u Pulaských? Kdyby nic jiného, stráví ten malý človíček několik měsíců v předpeklí dětského domova, než se všechno vyřeší. A to ho nadosmrti poznamená (jak velmi dobře vím).

Čímž se dostáváme k Amélii 7303 a tomuhletomu Lincolnu Rhymovi. Jelikož mám špatnou náladu, propadne Rose Sachsové, které mají právě příští měsíc operovat srdce, zdravotní pojištění kvůli… no, myslím, že to zdůvodním předchozími podvody. A Amélie 7303 je teď zřejmě naštvaná kvůli ztracenému autu, ale počkejte, až se dozví opravdu špatnou zprávu: její spotřebitelské úvěry dosahují celkové hodnoty zhruba 200 000 dolarů. Navíc jsou všechny na téměř lichvářský úrok.

To jsou však pouhé předkrmy. Dozvěděl jsem se, že jejího bývalého milence odsoudili za únos, napadení, krádeže a vydírání. Objeví se tedy několik nových svědků, kteří rozešlou anonymní e-maily, že se na těchto aktivitách podílela i ona a že v garáži své matky přechová výtěžek ze zločinných operací. Ten tam podstrčím já a zavolám na vnitřní vyšetřovačku.

Ona sice veškerá obvinění vyvrátí s odvoláním na promlčecí lhůtu, ale špatná publicita jí zničí pověst. Díky, svobodo tisku. Bůh žehnej Americe…

Smrt je typem transakce, u něhož je zaručeno, že pronásledovatele zastaví, avšak neusmrcující taktika může být někdy stejně účinná a pro mě osobně je i mnohem elegantnější.

A pokud jde o toho Lincolna Rhyma… Jářku, to je vskutku zajímavá situace. Samozřejmě jsem udělal chybu, když jsem si vybral jeho bratrance. V zájmu spravedlnosti je však nutno říci, že jsem prověřil všechny navázané jedince Arthura 3480 a na jeho bratrance jsem nenašel žádný odkaz. Což je zvláštní. Jsou to pokrevní příbuzní, a přitom mezi nimi deset let nebyl žádný kontakt.

Udělal jsem chybu, když jsem šťoural do spící šelmy. Tenhleten Lincoln Rhyme je nejlepší protivník, proti jakému jsem kdy stál. Zastavil mě cestou do domu DeLeona 6832, vlastně mě dopadl přímo při činu, což zatím nikdo nikdy nedokázal. A podle Malloyovy hekavé výpovědi se ke mně neustále přibližuje.

Já však mám samozřejmě plán i pro tuto eventualitu. Momentálně sice nemohu využívat databáze innerCircle, musím si teď dávat pozor -, avšak články novinářů a další zdroje dat jsou dostatečně osvětlující. Problémem pochopitelně zůstává, jak zničit život člověku, jako je Rhyme, jehož fyzický život je do značné míry zničen už tak. Konečně mě napadá řešení: pokud je tak závislý na druhých, zničím někoho, na koho je navázán. Mým příštím terčem se stane Rhymův pečovatel Thom Reston. Pokud ten mladý muž zemře, a to obzvláště nepříjemným způsobem -, pochybuji, že se z toho Rhyme vzpamatuje. Vyšetřování uvadne a nikdo v něm nebude pokračovat tak jako on.

Zavřu Thoma do kufru svého auta a pojedeme do dalšího skladu. Tam si dám načas s břitvou značky Krusius Brothers. Celou seanci si budu natáčet a nahrávku pak pošlu e-mailem Rhymovi. A jestli je jako kriminalista opravdu tak důkladný, jak se jeví, bude muset si tu hrůznou nahrávku bedlivě prohlédnout, aby nalezl případné stopy. Bude se na ni muset znovu a znovu dívat.

Ručím vám za to, že ho to jako vyšetřovatele tohoto případu zničí, pokud ho to ovšem nezničí úplně.

Přesouvám se do třetí místnosti mé Komory a nacházím jednu ze svých videokamer. Baterie leží opodál. Ve druhé místnosti pak ukládám břitvu Krusius do starého pouzdra. Na čepeli stále ulpívá zaschlá hnědá krev. Nancy 3470. Přede dvěma lety. (Soud právě nedávno zamítl poslední odvolání jejího vraha Jasona 4971, které odsouzený zdůvodnil tím, že důkazy byly podstrčené, dokonce i jeho advokátovi pravděpodobně připadalo takové tvrzení ubohoučké.)

Břitva je tupá. Vzpomínám si, že mi žebra Nancy 3470 kladla jistý odpor, a vůbec sebou ta žena mrskala více, než jsem očekával. Ale na tom už teď nezáleží. Trocha práce s mými osmi brusnými kotouči, pak kožený řemen a jsem zase ve hře.

Amélii Sachsovou zaplavoval adrenalin z lovu.

Důkazy nalezené v její zahradě ji zavedly na poněkud zašmodrchanou stopu, ale instinkt, promiň mi to, Rhyme, jí napovídal, že její současná mise přinese výsledky. Zaparkovala Pamino auto na ulici a spěšně vyrazila na adresu další osoby na seznamu. Zoufale přitom doufala, že zde najde konečnou stopu vedoucí k totožnosti pachatele 225.

Dvě předchozí stopy se nesetkaly s úspěchem. Přinese odpověď stopa třetí? Napadlo ji, že její jízda po městě se tak trochu podobá odklízení mršin.

Byl už večer, a tak Sachsová zkontrolovala pod pouličním světlem název ulice, našla hledaný dům a vystoupala po několika schodech, jež vedly k hlavnímu vchodu. Už už natahovala ruku ke zvonku, když vtom jí něco začalo vrtat hlavou.

Zarazila se.

Byla to paranoia, kterou celý den pociťovala? Pocit, že ji někdo sleduje?

Rychle se rozhlédla kolem sebe: na hrstku mužů a žen pohybujících se na ulici, na okna obytných domů a malých krámků v okolí… Nic jí však nepřipadalo jako potenciální hrozba. Nikdo jí zjevně nevěnoval pozornost.

Sachsová znovu začala mačkat zvonek, ale pak sklopila hlavu.

Něco tady nehrálo …

Ale co?

Vtom jí to došlo. Problém nebyl v tom, že ji někdo sledoval, ve skutečnosti ji znepokojoval zápach. A Sachsová si s úlekem uvědomila, že ví, z čeho ten zápach pochází: z plísně. Přímo z domu, před nímž teď stála, vycházel zápach plísně.

Je to jen shoda okolností?

Sachsová mlčky sešla po schodech dolů a zamířila do boční uličky podél domu. Budova byla velmi rozlehlá, zepředu sice vypadala úzce, ale táhla se hodně daleko dozadu. Sachsová se vnořila hlouběji do uličky a přitiskla se k oknu, které zakrývaly noviny. Vyklonila se a prohlédla si celou stranu budovy. A skutečně: všechna okna zde byla zakrytá. Sachsová si vzpomněla na slova Terryho Dobynse: Jejich okna bývají zatřená černou barvou nebo přelepená páskou. Sběratelé se musí izolovat od vnějšího světa…

Amélie Sachsová sem přijela pouze kvůli informacím. Nepředpokládala, že by v tomto domě mohl bydlet pachatel 225, stopy tomu neodpovídaly. Nyní jí však bylo jasné, že se mýlili: nebylo pochyb, že toto je dům pachatele.

Hmátla po telefonu, ale vtom uslyšela na dlažebních kostkách za sebou svižné kroky. S vytřeštěnýma očima se rozhodla vyměnit telefon za pistoli a rychle se otočila. Než však její ruka doputovala k pažbě služebního glocku, kdosi ji rázně uchopil a odhodil na boční zeď domu. Omráčená Amélie padla na kolena.

Zvedla hlavu, zalapala po dechu a spatřila dvě ztvrdlé tečky vrahových očí. Spolu s nimi se v jejím zorném poli objevila i skvrnitá čepel břitvy, která vzápětí zahájila cestu k jejímu hrdlu.

43

“Příkaz: zavolat Sachsové.”

Jeho vyzvánění však aktivovalo pouze hlasovou schránku.

“Zatraceně, kde je? Najděte ji… Pulaski?” Rhyme zajel s vozíkem před mladého policistu, který právě telefonoval. “Jak to vypadá s tím Carpenterem?”

Pulaski zvedl ruku. A pak zavěsil. “Konečně jsem sehnal jeho asistentku. Carpenter odešel z práce dřív, protože měl nějaké vyřizování. Teď už by měl být doma.”

“Chci, aby tam někdo zajel. Okamžitě.”

Mel Cooper se pokusil zavolat Sachsové na pager, a když se mu neozvala, řekl: “Nic.” Absolvoval několik dalších telefonátů a prohlásil. “Ani ťuk. Smůla.”

“A neodpojil jí dva-dva-pětka telefon jako předtím mně elektřinu?”

“Ne, její účet je prý aktivní. Nefunkční jsou pouze přístroje, buď je má rozbité, anebo z nich někdo vytáhl baterie.”

“Cože? Vědí to jistě?” Děs v Rhymově nitru se začal zvětšovat.

Ozval se domovní zvonek a Thom šel otevřít.

Do pokoje vkráčel Lon Sellitto. Byl celý zpocený a košili měl napůl vykasanou z kalhot. “S tím suspendováním nic nenadělají. Je to automatický proces. I kdybych si nechal udělat další test, musí ponechat rozhodnutí v platnosti, dokud celou záležitos neprověří vnitřní vyšetřovačka. Zasrané počítače. Řekl jsem, ať někdo zavolá na PublicSure. Prý se na to, cituji, ‚podívají’. Asi je ti jasné, jak to bude doopravdy.” Pohlédl na Pulaského. “Jak to dopadlo s tvou ženou?”

“Je pořád ve vazbě.”

“Ježíši.”

“A to ještě nevíš to nejhorší.” Rhyme mu řekl o Brocktonovi, Whitcombovi a Glennovi a o oddělení dohledu při ministerstvu vnitřní bezpečnosti.

“Sakra. O tom jsem nikdy neslyšel.”

“Chtějí, abychom přibrzdili vyšetřování, přinejmenším tu část, která se týká SSD. A je tu ještě další problém. Pohřešujeme Amélii.”

“Cože?” vyštěkl Sellitto.

“Už to tak vypadá. Nevím, kam ze svého domu odjela. Vůbec se mi neozvala… Ach, panebože, vždyť jsme měli vypnutý proud, takže nešly telefony! Zkontrolujte hlasovou schránku. Možná nám přece jen volala.”

Cooper vytočil číslo a dozvěděl se, že Sachsová opravdu volala. Řekla však jen, že sleduje jednu stopu, a nic dalšího nedodala. Požádala Rhyma, aby jí zavolal, prý mu to pak vysvětlí.

Rhyme deprimovaně zavřel oči a pevně je stiskl.

Sleduje stopu…

Kam? K jednomu z jejich podezřelých. Kriminalista upřel pohled na seznam.

Andrew Sterling, prezident, generální ředitel

alibi, byl na Long Islandu, ověřeno. Potvrdil syn

Sean Cassel, ředitel prodeje a marketingu

nemá alibi

Wayne Gillespie, ředitel technických operací

nemá alibi

alibi na vraždu správce hřbitova (dle záznamů o docházce byl v kanceláří)

Samuel Brockton, ředitel oddělení dohledu nad dodržováním zákonů

alibi, hotelové záznamy potvrzují přítomnost ve Washingtonu Peter Arlonzo-Kemper, ředitel pro lidské zdroje

alibi, byl s manželkou, ta potvrdila (podjatá?)

Steven Shraeder, manažer technických služeb a podpory, denní směna

alibi, podle záznamů o docházce byl v práci

Faruk Mameda, manažer technických služeb a podpory, noční směna

nemá alibi

alibi na vraždu správce hřbitova (dle záznamů o docházce byl v kanceláři) Klient SSD (?)

Robert Carpenter (?)

Neznámý pachatel najatý Andrewem Sterlingem (?)

Runnerboy?

Týká se ta stopa některého z nich?

“Lone, zajeď prověřit toho Carpentera.”

“Že bych mu třeba řekl: ‚Ahoj, kdysi jsem bejval policista. Necháš se ode mě, prosím tě, vyslechnout, i když nejseš povinen, protože já jsem fakt moc milej chlápek?’”

“Jo, Lone, přesně tak to udělej.”

Sellitto se obrátil ke Cooperovi. “Dej mi svůj odznak, Mele.”

“Můj odznak?” zeptal se technik nervózně.

“Neboj, nepoškrábu ti ho,” zabručel podsaditý detektiv.

“Spíš mám strach, aby nesuspendovali i mě.”

“Vítej v klubu,” utrousil Sellitto, sebral odznak a vzal si od Pulaského Carpenterovu adresu. “Dám vám vědět, jak to dopadlo.”

“Buď opatrný, Lone. Dva-dva-pětka cítí, že jsme ho zahnali do kouta. Bude se tvrdě bránit. A nezapomeň, že je to…”

“Parchant, který ví všechno.” Sellitto se vytratil z laboratoře.

Rhyme si všiml, že se Pulaski dívá na tabule. “Detektive?”

“Copak?”

“Napadlo mě ještě něco dalšího.” Mladý policista poklepal na tabuli obsahující jména podezřelých. “To alibi Andrewa Sterlinga. Říkal, že zatímco on byl na Long Islandu, jeho syn si vyrazil na výlet do Westchesteru. Sterling mu volal z města a my si mohli ověřit čas volání uložený v jeho telefonu. Všechno sedělo.”

“A dál?”

“Totiž, vzpomněl jsem si, jak mi Sterling říkal, že jeho syn jel do toho Westchesteru vlakem. Jenže když jsem mluvil s Andym, tvrdil, že tam jel autem.” Pulaski naklonil hlavu. “A je tu i něco dalšího, pane. Díval jsem se na záznamy o docházce ze dne, kdy byl zavražděn ten správce hřbitova. A všiml jsem si i Andyho jména. Odešel z práce těsně po Miguelu Abrerovi, tom údržbáři. V podstatě jen několik vteřin po něm. Zpočátku jsem tomu nepřikládal žádný význam, protože Andy nebyl podezřelý.”

“Jenže mladší Sterling nemá přístup do databáze innerCircle,” řekl Cooper a kývl na seznam podezřelých.

“Jeho otec tvrdí, že nemá. Ale…” Pulaski zavrtěl hlavou. “Víte, Andrew Sterling se k nám choval tak ochotně, že jsme všechno, co nám řekl, brali jako hotovou věc. Tvrdil, že kromě lidí na seznamu podezřelých nemá nikdo další do databáze přístup. Ale my už si to pak neověřovali. Nikdy jsme si nezávisle nezjistili, kdo se může a nemůže do innerCircle přihlašovat.”

“Možná Andy prohledal tátovi palmtop nebo počítač a obstaral si heslo takhle,” nadhodil Cooper.

“Ty vážně válíš, Pulaski. Prima. Mele, ty jsi teď alfa-samec. Sežeň zásahový tým a pošli ho k domu Andyho Sterlinga.”

Ani ta nejlepší prediktivní analýza poháněná geniálními umělými mozky, jako je Xpectation, se nemůže pokaždé trefit.

Koho by například třeba jen ve snu napadlo, že Amélie 7303, která teď sedí omráčená a spoutaná pět metrů ode mě, přicupitá přímo k mým dveřím?

Musím říct, že to bylo štěstí. Právě jsem se chystal vyrazit a zahájit přípravy na Thomovu vivisekci, když vtom jsem si za oknem všiml jí. Zdá se, že můj život už takhle funguje: trocha štěstí výměnou za ustavičnou nervozitu.

Situaci však vyhodnocuji klidně. Její kolegové od policie mě nepodezírají: Amélie 7303 sem přišla jen proto, aby mi ukázala policejní podobiznu, kterou jsem nalezl v její kapse spolu se seznamem šesti dalších lidí. První dvě jména už byla odškrtnutá. Já jsem nešťastné číslo tři. Někdo se po ní bezpochyby začne shánět. Ovšem až přijde za mnou, já řeknu: “Ano, přišla sem, ukázala mi tu podobiznu a zase odešla.” A bude to.

Rozebral jsem její elektronické přístroje a momentálně je ukládám do příslušných boxů. Přemýšlel jsem, zda nepoužít její telefon k zaznamenání závěrečných trýznivých okamžiků Thoma Restona. Byla by v tom hezká symetrie, elegance. Jenže ona musí samozřejmě úplně zmizet. Uloží se k spánku v mém sklepě, hned vedle Caroline 8630 a Fiony 4892.

Úplně zmizí.

Nebude to tak příjemné, jak by to být mohlo, policie tělo jako důkaz miluje -, ale dívám se na to z té lepší stránky.

Tentokrát si budu moct vzít pořádnou trofej. U Amélie 7303 se s pouhými nehty nespokojím…

44

“Tak jak to sakra vypadá?” vyštěkl Rhyme na Pulaského.

Zelenáč se nacházel pět kilometrů odtud, před domem Andrewa Sterlinga mladšího na Upper East Side.

“Už jste šli dovnitř? Je tam Sachsová?”

“Myslím, že Andy to neudělal, pane.”

“Ty myslíš? Anebo to neudělal?”

“Neudělal.”

“Vysvětli mi to.”

Pulaski Rhymovi sdělil, že mu Andy Sterling o svých nedělních aktivitách skutečně lhal. Ne ovšem proto, aby zatajil svou roli násilníka a vraha. Řekl otci, že jede vlakem na výlet do Westchesteru, ale ve skutečnosti tam jel autem, což mu při rozhovoru s Pulaským mimoděk uklouzlo.

Rozrušený mladý muž Pulaskému a dvěma zásahovým agentům otráveně přiznal, proč otci lhal, když tvrdil, že jede vlakem: nemá totiž řidičský průkaz.

Měl ho však jeho milenec. Andrew Sterling starší byl možná světovou jedničkou mezi dodavateli informací, ale o tom, že jeho syn je homosexuál, neměl tušení, a Andy v sobě nikdy nenašel odvahu mu to říct.

Pulaski tedy zatelefonoval Andyho milenci a ověřil si, že oba muži byli v době vraždy skutečně mimo město. Což potvrdilo i operační centrum E-ZPass, systému elektronického výběru mýtného.

“Sakra. No dobrá, takže se vrať, Pulaski.”

“Ano, pane.”

Lon Sellitto kráčel v počínajícím soumraku po chodníku a přemýšlel: sakra, měl jsem si vzít i Cooperovu pistoli. Jenže vypůjčit si od nesuspendovaného kolegy odznak bylo něco úplně jiného než vypůjčit si zbraň. Kdyby to zjistila vnitřní vyšetřovačka, průšvih by přerostl v průser.

Navíc by měli důvod suspendovat ho doopravdy, až se ta záležitost s drogovým testem vysvětlí.

Drogy. Taková pitomost!

Carpenterovu adresu nalezl Sellitto v jedné poklidné čtvrti na Upper East Side. V domě se svítilo, ale uvnitř detektiv nikoho neviděl. Přistoupil tedy ke dveřím a zazvonil.

Zdálo se mu, že zevnitř slyší zvuky. Kroky. Bouchnutí dveří.

A pak se dlouhou minutu nedělo nic.

Sellitto instinktivně sáhl na místo, kde kdysi míval zbraň.

Doprdele.

Konečně se v bočním okně rozevřela a poté odhrnula záclona. Dveře se otevřely a před Sellittem se objevil dobře stavěný muž s přehazovačkou na hlavě. Upřel pohled na Cooperův zlatý odznak a v očích mu zamihotala nejistota.

“Pane Carpentere…”

Než detektiv stačil vyslovit cokoliv dalšího, mužova nejistota vyprchala a jeho obličej se zkroutil v nelíčeném vzteku. “Sakra!” vypěnil. “Doprdele práce!”

Lon Sellitto se s podezřelým nepral už hezkých pár let a nyní si uvědomil, že tento člověk by mu snadno mohl dát nakládačku a pak mu podříznout hrdlo. Proč jsem si sakra bez ohledu na následky přece jen nevypůjčil tu Cooperovu bouchačku?

Ukázalo se však, že příčinou Carpenterova hněvu není Sellitto.

Kupodivu jí byl ředitel SSD.

“V tomhle má prsty ten hajzl Andrew Sterling, že jo? Volal vám, ne? Zapletl mě do těch vražd, o kterých se teď všude mluví. Kristepane, co si teď počnu? Nejspíš už jsem v systému a Watchtower připsal moje jméno na seznamy po celé zemi. Ach jo. Co jsem to byl za idiota, že jsem si to rozházel v SSD?”

Sellittovy obavy se zmenšily. Schoval odznak a požádal muže, aby vyšel ven. Carpenter poslechl.

“Takže mám pravdu, že jo? Za tímhle stojí Andrew,” vrčel Carpenter.

Sellitto se ho místo odpovědi zeptal, kde byl dnes v době Malloyovy vraždy.

Carpenter se zamyslel. “Měl jsem jednání.” Vysypal ze sebe jména několika pracovníků jedné velké banky ve městě a připojil i jejich telefonní čísla.

“A v neděli odpoledne?”

“Měli jsme tu s přítelkyní nějaké hosty. Na pozdní snídani.”

Snadno ověřitelné alibi.

Sellitto zavolal Rhymovi, aby mu tlumočil zjištěné informace. Telefon vzal Cooper a slíbil, že alibi prověří. Detektiv ukončil hovor a obrátil se zpět k rozrušenému Bobu Carpenterovi.

“Je to ten nejmstivější hajzl, s jakým jsem kdy dělal byznys.”

Sellitto připustil, že Carpenterovo jméno získala policie skutečně od SSD. Když to byznysmen slyšel, na okamžik zavřel oči. Jeho vztek se zmenšoval a střídalo ho zděšení.

“Co o mně říkal?”

“Zdá se, že jste si krátce před těmi vraždami stáhl informace o obětech. Týká se to několika vražd spáchaných v uplynulých měsících.”

“Přesně tak to vypadá, když se Andy naštve. Vyrovnává si s vámi účty. Nikdy by mě nenapadlo, že to dopadne takhle…” Carpenter se zamračil. “V uplynulých měsících? Kdy jsem si měl stáhnout ty informace naposledy?”

“V posledních dvou týdnech.”

“No jo, tak to jsem ale nemohl být já. Od začátku března mám v systému Watchtower utrum.”

“Utrum?”

Carpenter přikývl. “Andrew mi zablokoval přístup.”

Sellittovi zacvrlikal telefon. Mel Cooper mu volal zpátky se zprávou, že nejméně dva zdroje potvrdily Carpenterovo alibi na dobu Malloyovy vraždy. Sellitto tedy technika požádal, aby ještě zatelefonoval Rodneymu Szarnekovi a nechal znovu ověřit data obsažená na cédéčku, které přinesl Pulaski. Zaklapl telefon a zeptal se Carpentera: “Proč vám zablokoval přístup?”

“Totiž, jsem majitelem datového skladu a…”

“Datového skladu?”

“U nás jsou uložena data, která zpracovávají firmy jako SSD.”

“Takže to není fyzický sklad, ve kterém se skladuje zboží?”

“Ne, ne. Tohle je počítačový sklad. Máme servery v New Jersey a Pennsylvánii. Každopádně mě Andrew Sterling…, no, dá se říct, že mě Andrew Sterling pobláznil. Ten jeho úspěch, ty jeho peníze. A tak jsem i já chtěl začít těžit data jako SSD, ne je pouze skladovat. Chtěl jsem vytvořit specializovaný trh v několika oborech, kde SSD není tak silná. V podstatě jsem jim ani nekonkuroval, nebylo v tom nic nelegálního.”

Sellitto slyšel v jeho hlase zoufalství, jak se Carpenter vehementně snažil ospravedlnit své počínání.

“Bylo to jen takové paběrkování. Jenže Andrew se o tom dozvěděl a zablokoval mi přístup do innerCircle i Watchtower. A taky mi pohrozil žalobou. Snažil jsem se s ním vyjednávat, ale dneska mě odkopl. Tedy, vypověděl mi smlouvu. Já přitom vážně neudělal nic špatného.” Carpenterovi se zlomil hlas. “Byl to jenom byznys…”

“A vy si myslíte, že Sterling pozměnil soubory tak, aby to vypadalo, že vrahem jste vy?”

“No, někdo z SSD to udělat musel.”

Takže v podstatě je to tak, pomyslel si Sellitto, že tenhle Carpenter vůbec není podezřelý a že tohle všechno byla jenom parádní ztráta času. “Nemám na vás další otázky. Hezký večer.”

Carpenter však mezitím radikálně obrátil. Vztek už z něj úplně vyprchal a nahradil ho výraz, který Sellitto rozklíčoval jako zoufalství, ne-li přímo strach. “Počkejte, detektive, nechci, abyste mě špatně pochopil. Mluvil jsem rychleji, než jsem uvažoval. Já vůbec nenaznačuji, že za tím stojí Andrew. Nechal jsem se unést. Byla to jen okamžitá reakce. Neřeknete mu to, že ne?”

Sellitto se během chůze ohlédl. Podnikatel vypadal, že se každou chvíli rozpláče.

Další podezřelý je tedy nevinen.

Nejdřív Andy Sterling a teď i Robert Carpenter. Když se Sellitto vrátil, okamžitě zatelefonoval Rodneymu Szarnekovi, který slíbil, že zjistí, co bylo v seznamech špatně. Za deset minut zavolal zpátky a první, co řekl, bylo: “He. Jauvajs.”

Rhyme si povzdechl. “Povídejte.”

“Takže tenhle Carpenter si fakt stáhl tolik seznamů, že z nich mohl vyčíst veškerý informace potřebný k tomu, aby mohl zaútočit na oběti a namočit do toho obětní beránky. Jenže si je stáhl v průběhu dvou roků. Vesměs v rámci legitimních marketingových kampaní. Přičemž od začátku března si už nestáhl ani deko.”

“Říkal jste, že ty informace byly staženy krátce před zločiny.”

“Takhle to stálo přímo v tabulce. Jenže metadata ukázaly, že někdo v SSD pozměnil u těch položek datum. Například informace o vašem bratranci si Carpenter stáhl předloni.”

“Takže ty údaje změnil někdo v SSD, aby nás svedl ze stopy vedoucí k němu a nasměroval nás na Carpentera.”

“Jo.”

“A teď hlavní otázka: kdo sakra s těmi daty kejkloval? Protože ten někdo je dva-dva-pětka.”

Počítačový expert ovšem řekl: “V metadatech žádný další informace zakódovaný nejsou. Administrátorský protokoly a protokoly základního přístupu nejsou…”

“Takže stručná odpověď zní ne?”

“Přesně tak.”

“Víte to jistě?”

“Jo.”

“Díky,” zabručel Rhyme a ukončil hovor. Syn vyloučen, Carpenter vyloučen…

Kde jsi, Sachsová?

Rhyme sebou trhl. Málem použil její křestní jméno. Mezi Sachsovou a Rhymem platilo nevyslovené pravidlo, že jeden druhého budou zásadně oslovovat příjmením. Křestní jména jim prý totiž nosí smůlu. Jako by smůly neměli v tomhle případu dost.

“Linku,” řekl Sellitto a ukázal na tabuli obsahující seznam podezřelých. “Nenapadá mě nic jiného než proklepnout všechny tyhle lidi. Hned teď.”

“No, ale jak to provedeme, Lone? Nad námi stojí inspektor, který ani nechce, aby tenhle případ vůbec existoval. Nemůžeme dost dobře…” Jeho hlas se vytratil, když jeho oči ulpěly na profilu pachatele 225 a na důkazních tabulích.

A také na bratrancově složce na obraceči stránek stojícím opodál.

Životní styl

Složka 1A. Preference spotřebitelských produktů

Složka 1B. Preference spotřebitelských služeb

Složka 1C. Cestování

Složka 1D. Lékařské záznamy

Složka 1E. Preference využití volného času

Finance/Vzdělání/Zaměstnání

Složka 2A. Přehled dosaženého vzdělání

Složka 2B. Přehled zaměstnavatelů plus příjmy

Složka 2C. Přehled úvěrů/současný stav a hodnocení

Složka 2D. Preference obchodních produktů a služeb

Vládní/právní údaje

Složka 3A. Základní údaje

Složka 3B. Voličské preference

Složka 3C. Právní bilance

Složka 3D. Trestní rejstřík

Složka 3E. Dodržování právních norem

Složka 3F. Imigrace a naturalizace

Rhyme si dokument několikrát rychle přečetl. A pak se zadíval na další dokumenty připevněné k důkazním tabulím. Něco tady nehrálo.

Znovu zatelefonoval Szarnekovi. “Povězte mi, Rodney: kolik místa na disku zabere takový třicetistránkový dokument? Třeba složka SSD, kterou tu zrovna mám?”

“He. Složka? Předpokládám, že je v ní jenom text.”

“Ano.”

“Ta je v databázi, takže bude komprimovaná… Nějakých pětadvacet kilo max.”

“To je hodně málo, viďte?”

“He. Prd v hurikánu uskladněných dat.”

Rhyme nad jeho odpovědí obrátil oči v sloup. “Měl bych pro vás ještě jednu otázku.”

“He. Sem s ní.”

Hlava jí třeštila bolestí a v ústech cítila krev z rány po střetu s kamennou zdí.

Vrah jí před chvílí přiložil na krk břitvu a sebral jí pistoli. Nato ji odvlekl do sklepa a odtud po strmém schodišti do hezky zařízené části domu, která sloužila jako jeho “fasáda”. Byla zařízena v moderním strohém stylu, jehož černobílé tóny dávaly vzpomenout na interiér SSD.

Odtud ji pachatel odvedl ke dveřím v zadní stěně obývacího pokoje.

Paradoxně se ukázalo, že se za dveřmi nachází opravdová komora. Vrah odsunul pár zatuchle páchnoucích svršků, otevřel další dveře v zadní zdi a vtáhl Sachsovou dovnitř. Sebral jí pager, palmtop, mobilní telefon, klíče i vystřelovací nůž ukrytý v zadní kapse jejích kalhot, dostrkal ji k radiátoru ukrytému mezi vysokými haldami novin a připoutal ji k rezavé trubce. Sachsová se začala rozhlížet po jeho sběratelském ráji, plesnivém, tmavém, páchnoucím stařinou a zanedbaností, zaplněném takovým množstvím harampádí a odpadků, že více smetí Sachsová nikdy na jednom místě neviděla. Vrah odnesl všechny její přístroje k velkému a rovněž přeplněnému stolu, vytáhl nůž a začal je rozebírat. Pracoval důkladně a každou rozebranou součástku si láskyplně prohlížel, jako by pitval mrtvolu na orgány.

Poté se posadil ke klávesnici a za Améliina přihlížení do ní začal datlovat. Ze všech stran ho obklopovaly obrovské stohy novin, haldy poskládaných papírových sáčků, hromady krabiček od sirek, hory skla, krabice opatřené nálepkami “Cigarety”, “Knoflíky” a “Kancelářské spony”, staré plechovky a krabice od jídla ze šedesátých a sedmdesátých let, lahve od čisticích prostředků a stovky dalších obalů.

Sachsová však tomuto inventáři nevěnovala pozornost. Místo toho užasle přemítala, jakým způsobem se pachateli podařilo je ošálit. Dva-dva-pětka totiž vůbec nefiguroval na seznamu podezřelých. Nebyl to ani arogantní manažer, ani technik, klient, hacker nebo hrdlořez najatý Andrewem Sterlingem, aby firmě rozhýbal obchody.

Přesto to byl zaměstnanec SSD.

Jak ji tak očividná věc mohla nebít do očí?

Pachatelem 225 byl bezpečnostní strážník, který ji v pondělí vedl na prohlídku datových ohrádek. Sachsová si vzpomněla na jeho jméno na odznaku: John. Příjmením Rollins. Ze svého stanoviště ve vestibulu SSD si zřejmě všiml, jak Sachsová s Pulaským vcházejí do budovy, a nabídl se, že je doprovodí do Sterlingovy kanceláře. A pak kroužil opodál a snažil se odhalit cíl jejich návštěvy. Anebo o jejich příchodu možná věděl předem a zařídil si na tuto dobu službu.

Muž, který ví všechno…

A protože je v pondělí volně doprovázel po Šedé skále, měla si Sachsová uvědomit, že dozorci mají přístup do všech datových ohrádek a také do Přijímacího centra. Zároveň si vzpomněla, že jakmile se člověk ocitl v ohrádkách, nepotřeboval už k přihlášení do innerCircle přístupový kód. Stále jí nebylo jasné, jakým způsobem propašoval ven disky se staženými daty, když vycházeli z datových ohrádek, prošacovali jiní strážníci i jeho -, ale zřejmě nějaký způsob vymyslel.

Přimhouřila oči a doufala, že třeštění v lebce ustoupí. Nestalo se. Zvedla hlavu a upřela pohled na zeď před pracovním stolem, kde visel obraz, fotorealistický portrét jakési rodiny. No samozřejmě: byl to Harvey Prescott, kvůli němuž dva-dva-pětka zavraždil Alici Sandersonovou a její smrt poté svedl na nevinného Arthura Rhyma.

Její oči konečně uvykly šeru, a tak si mohla prolédnout nepřítele. Když ji provázel po SSD, nevěnovala mu žádnou větší pozornost, avšak nyní na něj zřetelně viděla, byl to štíhlý a bledý muž s tuctovým, ale vcelku pohledným obličejem. Jeho prázdné oči rychle těkaly sem a tam, jeho prsty byly velmi dlouhé a paže silné.

Vrah vycítil, že si ho Sachsová měří pohledem. Otočil se a upřel na ni hladový pohled. Nato se obrátil zpátky k počítači a dál cosi zběsile psal. Na podlaze se válely hromady dalších klávesnic, většinou rozbitých nebo s ošoupanými klávesami. Pro kohokoliv jiného musely být bezcenné, avšak dva-dva-pětka je samozřejmě nebyl schopen vyhodit. Kromě klávesnic tu ležely i tisíce žlutých zápisníků zaplněných drobným a precizním rukopisem, právě z nich pocházela papírová vlákna, která našli na jednom místě činu.

Zápach plísně a nepraných svršků byl nesnesitelný. Vrah si však na něj zřejmě navykl tak, že už ho vůbec neregistroval. Anebo si ho možná vychutnával.

Sachsová zavřela oči a opřela si hlavu o hromádku novin. Neměla žádné zbraně, byla bezmocná… Co teď asi mohla dělat? Měla na sebe vztek, že Rhymovi ve svém vzkazu podrobněji nepopsala, kam má namířeno.

Bezmocná…

Poté však v hlavě uslyšela slova. Hlavní motto celého vyšetřování: Vědomosti znamenají moc.

Tak si nějaké vědomosti obstarej, sakra! Zjisti o něm něco, co budeš i ty moci použít jako zbraň.

Přemýšlej!

Bezpečnostní strážník SSD John Rollins… Tohle jméno jí nic neříkalo. V průběhu vyšetřování na ně vůbec nenarazila. Jaký má ten člověk vztah k SSD, ke zločinům, k datům?

Sachsová se znovu rozhlédla po potemnělé místnosti a znovu ji ohromilo množství harampádí, které tady viděla.

Šum…

Soustřeď se. A ber to hezky popořádku.

Vtom si všimla sbírky, která upoutala její pozornost: u protější zdi ležela obrovská hromádka permanentek na lyžařské vleky v různých letoviscích.

Vail, Copper Mountain, Breckinridge, Beaver Creek. Letoviska v Coloradu.

Je to možné?

Za risk to každopádně stojí.

“Petere,” řekla sebejistě, “my dva si musíme promluvit.”

Když vrah uslyšel to jméno, vytřeštil oči a upřel je na ni. Na okamžik mu do nich vstoupila nejistota. Bylo to téměř jako políček do tváře.

Ano, nepletla se. John Rollins byl, co taky jiného?, falešnou identitou. Ve skutečnosti se její nositel jmenoval Peter Gordon a byl to onen slavný datový kombajnér, který zahynul…, přesněji řečeno který předstíral, že zahynul, když SSD převzala před lety coloradskou firmu, v níž pracoval.

“Říkali jsme si, jak je to asi s tou fingovanou smrtí. Co ta shoda DNA? Jak se ti to povedlo?”

Vrah přestal psát a zvedl oči k obrazu. Nakonec řekl: “Není to zvláštní? Jak bezmezně důvěřujeme datům?” Otočil se k Sachsové. “Když je to v počítači, víme, že to musí být pravda. A když v tom navíc figuruje božstvo zvané DNA, tak už to stoprocentně musí být pravda. Žádné další otázky. Konec.”

“Takže ty, Peter Gordon, jsi zmizel,” pokračovala Sachsová. “Policie našla tvůj bicykl a rozložené tělo ve tvých šatech. Moc toho z něj nezbylo, když si na něm pochutnala zvířata, viď? Z tvého domu pak vyšetřovatelé odebrali vzorky vlasů a slin. DNA se shodovala, takže nemohlo být pochyb, že ten mrtvý jsi ty. Jenže ty vlasy a sliny ve tvé koupelně nepatřily tobě, že ne? Patřily muži, kterého jsi zabil, vytrhl mu pár vlasů a chlupů a pohodil je v koupelně. A taky jsi mu vyčistil zuby, viď?”

“A nechal trochu jeho krve na žiletce. Vy policajti krev zbožňujete, že jo?”

“Co to bylo za člověka, kterého jsi zabil?”

“Nějaký kluk z Kalifornie. Stopoval na I-sedmdesátce.”

Udržuj ho v neklidu, informace jsou tvou jedinou zbraní. Použij je! “Ovšem nikdy jsme nezjistili, proč jsi to vlastně udělal, Petere. Chtěl jsi sabotovat převzetí Rocky Mountain Data Sterlingovou SSD? Nebo v tom bylo něco dalšího?”

“Sabotovat?” zašeptal vrah užasle. “Ty to prostě nechápeš, že ne? Když Andrew Sterling a jeho lidi z SSD přijeli do Rocky Mountain a chtěli naši firmu převzít, obstaral jsem si o něm a jeho společnosti veškerá data, která jsem dokázal vytěžit. A to, co jsem viděl, mi vyrazilo dech! Andrew Sterling je bůh. Je budoucností dat, což znamená, že je i budoucností lidstva. Dokázal nacházet data, o kterých jsem netušil, že vůbec existují, a používat je jako zbraň, jako lék nebo jako svěcenou vodu. Potřeboval jsem být součástí toho, co dělá.”

“Jenže jako datový kombajnér jsi pro SSD pracovat nemohl, že? Nedalo se to skloubit s tvými plány. S tvou… druhou sběratelskou vášní. A s tvým způsobem života.” Kývla směrem k přeplněným prostorám.

Gordonova tvář potemněla a jeho oči se rozšířily. “Já chtěl být součástí SSD. Myslíš, že ne? Jak daleko jsem to mohl dotáhnout! Jenže tyhle karty mi nikdo nerozdal.” Zmlkl a mávnutím ruky obsáhl své sbírky. “Ty myslíš, že tenhle způsob života jsem si vybral sám? Myslíš, že se mi líbí?” Jeho hlas neměl daleko ke skřehotání. Chvíli ztěžka oddechoval a pak se chabě usmál. “Ne, můj život musel probíhat mimo síť. Jedině tak dokážu přežít. Mimo síť.”

“Takže jsi předstíral vlastní smrt a ukradl jinému člověku identitu. Obstaral sis nové jméno a číslo sociálního pojištění po někom, kdo zemřel.”

Vrahovy emoce byly pryč. “Jo, po jednom dítěti. Po tříletém Jonathanu Rollinsovi z Colorado Springs. Obstarat si novou identitu je snadné. Lidi bojující o vlastní přežití to dělají dnes a denně. Dají se o tom sehnat knížky…” Slabě se usmál. “Ale pozor, zaplať je hotově.”

“A tak sis sehnal místo bezpečnostního strážníka. Ale neměl jsi strach, že tě někdo z SSD pozná?”

“S nikým z té firmy jsem se nikdy osobně nesetkal. To je na datokopectví právě tak úžasné. Můžeš sbírat data a vůbec přitom neopustit soukromí vlastní Komory.”

Pachatel 225 zmlkl. Zdálo se, že je neklidný, že přemýšlí o všem, co mu Sachsová řekla. Dává si policie opravdu do souvislosti Rollinse a Petera Gordona? Dorazí sem za chvíli někdo další, aby tuto stopu prověřil? Nakonec vrah zřejmě dospěl k závěru, že to nemůže riskovat. Popadl klíčky od Pamina vozu. Bude ho chtít ukrýt. Prohlédl si ovladač centrálního zamykání. “Levný. Bez RFID čipu. Ale dneska se všude snímají registrační značky. Kde parkuješ?”

“Myslíš, že ti to řeknu?”

Gordon pokrčil rameny a odešel.

Její strategie zabrala: sebrala hrst vědomostí a použila je jako zbraň. Samozřejmě jich nebylo mnoho, ale přinejmenším získala trochu času.

Bude to však stačit k tomu, co měla v plánu? K tomu, aby se dostala ke klíčku od pout, zastrčenému hluboko v kapse svých kalhot?

45

“Poslyšte, pohřešuju svou partnerku. A potřebuju se podívat na pár souborů.”

Rhyme rozmlouval s Andrewem Sterlingem prostřednictvím videohovoru s vysokým rozlišením.

Ředitel SSD se už zase nacházel ve své stroze zařízené kanceláři v útrobách Šedé skály. Seděl dokonale vzpřímený na obyčejné dřevěné židli, a nevědomky tak napodoboval Rhymovu strnulou pózu na vozíku TDX. “Sam Brockton už s vámi přece mluvil,” řekl tichým hlasem. “A inspektor Glenn také.” V jeho hlasu se neozýval ani stín neklidu. Vlastně vůbec žádné emoce, přestože se mu ve tváři uhnízdil příjemný úsměv.

“Chci vidět složku své partnerky. Té policistky, se kterou jste se už setkal, Amélie Sachsové. Celou její složku.”

“Jak to myslíte ‚celou’, kapitáne Rhyme?”

Kriminalista si všiml, že ho Sterling oslovil hodností, o které rozhodně nevěděl každý. “Vy dobře víte, jak to myslím.”

“Ne, nevím.”

“Chci vidět i její složku 3E o dodržování právních norem.”

Další zaváhání. “Proč? Nic tam není. Jen pár úředních záznamů. Věcí nepodléhajících zákonu o ochraně soukromí.”

Ředitel však lhal. Rhyme se od agentky CBI Kathryn Danceové dozvěděl několik základních informací o kinezii, řeči těla, a analýze mezilidské komunikace. Váhavost před odpovědí bývá často známkou blížící se lži, jelikož se dotazovaný snaží formulovat věrohodnou, leč nepravdivou odpověď.

“Proč v tom případě nechcete, abych se na ni podíval?”

“Prostě není důvod… K ničemu by vám to nebylo.”

Lež.

Sterlingovy zelené oči zůstávaly klidné, avšak jednou uhnuly stranou. Rhyme si uvědomil, že se teď ředitel dívá na místo, kde se na jeho obrazovce objevil Pulaski, mladý policista se vrátil do laboratoře a postavil se za Rhyma.

“V tom případě mi odpovězte na jednu otázku.”

“Ano?”

“Právě jsem se bavil s počítačovým expertem NYPD. Nechal jsem ho odhadnout, jak je zhruba velká složka SSD vedená na mého bratrance.”

“Ano?”

“Odpověděl, že soubor obsahující třicetistránkový text by měl velikost zhruba pětadvacet kilobytů.”

“Na bezpečnosti vaší partnerky mi záleží stejně jako vám, ale…”

“O tom silně pochybuji. A teď mě poslouchejte.” Sterling zachoval klid, jen lehce povytáhl obočí. “Typická složka se tedy skládá z pětadvaceti kilobytů dat. Ve vaší brožurce se ale tvrdí, že disponujete více než pěti sty petabyty informací. To je tolik dat, že si to většina lidí ani nedokáže představit.”

Sterling nic neříkal.

“Ovšem jestli má složka v průměru pětadvacet kilobytů, pak by databáze obsahující složky všech lidí na zeměkouli zabírala při velkorysém odhadu nějakých sto padesát miliard kilobytů. InnerCircle však obsahuje více než pět set bilionů kilobytů. Co se nachází ve zbývajícím diskovém prostoru té databáze, Sterlingu?”

Další zaváhání. “No, spousta různých věcí… Grafika a fotografie zabírají velmi mnoho místa. Jsou tam například administrativní údaje.”

Lež.

“A teď mi řekněte, proč vůbec vedete složku o dodržování právních norem. Vždyť o dvě složky výše evidujete právní bilanci a o složku výše trestní rejstřík.”

“Jsou tam informace povšechnějšího charakteru.”

“Sterlingu, jestli ta složka nebude do pěti minut na cestě do mého počítače, obrátím se rovnou na Timesy a řeknu jim, že jste napomáhal zločinci, který s využitím vašich informací znásilňoval a vraždil. Ani lidi z oddělení dohledu ve Washingtonu vás před těmihle titulky neuchrání. A že tenhle článek určitě nevyjde někde na podvalu, za to vám ručím.”

Sterling se však jen zasmál a z jeho obličeje náhle vyzařovalo sebevědomí. “Myslím, že to se nestane. A teď se s vámi rozloučím, kapitáne.”

“Sterlingu…”

Okno zčernalo.

Rhyme deprimovaně zavřel oči. Poté se s vozíkem přesunul k důkazním tabulím a k seznamu podezřelých a upřeně se zahleděl na položky psané Thomovou a Améliinou rukou: některé byly rychle načmárané, jiné krasopisné.

Žádné odpovědi mu však nenabídly.

Kde jsi, Sachsová?

Věděl, že jeho partnerka žije na hraně. Nikdy by po ní nechtěl, aby se vyhýbala rizikovým situacím, které přitahovala jako magnet, ale zároveň na ni byl naštvaný, že se vydala pátrat po stopě, aniž si nechala někým krýt záda.

“Lincolne?” ozval se Ron Pulaski tiše. Rhyme zvedl hlavu a viděl, že oči mladého policisty jsou nezvykle chladné. Právě se soustředěně dívaly na fotografie mrtvé Myry Weinburgové, pořízené na místě činu.

“Copak?”

Pulaski se otočil ke kriminalistovi. “Mám nápad.”

Okno videohovoru s vysokým rozlišením nyní zaplňoval obličej s ovázaným nosem.

“Vy máte přístup k databázi innerCircle, viďte?” zeptal se Ron Pulaski chladným hlasem Marka Whitcomba. “Říkal jste, že nemáte oprávnění, ale ve skutečnosti ho máte.”

Zástupce ředitele oddělení dohledu si povzdechl a poté řekl: “Je to tak.” Nakrátko fixoval webkameru pohledem a pak se zadíval jinam.

“Máme problém, Marku. A potřebujeme, abyste nám pomohl.”

Pulaski mu řekl o zmizení Sachsové a o Rhymově podezření, že její složka s názvem “Dodržování právních norem” by jim mohla pomoci zjistit, kam se poděla. “Co je v té složce?”

“Ve složce ‚Dodržování právních norem’?” zašeptal Mark Whitcomb. “K těmhle složkám máme absolutně zakázaný přístup. Kdyby to zjistili, mohl bych jít do vězení. A Sterlingova reakce…, ta by byla ještě horší než vězení.”

“Nejednali jste s námi na rovinu a zemřeli kvůli tomu lidé,” vyštěkl Pulaski a pak tišším hlasem dodal: “Jde nám o dobrou věc, Marku. Pomozte nám. Nedopusťte, aby přišel k úrazu někdo další. Prosím vás.”

Nic dalšího neřekl a nechal za sebe hovořit ticho.

Dobrá práce, zelenáči, pomyslel si Rhyme, který se v této věci spokojil s funkcí kopilota.

Whitcomb se zašklebil. Rozhlédl se a pak upřel pohled do stropu. Bojí se odposlouchávacích zařízení nebo sledovacích kamer? přemýšlel Rhyme. Zdálo se, že ano, protože když odpověděl, ozývala se v jeho hlase odevzdanost a naléhavost. “Pište si to. Moc času mít nebudeme.”

“Mele! Pojď sem. Půjdeme do systému SSD, do innerCircle.”

“Vážně? Ajajaj, to nezní moc dobře. Nejdřív mi Lon sebere odznak a teď ještě tohle…” Technik spěšně usedl k počítači vedle Rhyma. Whitcomb jim nadiktoval adresu webové stránky a Cooper ji přepsal do počítače. Na obrazovce se objevilo několik hlášení, která naznačovala, že se právě spojili se zabezpečeným serverem SSD. Whitcomb přidělil Cooperovi dočasné uživatelské jméno a po chvilce váhání mu prozradil i tři dlouhá přístupová hesla skládající se z nahodilých znaků.

“Stáhněte si dešifrovací soubor z boxu uprostřed obrazovky a stiskněte EXECUTE.”

Cooper uposlechl a o chvíli později se objevilo další okno.

Vítejte, NGHF235, prosím zadejte (1) šestnáctimístný SSD kód subjektu nebo (2) stát a číslo pasu subjektu nebo (3) jméno, současnou adresu, číslo sociálního pojištění a jedno telefonní číslo subjektu.

“Teď zadejte příslušné údaje osoby, o kterou se zajímáte.”

Rhyme nadiktoval Cooperovi podrobné informace o Sachsové. Na obrazovce se objevilo: Potvrdit přístup do složky 3E Dodržování právních norem? Ano Ne.

Cooper klikl na první možnost, čímž aktivoval box požadující další přístupové heslo.

Whitcomb se znovu zadíval do stropu a zeptal se: “Připraveni?”

Jako by se teď mělo stát něco významného. “Připraveni.”

Whitcomb jim nadiktoval další šestnáctimístný kód, který Cooper přepsal a stiskl ENTER.

Obrazovku začal zaplňovat text a kriminalista si užasle povzdechl: “Bože můj.”

A přivést Lincolna Rhyma k úžasu rozhodně nebylo snadné.

OMEZENÍ

DRŽENÍ TÉTO SLOŽKY

OSOBOU BEZ BEZPEČNOSTNÍ PROVĚRKY A-18 NEBO VYŠŠÍ

JE PORUŠENÍM FEDERÁLNÍHO ZÁKONA

Složka 3E, Dodržování právních norem

Číslo subjektu SSD: 7303-4490-7831-3478

Jméno: Amélie H. Sachsová

Počet stran: 478

OBSAH

Kliknutím zobrazíte příslušnou položku

Poznámka: Přístup k archivovaným materiálům může trvat až pět minut

PROFIL

?Jméno/aliasy/nicky/nymy/přezdívky

?Číslo sociálního pojištění

?Současná adresa

?Satelitní snímek současné adresy

?Předchozí adresy

?Občanství

?Rasa

?Minulost předků

?Národnostní původ

?Fyzický popis/charakteristické rysy

?Biometrické údaje

? Fotografie

? Video

? Otisky prstů

? Snímek sítnice

? Snímek duhovky

? Profil chůze

? Snímek obličeje

- Hlasový otisk

?Vzorky tkáně

?Vývoj zdravotního stavu

?Příslušnost k politickým stranám

?Profesní organizace

?Studentské organizace

?Náboženská příslušnost

?Armáda

? Služba/propuštění

? Hodnocení ministerstvem obrany

? Hodnocení Národní gardou

- Výcvik obsluhy zbrojních systémů

?Dary

? Politické

? Náboženské

? Lékařské

? Dobročinné

? Veřejnoprávní televize/Veřejnoprávní rozhlas

? Jiné

?Psychologický/psychiatrický vývoj

?Osobnostní profil dle Myersové-Briggsové

?Profil sexuálních preferencí

?Koníčky/zájmy

?Kluby/stavovské organizace

JEDINCI NAVÁZANÍ NA SUBJEKT

?Manželé/manželky

?Intimní vztahy

?Potomci

?Rodiče

?Sourozenci

?Prarodiče (z otcovy strany)

?Prarodiče (z matčiny strany)

?Další pokrevní příbuzní, žijící

?Další pokrevní příbuzní, zesnulí

?Příbuzní získaní manželstvím nebo navázáním

?Sousedé

? Současní

? V uplynulých pěti letech (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Spolupracovníci, klienti, atd.

? Současní

? V uplynulých pěti letech (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Známí

? Osobně

? Přes internet

?Osoby v ohnisku zájmu (OOZ)

FINANČNÍ ZÁLEŽITOSTI

?Zaměstnání, současné

? Kategorie

? Vývoj mzdy

? Počet/důvod absencí

? Propuštění/nároky v nezaměstnanosti

? Předvolání/důtky

? Diskriminační incidenty dle článku 7

? Incidenty dle zákona o bezpečnosti a zdraví při práci

? Další údaje

?Zaměstnání, dřívější (archivováno, přístup může mít prodlevu)

? Kategorie

? Vývoj mzdy

? Počet/důvod absencí

? Propuštění/nároky v nezaměstnanosti

? Předvolání/důtky

? Diskriminační incidenty dle článku 7

? Incidenty dle zákona o bezpečnosti a zdraví při práci

? Další údaje

?Příjem, současný

? Nahlášený finančnímu úřadu

? Nenahlášený

? Ze zahraničí

?Příjem, dřívější

? Nahlášený finančnímu úřadu

? Nenahlášený

? Ze zahraničí

?Aktiva současně držená

? Nemovitosti

? Motorová vozidla a lodě

? Bankovní účty/cenné papíry

? Pojistky

? Jiné

?Aktiva, posledních dvanáct měsíců, neobvyklá dispozice či akvizice

? Nemovitosti

? Motorová vozidla a lodě

? Bankovní účty/cenné papíry

? Pojistky

? Jiné

?Aktiva, posledních pět let, neobvyklá dispozice či akvizice (archivováno, přístup může mít prodlevu)

? Nemovitosti

? Motorová vozidla a lodě

? Bankovní účty/cenné papíry

? Pojistky

? Jiné

?Úvěrová historie/bonita

?Finanční transakce, instituce se sídlem v USA

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

- V uplynulých pěti letech (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Finanční transakce, instituce se sídlem v zahraničí

- Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

- V uplynulých pěti letech (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Finanční transakce, nebankovní převody a další hotovostní transakce, USA i zahraničí

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulých pěti letech (archivováno, přístup může mít prodlevu)

KOMUNIKACE

?Současná telefonní čísla

? Mobilní

? Pevná linka

? Satelitní

?Předchozí telefonní čísla, uplynulých dvanáct měsíců

? Mobilní

? Pevná linka

? Satelitní

?Předchozí telefonní čísla, uplynulých pět let (archivováno, přístup může mít prodlevu)

? Mobilní

? Pevná linka

? Satelitní

?Čísla faxu

?Čísla pageru

?Příchozí/odchozí hovory z telefonu/pageru, mobilní/PDA

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Příchozí/odchozí hovory z telefonu/pageru/faxu, pevná linka

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Příchozí/odchozí hovory z telefonu/pageru/faxu, satelitní

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Odposlechy/zachycená komunikace

? Zákon o zahraničním zpravodajském sledování (FISA)

? Výpisy volání

? Jiné, na základě Článku 3

? Jiné, na základě soudního příkazu

? Jiné, vedlejší

?Telefonní aktivity založené na internetu

?Poskytovatelé internetových služeb, současní

?Poskytovatelé internetových služeb, uplynulých 12 měsíců

?Poskytovatelé internetových služeb, uplynulých pět let (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Oblíbené stránky/stránky v záložce

?E-mailové adresy

? Současné

? Minulé

?E-mailová aktivita, uplynulý rok

? Historie TC/PIP

? Adresy odeslaných e-mailů

? Adresy přijatých e-mailů

? Obsah (k prohlížen ímůže být nutné soudní povolení)

?Webové stránky, současné

? Osobní

? Pracovní

?Webové stránky, uplynulých pět let (archivováno, přístup může mít prodlevu)

? Osobní

? Pracovní

?Blogy, lifelogy, webové stránky [pro text pasáží v ohnisku zájmu (POZ) viz přílohy]

?Členství v komunitních webových serverech (mySpace, Facebook, ourWorld, jiné) [Pro text pasáží v ohnisku zájmu (POZ) viz přílohy]

?Avataři/jiné internetové existence

?Seznamy adres

? “Kamarádi” na e-mailových účtech

?Účast na internetovém chatování

?Prohlížení webových stránek a požadavky/výsledky vyhledávacích motorů

?Profil techniky psaní na klávesnici

?Gramatika ve vyhledávácím motoru, profil větné skladby a interpunkce

?Historie doručování balíků

?Poštovní přihrádky

?Expresní/doporučené/cenné zásilky Americké poštovní služby

ŽIVOTNÍ AKTIVITY

?Nákupy dnes

? Zboží nebo komodity představující potenciální hrozbu

? Oděvy

? Dopravní prostředky a související

? Potraviny

? Alkohol

? Domácí potřeby

? Spotřebiče

? Jiné

?Nákupy za uplynulých 7 dní

? Zboží nebo komodity představující potenciální hrozbu

? Oděvy

? Dopravní prostředky a související zboží

? Potraviny

? Alkohol

? Domácí potřeby

? Spotřebiče

? Jiné

?Nákupy za uplynulých 30 dní

? Zboží nebo komodity představující potenciální hrozbu

? Oděvy

? Dopravní prostředky a související zboží

? Potraviny

? Alkohol

? Domácí potřeby

? Spotřebiče

? Jiné

?Nákupy za uplynulý rok (archivováno, přístup může mít prodlevu)

? Zboží nebo komodity představující potenciální hrozbu

? Oděvy

? Dopravní prostředky a související zboží

? Potraviny

? Alkohol

? Domácí potřeby

? Spotřebiče

? Jiné

?Knihy/časopisy zakoupené online

? Podezřelé/podvratné

? Jiné knihy/časopisy v ohnisku zájmu

?Knihy/časopisy zakoupené v maloobchodech

? Podezřelé/podvratné

? Jiné knihy/časopisy v ohnisku zájmu

?Knihy/časopisy vypůjčené z knihovny

? Podezřelé/podvratné

? Jiné knihy/časopisy v ohnisku zájmu

? Knihy/časopisy zahlédnuté letištním/palubním personálem

? Podezřelé/podvratné

? Jiné knihy/časopisy v ohnisku zájmu

?Další knižní/knihovnické aktivity

?Registry svatebních/zásnubních/výročních darů

?Hrané filmy

?Programy kabelové televize/pay-per-view zhlédnuté v uplynulých třiceti dnech

?Programy kabelové televize/pay-per-view zhlédnuté v uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Placené rozhlasové stanice

?Cestování

- Automobil

¦Vlastní vozidla

¦Vypůjčená vozidla

? Hromadná doprava

? Taxi/limuzíny

? Autobus

? Vlaky

? Letecká doprava, komerční

¦Vnitrostátní

¦Mezinárodní

- Letecká doprava, soukromá

¦Vnitrostátní

¦ Mezinárodní

? Bezpečnostní prověrky TSA

Přítomnost na seznamech zákazu vstupu do letadel

?Přítomnost v lokalitách v ohnisku zájmu (LOZ)

? Místní

¦Mešity

- Další lokality, USA

¦Mešity

- Další lokality, mezinárodní

?Přítomnost/tranzit v lokalitách s červeným kódem (LČK): Kuba, Uganda, Libye, Jižní Jemen, Libérie, Ghana, Súdán, Demokratická republika Kongo, Indonésie, Palestinská území, Sýrie, Irák, Írán, Egypt, Saúdská Arábie, Jordánsko, Pákistán, Eritrea, Afghánistán, Čečensko, Somálsko, Nigérie, Filipíny, Severní Korea, Ázerbájdžán, Chile.

GEOGRAFICKÁ POLOHA SUBJEKTU

?Přístroje GPS (všechny polohy dnes)

? Automobilové

? Příruční

? Mobilní telefony

?Přístroje GPS (všechny polohy v uplynulých sedmi dnech)

? Automobilové

? Příruční

? Mobilní telefony

?Přístroje GPS (všechny polohy v uplynulých třiceti dnech)

? Automobilové

? Příruční

? Mobilní telefony

?Přístroje GPS (všechny polohy v uplynulém roce) (archivováno, přístup může mít prodlevu)

? Automobilové

? Příruční

? Mobilní telefony

?Biometrická pozorování

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Zprávy RFID, mimo čtečky výběru mýtného

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Zprávy RFID, čtečky výběru mýtného

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Fotografie/videozáběry porušení dopravních předpisů

?Fotografie/videozáběry z průmyslových kamer

?Sledovací fotografie/videozáběry pořízené na základě soudního příkazu

?Sledovací fotografie/videozáběry, vedlejší

?Záznamy o finančních transakcích provedených osobně

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Záznamy o mobilních telefonech/PDA/telekomunikacích

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

?Výskyt v blízkosti bezpečnostních objektů

? Dnes

? V uplynulých sedmi dnech

? V uplynulých třiceti dnech

? V uplynulém roce (archivováno, přístup může mít prodlevu)

PRÁVNÍ ZÁLEŽITOSTI

?Záznamy v trestním rejstříku, USA

Zadržení/výslech

Zatčení

Usvědčení

?Záznamy v trestním rejstříku, zahraničí

? Zadržení/výslech

? Zatčení

? Usvědčení

?Výskyt na seznamech sledovaných osob

?Sledování

?Občanskoprávní spory

?Soudní zákazy styku

?Udavačská činnost v minulosti

DODATEČNÉ SLOŽKY

?Federální úřad vyšetřování

?Ústřední zpravodajská služba

?Agentura pro národní bezpečnost

?Národní průzkumná organizace

?NPIA

?Americké vojenské zpravodajské agentury

? Pozemní vojsko

? Námořnictvo

? Letectvo

? Námořní pěchota

?Zpravodajská oddělení státní a místní policie

HODNOCENÍ RIZIK

?Hodnocení bezpečnostního rizika

? Soukromý sektor

? Veřejný sektor

A toto byl jen obsah. Samotná složka Amélie Sachsové čítala bezmála pět set stran.

Rhyme prolistoval seznam a klikl na několik témat. Položky byly obdivuhodně hutné. “Takže SSD disponuje všemi těmito informacemi?” zašeptal. “O všech lidech v Americe?”

“Ne,” odpověděl Whitcomb. “U dětí do pěti let je informací pochopitelně velmi málo. A u řady dospělých existuje spousta mezer. SSD však dělá, co může. Každý den ty informace vylepšují.”

Vylepšují? podivil se Rhyme.

Pulaski kývl na obchodní brožuru, kterou stáhl Mel Cooper. “Čtyři sta milionů lidí?”

“Přesně tak. A jejich počet stále roste.”

“A ty informace se hodinu co hodinu aktualizují?” zeptal se Rhyme.

“Někdy i v reálném čase.”

“Takže ta vaše vládní agentura, Whitcombe, to oddělení dohledu… Ono ta data nestřeží, že ne? Ono je využívá. Při pátrání po teroristech?”

Whitcomb se zarazil. Protože však již odeslal složku lidem, kteří nemají bezpečnostní prověrku A-18, ať už se za touto zkratkou skrývalo cokoliv, zřejmě si spočítal, že když se s nimi podělí o pár dalších informací, na případných důsledcích už to nic nezmění. “Přesně tak. A nejen po teroristech. Taky po jiných zločincích. SSD pomocí prediktivního softwaru zjišťuje, kdo, kdy a jak spáchá v budoucnu zločiny. Pracovníci policie a zpravodajských složek pak dostávají spoustu tipů, které se tváří jako informace od anonymních znepokojených občanů. Ve skutečnosti jsou to však avataři, protože informace generují programy Watchtower a innerCircle. Někdy si avataři dokonce vyzvednou odměnu, která se pak vrací vládě za účelem dalšího použití.”

“Ale jestli jste vládní agentura,” ozval se Mel Cooper, “proč tuhle práci přidělujete soukromé společnosti? Proč si ji neděláte sami?”

“My musíme využívat služeb soukromé firmy. Ministerstvo obrany se po jedenáctém září pokusilo udělat něco podobného samo a spustilo Program totálního informačního povědomí. V jeho čele stál bývalý poradce pro otázky národní bezpečnost John Poindexter a jeden exekutivec z americké tajné služby. Program však skončil kvůli porušování zákona o ochraně soukromí. Veřejnosti se navíc zdálo, že příliš zavání Velkým bratrem. SSD však nepodléhá tak přísným právním omezením jako vláda.”

Whitcomb se cynicky zasmál. “A taky musím při vší úctě ke svému zaměstnavateli přiznat, že Washingtonu se v tomto oboru příliš nevedlo, na rozdíl od SSD. Ve slovníku Andrewa Sterlinga jsou ‚informace’ a ‚efektivita’ hlavními výrazy. A nikdo tyto dva pojmy nekombinuje lépe než on.”

“Není to nezákonné?” zeptal se Mel Cooper.

“Řekněme, že se pohybujeme v šedé zóně,” připustil Whitcomb.

“A může to nějak pomoct nám?” dotázal se Rhyme. “Nic jiného mě teď nezajímá.”

“Možná.”

“Jak?”

“Otevřeme si dnešní profil geografické polohy detektivky Sachsové,” vysvětlil Whitcomb. “Ujmu se toho sám.” Začal ťukat do klávesnice. “Ve výřezu v dolní části vaší obrazovky uvidíte, co dělám.”

“Jak dlouho to potrvá?”

Whitcomb se zasmál, kvůli přeraženému nosu tlumeně. “Příliš dlouho ne. Jde to hodně rychle.”

Ještě ani nedokončil větu a obrazovku zaplnil text.

PROFIL GEOGRAFICKÉ POLOHY

SUBJEKT 7303-4490-7831-3478

Časové parametry: Poslední čtyři hodiny

?16:32. Telefonní hovor. Z mobilního telefonu subjektu na pevnou linku subjektu 5732-4887-3360-4759 (Lincoln Henry Rhyme) (navázaný jedinec). Doba trvání 52 vteřin. Subjekt se nacházel ve svém bydlišti v Brooklynu, stát New York.

?17:23. Biometrický záznam. Průmyslová kamera, 84. okrsek NYPD, Brooklyn, stát New York. Pravděpodobnost shody 95%.

?17:23. Biometrický záznam. Subjekt 3865-6453-9902-7221 (Pamela D. Willoughbyová) (navázaný jedinec). Průmyslová kamera, 84. okrsek NYPD, Brooklyn, stát New York. Pravděpodobnost shody 92,4%.

?17:40. Telefonní hovor. Z mobilního telefonu subjektu na pevnou linku subjektu 5732-4887-3360-4759 (Lincoln Henry Rhyme) (navázaný jedinec). Doba trvání 12 vteřin.

?18:27. Záznam RFID. Kreditní karta Manhattan Style Boutique, Západní Osmá ulice 9. Žádné nákupy.

?18:41. Biometrický záznam. Průmyslová kamera, čerpací stanice Presco Discount Gas and Oil, Západní Čtrnáctá ulice 546, stojan č. 7. Honda Civic, newyorská registrační značka MDH459, registrována na subjekt 3865-6453-9902-7221 (Pamela D. Willoughbyová) (navázaný jedinec).

?18:46. Platba kreditní kartou. Čerpací stanice Presco Discount Gas and Oil, Západní Čtrnáctá ulice 546, stojan č. 7. Nákup 55,3 litrů běžného benzinu. Cena 43,86 dolarů.

?19:01. Záznam registrační značky. Průmyslová kamera, nároží Avenue of the Americas a Třiadvacáté ulice, Honda Civic MDH459 registrována na subjekt 3865-6453-9902-7221 (Pamela D. Willoughbyová) (navázaný jedinec), severní směr.

?19:03. Telefonní hovor. Z mobilního telefonu subjektu na pevnou linku subjektu 5732-4887-3360-4759 (Lincoln Henry Rhyme) (navázaný jedinec). Doba trvání 14 vteřin. Subjekt se nacházel na nároží Avenue of the Americas a Osmadvacáté ulice..

?19:07. Záznam RFID. Kreditní karta Associated Credit Union, nároží Avenue of the Americas a Čtyřiatřicáté ulice. Doba trvání 4 vteřiny. Žádné nákupy.

“Takže sedí v Pamině autě. Ale proč? Kde je to její?”

“Jakou mělo registrační značku?” zeptal se Whitcomb. “To je vlastně jedno, rychlejší bude použít její kód. Moment…”

Na obrazovce vyskočilo další okno se zprávou, že Améliino camaro bylo přímo před jejím domem zabaveno a odtaženo. Nikdo však neměl informace, do které odstavné garáže putovalo.

“Tohle zařídil dva-dva-pětka,” zašeptal Rhyme. “Musí to mít na svědomí on. Stejně jako tvoji manželku, Pulaski. A tu elektřinu tady. Jde po nás všech, všemi možnými prostředky.”

Whitcomb vyťukal pár povelů a informace o automobilu vystřídala mapa zachycující jednotlivé body na profilu geografické polohy. Jejich sled prozrazoval, že se Sachsová přesouvala z Brooklynu do Midtownu. Tam ovšem stopa skončila.

“Co ta poslední položka?” zeptal se Rhyme. “Ten záznam RFID. Co to bylo?”

“Jedna prodejna přečetla čip obsažený v její kreditní kartě,” odpověděl Whitcomb. “Ale jen nakrátko. Pravděpodobně seděla v autě. Na takhle krátké čtení by musela jít hrozně rychle.”

“Jela pořád na sever?” zeptal se zadumaně Rhyme.

“Toto jsou veškeré informace, které máme. Ale brzy se aktualizují.”

“Mohla to vzít po Čtyřiatřicáté na West Side Highway,” nadhodil Mel Cooper. “A pak jet na sever směrem z města.”

“Je tam most s mýtnou branou,” poznamenal Whitcomb. “Jestli přes něj přejede, objeví se nám záznam registrační značky. Ta dívka, které to auto patří, Pam Willoughbyová, nemá předplacenou kartu E-ZPass. Kdyby ano, databáze innerCircle by nám to řekla.”

Mel Cooper jakožto služebně nejstarší policista ze všech přítomných nechal na Rhymův pokyn vyhlásit pátrání po Hondě Civic s Paminou registrační značkou.

Rhyme poté zavolal na policejní stanici v Brooklynu, kde se však dozvěděl jen tolik, že Améliino camaro bylo skutečně odtaženo. Sachsová a Pam se na stanici zdržely jen krátce, načež odjely neznámo kam. Rhyme tedy zatelefonoval dívce na mobil a zastihl ji ve městě s kamarádkou. Pam mu potvrdila, že Sachsová po vloupání do svého brooklynského bytu odhalila stopu, nezmínila se jí prý však, o jakou stopu jde ani kam má namířeno.

Rhyme ukončil hovor.

Whitcomb se ujal slova: “Zadáme geografické údaje i všechno, co víme o ní a o tom případu, do programu FORT odhalujícího skryté souvislosti a pak i do Xpectation, to je prediktivní software. Pokud existuje způsob, jak zjistit, kam odjela, tak tenhle program ho odhalí.”

Znovu se zahleděl do stropu. Zašklebil se, vstal a zamířil ke dveřím. Rhyme viděl, jak je zamyká a poté zakliňuje kliku dřevěnou židlí. Usedl zpátky k počítači, chabě se usmál a začal psát.

“Marku?” oslovil ho Pulaski.

“Ano?”

“Díky. A tentokrát to myslím doopravdy.”

46

Život je boj, samozřejmě.

Můj idol, Andrew Sterling, a já sdílíme vášeň pro data. Oba oceňujeme jejich tajuplnost, svůdnost a nesmírnou moc. Než jsem však vstoupil do jeho sféry, nikdy jsem plně nedocenil skutečnost, že data lze využívat jako zbraně k rozšíření vlastní vize do všech koutů světa. Redukovat veškerý život, veškerou existenci na čísla a poté sledovat, jak se proměňují v cosi transcendentálního.

V nesmrtelnou duši…

Zpočátku jsem byl zamilován do SQL, tažného koně správy databází, ale pak mě uchvátil Andrew a jeho program Watchtower. Jak by také ne? Jeho síla a elegance si člověka podmaní. A díky němu jsem také, byť nepřímo, plně docenil význam světa dat. Andrew mi nikdy nevěnoval víc než jen přívětivé kývnutí na chodbě nebo dotaz, jak jsem strávil víkend, i když je pravda, že mě zná jménem a nemusí se dívat na vizitku na mé hrudi (jeho genialita člověku bere dech). Myslím na všechny hluboké noci, které jsem strávil v jeho kanceláři, bylo kolem druhé ráno, z SSD už všichni odešli, já seděl na jeho židli, prohlížel si jeho knihovnu obrácenou hřbety vzhůru a cítil jeho přítomnost. Knihovna neobsahovala ani jednu z těch pedantských a přihlouplých příruček úspěšného podnikatele, nýbrž řady a řady svazků prozrazujících mnohem větší vizi. Byly to knihy o hromadění moci a geografického území: o doktríně předurčené role USA z počátku 19. století, o Evropě v období Třetí říše, o mare nostrum za starých Římanů, o celém světě v době dominance katolické církve a islámu. (Ti všichni mimochodem doceňovali pronikavou moc informací.)

Á, kolik věcí jsem se naučil jen tím, že jsem zaslechl Andrewa něco říkat, že jsem hltal vše, co napsal ve svých konceptech memorand, dopisů i knihy, na které pracuje.

“Chyby jsou šum. Šum je kontaminace. Kontaminace musí být eliminována.”

“Jen při vítězství si můžeme dovolit velkorysost.”

“Jen slabí dělají kompromisy.”

“Buďto najdi řešení svého problému, anebo ho přestaň pokládat za problém.”

“Jsme zrozeni k boji.”

“Ten, kdo chápe, vyhrává; ten, kdo ví, chápe.”

Přemýšlím, co by Andrew říkal na můj plán, a věřím, že by ho zaujal.

A tak se teď bitva proti nim přesouvá do další fáze.

Na ulici nedaleko od svého domu znovu tisknu ovladač centrálního zamykání a konečně slyším pípnutí auta.

Kdepak ho máme…? Á, tady je. No potěš, Honda Civic, taková hromada šrotu. Samozřejmě je vypůjčená, protože automobil Amélie 7303 teď stojí v odstavné garáži, na tenhle kousek jsem docela hrdý. Nikdy mě nenapadlo, že bych to mohl zkusit.

Moje myšlenky bloudí zpět k té nádherné zrzce. Blafovala o tom, co všechno vědí? O Peteru Gordonovi? To je právě na vědomostech zvláštní: mezi pravdou a lží vede strašlivě tenká linie. Ale nemůžu to riskovat. Musím to auto ukrýt.

Moje myšlenky se vracejí k ní.

K jejím divokým očím, zrzavým vlasům, tělu… Nejsem si jistý, jestli ještě dokážu čekat.

Trofeje…

Následuje rychlá prohlídka auta. Pár knih, časopisy, papírové kapesníky, několik prázdných lahví od multivitaminu, ubrousek ze Starbucks, tenisky, z jejichž podrážek se drolí guma, časopis Seventeen na zadním sedadle, nějaká učebnice o poezii… A kdopak vlastní tento skvostný příspěvek do světa japonských technologií? Registrační značka mi říká, že Pamela Willoughbyová.

Vytáhnu si o ní z innerCircle pár dalších informací a pak ji zajdu navštívit. Zajímalo by mě, jak asi vypadá. Podívám se do databáze motorových vozidel, abych si ověřil, jestli mi za to vůbec stojí.

Motor startuje báječně. Opatrně vyjíždím, abych nenaštval ostatní řidiče. Nerad bych na sebe poutal pozornost.

Přesouvám se o půl bloku dál a vjíždím do boční uličky.

Copak asi slečna Pam ráda poslouchá? Rock, zase rock, alternativní hudba, hip-hop, žvanění a veřejnoprávní rádio. Předvolby stanic jsou mimořádně informativní.

V hlavě už se mi rodí bojový plán transakce s tou holkou, už vím, jak se s ní seznámím. Setkáme se na posledním rozloučení s Amélií 7303 (o pohřbu nelze mluvit, když nebude co pohřbívat). Projevím jí účast. S Amélií jsem se seznámil v souvislosti s jedním případem, který vyšetřovala. Měl jsem ji opravdu rád. Ne, neplakejte, drahá. To bude dobré. Víte co? Pojďme si spolu někam sednout. Mohu vám vyprávět všechny historky, se kterými se mi Amélie svěřila. Třeba o jejím otci. Nebo ten zajímavý příběh o tom, jak její dědeček přišel do Spojených států. (Když jsem zjistil, že kolem mě Amélie 7303 čmuchá, vytáhl jsem si její složku. Moc zajímavé čtení.) Musíme být přátelé. Jsem opravdu zdrcený… Co třeba kávu? Máte ráda Starbucks? Každý večer si chodím zaběhat do Central Parku a pak se tam vždycky zastavím. Ne! Vy taky chodíte běhat?

To vypadá, že spolu máme hodně společného.

Přemýšlím o Pam a zase mě přepadá ten pocit. Co když je ošklivá?

Možná budu muset chvíli čekat, než se mi podaří naložit ji do kufru… Nejdřív se totiž musím postarat o Thoma Restona a pár dalších věcí. Ještě že mám na dnešní večer Amélii 7303.

Vjíždím do garáže a zbavuji se auta, bude tady stát, dokud mu nepřehodím značky a nepošlu ho na dno Crotonské vodní nádrže. Na to teď myslet nedokážu. Momentálně mě zcela pohlcuje plánování transakce s mou rusovlasou kamarádkou, která na mě čeká doma v Komoře jako manželka na manžela po obzvláště těžkém dni v práci.

Omlouváme se, momentálně nelze učinit žádnou predikci. Vložte, prosím, další data a zopakujte požadavek.

Přestože šlo o nejmodernější software, jenž čerpal z největší databáze na světě a rychlostí světla analyzoval každý detail ze života Amélie Sachsové, v tomto případě se zasekl.

“Je mi líto,” poznamenal Mark Whitcomb a dotkl se prsty přeraženého nosu. Videokamera s vysokým rozlišením zachycovala jeho zranění velmi výrazně. Vypadalo ošklivě, Ron Pulaski mu dal opravdu co proto.

Zástupce ředitele natáhl vzduch do nosu a pokračoval: “Program má prostě málo informací. Kvalita výstupu je přímo úměrná kvalitě vstupů. Nejlépe funguje u vzorců chování. V našem případě můžeme z výstupu vyvodit jen to, že subjekt má namířeno někam, kde ještě nikdy nebyl, přinejmenším na této trase ne.”

Jde přímo do vrahova domu, pomyslel si Rhyme zdeptaně.

Kde sakra je?

“Vydržte minutku. Systém se aktualizuje…” Obrazovka zablikala a změnila se. “Mám ji!” vyhrkl Whitcomb. “Před dvaceti minutami tu přibyly záznamy z RFID.”

“Kde?” zašeptal Rhyme.

Whitcomb zobrazil záznamy na monitoru. Nacházely se v jednom poklidném bloku na Upper East Side. “Jsou dva a oba pocházejí z prodejen. První záznam trval dvě vteřiny. Druhý byl o něco delší, osm vteřin. Možná se na tom místě zastavila a ověřovala si adresu.”

“Zavolejte Bo Haumannovi, ihned!” zavolal Rhyme.

Pulaski stiskl tlačítko rychlé volby a o chvíli později se v reproduktoru ozval šéf zásahové jednotky.

“Bo, mám Améliinu stopu. Vydala se za pachatelem 225 a pak zmizela. Ale máme tu počítačový záznam o jejím pobytu. Zhruba před dvaceti minutami se nacházela poblíž Východní Osmaosmdesáté číslo šest set čtyřicet dva.”

“Můžeme tam být za deset minut, Linku. Vzal ji pachatel jako rukojmí?”

“Řekl bych, že ano. Zavolej mi, až budeš něco vědět.”

Rozloučili se.

Rhyme si znovu vzpomněl na její hlas ve schránce. Připadal mu nesmírně křehký, jako drobný uzlíček digitálních dat.

V uších teď dokonale slyšel její slova: “Mám stopu. Dobrou, Rhyme. Zavolej mi.”

Lincoln Rhyme si nemohl nepoložit otázku, zda to nebyla jejich poslední vzájemná komunikace.

*

Členové Týmu A Haumannovy zásahové jednotky stáli kousek od vchodu do rozlehlého domu na Upper East Side. Byli čtyři, na sobě měli neprůstřelnou výstroj a v rukou drželi kompaktní černé samopaly MP-5. Dávali si pozor, aby se drželi dost daleko od oken.

Haumann musel přiznat, že s něčím podobným se za celou svoji kariéru v armádě ani v policejních složkách nesetkal. Lincoln Rhyme používal nějaký počítačový program, který dokázal vystopovat Amélii Sachsovou až sem, a nebylo to prostřednictvím jejího telefonu, štěnice ani čtečky GPS. Takto možná vypadá budoucnost policejní práce.

Zařízení jim nesdělilo přesnou adresu soukromé rezidence, u níž se nyní členové týmu rozmístili. Nějaký svědek si však všiml ženy, která se zastavila u obou prodejen, kde počítače zachytily její RFID čipy, a poté zamířila do tohoto domu na protější straně ulice.

Dalo se předpokládat, že ji pachatel, jemuž říkali “dva-dvapětka”, drží právě zde.

Konečně se ohlásil i zadní tým: “Tým B volá jedničku. Jsme na pozici. Nic nevidíme. Ve kterém patře se nachází?”

“Nemáme tušení. Prostě tam vnikněte a prohledejte to. A jednejte rychle. Ona už tam nějakou dobu je. Já zazvoním na zvonek, a až podezřelý přijde ke dveřím, vrazíme tam.”

“Rozumím. Konec.”

“Tady Tým C. Za tři nebo čtyři minuty budeme na střeše.”

“Hněte sebou!” popohnal je Haumann.

“Ano, pane.”

Haumann spolupracoval s Amélií Sachsovou už řadu let. Měla víc kuráže než většina mužů, kteří sloužili pod ním. Nebyl si jist, zda ji má rád, byla paličatá a úsečná a navíc se několikrát pomocí lsti prodrala na špici zásahu, přestože se správně měla držet vzadu -, ale rozhodně ji respektoval.

A ani náhodou ji nehodlal ponechat ve spárech dva-dva-pětky. Kývl na detektiva ze zásahové jednotky, který vyčkával na verandě v obleku, aby v kukátku vypadal jako důvěryhodná osoba a nevyplašil pachatele, jakmile zazvoní na zvonek. U čelní zdi domu už ovšem stáli agenti, připravení se na dva-dva-pětku vrhnout a zneškodnit ho, jen co otevře dveře. Detektiv si zapnul sako a rovněž kývl.

“Sakra práce,” ohlásil Haumann netrpělivě zadnímu týmu. “Tak jste už na místě, nebo ne?”

47

Dveře se otevřely a Amélie Sachsová slyšela, jak do páchnoucí klaustrofobické místnosti vstupuje vrah.

Seděla přikrčená, cítila trýznivou bolest v kolenou a zoufale se snažila dostat ke klíčku od pout v přední kapse. Protože však byla obklopená hrozivě se tyčícími haldami novin, nemohla se vytočit dost daleko, aby si do kapsy sáhla. Dotýkala se klíčku přes látku, cítila jeho tvar, tak dráždivě lákavý, ale nedokázala do kapsy vsunout prsty.

Zachvacoval ji pocit zmaru.

A znovu kroky.

Kde, kde?

Ještě jeden pokus o výlov klíčku… Skoro, ale kousek tomu stále chyběl.

A pak se vrahovy kroky přiblížily a Sachsová to vzdala.

Přišel tedy čas bojovat, pomyslela si. Fajn, mně to nevadí. Viděla jeho oči, ten chtíč, ten hlad. Věděla, že se na ni každým okamžikem vrhne. Netušila, jak mu ublíží, když má ruce spoutané za zády a po předchozí šarvátce ji navíc strašlivě bolí rameno a obličej. Věděla však, že ten parchant za každý dotek draze zaplatí.

Jenže kde je?

Kroky ustaly.

Kde je? Sachsová neměla přesnou představu o tvaru místnosti. Chodba, kterou musel dva-dva-pětka projít, aby se k ní dostal, byla široká něco přes půl metru a lemovaly ji stohy plesnivých novin. Sachsová viděla jen jeho pracovní stůl, hromady harampádí a haldy časopisů.

Tak pojď, pojď si pro mě.

Jsem připravená. Budu se chovat vyděšeně a plaše. Násilníky nejvíce vzrušuje možnost ovládat druhé. Až uvidí, jak se krčím strachy, dodá mu to pocit nepřemožitelnosti a začne být nepozorný. Přiblíží se ke mně. A já ho kousnu, zuby mu sevřu krk a nepustím, ať se děje cokoliv. A pak…

V tom okamžiku však někde vybuchla bomba a budova se začala řítit k zemi.

Sachsovou zachvátila mohutná vlna, srazila ji k podlaze a přišpendlila do nehybnosti.

Amélie Sachsová zachroptěla bolestí.

Teprve po chvíli si uvědomila, co pachatel ve skutečnosti provedl, možná předpokládal, že se mu bude vzpouzet, a tak na ni jednoduše shodil stoh novin.

Sachsová teď nemohla hýbat rukama ani nohama, zatímco její hrudník, ramena a hlava byly odhalené vnějšímu světu. Vězela v zajetí několika set kilogramů smrdutých novin.

Zmocnila se jí klaustrofobie v kombinaci s nepopsatelnou panikou a z jejího hrdla se vydral přerývaný křik. Usilovně se snažila ovládnout strach.

Vtom se na konci tunelu objevil Peter Gordon. V jedné jeho ruce zahlédla Sachsová ocelovou čepel nebo možná břitvu. Ve druhé nesl kazetový magnetofon. A celou dobu si ji bedlivě prohlížel.

“Prosím,” zakňourala. Její panika byla předstíraná jen částečně.

“Jsi nádherná,” zašeptal vrah.

Chystal se ještě něco dodat, ale jeho slova přerušil domovní zvonek, který drnčel zde i v hlavní části domu.

Gordon se zarazil.

A pak se zvonek ozval znovu.

Dva-dva-pětka vstal, zamířil k pracovnímu stolu, vyťukal cosi na klávesnici a pozorně se zadíval na počítačovou obrazovku, pravděpodobně tam měl záběry z bezpečnostní kamery zachycující návštěvníka.

Zamračil se a začal přemýšlet. Nato pohlédl na Sachsovou, opatrně složil břitvu a zastrčil si ji do zadní kapsy kalhot.

Vrátil se ke dveřím komory a prošel jimi. Po chvíli za sebou Sachsová uslyšela cvaknutí zámku. Její ruka se opět začala soukat ke kapse a drobnému kousku kovu uvnitř.

*

“Lincolne.”

Haumannův hlas se ozýval jakoby z dálky.

“Poslouchám tě,” zašeptal Rhyme.

“To nebyla ona.”

“Cože?”

“Ty záznamy v tom počítačovém programu se nemýlily. Jenže to nebyla Amélie.” Vysvětlil Rhymovi, že Sachsová předala kreditní kartu své přítelkyni Pam Willoughbyové, aby za ni pořídila nákup. Doufala totiž, že si večer budou moci společně uvařit večeři a pobavit se o nějakých “osobních věcech”. “A systém zřejmě přečetl tuhle kartu. Ta dívka udělala nákup, nakoukla do několika výkladů a pak se zastavila tady, v domě své kamarádky. Zrovna spolu psaly úlohy.”

Rhyme zavřel oči. “Dobrá, díky, Bo. Můžete to rozpustit. Teď už nám nezbývá než čekat.”

“To mě mrzí, Lincolne,” řekl Ron Pulaski.

Přikývnutí.

Kriminalistovy oči zabloudily ke krbové římse, na níž stála fotografie Amélie Sachsové, seděla v kleci závodního fordu série NASCAR a na hlavě měla černou přilbu. Vedle tohoto snímku stála jejich společná fotka: Rhyme seděl na vozíku, Sachsová ho objímala.

Rhyme se na ty fotografie nedokázal dívat. Jeho pohled se přesunul zpět k tabulím.

PROFIL PACHATELE 225

?Muž

?Pravděpodobně nekouří

?Pravděpodobně svobodný, bezdětný

?Pravděpodobně běloch nebo příslušník menšiny se světlou plet?í

?Střední postavaSilný-dokáže oběti uškrtit

?Přístup k zařízení na změnu hlasu

?Zřejmě počítačově gramotný; zná server ourWorld. Další komunitní servery?

?Bere obětem trofeje. Sadista?

?Část bydliště/pracoviště temná a vlhká

?Jí pochutiny s pálivou omáčkou

?Nosí pracovní boty Skechers, velikost 11

?Chronický sběratel. Trpí obsedantně-kompulzivní poruchou

?Jeho veřejné vystupování v protikladu k jeho skutečné osobnosti

?Bydliště: nepronajaté, dva oddělené životní prostory, jeden normální a jeden tajný

?Okna zatlučená nebo zatřená

?Při sbírání nebo v případě ohrožení sbírky se bude chovat násilně

NEPODSTRČENÉ DŮKAZY

?Stará lepenka

?Vlasy z panenky, nylon 6, typ BASF B35

?Tabák z cigaret Tareyton

?Starý tabák, značka neznámá, nikoliv Tareyton

?Stopy plísně Stachybotrys chartarum

?Prach pocházející z útoku na Světové obchodní centrum, možná ukazuje na bydliště/pracoviště v centru Manhattanu

?Pochutina obsahující kajenský pepř

?Vlákno z provazu obsahující:

?Sladidlo na bázi cyklamátu sodného (staré nebo dovezené)

?Naftalínové kuličky proti molům (staré nebo dovezené)

?Listy diefenbachie (pokojová rostlina)

?Stopy dvou různých zápisníků žluté barvy

?Otisk pracovní boty Skechers, velikost 11

?Pokojové rostliny: fíkus a aglaonema, “spící panna

?Mléko do kávy v prášku

Kde jsi, Sachsová? Kde jsi?

Hypnoticky se zadíval na tabule, jako by je chtěl silou vůle přimět, aby se rozhovořily. Ze skrovných údajů však nedokázal vyčíst o nic více než počítač SSD z dat v innerCircle.

Omlouváme se, momentálně nelze učinit žádnou predikci…

48

Soused.

Mým návštěvníkem je soused, který bydlí o blok dále, na Západní Jednadevadesáté ulici číslo 697. Právě se vrátil domů z práce. Měli mu přivézt balík, ale nepřivezli. Odesílatel, nějaká prodejna, si myslí, že balík byl omylem doručen na číslo 679, na moje číslo. Že došlo k záměně čísel.

Mračím se a vysvětluji, že mi nikdo nic nedoručil. Ať si to ještě jednou vyjasní s tou prodejnou. Chci mu podříznout hrdlo za to, že přerušil můj dýchánek s Amélií 7303, ale místo toho se samozřejmě jen sympaticky usmívám.

Soused se omlouvá, že mě obtěžoval. Přeji vám hezký den. To je dobře že už na ulici dokončili ty výkopové práce viďte…

Vracím se v myšlenkách ke své Amélii 7303. Když ovšem zavírám dveře, cítím, jak mým tělem projíždí panika. Náhle jsem si uvědomil, že jsem Amélii 7303 sebral úplně všechno, telefon, zbraně, slzný plyn i nůž -, ale nechal jsem jí klíč od pout. Musí ho mít někde v kapse.

Ten soused mě vyrušil. Vím, kde bydlí, a za tohle zaplatí. Teď ovšem spěchám zpátky do Komory a vytahuji z kapsy břitvu. Rychle! Co asi ta ženská uvnitř dělá? Telefonuje právě svým lidem a popisuje jim, kde ji najdou?

Snaží se mě o všechno připravit! Nenávidím ji. Nenávidím ji za to…

Jediným pokrokem, který Amélie Sachsová po dobu Gordonovy nepřítomnosti učinila, bylo ovládnutí paniky.

Zoufale se snažila nahmatat klíč, ale její nohy i ruce zůstávaly znehybnělé ve svěráku zřícených novin, takže nedokázala vytočit boky tak, aby si mohla vsunout ruku do kapsy.

Ano, klaustrofobii sice zvládla, ale momentálně ji rychle střídala bolest. V pokrčených nohách jí cukaly křeče a do zad se jí zarýval ostrý roh balíku novin.

Naděje, že jí neznámý návštěvník přinese spásu, pohasly. Dveře vedoucí do vrahova úkrytu se znovu otevřely a Sachsová uslyšela Gordonovy kroky. Když o chvíli později odtrhla oči od podlahy, spatřila ho, jak na ni upřeně civí. Obešel horu novin, postavil se vedle ní, přimhouřil oči a shledal, že její pouta jsou stále neporušená.

Ulehčeně se usmál. “Takže já jsem číslo dva dva pět.”

Sachsová přikývla a přemýšlela, odkud ví, jak mu policisté říkají. Pravděpodobně to zjistil mučením kapitána Malloye, což jen umocnilo její hněv.

“Dávám přednost číslům, která mají s něčím spojitost. Většina cifer je ovšem nahodilá. V životě je vůbec příliš mnoho nahodilosti. Dva dva pět. To je datum, kdy jste mi přišli na stopu, viď? Má svůj význam. A to se mi líbí.”

“Jestli se vzdáš, uzavřeme dohodu.”

“‚Uzavřeme dohodu’?” Gordon se strašidelně, vědoucně zasmál. “Jakou dohodu se mnou může někdo ‚uzavřít’? Moje vraždy byly promyšlené. Nikdy bych se nedostal z vězení. Nech toho.” Gordon na okamžik zmizel a vrátil se s igelitovou plachtou, kterou rozložil na podlaze před Sachsovou.

Amélie upřeně hleděla na krvavě hnědou plachtu. Srdce jí zběsile tlouklo. Přemýšlela, co jim Terry Dobyns říkal o chronických sběratelích, a uvědomila si, že se pachatel 225 obává, aby mu její krev neušpinila sbírku.

Gordon postavil kazetový magnetofon na hromadu novin, která sahala asi jen do metrové výšky. Úplně nahoře ležel včerejší výtisk New York Times. V horním levém rohu bylo úhledným rukopisem napsáno číslo 3529.

Ať se pokusí o cokoliv, bude ho to bolet, předsevzala si Sachsová. Použiju zuby, kolena nebo i chodidla. Bude ho to bolet.

Pusť si ho k tělu, říkala si. Tvař se zranitelně, tvař se bezmocně.

Jen ať se přiblíží.

“Prosím tě! To vážně bolí… Nemůžu hýbat nohama. Pomoz mi je narovnat.”

“Ne, ty jenom tvrdíš, že nemůžeš hýbat nohama, protože chceš abych se k tobě přiblížil, a pak se mi pokusíš prokousnout krk.”

Naprosto správně.

“Ne… Prosím!”

“Amélie sedm tři nula tři… Myslíš, že jsem si tě nevyhledal? V den, kdy jste s Ronem čtyři dva osm pět přišli na SSD, jsem zamířil do ohrádek a vytáhl si tě. Tvoje záznamy toho o tobě spoustu odhalují. U policie tě mimochodem mají rádi. Ale taky mám pocit, že je trochu děsíš. Jsi nezávislá, neřízená střela. Rychle jezdíš, dobře střílíš, jsi specialistka na ohledávání místa činu, a přesto jsi v posledních dvou letech nějakým způsobem pronikla i do pěti zásahových týmů… Takže by ode mě asi nebylo moc chytré, kdybych se k tobě přiblížil bez preventivních opatření, co říkáš?”

Sachsová jeho drmolení sotva slyšela. No tak, vybízela ho v duchu. Přibliž se. No tak!

Gordon na chvíli odstoupil a vrátil se s taserem, elektrickým paralyzérem.

Ach ne… Ne.

No samozřejmě. Jako člen ostrahy měl k dispozici celý arzenál zbraní. A z této vzdálenosti nemohl minout. Odjistil taser, vykročil kupředu… a pak se zastavil a naklonil hlavu na stranu.

Také Sachsová zaslechla nějaký zvuk. Crčení vody?

Ne. Tříštící se sklo, jako by někdo v dálce právě rozbil okno.

Gordon se zamračil, udělal krok ke dveřím, které vedly do komory, a náhle odletěl dozadu, když se dveře prudce rozletěly.

Současně s tím se do místnosti vřítil muž s krátkým kovovým páčidlem v ruce a zamžoural, aby se ve tmě lépe zorientoval.

Gordon ztěžka dopadl na záda, vyrazil si dech a upustil paralyzér. Zkroutil obličej bolestí, vyškrábal se na kolena a hmátl po zbrani, ovšem vetřelec se prudce ohnal páčidlem a zasáhl ho do předloktí. Ozvalo se prasknutí kosti a vrah začal řvát.

“Ne, ne!” Gordon přimhouřil oči ztrápené bolestí a zadíval se na útočníka.

Ten se na něj rozkřikl: “Teď už nejsi takový Bůh, že ne? Hajzle jeden!” Byl to Robert Jorgensen, lékař a oběť krádeže identity z hotelové ubytovny. Uchopil páčidlo oběma rukama a silně jím Gordona udeřil do krku a do ramene. Gordon se skácel na podlahu. Obrátil oči v sloup a zůstal nehnutě ležet.

Sachsová se na Jorgensena užasle zadívala.

Kdo to je? On je Bůh a já jsem Jób…

“Jste v pořádku?” zeptal se doktor a vyrazil kupředu.

“Sundejte ze mě ty noviny. A pak mi sejměte pouta a nasaďte je jemu. Rychle! Klíč mám v kapse.”

Jorgensen si klekl a začal ze Sachsové odtahovat noviny.

“Jak jste se sem dostal?” zeptala se ho Amélie.

Jorgensen měl vytřeštěné oči, přesně stejné, jak si je pamatovala z laciného hotelu na Upper East Side. “Sleduji vás už od chvíle, kdy jste za mnou přišla. Žiju na ulici. Věděl jsem, že mě k němu dovedete.” Kývl na Gordona, jenž stále ležel bez hnutí na podlaze a mělce oddechoval.

Jorgensen bral s hekáním do rukou obrovské hromady novin a odhazoval je stranou.

“Takže to vy jste mě sledoval,” řekla Sachsová. “Na tom hřbitově a pak u té nákladové rampy na West Side.”

“Ano, to jsem byl já. Dnes jsem vás sledoval z toho skladu do vašeho domu, pak na policejní stanici a potom do té kancelářské budovy v Midtownu, do té šedé. A nakonec sem. Viděl jsem, jak se noříte do boční uličky, a když jste z ní pak dlouho nevycházela, začal jsem si lámat hlavu, co se stalo. A tak jsem zaklepal na dveře a otevřel mi on. Řekl jsem mu, že jsem soused, kterému nedoručili balík. Nakoukl jsem dovnitř, ale nikde jsem vás neviděl. Předstíral jsem tedy, že odcházím, jenže v tu chvíli jsem si všiml, jak s břitvou v ruce prochází dveřmi z obývacího pokoje.”

“Copak on vás nepoznal?”

Jorgensen se kysele zasmál a zatahal se za bradku. “Pravděpodobně mě znal jen z fotografie v řidičském průkazu. A tu jsem si nechal zhotovit, když jsem se ještě namáhal s holením, a mohl si dovolit holiče… Bože můj, ty noviny jsou těžké.”

“Pospěšte si.”

Jorgensen pokračoval: “S vámi jsem měl zkrátka největší naději, že ho najdu. Vím, že ho musíte zatknout, ale nejdříve s ním chci strávit trochu času. Musíte mi to dovolit! Přiměju ho, aby odčinil každý kousek bolesti, který mi kdy způsobil.”

Amélii se do nohou začal vracet cit. Pohlédla k místu, kde ležel Gordon. “Ten klíč mám v přední kapse kalhot… Dokážete ho nahmatat?”

“Ještě ne. Musím z vás toho sundat víc.”

Na podlahu dopadly další noviny. Na jedněch stál titulek: VÝTRŽNOSTI PŘI VÝPADKU PROUDU SI VYŽÁDALY MILIONOVÉ ŠKODY. Na dalším: KRIZE KOLEM RUKOJMÍCH: ŽÁDNÝ POKROK. TEHERÁN ODMÍTÁ DOHODY.

Konečně se Sachsová vysoukala zpoza haldy novin. Nemotorně se na bolavých nohách vypjala tak vysoko, jak jí umožňovala pouta, nejistě se opřela o další stoh novin a otočila se k Jorgensenovi. “Klíček od pout. Rychle.”

Jorgensen jí sáhl do kapsy, našel klíč a natáhl se za ni. Pouta se se slabým cvaknutím odemkla a Sachsová konečně mohla vstát. Otočila se, aby mu vzala klíč. “Rychle,” řekla. “Ať…”

V místnosti se rozlehl ohlušující výstřel a Sachsová ucítila řadu drobných doteků na rukou a na tváři: kulka vystřelená Peterem Gordonem z její vlastní zbraně zasáhla Jorgensena do zad a postříkala Sachsovou jeho krví a tkání.

Jorgensen vykřikl, skácel se na Amélii, srazil ji dozadu…, a zachránil ji tak před druhou kulkou, která prosvištěla kolem ní a zavrtala se do zdi pár centimetrů od jejího ramene.

49

Amélie Sachsová neměla na vybranou. Musela zaútočit. Okamžitě. Uchopila Jorgensenovo tělo jako štít, vyrazila proti krvácejícímu Gordonovi, sebrala z podlahy paralyzér a vypálila jeho směrem.

Elektrody nemají takovou rychlost jako kulky, takže sebou Gordon stihl plácnout na zem tak rychle, že ho ocelové jehlice minuly. Sachsová popadla Jorgensenovo páčidlo a znovu vyrazila proti Gordonovi. Ten si klekl na jedno koleno, a když byla Sachsová asi tři metry od něj, podařilo se mu zvednout zbraň a vystřelit na Amélii přesně ve chvíli, kdy se po něm oháněla páčidlem. Kulka pleskla do její pancéřované vesty. Bolest byla nesnesitelná, ale Gordon ji naštěstí zasáhl pod solar plexus, kde by jí náraz vyrazil dech a ochromil ji.

Páčidlo dopadlo do jeho obličeje. Ozvalo se tiché zadunění a Gordon vykřikl bolestí. Neskácel se však k zemi a stále pevně svíral zbraň. Sachsová se otočila jediným směrem, kterým mohla uprchnout, doleva, a začala sprintovat kaňonem mezi odpadky a harampádím vyplňujícím toto hrůzostrašné místo.

Zdejší prostory se nedaly označit jinak než jako “labyrint”. Mezi jeho sbírkami vedla jen úzká cestička. Byly tu hřebeny, hračky (mezi nimi i spousta panenek, z nichž pravděpodobně pocházel vlas nalezený na jednom místě činu), pečlivě vymačkané staré tuby od zubní pasty, kosmetika, hrnky, papírové sáčky, oblečení, boty, prázdné konzervy, klíče, pera, nářadí, časopisy, knihy… Sachsová nikdy v životě neviděla tolik haraburdí.

Většina světel byla zhasnutá, ale pár slabých žárovek zalévalo místnost nažloutlým světlem a skrz špinavé rolety a noviny přilepené na sklo pronikala dovnitř také bledá záře pouličních světel. Všechna okna byla zamřížovaná. Sachsová několikrát zakopla a nechybělo mnoho, aby spadla na hromadu porcelánu nebo na obrovský koš s kolíčky na prádlo.

Opatrně, opatrně…

Pád by tu byl osudný.

Přestože po nárazu kulky do břicha neměla daleko ke zvracení, odbočila Sachsová mezi dvě hrozivě se tyčící haldy z časopisů National Geographic, zalapala po dechu a sklonila se právě ve chvíli, kdy se Gordon dvanáct metrů před ní vynořil zpoza rohu, všiml si jí a s obličejem zkrouceným bolestí vypálil levou rukou další dvě rány. Obě šly vedle. Gordon vyrazil kupředu. Sachsová vsunula ruku za hromadu časopisů na křídovém papíře, shodila je do uličky a úplně ji zatarasila. Když se rychle začala škrábat pryč, uslyšela další dva výstřely.

Gordon vystřelil už sedmkrát, Sachsová vždy počítala rány, ale protože držel v ruce glocka, stále mu zbývalo plných osm kulek. Amélie hledala nějaký východ, třeba i nezamřížované okno, kterým by mohla proskočit, ale na této straně domu žádné nebylo. Podél zdí se tu táhly regály plné čínských sošek a tretek. Sachsová slyšela, jak Gordon zuřivě odhazuje časopisy a cosi si mumlá.

Po chvíli se nad hromadou objevil jeho obličej, jak se ji Gordon pokoušel přelézt, ale křídové obálky byly kluzké jako led, a tak dvakrát uklouzl a vykřikl bolestí, neboť se musel opřít o zlomenou ruku. Konečně se vyškrábal nahoru. Než však stačil napřáhnout zbraň, ztuhnul hrůzou, zalapal po dechu a vykřikl: “Ne! Prosím, ne!”

Sachsová měla obě ruce na vitríně obsahující starožitné vázy a porcelánové figurky.

“Ne, nedotýkej se toho. Prosím!”

Amélie si totiž vzpomněla, co Terry Dobyns říkal o zoufalství chronických sběratelů, když mají přijít o něco ze své sbírky. “Odhoď tu zbraň směrem ke mně. Tak dělej, Petere!”

Nevěřila, že to Gordon udělá, avšak hrůzná představa spojená se ztrátou čehokoliv ve vitríně ho přiměla k tomu, že o jejím pokynu doopravdy přemýšlel.

Vědomosti znamenají moc…

“Ne, ne, prosím…,” zašeptal žalostně.

Pak se ovšem jeho oči změnily. Během okamžiku se změnily ve tmavé tečky a Sachsová věděla, že Gordon bude střílet.

Strhla vitrínu na jinou a sto kilogramů keramiky se na podlaze proměnilo ve střepy s drásavým břinkotem, který vzápětí přehlušilo zvířecí vytí Petera Gordona.

Následovaly další dva regály plné kýčovitých figurek a kávových šálků.

“Odhoď zbraň, jinak to tady rozflákám úplně všechno!”

Gordon se už však úplně přestal ovládat. “Zabiju tě zabiju tě zabiju tě zabiju…” Vystřelil ještě dvakrát, ale Sachsová se stačila ukrýt. Věděla, že jen co Gordon přeleze stoh výtisků National Geographic, půjde přímo po ní, a tak se snažila rychle odhadnout, v které části domu se nacházejí. Tím, že několikrát odbočila za roh, ocitla se opět u dveří do komory vepředu, zatímco on stále trčel v zadní části domu.

Pokud však chtěla doběhnout až ke dveřím a ukrýt se do bezpečí, musela proběhnout kolem chodbičky, kde teď Gordon, soudě podle zvuku, probíral spadlé vitríny a rozbitou keramiku. Uvědomuje si, v jak svízelné situaci se Sachsová ocitla? Nečeká na ni s namířenou zbraní přímo v uličce, kolem níž musí Sachsová proběhnout, pokud se chce dostat ke dveřím a do bezpečí?

Anebo se vyhnul zátarasu a přiblížil se k ní z druhé strany cestičkou, o níž Sachsová nemá tušení?

V celé místnosti se teď rozléhal skřípot. Jsou to jeho kroky?

Sachsová ucítila panické šimrání a rychle se otočila. Gordona však neviděla. Bylo jí jasné, že se musí rychle někam přesunout. Tak běž! Dělej! Zhluboka, ale tiše se nadechla, zaplašila bolest v kolenou, přikrčila se a vyrazila vpřed, přímo kolem barikády z časopisů.

Žádný výstřel se neozval.

Gordon tam nebyl. Sachsová se rychle zastavila, přitiskla se zády ke zdi a přinutila se zklidnit dech.

Tiše, tiše…

Zatraceně. Kde je, kde, kde? Má se vydat touhle uličkou mezi krabicemi od bot, touhle mezi plechovkami s rajčatovým protlakem, anebo touhle mezi úhledně složeným oblečením?

Další zaskřípání. Sachsová stále nedokázala poznat, odkud vychází.

Zvuk slabý jako vítr, slabý jako dech.

Konečně se Sachsová rozhodla, prostě to proběhni. Hned teď! Vsaď všechno na ty dveře vepředu!

A doufej, že není za tebou nebo že se nějakou jinou cestičkou rovněž nepřemístil ke komoře.

Tak utíkej!

Sachsová se odrazila od zdi, sprintem proběhla kolem dalších chodeb, dalších kaňonů z knih, skla, obrazů, kabelů, elektrických přístrojů a plechovek. Běžím vůbec správně?

Ano, běžela správně. Před ní stál Gordonův stůl obklopený žlutými zápisníky. A na podlaze leželo tělo Roberta Jorgensena. Utíkej rychleji. Rychleji! Zapomeň na ten telefon na stole, poručila si, když jí předtím na chvíli blesklo hlavou, že by mohla zavolat na policii.

Zmiz. Prostě odtud zmiz.

Rychlostí blesku upalovala ke dveřím komory.

Čím blíže byla, tím pronikavější cítila paniku. Každým okamžikem čekala, že se ozve výstřel.

Už jen šest metrů…

Možná Gordon uvěřil, že se ukrývá vzadu. Možná klečel a vášnivě oplakával zkázu svého drahocenného porcelánu.

Tři metry…

Odbočit za roh a zastavit se jen pro páčidlo, ulepené od jeho krve.

Ne, běž rovnou ke dveřím.

V tom okamžiku se Sachsová zastavila a vyhekla.

Přímo před sebou totiž spatřila Gordonovu siluetu ozářenou světlem vycházejícím z otevřených dveří komory. Opravdu sem došel jinou trasou, uvědomila si v zoufalství. Zvedla těžké páčidlo.

Gordon ji zprvu neviděl, ale její naděje, že se jí podaří nepozorovaně zmizet, se záhy rozplynula, neboť se vzápětí otočil jejím směrem, přikrčil se a namířil na ni pistoli. Myšlenky Amélie Sachsové zaplnil obraz jejího otce a poté obraz Lincolna Rhyma.

Tamhle je, Amélie 7303, přímo v mém hledáčku.

Žena, která zničila stovky mých pokladů, žena, která by mě připravila o všechno, upřela mi všechny budoucí transakce, odhalila mou Komoru světu. Na hrátky s ní už nemám čas. Ani na nahrávání jejího křiku. Musí zemřít. Hned.

Nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji nenávidím ji…

Nikdo mi nic nebude brát, už nikdy.

Namířit a stisknout spoušť.

Amélie Sachsová klopýtla dozadu, když pistole před ní vystřelila.

Vzápětí se ozval další výstřel. A po něm dva další.

Když padala na podlahu, zakryla si hlavu pažemi. Nejprve cítila strnulost, která poté přerostla v sílící bolest.

Umírám…, umírám…

Jenže…, jenže ten pocit bolesti vycházel z jejích artritických kolen, která tvrdě dopadla na podlahu, nikoliv z míst, kde ji měly zasáhnout kulky. Přiložila si ruku na obličej a poté na krk. Nikde žádné zranění, žádná krev. Z takové vzdálenosti ji přece nemohl minout.

Přesto ji minul.

A pak už se řítil jejím směrem. Oči měl chladné a svaly napjaté jako provazy. Sachsová zalapala po dechu a sevřela páčidlo.

Gordon však proběhl kolem ní a ani se na ni nepodíval.

Co to bylo? Sachsová pomalu vstala a zkroutila obličej bolestí. Mužskou siluetu teď neozařovalo světlo z otevřených dveří, a tak Sachsová pochopila, že to vůbec není Gordon, nýbrž jeden detektiv z nedalekého 20. okrsku, se kterým se znala, John Harvison. Držel před sebou služebního glocka a obezřetně se blížil k tělu muže, kterého právě zastřelil.

Sachsová si teprve teď uvědomila, že Peter Gordon se k ní ve skutečnosti potichu přiblížil zezadu a chtěl ji zastřelit ranou do zad. Z místa, kde Sachsovou pozoroval, přitom nemohl vidět Harvisona, přikrčeného ve dveřích komory.

“Jsi v pořádku, Amélie?” zavolal detektiv.

“Jo. Dobrý.”

“Jsou tu nějací další střelci?”

“Myslím, že ne.”

Sachsová vstala a připojila se k detektivovi. Zdálo se, že všemi ranami zasáhl cíl, jedna z kulek trefila Gordona přímo do čela a napáchala na něm obrovskou spoušť. Prescottův obraz Americká rodina visící nad místem Gordonovy smrti byl potřísněn jeho krví a kousky mozku.

Harvison byl rázný čtyřicátník, který v minulosti obdržel několik vyznamenání za odvahu pod palbou a dopadem významných drogových dealerů. Také nyní se choval naprosto profesionálně a vůbec nevěnoval pozornost bizarnímu prostředí, které právě zajišťoval. Sebral z Gordonovy zkrvavené ruky glocka, vytáhl z něj zásobník a obojí si vsunul do kapsy. Rovněž paralyzér odklidil bezpečně stranou, přestože bylo nepravděpodobné, že by Gordon zázračně vstal z mrtvých.

“Johne,” zašeptala Sachsová a třeštila přitom oči na rozstřílené vrahovo tělo. “Jak? Jak jsi mě propána našel?”

“Dostal jsem prioritní hlášení o probíhajícím přepadení na této adrese. Zrovna jsem jeden blok odtud dělal na drogovém případu, a tak jsem sem vyrazil.” Pohlédl na Sachsovou. “To hlášení vydal ten chlapík, se kterým děláš.”

“Kdo?”

“Rhyme. Lincoln Rhyme.”

“Aha.” Sachsovou odpověď nepřekvapila, přestože více otázek vyvolávala, než zodpovídala.

Vtom uslyšeli lehké sípání. Otočili se. Byl to Jorgensen. Sachsová se k němu sklonila. “Sežeň mu sanitku,” řekla Harvisonovi. “Ještě žije.” Stiskla mu ránu po kulce.

Harvison vytáhl vysílačku a zavolal záchranku.

O chvíli později vpadli do dveří dva agenti zásahové jednotky s napřaženými zbraněmi.

“Hlavní pachatel zneškodněn,” informovala je Sachsová. “Jiní tu zřejmě nejsou. Ale pro jistotu místo zajistěte.”

“Jasně, detektivko.”

Jeden agent se připojil k Harvisonovi a vyrazili do stěsnaných chodbiček. Druhý se zastavil a řekl Sachsové: “Tohle je teda dům hrůzy. Viděla jste někdy něco takového, detektivko?”

Sachsová však neměla na řečnění náladu. “Sežeňte mi nějaké obvazy nebo kapesníky. Je tu toho tolik, že někde určitě najdeme i pár lékárniček. Chci něco na zástavu krvácení. Rychle!”

DÍL V

MUŽ, KTERÝ VÍ VŠECHNO

STŘEDA 25. KVĚTNA

Soukromí a důstojnost našich občanů nahlodávají někdy téměř nepostřehnutelné kroky. Každý z těchto kroků nemusí mít sám o sobě velký význam. Podíváme-li se však na ně jako na celek, začíná se nám rýsovat společnost, která se nepodobá ničemu, co jsme až dosud zažili, společnost, v níž může vláda pronikat do soukromých zákoutí (lidského) života.

SOUDCE NEJVYŠŠÍHO SOUDU WILLIAM O. DOUGLAS

50

“Budiž, ten počítač pomohl,” připustil Lincoln Rhyme.

Měl na mysli databázi innerCircle, program pro správu databází Watchtower a další aplikace společnosti SSD. “Ale většinu práce odvedly důkazy,” dodal stroze. “Počítač mě jen obecně nasměroval. Nic víc. Pak už jsme se toho ujali sami.”

Bylo už hodně po půlnoci a Rhyme hovořil se Sachsovou a Pulaským, kteří seděli kousek od něj v laboratoři. Sachsová se právě vrátila z domu pachatele 225, kde ji zdravotníci ujistili, že Robert Jorgensen přežije: kulka minula všechny důležité orgány a tepny. Postřelený ortoped momentálně ležel na jednotce intenzivní péče Kolumbijsko-presbyteriánské nemocnice.

Rhyme pokračoval ve vysvětlování, jak zjistil, že se Sachsová nachází v domě bezpečnostního strážníka SSD. Řekl jí o její obsáhlé složce “Dodržování právních norem” a Mel Cooper otevřel složku v počítači, aby si ji Amélie mohla prohlédnout. Sachsová s popelavým obličejem listovala dokumentem a žasla nad obrovským množstvím informací v něm obsažených. Dokonce i během čtení složka blikla na znamení aktualizace.

“Oni vědí všechno,” zašeptala. “Nemám jediné tajemství na světě.”

Rhyme jí vysvětlil, jakým způsobem sestavil systém profil jejího pohybu po odchodu z brooklynské policejní stanice. “Ovšem počítač nám poskytl jen přibližný směr tvého přesunu. S konečným místem určení si nevěděl rady. A tak jsem se na tu mapu upřeně zadíval a uvědomil si, že jsi měla namířeno k SSD, na což mimochodem jejich vlastní počítač nepřišel. Zavolal jsem tam a strážník ve vestibulu mi oznámil, že jsi tam strávila půl hodiny dotazováním na zaměstnance. Nikdo ovšem nevěděl, kam jsi šla potom.”

Sachsová mu vysvětlila, proč ji stopa zavedla právě do SSD: muž, který se jí vloupal do domu, tam ztratil účtenku z kavárny nacházející se poblíž sídla společnosti. “To mi prozradilo, že pachatelem musel být zaměstnanec nebo někdo, kdo má k SSD blízko. Pam věděla, co měl ten člověk na sobě, modré sako, džínsy a čepici a tak mě napadlo, že bezpečnostní strážníci SSD by mohli vědět, který ze zaměstnanců dnes přišel v tomto oblečení do práce. Ti, kteří měli službu, si nevybavovali, že by dnes viděli někoho v modrém saku a džínsách, a tak jsem si obstarala jména a adresy strážníků, kteří už měli po službě, a začala jsem je obcházet.” Zašklebila se. “Nikdy by mě nenapadlo, že dva-dva-pětka je jedním z nich. Jak jsi to zjistil ty, Rhyme?”

“No, věděl jsem, že pátráš po nějakém zaměstnanci. Ale netušil jsem, jestli jde o někoho z podezřelých, nebo o někoho jiného. Ten zatracený počítač mi v ničem nepomohl, a tak jsem se obrátil k důkazům. Naším pachatelem byl zaměstnanec, který nosil nemoderní pracovní boty a měl na sobě stopy mléka v prášku. Byl silný. Usoudil jsem, že možná vykonává nějakou fyzickou práci na spodních příčkách v hierarchii firmy. Že třeba dělal na podatelně, závozníka nebo správce? A pak jsem si vzpomněl na ten kajenský pepř.”

“Pepřový sprej,” řekla Sachsová a povzdechla si. “No samozřejmě. Vůbec to nebylo jídlo.”

“Přesně tak. Byla to hlavní zbraň člena ostrahy. A ten box na změnu hlasu? Ten se dá koupit v prodejnách bezpečnostního vybavení. A pak jsem si promluvil se šéfem bezpečnosti v SSD. S Tomem O’Dayem.”

“Jasně. S tím jsme taky mluvili.” Sachsová kývla na Pulaského.

“Řekl mi, že mnoho strážců pracuje na zkrácený úvazek, což by dva-dva-pětce poskytlo spoustu času provozovat svého koníčka mimo pracovní dobu. A tak jsem O’Dayovi nastínil ostatní důkazy. Ty kousky lístků, které jsme našli, mohly pocházet z pokojových rostlin ve svačinárně dozorců. A taky tam nemají opravdové mléko, ale mléko v prášku. Nastínil jsem mu profil Terryho Dobynse a požádal ho o seznam všech strážníků, kteří jsou svobodní a nemají děti. O’Day pak porovnal záznam o docházce těchto lidí s daty všech zločinů, k nimž došlo v uplynulých dvou měsících.”

“A podle toho jste našli člověka, který byl ve všech uvedených termínech mimo SSD, Johna Rollinse alias Petera Gordona.”

“Ne. Zjistil jsem, že John Rollins byl ve všech inkriminovaných termínech v práci.”

“V práci?”

“Samozřejmě. Pronikl do systému firemní správy a změnil záznamy o docházce tak, aby si zajistil alibi. Řekl jsem Rodneymu Szarnekovi, ať se podívá na metadata. A opravdu, byl to náš pachatel. A tak jsem to ohlásil.”

“Jenže pořád nechápu, Rhyme, jak si dva-dva-pětka ty složky opatřil. Měl sice přístup do všech datových ohrádek, jenže na odchodu tam každého prošacují, dokonce i jeho. A onlinový přístup do innerCircle neměl.”

“Jo, to byl jeden ze zádrhelů. Ale můžeme poděkovat Pam Willoughbyové. To ona mi pomohla odvalit tenhle balvan z cesty.”

“Pam? Jak?”

“Vzpomínáš, jak mi řekla, že si nikdo nemůže stahovat fotky z komunitního serveru ourWorld, ale že si mladí uživatelé v takovém případě jednoduše vyfotí obrazovku?”

To je normálka, pane Rhyme. Hodněkrát lidem unikne očividná odpověď…

“Uvědomil jsem si, že přesně takto si mohl obstarávat informace i dva-dva-pětka. Nemusel si stahovat tisícistránkové složky. Jednoduše si o obětech opsal, co potřeboval, pravděpodobně pozdě v noci, kdy už v ohrádkách mnoho lidí nebylo. Vzpomínáš si, že jsme našli vlákna ze žlutých zápisníků? A rentgeny ani detektory kovů před ohrádkami papír nezachytí. Nikoho by něco takového vůbec nenapadlo.”

Sachsová potvrdila, že kolem pachatelova stolu v jeho tajné místnosti viděla možná tisíc zápisníků.

Lon Sellitto se vrátil z centra. “Ten zmetek je mrtvý,” zamumlal, “ale já jsem pořád vedený v systému jako feťák. Jediné, co z nich vymáčknu, je: ‚Děláme na tom.’”

Jednu dobrou zprávu nicméně poručík přinesl. Okresní státní zástupce hodlal znovu otevřít všechny případy, v nichž pachatel 225 zřejmě zfalšoval důkazy. Arthur Rhyme byl propuštěn ihned a případy dalších obětních beránků se měly okamžitě přezkoumat, přičemž bylo pravděpodobné, že i oni budou nejpozději příští měsíc propuštěni.

“Mrkl jsem se i na ten dům, kde dva-dva-pětka bydlel,” dodal Sellitto.

Budova v Upper East Side měla hodnotu dobrých několika desítek milionů dolarů. Jak si ji mohl dovolit Peter Gordon, jenž pracoval jako řadový sekuriťák, zůstávalo záhadou.

Detektiv však odpověď znal: “On nebyl jejím majitelem. Nemovitost je napsána na jistou Fionu McMillanovou, devětaosmdesátiletou vdovu bez blízkých příbuzných. Stále platí daně i účty za služby. Nikdy nezmešká jedinou platbu. Divné je jen to, že už ji nikdo pět let neviděl.”

“To je zhruba od doby, kdy se firma SSD přestěhovala do New Yorku.”

“Mám za to, že si dva-dva-pětka obstaral všechny informac potřebné k přisvojení její identity a pak ji zavraždil. Zítra začnou hledat její tělo. Vezmou to od garáže a potom zkusí sklep.” Poručík se odmlčel a dodal: “Zrovna organizuju pohřeb Joea Malloye Koná se v sobotu. Takže kdybyste tam chtěli přijet…”

“Samozřejmě,” řekl Rhyme.

Sachsová se dotkla jeho ruky a řekla: “Pochůzkář nebo důstojník, všichni jsou rodina, a když někoho ztratíš, je bolest stejná.”

“Tvůj táta?” zeptal se Rhyme. “Ten by určitě prohlásil něco podobného.”

Vtom se z haly ozval hlas: “He. Pozdě. Sorry. Zrovna jsem se doslechl, že jste ten případ uzavřeli.” Do laboratoře vkročil Rodney Szarnek a za ním Thom. Počítačový expert držel v ruce hromádku lejster a už zase nehovořil s lidmi, nýbrž s počítači a prostřeďovou ovládací jednotkou.

,“Pozdě’?” podivil se Rhyme.

“Hlavní počítač zrovna doslepoval ty soubory z volnýho místa na disku, který Ron ukradl. Teda, který si půjčil. Zrovna jsem vám je jel ukázat, když jsem se doslech, že už jste chytili pachatele. Takže už je asi nepotřebujete.”

“Ale jen tak ze zvědavosti: na co jste přišel?”

Szarnek vykročil k Rhymovi s řadou počítačových sjetin a ukázal mu je. Byly zcela nesrozumitelné. Slova, čísla, symboly a mezi nimi velké bílé mezery.

“Azbuku nepřečtu.”

“He, to je vtipný. A z dubu jo?”

Rhyme se ho ani neobtěžoval usazovat. “Co se tam v kostce píše?” zeptal se.

“Runnerboy, to je ten nick, kterej jsem prve odhalil, si opravdu tajně stáhl z innerCircle spoustu informací a potom za sebou zametl stopy. Jenže to nebyly složky žádný oběti ani nikoho jinýho, kdo byl nějak zapletenej do případu dva-dva-pětky.”

“A vypátral jste jeho jméno?” vyzvídala Sachsová. “Toho Runnerboye?”

“Jo. Je to někdo jménem Sean Cassel.”

Amélie zavřela oči. “Runnerboy… Běžec… Říkal mi, že trénuje na triatlon. Ale nepřikládala jsem tomu žádný význam.”

Cassel byl ředitelem prodeje a jedním z podezřelých. Rhyme si všiml, jak zvláštně na zprávu zareagoval Pulaski, překvapeně zamžoural a se zdviženým obočím pohlédl na Sachsovou. Na jeho tváři se objevil temný úsměv poznání. Kriminalista si vzpomněl na jeho neochotu vracet se na SSD a na jeho rozpaky, že nezná program Excel. Roztržka mezi Pulaským a Casselem by to všechno věrohodně vysvětlovala.

“A co tedy plánoval?” zeptal se mladý policista.

Szarnek začal listovat stránkami. “Úplně přesně vám to říct nemůžu.” Podal Pulaskému jednu stránku a pokrčil rameny. “Jestli chcete, tak se na to mrkněte. Tady je pár složek.”

Pulaski zavrtěl hlavou. “Tyhle lidi neznám.” Přečetl nahlas několik jmen.

“Počkat,” vyštěkl Rhyme. “Jak bylo to poslední jméno?”

“Dajenko… A hele, tady je zase. Vladimir Dajenko. Vy ho znáte?”

“Doprdele,” ulevil si Sellitto.

Dajenko, obžalovaný v případu ruského organizovaného zločinu, který byl kvůli potížím se svědky a důkazy uložen k ledu. “A to jméno před ním?” zeptal se Rhyme.

“Alex Karakov.”

To byl pro změnu informátor proti Dajenkovi, který se ukrýval pod falešnou identitou. Dva týdny před procesem zmizel a předpokládalo se, že je mrtvý, přestože nikdo nebyl schopen říci, jak ho Dajenkovi muži vypátrali. Sellitto sebral sjetiny Pulaskému a prolistoval je. “Ježíši, Linku. Adresy, výběry z bankomatu, registrační značky aut, výpisy hovorů. Přesně tohle by nájemný vrah potřeboval, aby se přiblížil k oběti… Jo, a teď se podržte. Kevin McDonald.”

“Nebyl to ten obžalovaný v případu organizovaného zločinu, na kterém jsi dělal?” zeptal se Rhyme.

“Jo. Hell’s Kitchen, obchody se zbraněmi, spiknutí. A taky nějaké drogy a vydírání. I jemu to prošlo.”

“Mele? Projeď všechna jména na tom seznamu naším systémem.”

Mezi osmi jmény, která Rodney Szarnek objevil v poslepovaných souborech, bylo šest osob obžalovaných v posledních třech měsících z různých trestných činů. Všech šest jich přitom bylo zproštěno obžaloby nebo státní zastupitelství jejich obžalobu na poslední chvíli stáhlo kvůli nepředvídaným problémům se svědky a důkazy.

Rhyme se uchechtl. “To je vážně morbidní.”

“Co že to je?” zeptal se Pulaski.

“Kup si slovník, zelenáči.”

Mladý policista si povzdechl a trpělivě řekl: “Ať to znamená cokoliv, Lincolne, pravděpodobně to není slovo, které někdy budu chtít použít.”

Všichni včetně Rhyma se rozesmáli. “Jedna nula vedeš. Chtěl jsem jenom říct, že jsme čirou náhodou narazili na něco velice zajímavého, dovolíš-li, Mele. Newyorská policie má prostřednictvím programu PublicSure uloženy soubory na serverech SSD. No a Cassel si z nich stahuje informace o vyšetřováních, prodává je obžalovaným a pak za sebou zametá stopy.”

“Jo, docela mi to k němu sedí,” prohlásila Sachsová. “Co myslíš ty, Rone?”

“Já o tom ani na chvíli nepochybuji,” řekl Pulaski a dodal: “Moment… Byl to Cassel, kdo mi předal to cédéčko se seznamem klientů, to on do všeho namočil Roberta Carpentera.”

“Samozřejmě,” řekl Rhyme a přikývl. “Pozměnil data tak, aby usvědčovala Carpentera. Potřeboval odvést vyšetřování pryč od SSD. Ne kvůli případu dva-dva-pětky. Ale kvůli tomu, že nechtěl, aby si někdo prohlížel soubory a zjistil, že rozprodává policejní záznamy. A koho jiného předhodit vlkům než člověka, který se snažil stát se konkurentem?”

“Je do toho zapleten ještě někdo z SSD?”

“Co jsem zjistil, tak ne. Akorát Cassel.”

Rhyme přesunul pohled na Pulaského, který se upřeně díval na důkazní tabuli. V jeho očích se zračila stejná tvrdost a nabroušenost, jakou už u něj dnes Rhyme viděl.

“Hej, zelenáči. Chceš ho?”

“Co myslíte?”

“To Casselovo vyšetřování.”

Mladý policista se nad tím na chvíli zamyslel. Poté však svěsil ramena, rozesmál se a řekl: “Ne, myslím, že ne.”

“Zvládl bys to.”

“Já vím, že ano. Jenže… Totiž, až budu vyšetřovat svůj první sólový případ, chci mít jistotu, že to dělám ze správných pohnutek.”

“Dobře řečeno, zelenáči,” zamumlal Sellitto a pozvedl k mladíkovi šálek s kávou. “Možná máš přece jen ještě nějakou naději… No dobrá. Já jsem suspendovaný, takže aspoň můžu dokončit tu práci na baráku, do které mě Rachel pořád honí.” Podsaditý detektiv popadl okoralý koláček a namířil si to ke dveřím. “Dobrou noc vám všem.”

Szarnek sesbíral dokumenty a disky na jednu hromadu a položil ji na stůl. Thom mu na základě Rhymovy plné moci podepsal důkazní kartu a počítačový expert rovněž vyrazil z laboratoře. Cestou ještě připomněl Rhymovi: “A až budete připravenej vstoupit do jednadvacátýho století, detektive, tak mi brnkněte.” Kývl směrem k počítačům.

Kriminalistovi zazvonil telefon, byl to hovor pro Sachsovou, jejíž rozebraný mobil měl zůstat ještě drahnou dobu nefunkční. Rhyme z rozhovoru vyrozuměl, že jí volají z brooklynské policejní stanice a že se její auto našlo v odstavné garáži nedaleko odtamtud.

Sachsová se dohodla s Pam, že tam zítra ráno zajedou v dívčině hondě, která se našla v garáži za domem Petera Gordona a šla se nahoru připravit ke spánku. Cooper s Pulaským mezití odjeli.

Rhyme začal sepisovat zprávu pro místostarostu Rona Scotta, v němž mu popsal způsob práce pachatele 225 a naznačil, že policie pátrá po dalších případech, kdy tento člověk spáchal trestný čin a svalil vinu za někoho jiného. Bylo téměř jisté, že se v Gordonově domě najdou i další důkazy, ale Rhyme si nedokázal představit, kolik času zabere policistům ohledávání místa činu v němž měl své hájemství chronický sběratel.

Dopsal e-mail, odeslal ho a začal si představovat, jak asi zareaguje Andrew Sterling, až se doslechne, že jeden z jeho pobočníků pokoutně prodával data. V tom okamžiku mu zazvonil telefon. Číslo na displeji Rhyme nepoznával.

“Příkaz: přijmout hovor.”

Cvak.

“Haló?”

“Lincolne. Tady Judy Rhymová.”

“No ahoj, Judy.”

“Tak nevím, jestli jsi to slyšel. Stáhli obvinění. Arthur je venku.”

“Už? Věděl jsem, že se na tom pracuje. Ale myslel jsem si, že to potrvá o něco déle.”

“Nevím, co na to říct, Lincolne. Tady vlastně vím: děkuju ti.”

“Rádo se stalo.”

“Vydrž chviličku,” řekla Judy.

Rhyme uslyšel tlumený hlas, neboť švagrová měla zřejmě ruku na mluvítku, a předpokládal, že hovoří s dětmi. Jak že se to jmenovaly?

Vtom se ve sluchátku ozvalo: “Lincolne?”

Bylo nesmírně zvláštní, že i když bratrancův hlas celá léta neslyšel, okamžitě ho poznal. “No ahoj, Arte.”

“Jsem v centru. Zrovna mě propustili. A stáhli veškerá obvinění.”

“To je dobře.”

Nezní to strašně neohrabaně?

“Nevím, co říct. Děkuji ti. Mockrát ti děkuji.”

“Jasně.”

“Tolik let… Měl jsem ti zavolat dřív. Ale…”

“To je v pořádku.” Co má tohle znamenat, sakra? přemýšlel Rhyme. Artova nepřítomnost v jeho životě nebyla v pořádku, ale také nebyla v nepořádku. Jeho odpovědi bratranci byly pouhou vycpávkou. Měl sto chutí zavěsit.

“Udělals víc, než jsi musel.”

“Byly tam nějaké nesrovnalosti. Hodně zvláštní situace.”

Ani tato slova vůbec nic neznamenala. A Lincoln Rhyme se zároveň podivil, proč rozhovor s bratrancem vůbec rozpitvává. Předpokládal, že je to nějaký obranný mechanismus, a tato myšlenka byla stejně tíživá jako ostatní. Znovu pocítil chuť zavěsit. “Jsi v pořádku? Po tom, co se stalo v té cele?”

“Nebylo to nic vážného. Nahnalo mi to hrůzu, ale ten chlap ke mně dorazil včas. A pomohl mě sundat ze zdi.”

“Prima.”

Ticho.

“No, tak ještě jednou díky, Lincolne. Není mnoho lidí, kteří by to pro mě udělali.”

“Jsem rád, že to vyšlo.”

“Dáme se zas dohromady. Ty, Judy a já. A ta tvoje přítelkyně. Jak se jmenuje?”

“Amélie.”

“Dáme se dohromady.” Dlouhé mlčení. “Radši už budu končit. Musíme jet domů za dětma. Takže se drž.”

“Ty taky… Příkaz: ukončit spojení.”

Rhymovy oči ulpěly na bratrancově složce z SSD.

Druhý syn…

Bylo mu jasné, že se už nikdy “nedají dohromady”. Tímhle to končí, pomyslel si. Zpočátku ho to trochu trápilo, fakt, že se po závěrečném cvaknutí telefonu už nikdy nestane něco, co se stát mohlo. Nakonec však Lincoln Rhyme dospěl k závěru, že toto je jediný logický závěr uplynulých tří dnů.

Vzpomněl si na logo SSD a napadlo ho, že jejich životy se sice po tolika letech znovu spojily, avšak zároveň jako by od sebe oba bratrance dál dělilo neprodyšně uzavřené okno. Pozorovali se navzájem, prohodili mezi sebou pár slov, ale tím se jejich kontakt završil a pro oba nastal čas vrátit se do vlastních světů.

51

V jedenáct hodin dopoledne stála Amélie Sachsová na zanedbaném parkovišti v Brooklynu. Polykala slzy a upřeně hleděla na mrtvolu.

Ženu, po které mnohokrát stříleli a která už při výkonu služby zabíjela, ženu, která se umným vyjednáváním dokázala několikrát prodrat na samotnou špici taktických operací na záchranu rukojmích, tuto ženu nyní zachvacoval žal.

Kolébala se ze strany na stranu a zarývala si ukazováček do nehtového lůžka palce tak silně, až se jí z něj začala řinout krev. Podívala se na své prsty, spatřila karmínovou tekutinu, ale nepřestala. Nemohla.

Ano, našli její milovaný Chevrolet Camaro SS z roku 1969.

Policie však netušila, že její vůz nebyl pouze zabaven kvůli promeškaným splátkám, ale rovnou prodán do šrotu. Sachsová a Pam teď stály na parkovišti zabavených vozidel, které klidně mohlo sloužit jako scéna nějakého Scorseseho filmu nebo seriálu Rodina Sopránů: v podstatě to bylo šrotiště páchnoucí vyjetým olejem a kouřem ze spalovaných odpadků. Opodál kroužili hluční racci, kteří působili jako bílí supi. Sachsová měla sto chutí vytasit pistoli a vystřílet zásobník do vzduchu, aby se ty potvory lekly a odletěly.

Z auta, které ji provázelo už od dob dospívání, zůstala jen sešrotovaná kovová kostka. Představovalo přitom jednu ze tří nejdůležitějších věcí, které zdědila po otci, přičemž dalšími byly jeho pevný charakter a jeho láska k policejní práci.

“Tady jsou papíry. Všecko je v pořádku, koukejte.” Znejistělý šéf šrotiště se oháněl schlíplými lejstry, které proměnily její auto v neidentifikovatelnou ocelovou krychli.

Říkalo se tomu “šrotování bez drůbků”. Znamenalo to, že se z auta rozprodaly součástky a zbytek se slisoval. Samozřejmě to byl idiotský přístup: na součástkách ze čtyřicet let starého auta se nedá nic vydělat, neboť takový vůz má hodnotu pouze jako celek. Sachsová se však během vyšetřování tohoto případu několikrát přesvědčila, že když počítač vydá příkaz, člověk většinou bez přemýšlení uposlechne.

“Je mi líto, paní.”

“Ona je policistka,” řekla Pam Willoughbyová ostře. “Detektivka.”

“Aha,” řekl muž a zamyslel se nad možnými důsledky této situace. Vůbec se mu nelíbily. “Je mi líto, detektivko.”

Mohl se však obrnit štítem v podobě písemného příkazu, takže mu to zase tak líto nebylo. Pár minut postával vedle nich, přešlapoval z nohy na nohu a pak se odšoural pryč.

Bolest v Améliině nitru byla mnohem horší než zelenající modřina z devítimilimetrové kulky, která jí včera večer zasáhla do břicha.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Pam.

“Ani ne.”

“Ty se přece hned tak nevytočíš.”

Ne, hned tak se nevytočím, pomyslela si Sachsová. Ale teď vytočená jsem.

Dívka si namotala na prsty pramen červeně žíhaných vlasů, snad to byla jakási mírnější verze nervózního tiku Sachsové, a znovu se zadívala na ošklivý kovový kvádr o rozměrech zhruba metr krát metr dvacet, který nehybně stál v řadě dalších podobných kostek.

Sachsové se před očima odvíjely vzpomínky. Otec a dospívající Amélie trávící sobotní odpoledne v mrňavé garáži prací na karburátoru nebo na spojce. Do garáže se tehdy uchylovali ze dvou důvodů, jednak je bavila společná mechanická práce a jednak chtěli uniknout z dosahu náladového třetího člena rodiny: Améliiny matky.

“Předstih?” zkoušel ji v legraci táta.

“Nula celá třicet pět,” odvětila dospívající Amélie.

“Dobře, Amie.”

A Sachsová si vzpomněla i na další situaci, na jedno rande, když byla první rok na univerzitě. S klukem, který si říkal “Sítý”, si dali sraz v jedné hamburgerové restauraci v Brooklynu. Navzájem se přitom velmi překvapili tím, čím na rande přijeli. Sachsová seděla v camaru, v té době bylo žluté a zvýrazňovaly je asfaltově černé pruhy -, zatímco on přijel na Hondě 850.

Hamburgery a kolu tehdy do sebe hodili rychle, protože se nacházeli jen pár kilometrů od opuštěné přistávací dráhy a vzájemný souboj byl nevyhnutelný.

Ze startovní čáry vystřelil Sítý jako první, poněvadž Amélie seděla ve stroji vážícím půldruhé tuny, avšak než urazili první kilometr, stačila do dostihnout, on jel totiž opatrně, zatímco ona ne. Zatáčky projela kontrolovaným smykem a vedení udržela až do cíle.

A pak přišla její nejlepší jízda všech dob: absolvovala ji s Lincolnem Rhymem, když vyřešili svůj první společný případ. Nehybný Rhyme seděl připoutaný vedle ní a staženými okny fičel do kabiny vítr. Amélie mu položila ruku na řadicí páku a vzpomněla si, jak na ni Rhyme během řazení křičel: “Cítím vibrace! Myslím, že jo!”

A teď bylo tohle auto pryč.

Je mi líto, paní…

Pam slezla z rampy.

“Kam jdeš?”

“Tam nemůžete, slečno.” Majitel šrotiště stál před boudou, která mu sloužila jako kancelář, a mával před sebou lejstry jako varovným semaforem.

“Pam!”

Dívka se však nedala zastavit. Přistoupila k hromadě šrotu a začala šmátrat uvnitř. Po chvíli silně škubla, vytáhla něco z kostky a vrátila se k Sachsové.

“Na, Amélie.” Bylo to logo firmy Chevrolet, které Pam odtrhla z volantu.

Sachsová cítila v očích slzy, ale dál se je snažila potlačit. “Díky, miláčku. Ale teď už pojďme. Vypadnem z tohohle pekla.”

Odjely zpátky na Upper West Side a zastavily se na vzpamatovávací zmrzlinu. Sachsová zařídila Pam ve škole den volna. Nechtěla, aby se dívka pohybovala v blízkosti Stuarta Everetta, a Pam s tím bezvýhradně souhlasila.

Sachsová si kladla otázku, zda učitel Pamino odmítnutí přijme. Vzpomněla si na béčkové filmy typu Vřískot nebo Pátek třináctého, na které se s Pam občas pozdě v noci dívaly posilněné kukuřičnými lupínky a nugetou, a uvědomila si, že staří milenci stejně jako zabijáci v hororech občas rádi vstávají z mrtvých.

Láska z nás dělá podivíny…

Pam dojedla zmrzlinu a poplácala se po břiše. “Tohle už jsem strašně potřebovala.” Povzdechla si. “Jak jsem jen mohla být tak hloupá?”

Následoval smích, až nečekaně dospělý, a Amélie Sachsová měla pocit, že jím dívka hodila poslední lopatu hlíny na hrob hororového zabijáka v hokejové masce.

Vyšly z cukrárny a zamířily k Rhymovu domu vzdálenému několik bloků odtud. Cestou si naplánovaly dámskou jízdu s jednou Améliinou přítelkyní, policistkou, s níž se znala už dlouhá léta. “Kino, nebo divadlo?” zeptala se Sachsová Pam.

“Eh, divadlo… Amélie, kdy se z her hraných ‚mimo Broadway’ stanou hry hrané ‚mimo mimo Broadway’?”

“To je dobrá otázka. Najdem si to v googlu.”

“A proč se vlastně říká ‚hrát na Broadwayi’, když na Broadwayi žádná divadla nejsou?”

“No jo. Mělo by se říkat ‚hrát kousek od Broadwaye’. Nebo ‚hned za rohem Broadwaye’.”

Obě ženy kráčely po ulici a blížily se k západnímu Central Parku. Sachsová si náhle uvědomila přítomnost chodce: přecházel za nimi přes ulici a už dlouho se pohyboval jejich směrem, jako by je sledoval.

Nepocítila však žádné znepokojení, chvilkový neklid připisovala paranoie vyvolané případem pachatele 225.

Uklidni se. Dva-dva-pětka je mrtvý.

Ani se neobtěžovala se ohlížet.

Pam se však ohlédla.

A začala pronikavě ječet: “To je on, Amélie!”

“Kdo?”

“Ten chlap, který se vloupal do tvého domu. To je on!”

Sachsová se otočila. Muž měl na sobě modré sako a baseballovou kšiltovku. Rychle se k nim přibližoval.

Sachsová se pleskla do boku a chtěla vytasit pistoli. Ta však v pouzdře nebyla.

Ne, ne, ne…

Jelikož Peter Gordon střílel z její zbraně, stala se ze služebního Glocku, stejně jako z jejího nože, důkazní položka, která putovala do ohledávací laboratoře v Queensu. Sachsová ještě neměla příležitost zajet do centra a podat si žádost o přidělení náhradní zbraně.

Nyní celá zkoprněla, protože muže poznala. Byl to Calvin Geddes, zaměstnanec organizace Privacy Now. Sachsová si to nedokázala vysvětlit a horečně přemýšlela, jestli se nemohli splést. Že by Geddes a Gordon páchali ty vraždy společně?

Geddes už byl jen pár metrů od nich, a tak Sachsové nezbývalo než se postavit mezi něj a Pam. Zaťala ruce v pěsti, zatímco muž přistoupil těsně k ní a sáhl si do saka.

52

Zazvonil zvonek a Thom šel otevřít.

Po chvíli zaslechl Rhyme zdola vzrušenou výměnu názorů. Zlostný mužský hlas. A nakonec křik.

Zamračil se a pohlédl na Rona Pulaského, který vytasil pistoli z pouzdra zavěšeného proklatě vysoko, zvedl ji a připravil se ke střelbě. Se zbraní zacházel dovedně. Amélie Sachsová byla dobrá učitelka.

“Thome?” zavolal Rhyme.

Žádná odpověď.

O chvíli později se ve dveřích objevil muž v baseballové kšiltovce, džínsách a ošklivém modrém saku. Když viděl, že na něj Pulaski míří, šokovaně vytřeštil oči.

“Ne! Počkejte!” vykřikl, přikrčil se a zvedl ruku.

V tom okamžiku vstoupili do laboratoře Thom, Sachsová a Pam. Amélie zahlédla v Ronově ruce pistoli a řekla: “Ne, ne, Rone. To je v pořádku… Tohle je Calvin Geddes.”

Rhymovi chvíli trvalo, než si to jméno zařadil. Ano, to je ono: zaměstnanec organizace Privacy Now, který je přivedl na stopu Petera Gordona. “O co se jedná?”

“To on se mi vloupal do domu,” vysvětlila Sachsová. “Ne dvadva-pětka.”

Pam to potvrdila kývnutím.

Geddes přistoupil blíže k Rhymovi a vytáhl z vnitřní kapsy saka několik dokumentů opatřených modrým pruhem. “Podle zákona státu New York o občanském soudním řízení vám v souvislosti s případem Geddes a spol. versus Strategic System Datacorp, Inc. předávám tuto soudní obsílku.” Podal dokumenty Rhymovi.

“Já ji taky dostala, Rhyme.” Sachsová zvedla vlastní obsílku.

“A co s tím mám jako dělat?” zeptal se Rhyme Geddese, jenž mu stále strkal před nos úřední lejstra.

Muž se zamračil, sklopil oči k vozíku a teprve nyní si uvědomil, že je Rhyme postižený. “Totiž, já…”

“Můj zplnomocněnec stojí tamhle.” Rhyme kývl na Thoma, jenž dokumenty převzal.

“Já…,” začal Geddes.

“Nevadilo by vám, kdybychom si to nejdřív přečetli?” zeptal se Rhyme kysele a kývl na ošetřovatele.

Thom nahlas přečetl obsah soudní obsílky. Byla to žádost o vydání veškerých papírových i elektronických souborů, poznámek a dalších informací, které měl Rhyme v držení a které jakkoliv souvisely s SSD, jejím oddělením dohledu a s důkazy o spojení mezi SSD a jakýmkoli vládním orgánem.

Geddes ukázal na Sachsovou. “Říkala mi o oddělení dohledu. Jenže mně to vůbec nedává smysl. Nějak to celé smrdí. Andrew Sterling by na věcech souvisejících se soukromými daty nikdy dobrovolně nespolupracoval s vládou, kdyby z toho pro něj nekoukalo něco velkého. Zuby nehty by se tomu bránil. Takže jsem pojal podezření. To oddělení dohledu se zabývá něčím jiným. Zatím nevím čím. Ale zjistíme to.”

Vysvětlil, že jeho žaloba se opírá o federální i státní zákony o ochraně soukromí, jakož i o ústavou zaručené právo na soukromí, které SSD opakovaně porušuje.

Rhyme si pomyslel, že na Geddese a jeho právníky čeká velmi příjemné překvapení, až se jim podaří nahlédnout do složek s názvem “Dodržování právních norem”. Jedna z nich se shodou okolností právě nyní nacházela v počítači vzdáleném necelé tři metry od Geddese a vzhledem k neochotě Andrewa Sterlinga pomoci najít zmizelou Sachsovou měl teď Rhyme sto chutí ji Geddesovi předat.

Napadlo ho, kdo asi bude mít větší problémy, až se o operaci “Dodržování právních norem” dozvědí novináři: zda Washington, nebo SSD.

Dospěl k závěru, že to bude mrtvý závod.

“Ovšem,” prohlásila Sachsová, “pan Geddes bude muset ten případ nějak skloubit se svým vlastním procesem.” Zpražila Geddese pohledem. Narážela na vloupání do svého brooklynského domu, jehož motivem byla zřejmě Geddesova snaha získat informace o SSD. Sachsová dodala, že účtenku z kavárny, která ji dovedla na SSD, paradoxně nezanechal v jejím domě pachatel 225, nýbrž právě Geddes. Pravidelně totiž vysedával v kavárně v Midtownu, ze které potají sledoval dění v sídle SSD: příchody a odchody Andrewa Sterlinga i dalších zaměstnanců a zákazníků.

“Udělám všechno, co bude potřeba, abych SSD zastavil,” prohlásil Geddes rozvášněně. “Je mi jedno, co se stane se mnou. S radostí budu obětním beránkem, pokud nám to vrátí individuální práva.”

Rhyme jeho morální odvahu respektoval, ale měl pocit, že by potřeboval chytlavější fráze.

Aktivista je poté začal poučovat o pavoučím objetí SSD a ostatních datokopů, o smrti veškerého soukromí v zemi, o ohrožení demokracie, přitom však z velké části jen opakoval věci, které jim Sachsová tlumočila dříve.

“Dobrá, takže ty obsílky máme,” přerušil Rhyme jeho únavné řečnění. “Trochu se o tom pobavíme s našimi právníky, a pokud řeknou, že je všechno v pořádku, určitě vám zavčas přijde příjemně objemný balíček.”

Zazvonil zvonek. Jednou, dvakrát. A pak se ozvalo hlasité zaklepání.

“Šmarjá! Tady je to jako na hlavním nádraží… Co zas?” Thom vyšel ze dveří a po chvíli se vrátil s malým a sebevědomě vyhlížejícím mužem v černém obleku a bílé košili. “Kapitáne Rhyme.”

Rhyme se otočil na vozíku a spatřil Andrewa Sterlinga, v jehož zelených očích nebylo znát vůbec žádné překvapení z kriminalistova stavu. Rhyme měl podezření, že jeho složka “Dodržování právních norem” obsahuje velmi podrobné informace o jeho nehodě i pozdějším životě a že se je Sterling před odjezdem sem důkladně našprtal.

“Detektivko Sachsová, policisto Pulaski.” Pokynul oběma policistům a znovu se obrátil k Rhymovi.

Za ním stál Sam Brockton, ředitel oddělení dohledu SSD, a dva další muži. Podle konzervativních obleků a pečlivě učesaných vlasů to mohli být asistenti některého kongresmana nebo střední manažeři jakési firmy, ačkoliv Rhyma nepřekvapila ani zpráva, že jsou to advokáti.

“Ahoj, Cale,” řekl Brockton a unaveně si prohlédl Geddese. Zaměstnanec Privacy Now jeho pohled opětoval.

“Zjistili jsme, co udělal Mark Whitcomb,” řekl Sterling tichým hlasem. Navzdory menší postavě působil ředitel SSD impozantním dojmem, jeho oči byly plné života, jeho držení těla dokonale vzpřímené, jeho hlas nevzrušený. “Obávám se, že byl propuštěn z práce. Pro začátek.”

“Protože udělal správnou věc?” zeptal se Pulaski podrážděně.

Ani po této replice nevyzařovaly ze Sterlingova obličeje žádné emoce. “A také se obávám, že tím celá záležitost nekončí.” Kývl na Brocktona.

“Ukaž jim to,” oslovil ředitel oddělení dohledu strohým tónem jednoho z právníků, který podobně jako před chvílí Geddes vytáhl z aktovky hromádku dokumentů opatřených modrým pruhem.

“Další obsílky?” poznamenal Rhyme a kývl na druhou sadu dokumentů. “Tolik čtení, kde na to mám brát čas?” Stále měl povznesenou náladu z faktu, že zastavili pachatele 225 a že je Amélie v bezpečí.

Obsílka číslo dvě obsahovala soudní zákaz vydávat Geddesovi jakékoliv počítače, disky, dokumenty nebo jakékoliv jiné materiály související jakýmkoliv způsobem s oddělením dohledu. Namísto Geddesovi se měly veškeré zmíněné materiály odevzdat státu.

Jeden z najatých nohsledů dodal: “Pokud tak neučiníte, vystavujete se občanskoprávnímu i trestněprávnímu postihu.”

Sam Brockton si přisadil: “A věřte mi, že využijeme všech prostředků, které budeme mít k dispozici.”

“To nemůžete,” řekl rozlíceně Geddes. Oči mu svítily a po brunátné tváři mu stékal pot.

Sterling sečetl počítače v Rhymově laboratoři. Bylo jich dvanáct. “Ve kterém z nich je uložena ta složka ‚Dodržování právních norem’, kterou vám poslal Mark, kapitáne?”

“Už jsem zapomněl.”

“Pořídil jste z ní nějaké kopie?”

Rhyme se usmál. “Vždy si zálohuju veškerá data. A přechovávám je na odděleném a zabezpečeném místě. Bez přístupu k internetu. Copak to není hlavní zásada nového milénia?”

“No tak si prostě opatříme další příkaz,” opáčil Brockton, “všechno vám tady zabavíme a prohledáme veškeré servery, na které jste uploadoval data.”

“Jenže to si vyžádá čas a peníze. A kdo ví, co by se do té doby mohlo stát. E-maily nebo obálky se mohou například dostat k novinářům. Samozřejmě nedopatřením. Ale stát se to může.”

“Toto je pro všechny velmi těžká doba, pane Rhyme,” poznamenal Sterling. “Nikdo nemá náladu na hry.”

“My si nehrajeme,” odpověděl Rhyme vyrovnaně. “My smlouváme.”

Generál ředitel SSD se snad poprvé upřímně usmál, na tomhle poli byl doma. Přitáhl si židli vedle Rhyma. “Co chcete?”

“Dám vám všechno. Bez soudních tahanic, bez úniků k novinářům.”

“Ne!” Geddes pěnil vzteky. “Jak můžete takhle ustupovat?”

Rhyme aktivistu ignoroval stejně okázale jako Sterling a pokračoval: “Za předpokladu, že vyčistíte záznamy mých kolegů.” Sdělil řediteli, jak to bylo se Sellittovým drogovým testem a Pulaského manželkou.

“To mohu zařídit,” řekl Sterling, jako by to nebylo o nic těžší než zesílit zvuk na televizoru.

“A taky budete muset napravit život Roberta Jorgensena,” vmísila se do hovoru Sachsová a popsala Sterlingovi, jak pachatel 225 prakticky tohoto muže zničil.

“Předejte mi podrobnosti a já se postarám, aby se to vyřídilo. Bude mít zase čistý štít.”

“Dobře. Jakmile se všechno vrátí do původního stavu, dostanete, co chcete. A nikdo neuvidí o vaší operaci ‚Dodržování právních norem’ jediný písemný nebo elektronický záznam. Dávám vám své slovo.”

“Ne, musíte proti tomu bojovat!” řekl Geddes Rhymovi trpce. “Při každém vašem ústupku prohráváme všichni.”

Sterling se k němu otočil a řekl hlasem jen o pár decibelů silnějším než šepot: “Calvine, já vám něco povím. Jedenáctého září jsem ve věžích Světového obchodního centra ztratil tři dobré přátele. Čtyři další utrpěli těžké popáleniny. Jejich životy se navždy změnily. A naše země přišla o několik tisíc nevinných občanů. Moje firma měla už tehdy potřebné technologie, aby některé únosce vypátrala, i prediktivní software, který mohl zjistit, co mají v úmyslu. Mohli jsme celé tragédii zabránit, já jsem jí mohl zabránit. A každý den lituji, že jsem to neudělal.”

Zavrtěl hlavou. “Ach, Cale. Ty a ta tvoje černobílá politika… Copak to nechápeš? Naší firmě nejde o nic jiného než o tohle. Ne o to, aby ti ideopolicie mohla o půlnoci rozkopnout dveře, protože se jí nelíbí, co s přítelkyní provozujete v posteli, nebo aby tě mohla zatknout, protože sis koupil knihu o Stalinovi nebo korán nebo jsi kritizoval prezidenta. Posláním SSD je garantovat, že budeš svobodný, že si budeš moci bezpečně užívat soukromí svého domova a nakupovat, číst a říkat si, co se ti zlíbí. Protože jestli tě na Times Square vyhodí do vzduchu sebevražedný atentátník, tak už svoji identitu nebudeš moct chránit, žádná ti totiž nezbude.”

“Ušetři nás těch přednášek, Andrewe,” procedil Geddes.

“Jestli se neuklidníš, Cale,” vložil se do věci Brockton, “dostaneš se do obrovských problémů.”

Geddes se chladně zasmál. “My už v obrovských problémech jsme. Vítejte v překrásném novém světě.” Otočil se na podpatku a vyřítil se z místnosti. Hlavní dveře bouchly.

“Jsem rád, že vy to chápete, Lincolne,” prohlásil Brockton. “Andrew Sterling dělá velmi přínosné věci. Všichni jsme díky nim ve větším bezpečí.”

“Tak to moc rád slyším.”

Brocktonovi Rhymova ironie zcela unikla. Andrewu Sterlingovi ovšem nikoliv. Koneckonců byl právě on ve skutečnosti mužem, který ví všechno. Jeho reakcí však byl jen dobrosrdečný a sebejistý úsměv, jako by věděl, že lidé si jeho přednášky nakonec vždy vezmou k srdci, třebaže jim zpočátku nejdou příliš pod nos. “Sbohem, detektivko Sachsová a kapitáne Rhyme. Eh, a sbohem i vám, policisto Pulaski.” Potměšile se na mladíka zadíval. “Mrzí mě, že už vás nebudu na našich chodbách vídat. Ale jestli si chcete vypilovat své počítačové dovednosti, naše zasedací místnost vám bude vždy k dispozici.”

“Totiž, já…”

Andrew Sterling na něj mrkl, otočil se a odešel i s doprovodem z Rhymova domu.

“Myslíte, že o tom věděl?” zeptal se mladý policista. “O tom harddisku?”

Rhyme mohl jen pokrčit rameny.

“Sakra, Rhyme,” řekla Sachsová, “předpokládám, že ten soudní příkaz je legitimní, ale po všem, co jsme kvůli SSD přestáli, jsi mu taky nemusel hned ustupovat. Vždyť ta složka Dodržování právních norem… Vůbec mě netěší, kolik je tam o mně informací.”

“Soudní příkaz je soudní příkaz, Sachsová. S tím mnoho nenaděláme.”

V tu chvíli se na něj Sachsová bedlivě zadívala a zřejmě si všimla jiskření v jeho očích. “Tak řekni co dalšího v tom vězí?”

Rhyme se obrátil k Thomovi. “Přečti mi svým nádherným tenorem tu obsílku ještě jednou. Tu, kterou nám právě doručili přátelé z SSD.”

Ošetřovatel poslechl a Rhyme pokýval hlavou.

“Dobře… Napadla mě teď jedna latinská fráze, Thome. Dokážeš uhodnout která?”

“No, vzhledem k tomu, že mi dáváš tolik volna, pravidelně vysedávám ve studovně a pročítám klasiky. Leč obávám se, že v tomto případě tápu.”

“Latina…, úchvatný jazyk. Obdivuhodně přesný. Ve kterém jiném jazyce mají podstatná jména plných pět pádů, kde jinde najdete tak úžasné časování sloves…? Nuže ta fráze zní: Inclusis unis, exclusis alterius. Znamená to, že začleněním jedné kategorie vyčleníš kategorie jiné, související. Jsi zmaten?”

“Ani ne. Abych byl zmaten, musel bych ti věnovat pozornost.”

“Úžasná replika, Thome. Přesto ti dám příklad. Řekněme, že jsi kongresman a napíšeš zákon, ve kterém stojí: ‚Do země se nesmí dovážet žádné syrové maso.’ Volbou těchto konkrétních slov automaticky dáváš svolení k dovozu masa konzervovaného nebo tepelně zpracovaného. Už chápeš, jak to funguje?”

“Mirabile dictu,” poznamenal Ron Pulaski.

“Božínku,” řekl Rhyme, který byl opravdu překvapen. “Latiník!”

Mladík se zasmál. “Pár let jsem ji studoval. Na střední škole. A jako sborista na kúru člověk taky leccos pochytí.”

“Ale kam tím vším míříš, Rhyme?” zeptala se Sachsová.

“Brocktonova obsílka nám pouze zakazuje předávat Privacy Now informace o oddělení dohledu. Geddes však žádal o všechny naše materiály související s SSD. A proto, ergo kladívko, mu smíme předat všechno o SSD s výjimkou informací o oddělení dohledu. Přičemž ty soubory, které Cassel prodával Dajenkovi, byly součástí programu PublicSure.”

Pulaski se rozesmál. Sachsová se však mračila. “Prostě si obstarají další soudní příkaz.”

“Tím si nejsem tak jistý. Co asi NYPD a FBI řeknou, až se dozvědí, že člověk, který pracuje pro jejich smluvního datokopa, prodává informace o ostře sledovaných případech? Mám takový pocit, že v tomhle nás šéfové podpoří.” Z jedné myšlenky se vyklubala další a její dopad byl vskutku alarmující. “Počkat, počkat, počkat… V té zadržovací cele, jak se jmenoval ten člověk, který napadl mého bratrance? Antwon Johnson?”

“Co je s ním?” zeptala se Sachsová.

“Nikdy jsem nepochopil důvod, proč se pokusil Arthura zabít. Dokonce i Judy se o tom zmínila. Lon říkal, že to byl federální vězeň dočasně umístěný do státní vazby. Zajímalo by mě, jestli s ním někdo z oddělení dohledu neuzavřel dohodu. Možná tam byl proto, aby zjistil, jestli si Arthur nemyslí, že ho někdo do těch zločinů namočil prostřednictvím spotřebitelských informací o jeho osobě. A pokud ano, měl ho Johnson zneškodnit. Třeba za snížení trestu.”

“Že by se vláda snažila zlikvidovat svědka, Rhyme? To už je trochu paranoidní, nemyslíš?”

“Vždyť se tu bavíme o pětisetstránkových složkách, o čipech vkládaných do knih a o bezpečnostních kamerách na každém rohu ve městě, Sachsová… Ale budiž, připusťme, že to tak nebylo: možná Johnsona kontaktoval někdo z SSD. Každopádně zavoláme Calvinu Geddesovi a předáme mu i tuto informaci. Ať si s ní už ten pitbul poradí sám. Ale nejdřív počkáme, až SSD odstraní z našich složek všechny zfalšované záznamy. Dáme jim týden.”

Ron Pulaski se rozloučil a odešel za manželkou a malou dcerkou.

Sachsová přistoupila k Rhymovi a sklonila se, aby ho políbila na rty. Zkroutila se však bolestí a chytila se za břicho.

“Není ti nic?”

“Večer ti to ukážu, Rhyme,” zašeptala Amélie koketně. “Devítimilimetrové kulky zanechávají moc zajímavé modřiny.”

“Sexy?” zeptal se Rhyme.

“Jen pokud tě vzrušuje fialová barva.”

“Upřímně řečeno vzrušuje.”

Sachsová se na něj zlehka usmála, vyšla na chodbu a zavolala Pam, která seděla v salonu a četla si. “Tak pojď. Jdeme nakupovat.”

“Skvělý. A co?”

“Auto. Bez káry být nemůžu.”

“Prima. Jaké auto? Toyota Prius by byla šíleně cool.”

Rhyme i Sachsová se hlasitě rozesmáli. Pam nasadila nejistý úsměv a Sachsová jí vysvětlila, že ačkoliv se v mnoha aspektech života snaží žít ekologicky, spotřeby benzinu se její láska k přírodě netýká. “Koupíme si našlapané auto.”

“Jaké?”

“To se brzy dozvíš.” Zamávala seznamem potenciálních modelů, který si stáhla z internetu.

“Budeš si pořizovat zbrusu nové?” zeptala se dívka.

“Nikdy, nikdy si nekupuj nové auto,” poučila ji Sachsová.

“Proč?”

“Protože dnešní auta jsou jen počítače na kolech. A my elektroniku nechceme. My chceme mechaniku. Počítač tě od kolomazu neumaže.”

“Od kolomazu?”

“Kolomaz si zamiluješ. Jsi vysloveně kolomazový typ.”

“Myslíš?” Pam se zdála potěšená.

“To si piš. Tak jdem. Zatím ahoj, Rhyme.”

53

Telefon začal cvrlikat.

Lincoln Rhyme pohlédl na nedalekou počítačovou obrazovku, na níž svítilo číslo volajícího. “44”.

Konečně. Už je to tady.

“Příkaz: přijmout hovor.”

“Detektive Rhyme,” pravil dokonale britský hlas. Z altu inspektorky Longhurstové se nikdy nedalo nic vyčíst.

“Povídejte.”

Zaváhání. A pak: “Je mi to moc líto.”

Rhyme zavřel oči. Ne, ne, ne…

“Ještě jsme to oficiálně neoznámili,” pokračovala Longhurstová, “ale chtěla jsem vám to říct dřív, než se to dozvíte z tisku.”

Zabiják tedy přece jen uspěl. “Takže reverend Goodlight je mrtvý?”

“Ó, ne, ten je v pořádku.”

“Ale…”

“Ale Richard Logan přesto zneškodnil zamýšlený cíl, detektive.”

“Zneškodnil zamýšlený…” Rhyme se zajíkl, neboť to pomalu začínal chápat. Zamýšlený cíl. “Ach ne… A po kom ve skutečnosti šel?”

“Po tom obchodníkovi se zbraněmi Dannym Kruegerovi. Je mrtvý a dva lidé z jeho ostrahy rovněž.”

“Ach tak, aha.”

“Jakmile Danny opustil zločineckou dráhu,” pokračovala Longhurstová, “některé kartely v Jihoafrické republice, Somálsku a Sýrii zřejmě pokládaly za příliš velké riziko, aby zůstal naživu. Obchodník se zbraněmi stižený výčitkami svědomí je znervózňoval. A tak si na jeho vraždu najali Logana. Dannyho bezpečnostní síť v Londýně však byla příliš neproniknutelná, takže ho Logan potřeboval vylákat ven.”

Reverend byl tedy pouhým odvedením pozornosti. Zprávu, že Logan dostal zakázku na Goodlightovo zneškodnění, rozšířil zabiják sám. Přiměl tím britské a americké vyšetřovatele, aby se obrátili na Dannyho se žádostí o pomoc při reverendově záchraně.

“Bohužel to však není všechno,” dodala Longhurstová. “Dostal se také ke všem Dannyho spisům. Ke všem jeho kontaktům, ke všem lidem, kteří s ním spolupracovali, k informátorům, k válečným magnátům, kteří by se dali obrátit, k žoldákům, k pilotům malých letadel, ke zdrojům financí. Všichni potenciální svědci se teď musí skrývat. Přesněji řečeno ti, které už nezabil. Budeme muset rezignovat na dobrých deset trestních stíhání.”

“Jak to dokázal?”

Longhurstová si povzdechla. “Vydával se za naši francouzskou spojku, za toho d’Estournea.”

Liška tedy od počátku číhala v kurníku.

“Soudím, že skutečného d’Estournea vypátral už ve Francii během jeho cesty k eurotunelu, zavraždil ho a tělo buďto pohřbil, anebo hodil do moře. Musím říci, že to bylo geniální. Nastudoval si o životě toho Francouze i jeho organizaci všechno. Hovořil dokonale francouzsky, a anglicky s dokonale francouzským přízvukem. Dokonce i idiomy na chlup seděly.

Před několika hodinami se v jedné budově poblíž zahrady tvořící palebnou zónu objevil jakýsi člověk. Logan si ho najal, aby doručil nějaký balíček. Pracoval pro službu Tottenham Parcel Express, jejíž zaměstnanci nosí šedé uniformy. Vzpomínáte si na ta vlákna, která jsme našli? Navíc si vrah vyžádal jednoho konkrétního řidiče, se kterým prý v minulosti udělal dobrou zkušenost, a který byl shodou okolností blonďák.”

“Ten odbarvovač vlasů…”

“Přesně tak. Logan ho označil za spolehlivého chlapíka a chtěl pouze jeho. Všichni se tolik soustředili na tamní operaci, sledovali toho člověka po celé palebné zóně, pátrali po jeho komplicích, dělali si starosti, že někde zanechal bombu, aby odvedl pozornost -, že lidé v Birminghamu malinko slevili ze střehu. A zatímco většina členů Dannyho ochranky popíjela pivo dole v baru, vrah jednoduše zaklepal na dveře jeho pokoje v hotelu DuVin a začal střílet, těmi kulkami dum-dum. Rány byly příšerné. Danny a dva jeho lidé byli okamžitě mrtví.”

Rhyme zavřel oči. “Takže žádné falešné tranzitní povolení.”

“To všechno bylo odvedení pozornost… Obávám se, že je to setsakra ošklivá polízanice. Francouzi mi ani nezvedají telefony… Vůbec na to nechci myslet.”

Lincoln Rhyme se neubránil myšlenkám na to, co by se stalo, kdyby se byl držel případu a pomocí videosystému s vysokým rozlišením ohledal místo činu u Manchesteru. Našel by něco, co by odhalilo skutečnou podstatu zabijákova plánu? Dospěl by k závěru, že také důkazy v Birminghamu jsou nastrčené? Odhalil by něco, co ho mohlo dovést k přesvědčení, že člověk, který si ten pokoj pronajal, a jehož se Rhyme zoufale snažil dopadnout -, se ve skutečnosti vydává za agenta francouzské bezpečnostní služby?

Existovalo něco, co by byl mohl odhalit na místě vloupání do londýnské úřadovny té nevládní organizace?

“A co to jméno Richard Logan?” zeptal se.

“Zjevně nepatřilo jemu. Dokonalý alias. Ukradl někomu identitu. Prý je to až překvapivě snadné.”

“Taky jsem slyšel,” utrousil Rhyme trpce.

“A je tu ještě jedna dost zvláštní věc, detektive,” pokračovala Longhurstová. “Pokud jde o samotnou zásilku, kterou měl ten člověk v uniformě Tottenham Parcel Express doručit na místo v palebné zóně, pak vězte, že uvnitř byl…”

“… balíček adresovaný mně.”

“Ano.”

“A nebyly v něm náhodou hodiny?”

Inspektorka se nevěřícně zasmála. “Dosti luxusní stolní hodiny z viktoriánské éry. Jak jste to, propána, věděl?”

“Jen taková předtucha.”

“Naši pyrotechnici je zkontrolovali. Jsou naprosto bezpečné.”

“Ne, v těch žádné výbušné zařízení nebylo… Prosím vás, inspektorko, zatavte je do igelitu a expres mi je sem pošlete. A taky bych chtěl vidět vaši zprávu o případu, až bude hotova.”

“Samozřejmě.”

“A moje partnerka…”

“Detektivka Sachsová.”

“Přesně tak. Ta bude chtít uskutečnit videohovor se všemi, kdo s tím měli něco společného.”

“Uvědomím zúčastněné protagonisty.”

Navzdory vzteku a rozčarování se Rhyme musel tomuto výrazu usmát. Brity prostě miloval.

“Bylo mi ctí s vámi spolupracovat, detektive.”

“Mně s vámi taky, inspektorko.” Ukončil spojení a povzdechl si.

Viktoriánské hodiny.

Rhyme pohlédl na krbovou římsu, kde ležely staré a docela cenné kapesní hodinky Breguet, dar od téhož zabijáka. Doručili mu je krátce poté, co vrah Rhymovi jednoho chladného, velmi chladného prosincového dne před pár lety uprchl.

“Thome. Skotskou. Prosím.”

“Co se děje?”

“Nic se neděje. Už jsem po snídani a chci trochu skotské. Cvičení jsem absolvoval na jedničku s hvězdičkou, a pokud je mi známo, tak jsi nikdy nebyl panbíčkářsky zapšklý bojovník proti alkoholu. Tak proč si sakra myslíš, že se něco děje?”

“Protože jsi řekl ‚prosím’.”

“Moc vtipné. Koukám, žes dneska jedl vtipnou kaši.”

“Snažím se.” Vtom se však Thom zamračil, bedlivě si Rhyma prohlédl a vyčetl něco z jeho výrazu. “Nedáš si dvojitou?” zeptal se tiše.

“Dvojitá by byla vpravdě náramná.” Rhyme opět sklouzl do britské angličtiny.

Ošetřovatel mu nalil plnou sklenici glenmorangie a přistrčil mu před ústa slámku.

“Nedáš si taky?”

Thom vytřeštil oči. A pak se zasmál. “Možná později.” Rhyme měl dojem, že to bylo vůbec poprvé, co nabídl svému ošetřovateli panáka.

Usrkl trochu kouřem prosyceného alkoholu a upřeně se zadíval na kapesní hodinky. Přitom si vzpomněl na vzkaz, který mu zabiják nechal doručit spolu s tímto mistrovským hodinářským dílem. Rhyme se jeho text dávno naučil nazpaměť.

*

Ty kapesní hodinky jsou značky Breguet. Je to favorit mezi mnoha hodinovými strojky, na které jsem narazil. Byly vyrobeny počátkem devatenáctého století a obsahují válcové krokové ústrojí rubínové barvy, věčný kalendář a padákový protiotřesový mechanismus. Doufám, že vzhledem k našim nedávným dobrodružstvím oceníte okénko s fázemi Měsíce. Těchto hodinek existuje na světě jen malé množství kusů. Věnuji Vám je jako dárek z úcty. Až dosud mi nikdo nikdy nezabránil v dokončení zakázky; jste ve svém oboru nejlepší. (Řekl bych, že jste stejně dobrý jako já, ale to není tak docela pravda. Koneckonců jste mě nedopadl.) Dbejte na to, aby byly ty breguety neustále natažené (ovšem jemně); budou odměřovat čas do našeho dalšího setkání.

A jedna rada: na Vašem místě bych se snažil, aby každá z těch zbývajících vteřin stála za to.

Jsi dobrý, sdělil Rhyme v duchu zabijákovi.

Ale já jsem taky dobrý. Příště naši hru dohrajeme.

Vtom jeho myšlenky cosi přerušilo. Rhyme přimhouřil oči a přesunul pohled z hodinek na okno. Venku ho něco upoutalo.

Na chodníku na protější straně ulice postával muž v neformálním oblečení. Rhyme zajel s vozíkem k oknu a vykoukl ven. Znovu se napil whisky. Muž stál vedle tmavě natřené lavičky před kamennou zdí ohraničující Central Park a s rukama v kapsách se díval na Rhymův dům. Zjevně si nevšiml, že ho zpoza velkého okna sleduje pan domácí.

Byl to Lincolnův bratranec Arthur Rhyme.

Vyrazil kupředu a málem přešel přes ulici. Poté se však zastavil, vrátil se k parku a usedl na jednu z laviček orientovaných k Rhymovu domu. Vedle něj seděla žena v teplákové soupravě, popíjela minerálku a poklepávala chodidlem v rytmu hudby linoucí se z jejího iPodu. Arthur vytáhl z kapsy kus papíru, podíval se na něj a zastrčil ho zpátky. Jeho oči se opět zaměřily na Rhymův dům.

To je zvláštní. Vypadá jako já, pomyslel si Rhyme. Za celá léta přátelství i odcizení si to nikdy neuvědomil.

Náhle se mu z nějakého důvodu vybavila deset let stará bratrancova slova:

Zkoušels vůbec někdy navázat vztah se svým otcem? Co asi podle tebe cítil, když měl syna jako ty, který byl stokrát chytřejší než on? A který neustále odcházel z domu, protože radši trávil čas se strýcem. Dal jsi Teddymu vůbec někdy šanci?

“Thome!” zaječel Rhyme.

Žádná odpověď.

Povolal tedy služebníka hlasitěji.

“Co je?” ozval se ošetřovatel. “To už jsi tu skotskou dopil?”

“Něco bych potřeboval. Ze sklepa.”

“Ze sklepa?”

“Vždyť říkám. Leží tam pár starých beden. Je na nich napsáno ‚Illinois’.”

“Jo, ty myslíš tyhle bedny. Tak těch je tam zhruba třicet, Lincolne.”

“Mně je fuk, kolik jich je.”

“To není málo.”

“Potřebuju, abys je prohlédl a něco mi našel.”

“Co?”

“Kus betonu v malé plastové krabičce. Zhruba deset krát deset centimetrů.”

“Kus betonu?”

“Chci ho někomu darovat.”

“No, tak to už se nemůžu dočkat, až budou Vánoce a já se podívám, co mám v punčoše já. Kdy chceš, abych…”

“Hned. Prosím tě.”

Thom si povzdechl a zmizel.

Rhyme dál sledoval svého bratrance. Arthur upřeně hleděl na hlavní vchod domu, ale stále se ani nehnul.

Kriminalista se dlouze napil skotské.

A když se opět podíval z okna, lavička před parkem byla prázdná.

Rhyma bratrancův náhlý odchod polekal, a také zranil. Rychle zajel s vozíkem co nejblíže k oknu, aby měl lepší výhled.

Arthur stál ve vozovce, vyhýbal se popojíždějícím autům a mířil k domu.

Nastalo dlouhé, předlouhé ticho. A pak se rozdrnčel zvonek. “Příkaz,” řekl rychle Rhyme vnímavému počítači. “Odemknout hlavní vchod.”