Hořící drát

Jeffery Deaver

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Je to zbraň neviditelná a současně všudepřítomná, bez níž by moderní společnost nemohla existovat: elektrická rozvodná síť. Vrah využívá obrovských a přesně mířených obloukových výbojů s tak vysokým napětím a teplotou, že se při ní taví ocel a lidé začínají hořet. V jiném případě zase vrah přehodí pár drátků a náhle může být vražedným nástrojem vana, počítačová klávesnice nebo obyčejná stolní lampa…První strašlivý útok, při němž se autobus městské hromadné dopravy proměnil v hromadu roztaveného kovu, považovali oficiální činitelé za teroristický útok. K vyšetřování byl okamžitě přizván Lincoln Rhyme, který i tentokrát vysílá do terénu Amélii Sachsovou a Rona Pulaského. Zatímco se útoky zběsilým tempem šíří po celém městě a na policii začínají docházet vyděračské dopisy, tým kriminalistů bojuje s časem a snaží se na základě minima důkazů dopadnout vraha. Anebo je vrahů víc…?Už tak složitou situaci ještě více komplikuje fakt, že Rhyme zároveň působí jako konzultant při vyšetřování dalšího případu, jehož protagonistou je muž s přezdívkou Hodinář – jeden z mála padouchů, jimž se kdy podařilo z Rhymovy sítě uniknout…

JEFFERY DEAVER

HOŘÍCÍ DRÁT

2010

Copyright © 2010 by Jeffery Deaver

Translation © 2010 by Jiří Kobělka

Cover design © 2010 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE BURNING WIRE,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, New York 2010,

přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lukáš Foldyna

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v listopadu 2010

ISBN 978-80-7303-568-6

Pro výjimečnou redaktorku Marysue Rucciovou

K čertu, tady žádná pravidla neplatí.

Snažíme se něčeho dosáhnout.“

Thomas Alva Edison o budování první elektrické sítě

SEDMATŘICET HODIN PŘED DNEM ZEMĚ

DÍL I

POTÍŽISTA

„Od krku dolů má člověk hodnotu pár dolarů denně, ale od krku nahoru má hodnotu toho, co dokáže vytvořit jeho mozek.

Thomas Alva Edison

1

Dispečer ranní směny seděl v kontrolním centru rozsáhlého komplexu firmy Algonquin Consolidated Power and Light, který se nacházel na East River v newyorském Queensu, a mračil se na červená slova pulzující na jeho počítačovém monitoru.

KRITICKÉ SELHÁNÍ.

Pod nimi svítil zastavený přesný čas: 11:20:20:003.

Dispečer odložil modrobílý kelímek na kávu s neumělým vyobrazením řeckých atletů a napřímil se na rozvrzané otočné židli.

Zaměstnanci kontrolního centra elektrárenské společnosti seděli před samostatnými počítači jako letečtí dispečeři. Rozlehlý sál byl jasně osvětlený a vévodila mu masivní plochá obrazovka, která ukazovala průtok elektřiny energetickou sítí známou jako Northeastern Interconnection, jež zásobovala elektrickým proudem státy New York, Pensylvánie, New Jersey a Connecticut. Zařízení a výzdoba kontrolního centra byly docela moderní – tedy za předpokladu, že by se psal rok 1960.

Dispečer přimhouřil oči a pozorně se zadíval na monitor, který zobrazoval průtok šťávy vycházející z elektráren po celé zemi: z parních turbín, z reaktorů i z hydroelektrárny na Niagarských vodopádech. V jednom krátkém úseku špagety znázorňující elektrické vedení něco nehrálo: blikal kolem něj červený kroužek.

„Co se děje?“ zeptal se dispečer, prošedivělý muž, kterému se pod bílou košilí s krátkými rukávy rýsovalo bříško. V elektrárenské branži pracoval už třicet let a momentálně u něj převládala zvědavost. I když se totiž kontrolky ohlašující kritický incident občas rozsvítily, skutečné nehody byly velmi vzácné.

„Prý došlo k úplnému odpojení jističe,“ odpověděl mu jeden mladý technik. „Na MH-dvanáctce.“

Tmavá, umouněná a samočinná rozvodna 12 společnosti Algonquin Consolidated, která se nacházela v Harlemu – zkratka „MH“ označovala Manhattan –, patřila k velkým oblastním stanicím. Přijímala proud o napětí 138 000 voltů a proháněla ho transformátory, které snižovaly napětí na desetinu této hodnoty, dělily ho a posílaly dál.

Na velké obrazovce nyní naskočila další slova. Červeně žhnula pod údajem o čase a strohou zprávou o kritickém selhání.

MH-12 OFFLINE.

Dispečer začal ťukat do klávesnice a vzpomínal přitom na doby, kdy se tato práce prováděla pomocí vysílačky, telefonu a izolovaných přepínačů, ve vůni oleje, mosazi a rozpáleného bakelitu. Přečetl si hustě psaný komplikovaný text a pak tiše, jakoby sám pro sebe zadrmolil: „Jističe se odpojily? Proč? Zatížení je normální.“

Vtom se objevilo další hlášení.

MH-12 OFFLINE. PZ DO POSTIŽENÉ SLUŽEBNÍ OBLASTI Z MH-17, MH-10, MH-13, NJ-18.

„Máme tu přesměrování zatížení,“ vykřikl někdo poněkud nadbytečně.

Na předměstích a na venkově je síť vždy viditelná – jsou to ty dráty vysokého napětí, stožáry a linky vedoucí do vašeho domu. Když taková linka spadne, není nic těžkého najít problém a opravit ho. V mnoha městech včetně New Yorku se však elektřina vede pod zemí v izolovaných kabelech. Protože se však izolace časem rozdrolí a navíc trpí působením podzemní vody, což má za následek krátká spojení a výpadky služby, spoléhají elektrárenské společnosti na dvojnásobné nebo někdy i trojnásobné jištění sítě. Když tedy přestala fungovat rozvodna MH-12, počítač automaticky začal uspokojovat poptávku spotřebitelů tím, že k nim přesměroval šťávu z jiných lokalit.

„Žádné výpadky, všichni svítí,“ ohlásil další technik.

Elektřina v síti je jako voda přicházející do domu jedinou trubkou a vytékající mnoha otevřenými kohoutky. Jakmile se jeden kohoutek zavře, zvýší se v ostatních tlak. S elektřinou je to stejné, avšak proudí mnohem rychleji než voda – za hodinu urazí přes miliardu kilometrů. A protože město New York vyžaduje spoustu energie, bylo napětí – tento elektrický ekvivalent vodního tlaku – v rozvodnách nahrazujících výkon stanice MH-12 velice vysoké.

Systém však byl vybudován tak, aby podobné situace zvládl, a ukazatele napětí se stále pohybovaly v zeleném pásmu.

Dispečera však trápila otázka, proč se jističe na stanici MH-12 vůbec odpojily. Nejběžnějším důvodem „prdnutí“ jističů na rozvodně bylo krátké spojení nebo nezvykle vysoká poptávka během energetické špičky – časně ráno, během obou dopravních špiček a časně večer, případně ve chvíli, kdy se prudce zvýšila teplota a nenasytné klimatizační jednotky si žádaly proud.

To však nebyl případ incidentu z 11:20:20:003 tohoto příjemného dubnového dne.

„Pošlete na MH-dvanáctku řešitele. Může to být vadný kabel. Anebo kraťas v…“

V tom okamžiku začalo blikat druhé červené hlášení.

KRITICKÉ SELHÁNÍ. NJ-18 OFFLINE.

Další oblastní rozvodna, nacházející se nedaleko od Paramusu ve státě New Jersey, zaznamenala výpadek. Byla to jedna ze stanic, které nahrazovaly výkon za nefunkční Manhattan-dvanáctku.

Dispečer vydal zvláštní zvuk, napůl zasmání, napůl zakašlání. Do tváře se mu vloudil zmatený výraz. „Co se to děje, sakra? Vždyť zatížení je v normě.“

„Všechny senzory a indikátory fungují,“ zavolal jeden technik.

„Problém se SCADA?“ křikl dispečer. Na energetické impérium společnosti Algonquin Consolidated dohlížel důmyslný program SCADA, což byla zkratka pro „dohledovou kontrolu a akvizici dat“, který běžel na obrovských počítačích Unix. Dnes již legendární „severovýchodní výpadek“, k němuž došlo v roce 2003 a jenž byl největším výpadkem v dějinách Severní Ameriky, zčásti způsobila řada chyb v počítačovém softwaru. Dnešní systémy by opakování podobné katastrofy nedopustily, což ovšem neznamenalo, že nemůže nastat jiná počítačová chyba.

„To nevím,“ odpověděl pomalu jeden z dispečerových asistentů. „Ale řekl bych, že nic jiného to být nemůže. Podle diagnostiky není s linkami ani se spínacím ústrojím žádný fyzický problém.“

Dispečer se upřeně zahleděl na monitor a čekal na další logický krok: na hlášení, která nová rozvodna – nebo rozvodny – zvýší výkon a nahradí výpadek vzniklý poruchou na NJ-18.

Žádné podobné hlášení se však neobjevilo.

Tři manhattanské rozvodny, sedmnáctka, desítka a třináctka, dál osamoceně dodávaly šťávu do dvou služebních oblastí ve městě, které by jinak zůstaly potmě. Program SCADA neplnil svou funkci: nepřesměrovával do postiženého území proud z dalších rozvoden. Objem elektřiny protékající zmíněnými třemi stanicemi nyní dramaticky rostl.

Dispečer se podrbal ve vousech a po chvíli marného čekání, až se přihlásí další rozvodna, nařídil svému prvnímu asistentovi: „Ručně převed část dodávek z Q-čtrnáctky do východní služební oblasti MH-dvanáctky.“

„Ano, pane.“

Po chvíli čekání dispečer vyštěkl: „Myslel jsem hned.“

„Hm. Snažím se.“

„‚Snažím se‘. Jak to myslíš, že se snažíš?“ Tento úkol vyžadoval jen pár ťuknutí do kláves.

„Spínací ústrojí nereaguje.“

„To není možné!“ Dispečer se několika krátkými kroky přesunul k asistentovu počítači a zadal pár povelů, které znal nazpaměť.

Nic.

Ukazatele napětí se nyní nacházely na okraji zeleného pole. Neměly daleko ke žlutému pásmu.

„Tohle není dobré,“ zamumlal někdo v sále. „Tohle je problém.“

Dispečer odběhl zpět ke svému stolu a ztěžka usedl na židli. Jeho cereální tyčinka a kelímek s řeckými atlety spadly na podlahu.

A pak začaly padat další kostky domina. Na monitoru se rozblikala třetí červená tečka připomínající střed terče a počítač SCADA svým nezúčastněným stylem ohlásil:

KRITICKÉ SELHÁNÍ.

MH-17 OFFLINE.

„Ne, další už ne,“ zašeptal někdo.

A stejně jako v předchozím případě se nepřihlásila žádná další rozvodna, která by pomohla utišit neukojitelný hlad Newyorčanú po energii. Dvě transformovny nyní dělaly práci za pět. Teplota elektrického vedení do těchto stanic i z nich se zvyšovala a ukazatele napětí na velké obrazovce už byly hluboko ve žlutém pásmu.

MH-12 OFFLINE. NJ-18 OFFLINE. MH-17 OFFLINE. PZ DO POSTIŽENÝCH SLUŽEBNÍCH OBLASTÍ Z MH-10, MH-13.

„Pošlete do těch oblastí větší výkon. Je mi jedno, jak to provedete. Vezměte ho, kde chcete.“

Žena sedící u vedlejšího kontrolního stanoviště se rychle napřímila. „Posílám čtyřicet kilo přes distribuční linky z Bronxu.“

Čtyřicet tisíc voltů nebylo mnoho a navíc bylo obtížné poslat je přes distribuční síť, která je projektovaná zhruba na třetinové napětí.

Někomu dalšímu se podařilo přesměrovat další elektřinu z Connecticutu.

Ukazatele napětí stoupaly dál, ale teď už o něco pomaleji. Možná to přece jen zvládli.

„Ještě!“

V tu chvíli však žena, která ukradla elektřinu z Bronxu, prohlásila přiškrceným hlasem: „Moment, přenos se snížil na dvacet tisíc. Nechápu proč.“

Totéž se dělo v celé oblasti. Sotva se některému technikovi podařilo přivést na postižené místo proud, aby snížil celkovou zátěž, snížila se dodávka z jiného místa.

A celé toto drama probíhalo neuvěřitelnou rychlostí.

Miliarda kilometrů za hodinu…

Vtom se objevil další červený bod, další průstřel.

KRITICKÉ SELHÁNÍ.

MH-13 OFFLINE.

„To nemůže být pravda,“ zašeptal kdosi.

MH-12 OFFLINE. NJ-18 OFFLINE. MH-17 OFFLINE.

MH-13 OFFLINE.

PZ DO POSTIŽENÝCH SLUŽEBNÍCH OBLASTÍ Z MH-10.

Bylo to stejné, jako kdyby se obrovská vodní nádrž snažila protéct jediným mrňavým kohoutkem. Napětí valící se do rozvodny MH-10, která se nacházela ve staré budově na Západní Sedmapadesáté ulici v manhattanské čtvrti Clinton, čtyřikrát až pětkrát překračovalo normální zatížení a stále rostlo. Každým okamžikem hrozilo odpojení jističů, které by sice zabránilo explozi a požáru, ale současně by uvrhlo velkou část Midtownu zpět do koloniálních dob.

„Zdá se, že sever funguje líp. Zkuste sever, přiveďte šťávu ze severu. Zkuste Massachusetts.“

„Něco tu mám: padesát, šedesát kilo. Z Putnamu.“

„Fajn.“

Jenže pak někdo vykřikl: „Ale, prokristapána!“

Dispečer netušil, kdo to byl – všichni se sklopenými hlavami ohromeně zírali na své monitory.

„Co je?“ zaječel. „Nechci pořád poslouchat tyhle výkřiky! Mluvte se mnou!“

„Podívejte na nastavení jističů na manhattanské desítce! Podívejte na jističe!“

Ale ne. Ne…

Jističe v rozvodně MH-10 byly resetovány. Nyní mohly propouštět desetinásobek bezpečného zatížení.

Kdyby kontrolní centrum Algonquin Consolidated nedokázalo v brzké době snížit napětí útočící na rozvodnu, pak by vedení a spínací ústrojí v rozvodně umožnily průtok smrtelně vysokého množství elektřiny. Rozvodna by explodovala. Než by se to však stalo, šťáva by se prohnala přes distribuční linky do podzemních transformátorových skříní, odtud do bloků jižně od Lincolnova centra a poté do elektrických sítí v tamních kancelářských budovách a velkých věžácích. Některé jističe by přerušily obvod, ale starší transformátory a služební panely by se jednoduše roztavily do hromady vodivého kovu a nechaly proud pokračovat dál, takže by vznikaly požáry a obloukové výboje, které by mohly smrtelně popálit každého, kdo by se právě nacházel u elektrického spotřebiče nebo zásuvky.

Dispečer si vůbec poprvé pomyslel: Teroristi. Tohle je teroristický útok. „Zavolejte na ministerstvo vnitřní bezpečnosti a na newyorskou policii!“ vykřikl. „A resetujte ty jističe zpátky, proboha. Resetujte je.“

„Ony nereagují. Jsem odpojený od MH-desítky.“

„Jak můžeš být odpojený, sakra?“

„Já to…“

„Je někdo uvnitř? Ježíšikriste, jestli tam někdo je, tak ať okamžitě vypadne!“ Rozvodny fungovaly samočinně, ale čas od času do nich vstupovali zaměstnanci kvůli běžné údržbě a opravám.

„Jasně, dobře.“

Ukazatele napětí už byly v červeném poli. „Máme shodit zátěž, pane?“

Dispečer zaskřípal zuby a zamyslel se. Shození zátěže neboli „rolling blackout“ bylo v energetice krajní opatření. „Zátěž“ představovalo množství elektřiny, které zákazníci v danou chvíli odebírají. Shozením se pak rozumělo ruční kontrolované odpojení některých částí sítě ve snaze zabránit rozsáhlejšímu krachu systému.

Pro energetickou společnost představovalo shození zátěže poslední možnost v boji za udržení chodu sítě, která však mohla mít v tak hustě obydlené části Manhattanu katastrofální následky. Pouze škoda na počítačích se mohla vyšplhat na desítky milionů a nedalo se vyloučit, že někteří lidé přijdou k úrazu nebo i o život. Nespojí se tísňová volání. Po zhasnutí semaforů uvíznou v zácpách sanitky a policejní vozy. Zastaví se výtahy. Vypukne panika. Během jakéhokoliv výpadku proudu, dokonce i za denního světla, se vždy zvyšoval počet loupeží, rabování a znásilnění.

Elektřina dělá lidi poctivými.

„Pane?“ řekl technik zoufale.

Dispečer se zahleděl na pohybující se sloupcové ukazatele napětí. Popadl telefon a zavolal svému nadřízenému, viceprezidentovi Algonquin Consolidated. „Herbe, máme krizovou situaci.“ Ve stručnosti ho informoval o problémech.

„Jak se to stalo?“

„Netušíme. Ale podle mě to udělali teroristi.“

„Bože. Volali jste na vnitřní bezpečnost?“

„Jo, zrovna teď. Ale hlavně se snažíme dostat do postižených oblastí víc elektřiny. Bohužel se nám to moc nedaří.“

Díval se, jak ukazatele napětí dál stoupají červeným pásmem.

„Dobrá. Co doporučuješ?“ zeptal se viceprezident.

„Nemáme moc na vybranou. Shodit zátěž.“

„Ale to pak velká část města nejmíň na den zhasne.“

„Opravdu žádné další možnosti nevidím. Jestli něco neuděláme, tak při takovém proudu rozvodna vybuchne.“

Šéf se na chvíli zamyslel. „Přes Manhattan-desítku vede i druhá přenosová soustava, je to tak?“

Dispečer se podíval na panel. Rozvodnou procházelo vysokonapěťové vedení, které mířilo na západ, aby dodávalo elektřinu některým částem New Jersey. „Jo, ale ta není online. Jen tam tudy vede přes potrubí.“

„A nemohli byste se na ni napojit a použít ji pro dodávku do odkloněných linek?“

„Ručně…? To by zřejmě šlo, jenže…, jenže to by znamenalo poslat dovnitř MH-desítky lidi. A jestli nedokážeme zadržet šťávu, než to tam dodělají, tak rozvodna bouchne a všechny je zabije. Nebo jim po celém těle způsobí popáleniny třetího stupně.“

Nastala chvíle ticha. „Vydrž. Volám Jessen.“

Andi Jessen byla generální ředitelkou Algonquin Consolidated. Přezdívalo se jí „Paní všemocná“.

Během čekání dispečer upřeně sledoval techniky kolem sebe. A taky kontrolní panel. Se žhnoucími rudými tečkami.

Kritické selhání…

Konečně se dispečerův šéf vrátil na linku. Hlas měl chraplavý. Odkašlal si a po chvíli řekl: „Máš tam poslat pár lidí a ručně to vedení nahodit.“

„Tohle Jessen říkala?“

Další odmlka. „Ano.“

„Ale něco takového nemůžu nikomu nařídit,“ zašeptal dispečer. „Vždyť je to sebevražda.“

„Tak sežeň nějaké dobrovolníky. Jessen řekla, ať za žádných okolností – za žádných okolností, rozumíš? – neshazuješ zátěž.“

2

Řidič autobusu na lince M70 se proplétal šňůrou aut k zastávce na Sedmapadesáté ulici nedaleko od místa, kde se Desátá Avenue sbíhá s Amsterdam Avenue. Měl docela dobrou náladu. Nový autobus byl model „klekačka“ – nástupní plošina se po zastavení spouštěla k chodníku, aby se do vozu lépe nastupovalo – a byl vybaven rampou pro tělesně postižené. Navíc měl skvělé řízení a především sedadlo řidiče, které bralo ohled na hýždě.

Přesně tohle řidič potřeboval, neboť v sedadle trávil osm hodin denně.

Nadzemní dráhy ho nezajímaly – ani Long Island Railroad, ani Metro North. Kdepak, on miloval autobusy, navzdory úděsným zácpám, nevraživosti cestujících, konfliktům a zlobě. Líbilo se mu, jak je cestování autobusem demokratické: jezdili jím prakticky všichni, od právníků přes chudé muzikanty až po poslíčky. Taxíky byly drahé a zapáchaly a metro nejelo vždy tam, kam člověk potřeboval. A chůze pěšky? Tohle je přece Manhattan. Chůze byla skvělá, když měl člověk čas, jenže kdo ho na Manhattanu měl? Kromě toho měl řidič rád lidi a líbilo se mu, že může na každého člověka, který mu nastoupí do vozu, kývnout, usmát se na něj nebo ho pozdravit. Newyorčané vůbec nebyli nevlídní, jak o nich někteří lidé tvrdili. Jen byli někdy plaší, nejistí, obezřetní či roztržití.

Často však stačilo se na ně zaculit, pokynout jim, utrousit jediné slovo… a hned měl člověk nového kamaráda. A řidič byl za to šťastný.

I kdyby to byl kamarád jen na šest, sedm bloků.

Osobní pozdrav mu navíc umožňoval odhalit pomatence, opilce, narkomany a feťáky a rozhodnout, zda je potřeba stisknout nouzové tlačítko.

Tohle byl koneckonců Manhattan.

Dnešek byl nádherný, jasný a svěží. Duben. Jeden z jeho oblíbených měsíců. Bylo kolem půl dvanácté a autobus byl přeplněný lidmi směřujícími na východ za pracovními obědy nebo pochůzkami během polední pauzy. Řidič naváděl obrovské vozidlo pomalu se sunoucí dopravou k zastávce, kde vedle sloupku s cedulí postával hlouček dalších čtyř nebo pěti lidí.

Když se přiblížil k zastávce, náhodou se zadíval za čekající pasažéry a spočinul pohledem na staré hnědé budově za zastávkou. Pocházela z počátku dvacátého století, měla několik zamřížovaných oken, ale uvnitř byla vždycky tma; řidič nikdy neviděl nikoho do budovy vcházet ani z ní vycházet. Strašidelné místo, skoro jako vězení. Na čelní stěně visela oprýskaná modrá cedule s bílým nápisem.

ALGONQUIN CONSOLIDATED

POWER AND LIGHT COMPANY

ROZVODNA MH-10

SOUKROMÝ MAJETEK

POZOR, VYSOKÉ NAPĚTÍ!

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

Řidič málokdy věnoval budově pozornost, ale dnes upoutal jeho zrak výjev, který pokládal za neobvyklý. Z okna nacházejícího se zhruba tři metry nad zemí visel drát. Měl asi centimetrový průměr a byl obalený tmavou izolací. Pouze na konci byla plastová nebo gumová izolace odříznutá, takže z ní trčely stříbřitě kovové prameny přišroubované k jakési ploché mosazné součástce. To je tedy pořádný kus kabelu, pomyslel si řidič.

Navíc jen tak čouhá z okna. Je to vůbec bezpečné?

Dobrzdil autobus a stiskl tlačítko otevírání dveří. Klekací mechanismus se aktivoval a velká karoserie začala klesat k chodníku, až se nakonec kovové schůdky ocitly pár centimetrů od země.

Řidič upřel širokou růžolící tvář ke dveřím, které se s konejšivým hydraulickým zasyčením otevřely. Lidé začali přistupovat. „Dobrý den,“ pozdravil je řidič zvesela.

Jakási osmdesátnice se starou otrhanou nákupní taškou se znakem módního domu Henri Bendel na něj kývla a o holi se odpotácela do zadní části vozu – prázdných předních sedadel vyhrazených pro staré a tělesně postižené cestující si ani nevšimla.

Jak by člověk mohl nemít Newyorčany rád?

Ve zpětném zrcátku se náhle mihl pohyb. Blikající žlutá světla. Za nimi se ulicí řítilo nákladní auto s emblémem Algonquin Consolidated. Když zastavilo, vystoupili z něj tři zaměstnanci, postavili se do malého hloučku a něco spolu probírali. Všichni v rukou drželi boxy s nářadím a měli tlusté rukavice a bundy. Když se po chvíli svorně odebrali k rozvodně, netvářili se ani trochu šťastně. Hleděli na budovu a hlavy drželi u sebe, jako by o něčem debatovali. Jeden muž zlověstně kroutil hlavou.

Řidič se otočil k poslednímu pasažérovi, který se chystal nastoupit do autobusu – mladý Hispánec svíral v ruce průkazku systému MetroCard, bloumal před autobusem a zamračeně hleděl na rozvodnu. Řidič si všiml, že zvedá hlavu, jako by kolem sebe čenichal.

V tu chvíli i on ucítil štiplavý zápach. Někde něco hořelo. Připomínalo mu to okamžik, kdy se jeho ženě vyzkratoval motor automatické pračky a shořela v ní izolace. Byl to odporný smrad. Ze dveří rozvodny nyní vycházel obláček kouře.

Takže proto jsou tady ti lidé z Algonquin Consolidated.

Zřejmě to bude pěkná polízanice. Řidič si položil otázku, zda to povede k výpadku proudu a zhasnutí semaforů. To by byl jeho konec. Cesta přes město, která normálně zabere dvacet minut, by trvala hodiny. Každopádně by teď měl vyklidit pole hasičům. Mávl na posledního nastupujícího pasažéra. „Hej, pane, musím už jet. Pojďte. Nastupte si…“

Když se pasažér, který se stále mračil nad zápachem, otočil a nastoupil do autobusu, uslyšel řidič zevnitř rozvodny zvuky podobné praskání. Ostré třesky připomínající výstřely. A pak se celý prostor mezi autobusem a kabelem visícím z okna prozářil zábleskem intenzivním jako tucet sluncí.

Pasažér jednoduše zmizel v oblaku bílého ohně.

Řidičovo zorné pole zaplnily šedé mžitky. Zvuk podobný trhavému třeskotu a současně výstřelu z brokovnice mu drásal uši. A přestože byl řádně připoutaný, narazil horní částí trupu do bočního okénka.

Skrz znecitlivělé uši k němu v ozvěně dolehly výkřiky pasažérů.

Napůl slepýma očima spatřil plameny. A když začal ztrácet vědomí, napadlo ho, jestli on sám nemůže být zdrojem toho ohně.

3

„Musím ti to říct. Z toho letiště se dostal. Před hodinou ho zahlédli v centru Mexico City.“

„Ne,“ povzdechl si Lincoln Rhyme a nakrátko zavřel oči. „Ne…“

Amélie Sachsová, která seděla vedle jeho jablkově červeného invalidního vozíku Storm Arrow, se předklonila a promluvila do hranatého černého reproduktoru. „A co se stalo?“ Chytila si dlouhé zrzavé vlasy a spletla si je do hrubého culíku.

„Letadlo přistálo dříve, než nám z Londýna přišly informace o letu.“ Ženský hlas zněl v reproduktoru úsečně a rázně. „Podle všeho se ukryl v zásobovacím voze a tajně projel služebním výjezdem. Ukážu vám záznam z bezpečnostní kamery, který jsme získali od mexické policie. Mám tady odkaz. Vydržte minutku.“ Hlas zeslábl, protože se žena otočila ke kolegovi a začala mu dávat instrukce ohledně záznamu.

Bylo krátce po poledni a Rhyme se Sachsovou seděli v někdejším přízemním salonku a současné kriminalistické laboratoři v Rhymově domě v západním Central Parku; v budově v pseudogotickém viktoriánském stylu, kterou kdysi obývali – jak si Rhyme s oblibou namlouval – nějací velice typičtí viktoriáni. Tvrdí podnikatelé, slizcí politici, podvodníci z vysokých kruhů. Nebo možná nějaký nezkorumpovatelný policejní komisař, který rád tloukl podezřelým hlavami o zeď. Rhyme napsal klasickou knihu o zločinnosti ve starém New Yorku a nasadil všechny své zdroje, aby se pokusil vypátrat rodokmen svého domu. Žádnou modrou krev v něm však neobjevil.

Žena, se kterou hovořili, seděla – jak Rhyme předpokládal – v modernější budově vzdálené pět tisíc kilometrů od nich: v montereyské kanceláři CBI neboli Kalifornského úřadu vyšetřování. Agentka Kathryn Danceová před několika lety s Rhymem a Sachsovou spolupracovala na případu muže, jehož nyní pronásledovali. Ačkoliv se domnívali, že se tento muž ve skutečnosti jmenuje Richard Logan, Lincoln Rhyme většinou dával přednost jeho přezdívce: Hodinář.

Jednalo se o profesionálního zločince, jenž své akce plánoval s přesností typickou pro svého koníčka a současně i vášeň – výrobu hodinářských strojků. Lincoln Rhyme se s tímto vrahem několikrát střetl; jeden z jeho plánů zhatil, ale jinému zabránit nedokázal. Přesto pokládal celkové skóre za nepříznivé pro sebe, jelikož Hodinář stále neseděl ve vazbě.

Opřel si hlavu zpátky o vozík a představil si Logana. Viděl toho muže osobně, docela zblízka. Štíhlá postava, tmavá chlapecká čupřina, oči lehce pobavené z policejního výslechu, během něhož neprozradil jedinou informaci o masové vraždě, kterou v té době plánoval. Jeho klid jako by byl vrozený a Rhyme právě tuto vlastnost pokládal za Hodinářův nejznepokojivější povahový rys. Emoce plodí chyby a nedbalost, avšak Richarda Logana nikdo nemohl z emocionality obviňovat.

Dal se najmout na krádež, na nezákonný obchod se zbraněmi nebo na jakoukoliv jinou trestnou činnost, která vyžadovala důkladné naplánování a nelítostné provedení, ale většinou si ho zájemci najímali na vraždy – na zabíjení svědků, práskačů, politiků nebo firemních šéfů. Z nejnovějších zpravodajských informací vyplývalo, že přijal zakázku na vraždu někde v Mexiku. Rhyme tedy zatelefonoval Danceové, která měla mnoho kontaktů jižně od mexických hranic – a kterou před pár lety téměř zabil Hodinářův společník. Na základě této spojitosti nyní Danceová zastupovala americkou stranu při operaci vedené s cílem zatknout Hodináře a vydat ho do Spojených států. Přitom spolupracovala s vysoce postaveným vyšetřovatelem mexické Ministerské federální policie, mladým a pracovitým důstojníkem jménem Arturo Diaz.

Dnes ráno se dozvěděli, že Hodinář během dne přistane v Mexico City. Danceová tedy zavolala Diazovi a ten urychleně vyslal na místo několik policistů, kteří měli Logana zadržet. Podle Kathrynma posledního telefonátu to však mexická strana nestihla.

„Můžu pustit ten záznam?“ zeptala se Danceová.

„Prosím.“ Rhyme hýbl jedním ze svých několika fungujících prstů – konkrétně ukazováčkem pravé ruky – a popojel s elektrickým vozíkem blíže k monitoru. Byl to kvadruplegik s poraněním míchy v oblasti čtvrtého krčního obratle, což znamenalo, že byl od ramen dolů téměř zcela ochrnutý.

Na jedné z několika plochých obrazovek v laboratoři naskočil zrnitý infračervený obraz letiště. V popředí se táhl plot, po jehož obou stranách se válely odpadky, použité kartony, plechovky a sudy. Po chvíli do záběru vroloval nákladní proudový letoun soukromé společnosti, a sotva zastavil, otevřela se zadní dvířka a vyskočil z nich muž.

„To je on,“ poznamenala Danceová tiše.

„Nevidím ho zřetelně,“ řekl Rhyme.

„Rozhodně je to Logan,“ ujistila ho vyšetřovatelka. „Mají jeho částečný otisk – to uvidíš za minutku.“

Muž se protáhl a pak se zorientoval. Přehodil si přes rameno zavazadlo, přikrčil se, doběhl k jakési boudě a ukryl se za ní. O pár minut později přišel k boudě zaměstnanec letiště a v rukou nesl balík velký jako dvě krabice od bot. Logan se s ním přivítal a vyměnil balík za dopisní obálku. Zaměstnanec se rozhlédl po okolí a rychle odkráčel pryč. Po chvíli přijel služební nákladní vůz. Logan nastoupil dozadu a ukryl se pod několika plachtami. Náklaďák zmizel ze záběru.

„Co to letadlo?“

„Pokračovalo do Jižní Ameriky jako firemní charterový let. Pilot a kopilot tvrdí, že o černém pasažérovi nic netušili. Samozřejmě lžou. Ale nemáme pravomoc je vyslechnout.“

„A co ten zaměstnanec?“ zeptala se Sachsová.

„Zadržela ho federální policie. Na letišti pracoval za minimální mzdu. Tvrdí, že mu kdosi neznámý řekl, že dostane dvě stě amerických dolarů, když doručí ten balík. Peníze ležely v té obálce. A z té taky sejmuli ten otisk.“

„Co bylo v tom balíku?“ dotázal se Rhyme.

„On tvrdí, že to neví, ale to je taky lež – viděla jsem záznam z výslechu. Momentálně ho vyslýchají naši lidé z protidrogového. Chtěla jsem ho sama ponouknout, aby nám sdělil pár informací, jenže potrvá příliš dlouho, než k tomu dostanu souhlas.“

Rhyme se Sachsovou si vyměnili pohledy. Zmínka o „ponouknutí“ byla ze strany Danceové tak trochu projevem skromnosti Byla to expertka na kinezii – řeč těla – a patřila k nejlepším vyšetřovatelům v zemi. V důsledku nevraživých vztahů mezi zmíněnými suverénními státy však musela kalifornská policistka vyplnit spoustu papírů, než mohla odcestovat do Mexika k oficiálnímu výslechu, zatímco americká Agentura pro potírání drog již byla v této zemi přítomna.

„Kde v Mexico City byl Logan spatřen?“ dotázal se Rhyme.

„V jedné obchodní čtvrti. Diazovi muži ho vystopovali do hotelu, ve kterém ovšem nebydlel. Podle nich tam měl pouze schůzku. A než stačili zorganizovat sledovací operaci, byl už zase pryč. Naštěstí teď mají všechny policejní složky a hotely alespoň jeho fotografii.“ Danceová dodala, že vyšetřování se měl nyní ujmout Diazův šéf, velmi vysoce postavený policejní úředník. „Je povzbudivé, že berou ten případ vážně.“

Ano, povzbudivé, pomyslel si Rhyme. Zároveň však cítil sklíčenost. Ocitnout se na prahu vypátrání kořisti, a přitom mít nad případem tak malou kontrolu… Uvědomil si, že se mu zrychlil dech. Vzpomínal, kdy naposledy stáli s Hodinářem proti sobě; Logan tehdy všechny přechytračil a hravě usmrtil muže, na jehož vraždu si ho najali. Rhyme měl tehdy k dispozici veškerá fakta potřebná k odhalení, co má Logan v úmyslu. Přesto jeho strategii odhadl naprosto špatně.

„Mimochodem,“ zeptala se Sachsová Kathryn Danceové, „jaký byl ten romantický víkend na venkově?“ Zdálo se, že otázka souvisí s Kathryninými milostnými zájmy. Tato matka dvou dětí byla už několik let ovdovělá.

„Skvěle jsme si to užili,“ odpověděla agentka.

„Kam jste jeli?“

Rhyme nechápal, proč se Sachsová probůh vyptává na Kathrynin společenský život. Jeho netrpělivý pohled okázale ignorovala.

„Do Santa Barbary. Zastavili jsme se na Hearstově panství… Poslyš, pořád čekám, až mě spolu navštívíte. Děti vás opravdu chtějí poznat. Wes napsal studijní práci o soudní kriminalistice a zmínil se v ní o tobě, Lincolne. Jeho učitel kdysi bydlel v New Yorku a všechno o tobě četl.“

„Ano, to by bylo hezké,“ řekl Rhyme a dál myslel výlučně na Mexico City.

Sachsová se jeho netrpělivému tónu usmála a řekla Danceové, že musí končit.

Jakmile ukončila spojení, setřela Rhymovi z čela pot – on sám si nebyl krůpějí nad obočím vědom – a chvíli jen tak mlčky seděli a dívali se do okna, za nímž se vzápětí zatřepetala křídla sokola stěhovavého. Dravec se vracel do hnízda v prvním patře Rhymova domu. Přítomnost sokolů sice nebyla ve velkých městech neobvyklá – měli zde hojnost vypasených a chutných holubů –, avšak obvykle tito draví ptáci hnízdili výše. Několika generacím sokolů se nicméně z nějakého důvodu zalíbilo právě na římse Rhymova domu. Rhyme měl jejich společnost rád. Byli chytří, pohled na ně představoval úchvatnou podívanou a navíc to byli dokonalí návštěvníci, protože po něm nic nechtěli.

„Tak co?“ přerušil jejich rozjímání mužský hlas. „Dostali jste ho?“

„Koho?“ odsekl Rhyme. „A co má označovat ono nekultivované sloveso ‚dostať?“

„Přece Hodináře,“ upřesnil Thom Reston, ošetřovatel Lincolna Rhyma.

„Ne,“ zabručel Rhyme.

„Ale jste blízko, ne?“ dotázal se upravený muž, který měl dnes na sobě tmavé kalhoty, naškrobenou žlutou košili byznysmena a květovanou kravatu.

„Á, blízko,“ zabručel Rhyme. „Blízko. To je nám k ničemu. Až na tebe příště zaútočí puma, Thome, jak se budeš cítit, když na ni strážce parku vystřelí a kulka proletí opravdu blízko ní? Místo aby tu pumu normálně trefil?“

„Nejsou pumy chráněné?“ reagoval Thom a ani se neobtěžoval nasazovat ironický tón. Vůči Rhymově nabroušenosti už byl imunní. Pracoval pro kriminalistu tolik let, že tak dlouho spolu nejsou ani mnohé sezdané páry. Za tu dobu se otrkal tak, že se dnes mohl měřit s nejokoralejší manželkou.

„Haha. Moc vtipné. Jestli prý jsou chráněné.“

Sachsová se postavila za Rhyma, uchopila ho za ramena a začala mu dělat improvizovanou masáž. Byla vysoká a udržovala se v lepší formě než většina stejně starých detektivů newyorské policie. A ačkoliv jí kolena a dolní končetiny často trápila artritida, paže a ruce měla silné a téměř žádnou bolest v nich necítila.

Oba měli na sobě pracovní oblečení: Rhyme byl v černých teplákách a pletené tmavě zelené haleně, zatímco Sachsová, která si po příchodu odložila tmavomodrou bundu, měla na sobě kalhoty téže barvy a bílou bavlněnou halenku s rozepnutým límcem, který odhaloval perlový náhrdelník. Vysoko na kyčli jí v polymerovém pouzdře uzpůsobeném pro rychlé tasení vězela služební pistole Glock a v samostatných pouzdrech jí na opasku vedle sebe visely dva náhradní zásobníky a paralyzér.

Rhyme cítil hnětení jejích prstů: nad čtvrtým krčním obratlem – právě tam před několika lety utrpěl téměř smrtelné poškození páteřní míchy – měl stále dokonalý cit. Ve své době sice uvažoval o riskantní operaci, která by jeho stav zlepšila, ale nakonec se rozhodl pro odlišnou cestu rehabilitací. Díky vyčerpávajícímu režimu cvičení a terapií se mu podařilo získat zpět částečnou hybnost prstů a jedné ruky. Kromě toho mohl používat levý prsteníček, který z nějakého důvodu zůstal ušetřen, když mu v metru zlomil vaz padající trám.

Rhyme si vychutnával, jak se mu Améliiny prsty zarývají do svalů. Jako by se malé procento zbývajícího citu v jeho těle o špetku zvýšilo. Pohlédl dolů na své zbytečné nohy. Zavřel oči.

Thom si ho bedlivě prohlédl. „Jsi v pořádku, Lincolne?“

„V pořádku? Kromě toho, že pachatel, po kterém celá léta pasu, nám proklouzl mezi prsty a momentálně se skrývá v druhé největší městské aglomeraci na této polokouli, se cítím úplně skvěle.“

„O tomhle nemluvím. Nevypadáš moc dobře.“

„Máš pravdu. Vlastně dokonce potřebuju nějaký lék.“

„Lék?“

„Whisky. Po troše whisky bych se cítil líp.“

„Ne, necítil.“

„Tak co kdybysme si vyzkoušeli takový experiment? Vědecký. Kartezianský. Racionální. Kdo by proti tomu mohl něco namítat? Já vím, jak se cítím teď. Dám si trochu whisky a podám ti zprávu o výsledku.“

„Ne. Ještě je moc brzy,“ odpověděl Thom věcně.

„Vždyť je odpoledne.“

„Ale jen pár minut.“

„Zatraceně.“ Rhyme hovořil nevrle, ale ve skutečnosti se ztrácel v Améliině masáži. Pár pramínků zrzavých vlasů jí uniklo z culíku a lechtalo ho na obličeji. Rhyme se neodvrátil. Jelikož to vypadalo, že bitvu o jednosladový mok tentokrát prohrál, ostentativně Thoma ignoroval, avšak ošetřovatel si rychle získal jeho pozornost zpět, když prohlásil: „Když jste telefonovali, volal Lon.“

„Vážně? Proč jsi mi to neřekl?“

„Upozornils mě, že si během rozhovoru s Kathryn nepřeješ být rušen.“

„No tak mi to řekni teď.“

„Ještě se ozve. Jde o nějaký případ. Vyskytl se problém.“

„Vážně?“ Hodinářův případ ustoupil po této zprávě malinko do pozadí. Rhyme chápal, že jeho špatná nálada má i jinou příčinu: nudu. Právě dokončil analýzu důkazů pro jeden komplikovaný případ organizovaného zločinu a čekalo ho několik týdnů, během nichž neměl mít co na práci. Představa další činnosti ho proto naplňovala radostí. Stejně jako Sachsová toužila po rychlosti, on potřeboval problémy, výzvy, podněty. Jedním z problémů vážného tělesného postižení, jemuž jen málo lidí věnuje pozornost, je absence čehokoliv nového. Postižený žije stále ve stejném prostředí, obklopují ho stále stejní lidé, provádí stejné činnosti… a setkává se se stále stejnými frázemi, prázdnými ujištěními, zprávami lhostejných lékařů.

Tím, co mu po zranění zachránilo život – a to doslova, protože Rhyme uvažoval o asistované sebevraždě –, byly jeho nesmělé krůčky zpět k jeho předchozí vášni: řešení zločinů prostřednictvím vědy.

Když člověk narazí na záhadu, nikdy nemůže poznat nudu.

Thom však trval na svém. „Víš jistě, že se na to cítíš? Připadáš mi trochu bledý.“

„Jestli to nebude tím, že jsem se v poslední době moc nedostal na pláž.“

„No dobrá. Jen se ptám. Jo, a během dneška se zastaví Arlen Kopeski. Kdy se s ním chceš sejít?“

To jméno připadalo Rhymovi povědomé, ale zanechávalo mu v ústech poněkud znepokojivou pachuť. „Kdo?“

„Je z té organizace za práva postižených. Přijde kvůli té ceně, kterou ti hodlají udělit.“

„Dneska?“ Rhyme si matně vybavoval jakési telefonáty. Jenže pokud nešlo o případ, málokdy věnoval hemžení kolem sebe pozornost.

„Ano, to jsi říkal. Říkals, že se s ním dneska sejdeš.“

„No jo, já takovou cenu vážně potřebuju. Co s ní budu dělat? Používat ji jako těžítko? Používá někdo z tvého okolí těžítko? Použils ty někdy těžítko?“

„Lincolne, tu cenu ti dávají za to, že jsi vzorem pro mladé postižené lidi.“

„Když já jsem byl mladý, taky jsem neměl žádný vzor. A dopadl jsem docela dobře.“ Nebyla to tak úplně pravda, že by v mládí neměl žádný vzor, jenže Rhyme začal být hašteřivý pokaždé, když se na obzoru rýsovalo nějaké rozptýlení, tím spíše rozptýlení v podobě návštěvy.

„Zdrží tě jen půl hodiny.“

„To je přesně ta půlhodina, kterou nemám.“

„Pozdě. Už je v New Yorku.“

Někdy se proti ošetřovateli nedalo vyhrát.

„Uvidíme.“

„Rozhodně nedopustím, aby sem Kopeski přišel a musel tady bloumat jako nějaký dvořan čekající na audienci u krále.“ Rhymovi se tahle metafora líbila.

Poté se však veškeré myšlenky na ceny a královské dvory rozplynuly, poněvadž Rhymovi zazvonil telefon a na displeji se objevilo číslo detektiva poručíka Lona Sellitta.

Rhyme přijal hovor pohybem funkčního prstu na pravé ruce. „Ahoj, Lone.“

„Poslyš, Linku, já ti to rovnou vyklopím.“ Sellitto působil ustaraně a podle okolního šumu linoucího se z reproduktoru to vypadalo, že někam rychle jede. „Možná tu máme teroristickou akci.“

„Akci? To nezní příliš konkrétně.“

„Dobrá, tak jinak: někdo se vesral do rozvodny elektrárenské firmy, nasměroval na autobus hromadné dopravy výboj o teplotě dva a půl tisíce stupňů a vyhodil proud v okruhu šesti bloků jižně od Lincolnova centra. Je tohle dost konkrétní?“

4

Z centra dorazila suita.

Ministerstvo vnitřní bezpečnosti zastupoval charakteristicky mladý, ale vysoce postavený úředník, který se pravděpodobně narodil a vyrostl mezi countryovými kluby Connecticutu nebo Long Islandu, i když z Rhymova pohledu to byla pouhá demografická okolnost, která nemusela být nutně na závadu. Jeho rozzářenost a bystré oči zakrývaly skutečnost, že pravděpodobně nebude vědět, kde přesně je v hierarchii policejních složek jeho místo, což však platilo téměř o všech zaměstnancích ministerstva vnitřní bezpečnosti. Jmenoval se Gary Noble.

Své zastoupení tu pochopitelně měl i Federální úřad vyšetřování, konkrétně v podobě zvláštního agenta Freda Dellraye, s nímž Rhyme a Sellitto často spolupracovali. Zakladatele FBI J. Edgara Hoovera by přítomnost tohoto afroamerického agenta bezpochyby děsila, a to jen částečně proto, že Dellray očividně neměl kořeny v Nové Anglii; jeho úžas by vyvěral i z faktu, že agent naprosto postrádal takzvaný „styl Deváté ulice“, což byla narážka na washingtonské sídlo FBI. Bílou košili a kravatu totiž Dellray oblékal jen tehdy, když jeho práce tajného agenta podobné ustrojení vyžadovala, a ke společenskému oděvu přistupoval stejně jako ke kterémukoliv jinému převleku ve svém agentském šatníku. Dnes byl ovšem oblečen jako pravý Dellray: tmavě zelené kostkované sako doplňovala růžová košile hodná wallstreetského generálního ředitele, kterému už je všechno jedno, a oranžová kravata, již by Rhyme okamžitě vyhodil, kdyby dokázal pohnout rukama.

Dellraye doprovázel jeho nově jmenovaný šéf – zástupce zvláštního agenta pověřeného vedením newyorské pobočky FBI Tucker McDaniel, který zahájil kariéru ve Washingtonu a pak pobýval na misích na Blízkém východě a v jižní Asii. Měl pevné tělo, husté tmavé vlasy, snědou pleť a jasné modré oči, které i při pozdravu člověka provrtávaly, jako by lhal.

Pro agenta policejní složky byl takový výraz příhodný a Rhyme ho sám nasazoval, kdykoliv se k tomu naskytla odpovídající příležitost.

Za newyorskou policii byl „vedoucím delegace“ podsaditý Lon Sellitto – dnes v šedém obleku a bledě modré košili, která u něj byla nezvyklá. Jeho kravata se skvrnami, které však nebyly výsledkem potřísnění, nýbrž natištěným vzorem, představovala jediný nezmačkaný kus detektivova oblečení. Zřejmě šlo o dárek k narozeninám od jeho přítelkyně Ráchel nebo od syna. Detektiva z oddělení závažných trestných činů doplňoval kromě Sachsové ještě Ron Pulaski, světlovlasý a navždy mladistvě vyhlížející hlídkový policista, který oficiálně podléhal Sellittovi, ale neoficiálně většinu času pracoval s Rhymem a Sachsovou na ohledávací fázi vyšetřování. Pulaski byl oděn do standardní tmavomodré uniformy newyorské policie; z výstřihu blůzy mu koukalo tričko.

Oba federálové, McDaniel i Noble, už o Rhymovi pochopitelně slyšeli, ale ani jeden z nich se s ním dosud nesetkal, a tak z nich nyní v různé míře vyzařovalo překvapení, soucit a nervozita z pohledu na ochrnutého soudně kriminalistického konzultanta, jenž se dovedně přesouval na invalidním vozíku po laboratoři. Nezvyk a nejistota se však záhy rozplynuly, což se stávalo většině hostů s výjimkou těch nejzakřiknutějších, poněvadž ani znehybnělý kriminalista nebyl v místnosti nejbizarnějším úkazem: bývalý salonek s ozdobnými stropními římsami a táflovanými zdmi totiž přetékal vybavením, které by mu mohla závidět i kriminalistická jednotka ve středně velkém městě.

Po úvodním seznamování se vedoucí role ujal Noble. Jeho ministerstvo vnitřní bezpečnosti mělo vyšetřování zastřešovat.

„Pane Rhyme…“

„Říkejte mi Lincolne,“ opravil ho Rhyme. Dopalovalo ho, když se mu někdo kořil, a používání svého příjmení pokládal za lstivý způsob, jak ho pohladit po hlavičce a říct mu: Chudáčku, moc nás mrzí, že jsi nadosmrti upoutaný na invalidní vozík. Tak aspoň budeme extra zdvořilí.

Sachsová vycítila skutečný smysl jeho opravy a zlehka obrátila oči v sloup. Rhyme se pokusil neusmát.

„Dobrá takže Lincolne.“ Noble si odkašlal. „Nastíním vám scénář. Co víte o síti – o elektrické síti?“

„Moc toho není,“ přiznal Rhyme. Na univerzitě sice studoval technický obor, ale elektřině nikdy nevěnoval zvláštní pozornost – věděl jen, že elektromagnetická síla se spolu s gravitační silou a slabou a silnou interakcí řadí mezi čtyři základní fyzikální interakce. To však byla jen teorie. Na praktické úrovni se Rhymův zájem o elektřinu omezoval na požadavek, aby jí do jeho domu teklo dost a utáhla všechno laboratorní vybavení, které se tu nacházelo. Přístroje byly mimořádně žravé a Rhyme musel už dvakrát nechat v domě udělat nové rozvody, aby do něj přivedl další ampéry potřebné k chodu těchto elektrických otesánků.

Kromě toho si velmi naléhavě uvědomoval, že i on dnes žije a funguje pouze díky elektřině: bezprostředně po nehodě mu nějakou dobu vháněl kyslík do plic ventilátor a baterie v jeho invalidním vozíku dnes spolu s elektřinou napájely jeho touchpad i hlasově aktivovanou ECU neboli prostřeďovou ovládací jednotku. O počítači to samozřejmě platilo také.

Bez elektrických kabelů by se mu zkrátka nežilo dobře. A pravděpodobně by nežil vůbec.

Noble pokračoval: „Takže základní scénář vypadá tak, že se náš neznámý pachatel vloupal do jedné rozvodny elektrárenské společnosti a vytáhl z budovy živý kabel.“

„‚Neznámý pachatel‘ v jednotném čísle?“ dotázal se Rhyme.

„To ještě nevíme.“

„Dobře. Vytáhl kabel.“

„A pak pronikl do počítače, který ovládá síť, a zmanipuloval ho tak, aby poslal do rozvodny víc voltů, než na kolik byla konstruována.“ Noble si pohrával s manžetovými knoflíčky ve tvaru zvířátek.

„A tak ta elektřina vyskočila,“ vložil se do hovoru McDaniel z FBI. „Snažila se dostat do země. Říká se tomu obloukový výboj. V podstatě je to výbuch. Jako když udeří blesk.“

Jiskra o teplotě dva a půl tisíce stupňů…

„Je tak silný, že při něm vzniká plazma,“ dodal zástupce zvláštního agenta. „To je skupenství hmoty…“

„… které není plynné, kapalné ani pevné,“ doplnil ho Rhyme netrpělivě.

„Přesně tak. I docela malý obloukový výboj má explozivní sílu rovnající se půl kilogramu TNT, a tenhle výboj malý nebyl.“

„A jeho cílem byl ten autobus?“ zeptal se Rhyme.

„Vypadá to tak.“

„Jenže autobus má gumová kola,“ namítl Sellitto. „Dopravní prostředky jsou během bouřky ze všeho nejbezpečnější. Viděl jsem to v nějakém televizním pořadu.“

„To je fakt,“ řekl McDaniel. „Jenže pachatel myslel na všechno. Tohle byl autobus s klekacím mechanismem. Pachatel tedy buďto předpokládal, že se spodní schůdek dotkne po spuštění chodníku, anebo doufal, že někdo bude mít právě jednu nohu na chodníku a jednu na schůdku. I to by stačilo, aby oblouk autobus zasáhl.“

Noble znovu začal žmoulat mrňavého stříbrného savce na manžetovém knoflíčku. „Jenže načasování bylo špatné. Nebo možná mířil na něco jiného. Jiskra každopádně zasáhla sloupek s cedulí vedle autobusu. Jeden pasažér přišel o život, pár lidí v okolí ohluchlo, pár jich pořezaly střepy a vypukl tam požár. Kdyby ten oblouk zasáhl přímo autobus, byly by ztráty mnohem vyšší. Odhaduju, že by zemřela polovina pasažérů. Případně by utrpěli popáleniny třetího stupně.“

„Lon se zmínil o výpadku proudu,“ poznamenal Rhyme.

McDaniel se opět vmísil do hovoru. „Neznámý pachatel vyřadil přes počítač z chodu ostatní čtyři rozvodny v oblasti, takže veškerá elektřina proudila rozvodnou na Sedmapadesáté ulici. Ihned po obloukovém výboji přestala tahle rozvodna fungovat, ale lidé z Algonquin Consolidated mezitím uvedli do provozu všechny ostatní. Takže momentálně je bez elektřiny asi šest bloků v Clintonu. Neviděl jste to ve zprávách?“

„Já se na zprávy moc nedívám,“ odpověděl Rhyme.

Sachsová se obrátila na McDaniela. „A nevšiml si řidič nebo kdokoliv jiný něčeho?“

„Ničeho užitečného. V té době už tam bylo pár zaměstnanců Algonquin Consolidated. Dostali od generálního ředitele příkaz vejít dovnitř a pokusit se přesměrovat linky nebo něco podobného. Díkybohu tam nevlezli předtím, než nastal ten výboj.“

„Takže uvnitř nikdo nebyl?“ zeptal se Fred Dellray. Zdálo se, že je trochu mimo, a Rhyme z toho usoudil, že McDaniel zatím neměl čas plně informovat svůj tým.

„Ne. V té rozvodně je prakticky jen elektrozařízení – kromě běžné údržby a oprav tam nikdo nechodí.“

„Jak se naboural do toho počítače?“ zeptal se Lon Sellitto a hlučně usedl do proutěného křesla.

„To nevíme jistě,“ odpověděl Gary Noble. „Momentálně probíráme různé scénáře. Naši bílí hackeři se snažili simulovat teroristický scénář, ale nedokázali proniknout dovnitř. Jenže víte, jak to chodí: padouši jsou vždycky o krok před námi – z technického hlediska.“

„Přihlásil se k tomu útoku někdo?“ zeptal se Ron Pulaski.

„Zatím ne,“ odvětil Noble.

„Tak proč rovnou uvažujete o terorismu?“ podivil se Rhyme. „Podle mě je to docela dobrý způsob, jak odstavit alarmy a bezpečnostní systémy. Jsou hlášené nějaké vraždy nebo vloupačky?“

„Zatím ne,“ poznamenal Sellitto.

„Máme pár důvodů, proč si myslet, že šlo o teroristy,“ prohlásil McDaniel. „Například to naznačuje náš program profilování podezřelého chování a vztahů. A hned potom, co se to stalo, jsem nechal své lidi projit signály z Marylandu.“ Odmlčel se, jako by chtěl všechny přítomné varovat, že se nikdo nesmí dále šířit o tom, co teď uslyší. Rhyme si domyslel, že agent FBI hovoří o podsvětí zpravodajských služeb – o vládních výzvědných agenturách, které možná oficiálně nemají žádné pravomoci, ale mohou využívat mezer v zákonech, a udržovat si tak přehled o nepravostech odehrávajících se na území Spojených států. Národní bezpečnostní agentura – nejlepší odposlouchávací organizace na světě – sídlila shodou okolností v Marylandu. „Nový systém SIGINT objevil pár zajímavých odkazů.“

SIGINT. Signálové zpravodajství. Monitorování mobilních telefonů, satelitních telefonů, e-mailů… Při pátrání po člověku, který organizuje útoky elektrickým proudem, se to jevilo jako odpovídající přístup.

„Odhalil zmínky o něčem, co pokládáme za novou teroristickou skupinu operující v této oblasti. Zatím nebyla nikdy katalogizována.“

„Kdo to je?“ zeptal se Sellitto.

„Název začíná slovem ‚spravedlnosť a obsahuje slovo ‚pro‘,“ vysvětlil McDaniel.

Spravedlnost pro…

„A nic víc?“ zeptala se Sachsová.

„Ne. Možná je to ‚Spravedlnost pro Alláha‘. Nebo ‚Spravedlnost pro utiskované‘. Cokoliv. Netušíme, co přesně by to mohlo být.“

„Ale ta slova jsou anglická, je to tak?“ dotázal se Rhyme. „Nejsou arabská. Ani somálská nebo indonéská.“

„Ano,“ odvětil McDaniel. „Veškerou komunikaci, kterou dokážeme zachytit, přesto nechávám analyzovat multijazykovými a multidialektovými monitorovacími programy.“

„Legálně,“ dodal Noble rychle. „Veškerou komunikaci, kterou dokážeme legálně zachytit.“

„Jenže většina jejich komunikace se odehrává v oblačné zóně,“ prohodil McDaniel a dál svá slova nevysvětloval.

„Ehm, co to je, pane?“ vyhrkl Ron Pulaski otázku, kterou se chystal v jiné podobě a mnohem méně uctivým tónem položit i Rhyme.

„Oblačná zóna?“ řekl zástupce zvláštního agenta. „Tenhle výraz vyplývá z nejnovějšího přístupu k výpočetní technice, kdy jsou vaše data i programy uloženy nikoliv na vašem počítači, nýbrž na serverech někde jinde. Napsal jsem o tom analýzu, v níž ten termín používám k označení nových komunikačních protokolů. Záporní protagonisté používají klasický mobilní telefon a e-mail jen velmi málo. Zájmové osoby využívají k vysílání vzkazů nové techniky, jako jsou blogy, Twitter a Facebook. Případně vkládají kódy do hudby a videa, které sdílejí na internetu. A já osobně se domnívám, že dokonce vyvinuli zcela nové systémy, odlišné typy modifikovaných telefonů nebo vysílačky s alternativními frekvencemi.“

Oblačná zóna… Záporní protagonisté.

„Proč si myslíte, že za tím útokem stojí spravedlnost pro…‘?“ zeptala se Sachsová.

„Nejsme o tom nutně přesvědčeni,“ odvětil Noble.

McDaniel to rozvedl: „Jde jen o to, že se objevily nějaké SIGINT odkazy na peněžní převody v průběhu uplynulých několika dní a na blíže neurčený pohyb osob, plus věta ‚Tohle bude velký‘ Takže když dnes došlo k tomu útoku, napadlo nás, že to spolu možná souvisí.“

„Navíc se blíží Den Země,“ podotkl Noble.

Rhyme si nebyl úplně jistý, co to Den Země je, a tak na něj ani neměl žádný názor. Pouze si s jistou nevrlostí pomyslel, že to s ním zřejmě bude podobné jako s ostatními svátky a akcemi: davy lidí a demonstrantů ucpou ulice a budou zbytečně mrhat prostředky newyorské policie, které by on jinak mohl využít k řešení případů.

„Možná to není jen shoda okolností,“ pokračoval Noble. „Útok na elektrickou síť těsně před Dnem Země? Zajímá se o to i prezident.“

„Náš prezident?“ řekl Sellitto.

„Ano. Zrovna je na nějakém summitu o obnovitelné energii mimo Washington.“

Sellitto se zamyslel. „Takže se chce někdo zviditelnit. Ekoteror.“

V New Yorku byly podobné aktivity poměrně vzácné – kácení stromů a povrchová těžba netvořily páteř ekonomiky města.

„Možná je to ‚Spravedlnost pro životní prostředí‘,“ nadhodila Sachsová.

„Jenže to má další háček,“ prohlásil McDaniel. „Jeden z odkazů SIGINT koreloval termín spravedlnost pro…‘ se jménem ‚Rahman‘. Bez uvedení příjmení. Na našem seznamu osob podezřelých z islámského terorismu máme osm neprověřených Rahmanů. Domníváme se, že by mohlo jít o jednoho z nich, ale nevíme, o kterého.“

Noble nechal medvídky nebo kapustňáky na svých manžetách na pokoji a momentálně si hrál s elegantním perem. „Na vnitřní bezpečnosti nás napadlo, že Rahman by mohl být členem spící buňky, která tu funguje už několik let, možná od jedenáctého září. Vyhýbá se islamistickému životnímu stylu, navštěvuje umírněné mešity a nepoužívá arabštinu.“

„Z Quantika sem jede jeden z mých TC týmů,“ dodal McDaniel.

„TC týmů?“ dotázal se popuzeně Rhyme.

„Technika a komunikace. Budou řídit sledování. A zajistí specialisty na povolování odposlechů, pokud je budeme potřebovat. Dva právníky z ministerstva spravedlnosti. Kromě toho vyčleňujeme dvě stě dalších agentů.“

Rhyme se Sellittem se na sebe podívali. Na osamocený incident, který ani netvořil součást probíhajícího vyšetřování, to byl překvapivě početný vyšetřovací tým. Navíc byl mobilizován neuvěřitelně rychle. K útoku došlo před necelými dvěma hodinami.

Agent FBI si jejich reakce všiml. „Jsme přesvědčeni, že jde o terorismus v novém balení. Proto jsme zvolili nový přístup k jeho potírání. Znáte ty bezpilotní letouny, které operují na Blízkém východě a v Afghánistánu? Jejich piloti klidně mohou sedět vedle nákupního centra v Colorado Springs nebo v Omaze.“

Oblačná zóna…

„Takže jakmile se toho ujme TC, dokážeme v brzké době zachytávat další signály. Přesto stále potřebujeme i tradiční přístupy.“ McDaniel se rozhlédl po laboratoři, z čehož Rhyme vyrozuměl, že výrazem „tradiční přístupy“ označuje agent soudní kriminalistiku. McDaniel pak přesunul pohled k Dellrayovi. „Plus práci na ulici. I když se mi Fred svěřil, že zatím nemá moc štěstí.“

Dellrayovu talentu v roli tajného agenta se vyrovnala pouze jeho schopnost jednat s důvěrnými informátory. Po jedenáctém září 2001 si dokázal zavázat velkou skupinu informátorů uvnitř islámské komunity a kromě toho se naučil arabštinu, indonéštinu a farsijštinu. Pravidelně spolupracoval s nesmírně úspěšnou protiteroristickou jednotkou newyorské policie. Nyní však musel poznámku svého šéfa potvrdit. „O žádný ‚Spravedlnosti pro‘ ani o Rahmanovi jsem nic neslyšel,“ prohlásil sklíčeně. „A to jsem to rozhodil mezi svý kluky v Brooklynu, Jersey, Queensu i na Manhattanu.“

„Vždyť se to stalo až teď,“ připomněl mu Sellitto.

„To jistě,“ řekl McDaniel pomalu. „Ovšem něco takového se muselo plánovat takových…, kolik odhadujete? Měsíc dopředu?“

„Řekl bych, že ano,“ přitakal Noble. „Nejméně.“

„Vidíte, a to je právě ta oblačná zóna.“

Rhymovi neuniklo, že McDanielova slova obsahují skrytou kritiku: Úkolem informátorů je získávat informace o událostech dříve, než nastanou.

„No nic, tak v tom pokračuj, Frede,“ uzavřel agent. „Děláš dobrou práci.“

„Jistě, Tuckere.“

Noble si přestal hrát s perem. Momentálně se radil s hodinkami. „Takže ministerstvo vnitřní bezpečnosti bude koordinovat postup s Washingtonem, ministerstvem zahraničí a v případě potřeby i s ambasádami. Policie a FBI však budou zároveň řešit ten případ stejně jako kterýkoliv jiný. Lincolne, všichni znají vaše jedinečné schopnosti při analýze místa činu, takže doufáme, že budete pracovat na rozboru stopových důkazů. Už dáváme dohromady ohledávací tým. Za dvacet minut by měl být u rozvodny. Nebo maximálně za třicet.“

„Jistě, pomůžeme vám,“ řekl Rhyme. „Ale to místo činu ohledáme sami. Od vchodu po východ. Plus všechna sekundární místa činu. Nechceme jen stopové důkazy. Chceme ohledat všechno.“ Pohlédl na Sellitta, který dal odhodlaným přikývnutím najevo, že Lincolna podporuje.

Nastala chvíle tíživého ticha, během níž si všichni uvědomili podtext: základní otázka zněla, kdo bude celému vyšetřování v konečném důsledku velet. Povaha policejní práce byla v současné době taková, že kdo kontroluje kriminalistickou část vyšetřování, ten v podstatě řídí celý případ. Byl to praktický důsledek pokroku v oblasti vyšetřovacích metod na místě činu, k němuž došlo v posledních deseti letech. Soudní kriminalisté měli díky pouhému ohledávání míst činů a analýze nalezených položek nejlepší přehled o povaze zločinů i možných podezřelých a jako první formulovali směr vyšetřování.

Strategická rozhodnutí měl přijímat triumvirát složený z Noblea a McDaniela zastupujících federální stranu vyšetřování a Sellitta reprezentujícího newyorskou policii. Pokud však chtěli akceptovat Rhyma coby šéfa ohledání místa činu, museli se smířit s tím, že Lincoln bude v podstatě hlavním vyšetřovatelem případu. Dávalo to smysl. Rhyme se zločinnosti ve městě věnoval déle než kterýkoliv z nich, a protože v této fázi neměli žádné podezřelé ani žádné významné stopy s výjimkou nalezených důkazů, byl specialista na soudní kriminalistiku logickou volbou.

Ze všeho nejdůležitější však bylo, že si Rhyme ten případ zoufale přál. Faktor nudy…

A taky trochu faktor ega, budiž.

Vytasil se tedy se svým nejlepším argumentem: neřekl nic. Jen upřel pohled na zástupce ministerstva vnitřní bezpečnosti Garyho Noblea.

McDaniel se zlehka ošil – byli to jeho ohledávači místa činu, kteří by si museli sbalit fidlátka – a Noble po něm loupl okem. „Tak co myslíš, Tuckere?“ zeptal se.

„Já pana Rhyma znám… Znám jeho práci. Nemám problém s tím, aby to místo činu ohledával on. Za předpokladu, že s námi bude svůj postup stoprocentně koordinovat.“

„Samozřejmě.“

„A že tam bude přítomen někdo z našich lidí. A že v co možná nejbližší době obdržíme výsledky.“ Pohlédl Rhymovi do očí, ne na jeho tělo. „Rychlý reakční čas je ze všeho nejdůležitější.“

Rhyme měl podezření, že si McDaniel klade otázku, zda je člověk v kriminalistově stavu schopen dosahovat rychlých výsledků. Také Sellitto se ošil, avšak ze strany agenta FBI nešlo o projev pochybností, nýbrž o legitimní dotaz. Rhyme by si ho pravděpodobně položil také.

„Rozumím,“ řekl pouze.

„Dobře. Řeknu svým lidem z důkazní reakce, ať vám pomáhají, jakkoliv budete chtít,“ ujistil ho McDaniel.

Noble změnil téma. „Pokud jde o sdělovací prostředky, prozatím se budeme snažit teroristický kontext co nejvíce potlačovat. Budeme to vykreslovat jako běžnou nehodu. Už však prosákly zprávy, že je za tím možná něco víc. Lidé jsou vyděšení.“

„To můžu potvrdit,“ přitakal McDaniel. „Naše monitorovací oddělení kontroluje internetový provoz. Vyhledávací motory zaznamenaly obrovský růst dotazů na hesla ‚zásah elektrickým proudem‘, ‚obloukový výboj‘ a ‚výpadek‘. Videa s obloukovým výbojem na YouTube vyletěla raketově vzhůru. Já sám jsem se na ně podíval. Jsou zatraceně děsivá. Nějací dva muži pracují na rozvodné skříni, pak najednou zaplní celou obrazovku záblesk a jeden muž leží na zádech a půlka těla mu hoří.“

„A navíc,“ doplnil ho Noble, „jsou lidé opravdu nervózní z představy, že by ty obloukové výboje mohly nastat i jinde než na rozvodně. Například u nich doma nebo v práci.“

„A je to možné?“ zeptala se Sachsová.

McDaniel si zřejmě nenastudoval o obloukových výbojích úplně všechno. „Myslím, že ano,“ odvětil, „ale nevím jistě, jak velký k tomu musí být proud.“ Jeho oči zabloudily k elektrické zásuvce ve stěně opodál.

„No, já myslím, že se do toho rovnou pustíme,“ řekl Rhyme a podíval se na Sachsovou.

Ta vyrazila ke dveřím. „Pojď se mnou, Rone.“ Pulaski se k ní připojil. Dveře se zavřely a zanedlouho uslyšel Rhyme zvenčí burácení silného motoru jejího auta.

„Je třeba mít na paměti ještě jednu věc,“ dodal McDaniel. „Jeden ze scénářů, které jsme simulovali na našich počítačích, předpokládal, že pachatel jen mapuje terén a testuje elektrickou síť coby možný cíl teroristického útoku. Tahle akce byla dost nemotorná a zemřel při ní jen jeden člověk. Vložili jsme to do systému a algoritmy nám naznačily, že by se pachatel příště mohl pokusit o něco úplně jiného. Dokonce je možné, že šlo o singularitu.“

„O co…?“ zeptal se Rhyme, kterého jazyk federálů pomalu začínal dráždit.

„O singularitu – ojedinělý jev. Náš software pro analýzu hrozeb přisoudil tomuto incidentu pětapadesátiprocentní faktor neopakování. To není nejhorší výsledek na světě.“

„Ovšem není to jen jiný způsob vyjádření,“ namítl Rhyme, „že existuje pětačtyřicetiprocentní pravděpodobnost, že někdo jiný na území New Yorku bude usmrcen elektrickým proudem? A možná se k tomu schyluje právě teď.“

5

Rozvodna MH-10 provozovaná společností Algonquin Consolidated byla jakýmsi miniaturním středověkým hradem v poklidné oblasti jižně od Lincolnova centra. Byla postavená z nerovnoměrně nasekaného vápence, ušmudlaného a vydroleného mnohaletým působením newyorských zplodin a prachu. Základní kámen byl ošoupaný, ale stále se na něm dal snadno přečíst letopočet 1928.

Krátce před druhou hodinou Amélie Sachsová se smykem zastavila u obrubníku vedle rozvodny, těsně za zničeným autobusem. Její Ford Torino Cobra i bublání jeho motoru se setkaly se zvědavými či obdivnými pohledy kolemjdoucích, policistů i hasičů. Sachsová vystoupila z vozu, položila na přístrojovou desku kartičku newyorské policie, založila si ruce v bok a začala si prohlížet místo činu. Ron Pulaski vysedl z místa spolujezdce a zvučně zabouchl dveře.

Ze všeho nejdříve si Sachsová všimla nesourodosti prostředí. Moderní budovy vysoké nejméně dvacet pater obklopovaly stařičkou rozvodnu, která se z nějakého důvodu honosila věžičkami. Kamenné zdi byly poseté bílými cákanci pocházejícími od zdejších holubů, z nichž řada se sem již po výbuchu vrátila. Okna se zažloutlými skly chránily načerno natřené mříže.

Masivní kovové dveře byly otevřené a v místnosti za nimi panovala tma.

Na ulici se s hlasitým kvílením elektronické sirény vynořilo „véerenko“ neboli vozidlo rychlého nasazení patřící jednotce pro ohledávání míst činu newyorské policie. Jakmile zaparkovalo, vystoupili z něj tři technici z hlavního sídla v Queensu. Sachsová s nimi v minulosti mnohokrát spolupracovala. Kývla na Hispánce, Asiatku i detektivku Gretchen Sahloffovou, která jim šéfovala. Sahloffová pozdrav opětovala, zasmušile se podívala na rozvodnu a přesunula se k zadní části dodávky, odkud už její podřízení začali vynášet vybavení.

Sachsová poté upřela pozornost k chodníku a ulici obehnané žlutou páskou, za níž se již shromáždil dav asi padesáti lidí. Autobus, jenž se stal terčem útoku, stál před rozvodnou prázdný a vychýlený na bok: všechny pneumatiky na pravé straně byly prasklé. Přední část karoserie měla ohořelý lak a polovina oken byla šedivá a neprůhledná.

Po chvíli k ní přistoupila urostlá Afroameričanka z lékařské záchranné služby a kývla na ni. „Dobrý den,“ pozdravila Sachsová.

Žena znovu zlehka kývla na pozdrav. Lidé ze záchranky se už setkali prakticky se všemi typy masakrů, ale ona byla přesto viditelně otřesená. „Pojďte se na to podívat, detektive.“

Sachsová ji následovala do sanitky, kde leželo na nosítkách lidské tělo čekající na převoz do márnice. Bylo zakryté tmavě zelenou voskovanou plachtou.

„Zdá se, že to byl poslední nastupující pasažér. Mysleli jsme si, že ho dokážeme zachránit. Ale… víc jsme toho nezmohli.“

„Zásah elektrickým proudem?“

„Radši se podívejte sama,“ zašeptala Afroameričanka a zvedla plachtu.

Sachsová na chvíli strnula, neboť ji do nosu udeřil zápach spálené kůže a vlasů, a pak se zadívala na oběť, Hispánce ve společenském obleku – nebo spíš na to, co z něj zbylo. Na zádech a velké části pravé strany těla se mu kůže spekla s látkou. Sachsová to odhadovala na popáleniny druhého a třetího stupně. Ty ji však tolik neznepokojovaly – během let viděla při výkonu služby mnoho různých popálenin, nechtěných i záměrných. Nejhrozivější byl pro ni pohled na mužovo maso odhalené v místech, kde z něj záchranáři odtrhli nebo odřízli látku. Sachsová v něm spatřila desítky drobných bodných ranek. Jako by muže zasáhl výstřel z obrovské brokovnice.

„Většina jich vede skrz,“ poznamenala zdravotnice.

Všechny ty rány vedou skrz celé tělo?

„A co je způsobilo?“

„Nevím. Za celou kariéru jsem nic podobného neviděla.“

A Sachsová si uvědomila i něco dalšího. Všechny ranky byly výrazné a dobře viditelné. „Netekla z nich žádná krev.“

„Všechny jsou kauterizované. Proto taky…“ Zdravotnici změkl hlas. „Proto taky zůstal tak dlouho při vědomí.“

Sachsová si tu bolest nedokázala ani představit. „Jak se mu to stalo?“ zeptala se zpoloviny sama pro sebe.

A pak získala odpověď.

„Amélie,“ houkl na ni Ron Pulaski.

Sachsová na něj pohlédla.

„Ten sloupek s cedulí. Podívej se na něj. Propána…“

„Ježíšikriste,“ zamumlala Sachsová a přesunula se blíže k policejní pásce. Necelé dva metry od země zela v kovovém sloupku asi dvanácticentimetrová díra. Kovový okraj byl roztavený jako umělá hmota pod letovací lampou. Sachsová pak přesunula pozornost na okna autobusu a dodávky parkující opodál. Původně si myslela, že sklo je rozpraskané od požáru. Nyní však viděla, že oba vozy zasáhla sprška malých kovových úlomků – stejných, jaké zabily posledního pasažéra. Rovněž plechové karoserie byly skrz naskrz proděravělé.

„Podívej,“ zašeptala a ukázala na chodník a na fasádu rozvodny. Kamenný povrch posévala stovka drobných kráterů.

„Nebyla to bomba?“ dotázal se Pulaski. „Možná si jí policisté reagující na hlášení nevšimli.“

Sachsová otevřela igelitový sáček a vytáhla z něj modré gumové rukavice. Nasadila si je, sklonila se a sebrala z prostoru pod sloupkem malý úlomek kovu ve tvaru slzy.

Když si Sachsová uvědomila, co to je, otřásla se.

„Co je to?“ zeptal se Pulaski.

„Obloukový výboj tenhle sloupek roztavil.“ Sachsová se rozhlédla kolem sebe a spatřila sto nebo i více totožných kapek na zemi, v boku autobusu, v okolních budovách i v opodál parkujících autech.

Tohle tedy mladého pasažéra zabilo. Sprška roztavených kovových kapek letících vzduchem rychlostí tři sta metrů za vteřinu.

Mladý policista si pomalu povzdechl. „Dostat zásah něčím takovým… Prohoří se to skrz tebe.“

Sachsová se znovu zatřásla – tentokrát při představě té bolesti. A také při představě, jak ničivé následky mohl útok mít. Tato část ulice byla relativně prázdná. Kdyby se však rozvodna byla nacházela blíže k centru Manhattanu, mohlo snadno zemřít deset až patnáct kolemjdoucích.

Sachsová zvedla hlavu a zjistila, že se dívá přímo na zbraň neznámého pachatele: z jednoho okna s výhledem na Sedmapadesátou ulici volně viselo něco přes půl metru tlustého kabelu. Ten byl obalen černou izolací, ale na konci z něj trčel holý drát přišroubovaný k sežehnuté mosazné destičce. Působil naprosto obyčejným dojmem a vůbec nevypadal jako předmět, který mohl způsobit tak strašlivou explozi.

Sachsová s Pulaským se připojili k hloučku asi pětadvaceti agentů a zástupců ministerstva vnitřní bezpečnosti, FBI a newyorské policie, kteří postávali u velitelské dodávky FBI. Někteří měli na sobě taktickou výstroj, jiní kombinézy určené k ohledávání místa činu, ještě jiní obleky nebo klasické uniformy. Momentálně si rozdělovali práci. Někteří agenti měli hledat svědky, jiní se měli zaměřit na bomby nebo nástražné dráty, které teroristé s oblibou zanechávají v okolí prvního výbuchu.

U rozvodny stál s rukama založenýma na prsou hubený padesátník. Na krku měl řetízek s odznakem Algonquin Consolidated a s vážným výrazem upřeně hleděl na rozvodnu. Byl to nejvýše postavený zástupce elektrárenské společnosti přítomný na místě incidentu: terénní inspektor zodpovědný za tento úsek sítě. Sachsová ho požádala, aby jí podrobně popsal, co zatím jeho firma o incidentu zjistila, a začala si jeho informace zapisovat do bloku.

„Jsou tu bezpečnostní kamery?“ zeptala se.

„To bohužel ne,“ odpověděl pohublý muž. „Neobtěžujeme se s nimi. Dveře mají několik zámků. A uvnitř stejně není co ukrást. Ta spousta elektřiny funguje tak trochu jako hlídací pes. Jako velký hlídací pes.“

„Jak se podle vás dostal dovnitř?“

„Když jsme sem dorazili, byly dveře zamčené. Zámky jsou na číselné kódy.“

„Kdo ty kódy zná?“

„Všichni zaměstnanci. Ale on sem pronikl jinak. V zámcích je zabudovaný čip, který zaznamenává, kdy se dveře otevíraly. A u těchto dveří dva dny nikdo nebyl. Navíc tu naposledy nebylo tohle.“ Ukázal na kabel visící z okna. „Takže se sem musel vloupat jinudy.“

Sachsová se otočila k Pulaskému. „Až tady skončíš, zkontroluj zadní část, okna a střechu.“ Přesunula pohled na inspektora. „A co přístup z podzemí?“

„O žádném nevím,“ odpověděl terénní inspektor. „Kabeláž je do rozvodny i ven vedena v kanálech, do kterých se nikdo nevejde. Ale můžou tu být jiné tunely, o kterých nevím.“

„Každopádně to prověř, Rone.“ Sachsová poté vyslechla řidiče autobusu, jemuž zdravotníci ošetřili řezné rány od skla a otřes mozku. Měl dočasně poškozený zrak i sluch, ale trval na tom, že zůstane na místě a pomůže policii, jakkoliv bude moci. Což nebylo mnoho. Prý ho při dojíždění na zastávku upoutal kabel trčící z okna, který u rozvodny nikdy předtím neviděl. Po chvíli ucítil kouř a zaslechl uvnitř rány. A pak už přišel ten strašlivý záblesk.

„Byl tak rychlý,“ zašeptal. „Nikdy v životě jsem nic tak rychlého neviděl.“

Tlaková vlna ho odmrštila na okno a probral se až po deseti minutách. Nyní se odmlčel, upřeně se zadíval na zničený autobus a nasadil výraz, v němž se zračily zrazenost a smutek.

Sachsová se obrátila k přítomným agentům a důstojníkům a prohlásila, že s Pulaským ohledají místo činu. Kladla si otázku, zda agent FBI Tucker McDaniel skutečně sdělil svým podřízeným, že je takový postup košer. Vyskytly se případy, kdy se s vámi vysoce postavení zástupci některé policejní složky s úsměvem na něčem dohodli a pak úmyslně zapomněli, že se váš rozhovor vůbec kdy uskutečnil. V tomto případě však federální agenti o dohodě s McDanielem věděli. Některé viditelně dráždilo, že stěžejní roli bude hrát newyorská policie, avšak jiným – především agentům z týmu důkazní reakce FBI – to zjevně nevadilo, a dokonce na Sachsovou pohlíželi s obdivnou zvědavostí; koneckonců byla součástí týmu vedeného legendárním Lincolnem Rhymem.

Otočila se k Pulaskému a řekla: „Jde se do práce.“ Zamířila k véerenku a stáhla si karmínové vlasy do culíku, aby si mohla obléct kombinézu.

Pulaski zaváhal a pohlédl na stovky kovových kuliček, které chladly na chodníku nebo vězely v čelní zdi rozvodny. Po chvíli přesunul pohled na tuhý kabel visící z okna. „Ale vypnuli uvnitř elektriku, že jo?“

Sachsová mu jen pokynula, aby šel za ní.

6

Muž ve fádní tmavě modré kombinéze zaměstnance Algonquin Consolidated Power and Light, baseballové kšiltovce bez loga a ochranných brýlích na očích pilně pracoval na rozvodné skříni v zadní části fitnesscentra nacházejícího se v manhattanské čtvrti Chelsea.

Během práce – instaloval vybavení, obnažoval, propojoval a štípal drátky – přemýšlel o dopoledním útoku. Ve zprávách se nemluvilo prakticky o ničem jiném než o tom incidentu.

Jeden člověk přišel dnes dopoledne o život a několik dalších utrpělo zranění, když přetížení v rozvodně elektrárenské společnosti na Manhattanu způsobilo obrovskou jiskru, která přeskočila z rozvodny na sloupek autobusové zastávky a jen těsně minula autobus městské hromadné dopravy.

„Bylo to jako zásah bleskem,“ uvedl jeden očitý svědek, který zmíněným autobusem cestoval. „Ten záblesk zaplnil celý chodník. Oslepil mě. A pak ten zvuk. Ten vůbec nedokážu popsat. Znělo to jako takové hlasité zavrčení a pak přišel výbuch. Bojím se přiblížit ke všemu, co je na elektřinu. Jsem opravdu vyděšený. Každý, kdo viděl něco takového, musí být vyděšený.“

Nejsi sám, pomyslel si muž. Lidé o elektřině vědí už více než pět tisíc let – a stejně dlouho k ní chovají bázlivou úctu a děsí se jí. Slovo samotné pochází z řeckého výrazu pro „jantar“, ztvrdlou pryskyřici z jehličnatých stromů, kterou naši předkové třeli o sebe, a vytvářeli tak statické výboje. A už dávno před nástupem křesťanství se ve vědeckých pojednáních sáhodlouze popisoval ochromující účinek elektřiny vytvářené úhoři a jinými rybami v řekách a pobřežních vodách Egypta, Řecka a Říma.

Mužovy myšlenky se nyní přesunuly k vodním tvorům, protože během práce kradmo sledoval pětici lidí, kteří pomalu plavali v bazénu fitnesscentra. Tři ženy a dva muži, všichni v důchodovém věku.

Jednou z ryb, které muže uchvacovaly, byl parejnok, podle jehož latinského názvu „Torpédo“ byly pojmenovány zbraně odpalované z ponorek. Název pocházel z latinského výrazu torpore – ztuhnout nebo ochromit. Parejnok měl v těle v podstatě dvě baterie tvořené statisíci rosolovitými články. Ty generovaly elektřinu a složitý svazek nervů ji poté rozváděl po těle jako kabely. Parejnok používal elektřinu k obraně, ale také k útočným výpadům při lovu. Ležel na číhané a pak náhle ochromil svou příští potravu elektrickým výbojem, případně ji rovnou usmrtil – větší parejnoci dokázali generovat napětí až dvě stě voltů a dodávat víc ampérů než elektrická vrtačka.

Opravdu úchvatné…

Muž dokončil práci na skříni a prohlédl si své dílo. Stejně jako všichni elektrikáři po celém světě cítil i on jistou pýchu nad jeho elegancí. Postupně dospěl k přesvědčení, že práce s elektřinou je více než řemeslo; že je to věda a zároveň umění. Zavřel dveře a zamířil do zadní části fitnesscentra, nedaleko od pánské šatny. Uklidil se z dohledu a čekal.

Jako parejnok.

Tato čtvrť – okrajová část West Side – byla obytná, takže nyní, časně odpoledne, působila vylidněným dojmem. Žádní lidé v aktivním věku momentálně ve fitnesscentru neběhali, neplavali ani nehráli squash – teprve po skončení pracovní doby se měly sály zaplnit stovkami místních, kteří ze sebe potřebovali vypotit napětí uplynulého dne.

Muž však nepotřeboval početný dav. Momentálně ne. To přijde až později.

Aby ho ostatní lidé ve fitnesscentru pokládali za obyčejného řemeslníka a nevšímali si ho, upřel muž pozornost k ovládacímu panelu požární signalizace, sňal z něj víko a bez většího zájmu si prohlédl jeho střeva. Znovu si vzpomněl na elektrické parejnoky. Ti, kteří žili ve slané vodě, měli v těle paralelní obvody a generovali nižší napětí, protože mořská voda je lepší vodič než sladká a zásah proudem nemusí být tak silný, aby usmrtil kořist. Parejnoci obývající řeky a jezera byli naopak zapojení sériově a produkovali vyšší napětí, aby vykompenzovali nižší vodivost sladké vody.

Tento poznatek byl pro muže v danou chvíli nejen úchvatný, ale i důležitý – souvisel totiž s jeho testem vodivosti vody. Muž si v duchu kladl otázku, zda jsou jeho výpočty správné.

Musel čekat jen deset minut, než uslyšel kroky a spatřil jednoho z plavců, plešatého šedesátníka, jak v pantoflích kráčí po chodbě a poté vstupuje do sprch.

Muž v kombinéze vystrčil hlavu a věnoval plavci krátký pohled – plavec právě pouštěl kohoutek a vstupoval do proudu kouřící vody, aniž si uvědomoval, že ho někdo sleduje.

Uplynuly tři minuty, pět minut. Plavec se mydlil, drhl…

Muž pocítil netrpělivost, poněvadž se s každou minutou zvyšovalo riziko odhalení. Sevřel dálkový ovladač připomínající velký přívěsek ke klíči od auta a cítil, jak mu tuhnou ramenní svaly.

Torpore. V duchu se zasmál. A uvolnil se.

Návštěvník fitnesscentra konečně vyšel ze sprchy a utřel se do ručníku. Oblékl si župan, znovu si nazul pantofle, odšoural se ke dveřím vedoucím do šatny a sáhl na kliku.

Muž v kombinéze současně stiskl dvě tlačítka na ovladači.

Penzista zalapal po dechu a ztuhnul.

Nato ustoupil, upřeně se zadíval na kliku, podíval se na vlastní prsty a rychle se dotkl kliky ještě jednou.

Samozřejmě to byla hloupost. Člověk nikdy nemůže být rychlejší než elektřina.

Tentokrát se ovšem žádný šok nedostavil, a plavec si tak musel lámat hlavu, jestli to, co před chvílí cítil, nebylo jen zabrnění ostrého kovu nebo bolestivý výstřel artritidy v jeho prstech.

Nastražená past ve skutečnosti obsahovala jen pár miliampérú šťávy. Muž v kombinéze sem nepřišel nikoho zabít. Jeho jednoduchý experiment mu měl sdělit dvě věci: za prvé mu odpovědět na otázku, zda jeho vlastnoručně vyrobené spínací ústrojí s dálkovým ovladačem funguje i na tuto vzdálenost skrz beton a ocel. Fungovalo bezvadně. A za druhé mu měl sdělit, jaký je přesně vliv vody na vodivost. O této věci bezpečnostní inženýři mluvili a psali neustále, avšak nikdo ji nikdy v praktickém smyslu nekvantifikoval – slovo „praktický“ se v tomto případě rovnalo otázce, jak mnoho šťávy je zapotřebí k tomu, aby u člověka ve vlhkých kožených pantoflích nastala po zásahu proudem fibrilace a smrt.

Odpověď zněla, že zatraceně málo.

Dobře.

Jsem opravdu vyděšený…

Muž v kombinéze sestoupil po schodech dolů a vyšel zadními dveřmi ven.

Znovu si vzpomněl na ryby a elektřinu. Tentokrát však nepřemýšlel o tvorbě elektřiny, nýbrž o jejím odhalování. Na to byli specialisty žraloci, kteří jako by měli vyvinutý šestý smysl: úžasnou schopnost vnímat bioelektrickou činnost v těle kořisti vzdálené mnoho kilometru, a to dlouho předtím, než tuto kořist spatří.

Muž se podíval na hodinky. Předpokládal, že vyšetřování kolem rozvodny už je v plném proudu. Pro kohokoliv, kdo se tímto incidentem zaobíral, bylo velikou smůlou, že lidé nejsou vybaveni šestým smyslem na způsob žraloků.

Stejně jako to zanedlouho bude smůla pro řadu dalších lidí v nebohém městě New York.

7

Sachsová s Pulaským se oblékli do bledě modrých tyvekových kombinéz s kapuci a nasadili si masky, vysoké boty a ochranné brýle. Poté si oba natáhli na nohy gumové pásky, jak jim vždy vštěpoval Rhyme, aby snáze odlišili vlastní šlépěje od všech ostatních. Nakonec si Sachsová připjala opasek, na němž měla zavěšenou vysílačku rádiových a obrazových signálů a služební zbraň, a překročila žlutou policejní pásku, kterýžto manévr vyslal do jejích artritických kloubů několik bolestivých signálů. Během vlhkých dní, po ohledávání obtížného místa činu nebo po pěším pronásledování některého podezřelého tajně Rhymovi jeho ochrnutí záviděla. Nikdy to samozřejmě neřekla nahlas, dokonce ani nikdy nedopřála této šílené myšlence více než vteřinu nebo dvě času, ale měla ji v sobě. Člověk hledal za všech okolností výhody.

Zastavila se na chodníku. Ve smrtelné zóně teď byla úplně sama. Když ještě Rhyme šéfoval oddělení vyšetřovacích zdrojů –útvaru newyorské policie, který měl na starosti ohledávání míst činu –, nařizoval svým lidem, aby ohledávání prováděli sami, pokud není místo činu mimořádně rozlehlé. Dělal to proto, že člověk má přirozený sklon chovat se v přítomnosti ostatních ohledávačů méně svědomitě, poněvadž si podvědomě namlouvá, že pokud mu něco unikne, může to místo něj najít někdo jiný. Druhým problémem bylo, že stejně jako po sobě zanechávali stopy zločinci, zanechávali je i ohledávači, přestože měli na sobě ochranný oděv. Tato kontaminace mohla celý případ zničit. A čím více ohledávačů, tím větší toto riziko bylo.

Sachsová pohlédla do otevřených černých dveří, z nichž se stále valil kouř, a pak si vzpomněla na pistoli u svého pasu. Byla kovová.

Sít je odpojená…

Tak jdeme na to, řekla si v duchu. Čím dříve po spáchání trestného činu začne ohledávač procházet v roštu, tím vyšší kvalitu mají nalezené důkazy. Kapičky potu, plné užitečné DNA, se po chvíli vypaří a nelze je odhalit. Drahocenná vlákna a chlupy odfoukne vítr a místo nich přiváné na místo činu vlákna bezcenná, která ohledávače matou a svádějí ho ze správné stopy.

Zasunula si do ucha pod kapuci sluchátko a upravila si tyčinku s mikrofonem. Stiskla tlačítko vysílačky u pasu a uslyšela ve sluchátku Rhymův hlas. „… jsi tam, Sachsová? Jsi… Dobrá, už tě slyším. Jen jsem se ujišťoval. Co to je?“ zeptal se.

Díky malé videokameře s vysokým rozlišením umístěné na Améliině čelence viděl Rhyme totéž co ona. Sachsová si uvědomila, že se bezděky dívá na díru vypálenou do sloupku. Vysvětlila Rhymovi, co se tady stalo: nejdřív záblesk a pak sprška roztaveného kovu.

Rhyme chvíli mlčel a pak řekl: „Docela účinná zbraň… Tak pojďme na to. Projdi rošt.“

Existovalo několik způsobů, jak ohledávat místo činu. Jednou z populárních metod bylo začít ve vnějším rohu a procházet ve stále menších soustředných kružnicích tak dlouho, až se člověk ocitne uprostřed ohledávané oblasti.

Lincoln Rhyme však dával přednost schématu ve tvaru sítě neboli „roštu“. Někdy svým žákům říkal, že si mají chůzi v roštu představit jako sečení trávníku – pouze se to provádí dvakrát. Ohledávač kráčí rovně z jedné strany místa činu na druhou, poté se obrátí, udělá asi třiceticentimetrový úkrok doleva nebo doprava a vrací se ve směru, ze kterého přišel. Jakmile je hotov, otočí se kolmo na první řadu linií a začne znovu procházet sem a tam.

Rhyme na tomto dvojnásobném „prosmejčení“ místa činu trval, poněvadž první ohledání bylo naprosto klíčové. Pokud člověk napoprvé ohledá místo činu povrchně, podvědomě sám sebe přesvědčí, že na něm není nic k nalezení. Následná ohledání už jsou pak do značné míry bezcenná.

Sachsová si uvědomila tu ironii. Měla procházet síť nacházející se uvnitř jiné, mnohem větší sítě. Musí se s tím svěřit Rhymovi – ale až později. Teď je potřeba se soustředit.

Práce na místě činu se podobala hledání potravy mrchožrouta. Cíl byl jednoduchý: najít něco, cokoliv, co na místě činu zanechal pachatel – a pachatel na místě činu vždy něco zanechal. Francouzský kriminalista Edmond Locard téměř před sto lety prohlásil, že kdykoliv se stane trestný čin, vždy dojde k přenosu určitých důkazů mezi pachatelem a místem činu nebo obětí. Tento přenos může být prakticky neviditelný, ale pokud člověk ví, jak hledat, a má dostatek trpělivosti a píle, dokáže ho odhalit.

Amélie Sachsová nyní toto hledání zahájila a ze všeho nejdříve se rozhodla ohledat prostor před rozvodnou, konkrétně vražednou zbraň: volně visící kabel.

„Zdá se, že pachatel…“

„Anebo pachatelé,“ opravil ji Rhyme ve sluchátkách. „Pokud za tím stojí ‚Spravedlnost pro…‘, tak může mít početnou členskou základnu.“

„Dobrá poznámka, Pdiyme.“ Sachsová dbala na to, aby ji nepotkal hlavní problém všech ohledávačů místa činu: neschopnost zachovat si otevřenou mysl. Tělo, krev a horká pistole naznačují, že oběť byla zastřelena. Pokud však předem dospějete k závěru, že tomu tak bylo, nemusíte si všimnout nože, jímž byla oběť usmrcena doopravdy.

„Takže,“ pokračovala Sachsová, „pachatel nebo pachatelé napojili ten kabel zevnitř. Ale řekla bych, že se v určité fázi musel pohybovat venku nebo na chodníku, aby si ověřil vzdálenosti a úhly.“

„Myslíš, aby ten kabel namířil na autobus?“

„Přesně tak.“

„Dobrá, tak pokračuj. Projdi ten chodník.“

Sachsová uposlechla a dívala se při tom na zem. „Cigaretové oharky, víčka od piva. U dveří ani u okna s kabelem ale nic není.“

„S tím smetím se neobtěžuj. Pachatel určitě na místě nekouřil ani nepil. Na to je příliš chytrý – uvážíme-li, jak to celé zorganizoval. Ale určitě budou nějaké stopy v místech, kde stál. Blízko u budovy.“

„Je tady římsa, vidíš ji?“ Sachsová sklopila pohled k malému kamennému výčnělku asi metr nad chodníkem. Horní plocha byla opatřená hřeby, aby na římsu nesedali holubi nebo i lidé, ale pokud chtěl člověk dosáhnout na něco v okně, mohl jej použít jako schůdek. „Jsou tady nějaké otisky bot. Ale na elektrostatiku jich je příliš málo.“

„Uvidíme.“

Sachsová sklopila hlavu a předklonila se. Rhyme teď viděl totéž co ona: blízko u budovy byly patrné obrysy, které mohly zanechat prsty u nohou nebo boty. „Nedokážeš sejmout jejich otisky?“

„Ne. Nejsou dost zřetelné. Při pohledu na ně bych řekla, že jsou zřejmě mužské. Jsou široké a mají hranaté špičky, ale víc toho nevidím. Žádné podrážky ani podpatky. Přesto nám to říká alespoň jednu věc: že i kdyby bylo pachatelů víc, tu past venku chystal jenom jeden.“

Sachsová dál zkoumala chodník, ale nenašla žádné předměty či fyzické důkazy, které by se zdály důležité.

„Posbírej stopové důkazy, Sachsová, a pak ohledej vnitřek té rozvodny.“

Dva technici z Queensu rozestavili na pokyn Sachsové těsně za dveřmi silné halogenové reflektory. Sachsová pořídila fotografie a odebrala stopové důkazy z chodníku a římsy u kabelu.

„A nezapomeň na…,“ začal Rhyme.

„Spodní vrstvu.“

„Á, zase jsi o krok přede mnou, Sachsová.“

To ani ne, pomyslela si Amélie. Rhyme byl totiž jejím rádcem už mnoho let, a kdyby si dodnes neosvojila jeho postupy při chůzi v roštu, neměla by mezi ohledávacími techniky co pohledávat. A tak se nyní přesunula těsně za policejní pásku a zahájila druhé kolo sběru důkazů – odebírala „spodní vrstvu“ neboli kontrolní vzorky určené k porovnání s prvními. Jakýkoliv rozdíl mezi vzorky odebranými v určité vzdálenosti od místa činu a vzorky odebranými v místě, kde neznámý pachatel prokazatelně stál, mohly jednoznačně ukazovat na jeho totožnost nebo místo jeho bydliště.

A samozřejmě také nemusely… Taková už byla povaha práce na místě činu. Nic nebylo nikdy jisté, ale člověk dělal, co může – nebo spíš co musí.

Sachsová podala technikům sáčky s důkazy a mávla na inspektora Algonquin Consolidated, se kterým před chvílí mluvila.

Terénní inspektor k ní přispěchal. Tvářil se stejně vážně jako předtím. „Ano, detektive?“

„Půjdu to teď ohledat dovnitř. Můžete mi říct, na co přesně bych se měla zaměřit – jakým způsobem pachatel ten kabel napojil? Potřebuji zjistit, kde stál a čeho se dotýkal.“

„Seženu vám někoho, kdo tu provádí pravidelnou údržbu,“ odpověděl inspektor, rozhlédl se po zaměstnancích a pak křikl na muže v tmavě modré kombinéze firmy Algonquin Consolidated Power and Light a se žlutou přilbou na hlavě. Muž odhodil cigaretu a připojil se k nim. Terénní inspektor je představil a tlumočil muži požadavek Sachsové.

„Ano, paní,“ řekl muž, odtrhl oči od rozvodny a zahájil exkurzi po Améliině hrudníku, přestože se její postava do značné míry ukrývala pod bledě modrou tyvekovou kombinézou. Napadlo ji, že ona se zase podívá na jeho rozměrné břicho, ale samozřejmě to neudělala. Člověk nemůže pořád někoho vychovávat.

„Můžu vidět, kde pachatel připojil kabel ke zdroji?“ zeptala se místo toho.

„Jo, všechno to bude odkryté,“ odpověděl muž. „Myslím, že ho připojil poblíž jističů. Ty jsou v přízemí. Až tam vejdete, budete je mít po pravé straně.“

„Zeptej se ho, jestli byla síť zapojená, když k ní pachatel ten kabel připojoval,“ řekl jí Rhyme do ucha. „Řekne nám to něco o jeho schopnostech.“

Sachsová poslechla.

„Jo jo. Napojil se na živé dráty.“

Amélii to šokovalo. „Jak to mohl udělat?“

„Měl na sobě OOO – osobní ochranný oděv. A kromě toho dbal na to, aby byl hodně dobře odizolovaný.“

„Měl bych na něj ještě jednu otázku,“ dodal Rhyme. „Zeptej se ho, jak může udělat nějakou práci, když pořád civí ženským na prsa.“

Sachsová potlačila úsměv.

Když však vyrazila ke vchodu a celou dobu šlapala po roztavených kuličkách na chodníku, všechen humor ji opustil. Zastavila a otočila se k inspektorovi. „Chci se ještě naposledy ujistit. Takže tam žádný proud není, je to tak?“ Kývla na rozvodnu. „Vedení je odpojené?“

„Jo, jo.“

Sachsová se obrátila zpátky.

„Teda až na baterie.“ dodal muž.

„Na baterie?“ Amélie se zarazila a znovu se ohlédla.

„Jističe se napájejí z baterií,“ vysvětlil jí to inspektor. „Ty však nejsou součástí sítě. Nebudou k tomu kabelu připojené.“

„Dobrá. Takže baterie. Můžou být nebezpečné?“ Sachsové se stále dral na mysl pohled na tělo pasažéra poseté tečkovitými ranami.

„Jasně že jo.“ Její otázka byla zřejmě naivní. „Ale svorky jsou zakryté izolačními krytkami,“ dodal inspektor.

Sachsová se podruhé otočila zpátky a zamířila k rozvodně. „Jdu dovnitř, Rhyme.“

Přistoupila ke vchodu a uvědomila si, že ve světle silných reflektorů působí vnitřek rozvodny z nějakého důvodu ještě zlověstněji, než když v něm panovala tma. Dveře do pekla, pomyslela si.

„Mám z tebe mořskou nemoc, Sachsová. Co to tam vyvádíš?“ Sachsová se přistihla, že váhá – rozhlížela se na všechny strany a hleděla do dokořán otevřených dveří. A uvědomila si také něco, co Rhyme neviděl: že si bezděky tře prstem nehtové lůžko na palci. Někdy si přitom zajela do masa a pak překvapeně hleděla na krvavé kapičky nebo šmouhy. I to bylo špatné, avšak v tomto případě navíc hrozilo protržení gumové rukavice a ona rozhodně nechtěla kontaminovat místo činu vlastními stopovými důkazy. Narovnala prsty a řekla: „Jen to tady kontroluju.“

Oba se však znali příliš dlouho na to, aby mohli svůj protějšek obalamutit prázdnými frázemi. „Co se děje?“ zeptal se Rhyme.

Sachsová se zhluboka nadechla a konečně odpověděla: „Musím říct, že mě to trochu vyděsilo. Ten obloukový výboj. A to, jak oběť zemřela. Bylo to dost ošklivé.“

„Chceš ještě počkat? Tak zavolej experty z Algonquin Consolidated. Můžou tě dovnitř doprovodit.“

Sachsová poznala z jeho hlasu – z tónu a rytmu slov –, že by si to nepřál. Byla to jedna z věcí, které na něm milovala – projevoval jí úctu tím, že ji nerozmazloval. Doma, u večeře nebo v posteli to bylo něco jiného. Tady se k sobě chovali jako kriminalista a ohledávačka místa činu.

Vzpomněla si na svou osobní mantru, kterou zdědila po otci: „Když se hýbeš, nemůžou tě chytit.“

No tak se hýbej.

„Ne, už jsem v pohodě.“ Amélie Sachsová vstoupila do pekla.

8

„Vidíš dobře?“

„Ano,“ odpověděl Rhyme.

Před vstupem do rozvodny rozsvítila Sachsová halogenovou lampu umístěnou na své čelence. Byla malá, ale výkonná a prozařovala potemnělý prostor ostrým paprskem. Navzdory lampě a halogenovým reflektorům tu však pořád zůstávalo mnoho stinných zákoutí. Vnitřek rozvodny připomínal rozlehlou kavernu – zvenku působila rozvodna menší, snad proto, že ji po obou stranách obklopovaly obrovské budovy.

Ze zbytků kouře pálily Sachsovou oči a štípalo ji v nose. Rhyme trval na tom, aby ohledávač nezapomínal na čich; i zápach může člověku prozradit mnoho informací o pachateli a povaze trestného činu. Zde však byla jediným zápachem štiplavá směsice spálené gumy a naolejovaného kovu, která jí připomínala motor auta. Hlavou jí bleskly vzpomínky na nedělní odpoledne, která trávili s otcem shrbení nad otevřenou kapotou nějakého nadupaného chevroletu nebo dodge a snažili se znovu vdechnout život nervovým a cévním soustavám těchto mechanických organismů. A dostavily se i čerstvější vzpomínky: Sachsová a Pammy, teenagerka, která se stala její náhradní neteří, společně ladí její Ford Torino Cobra, zatímco Pammyin malý psík Jackson trpělivě sedí na boxu s nářadím a sleduje chiruržky při práci.

Sachsová otáčela hlavou, aby prosvítila lampou celý potemnělý prostor, a přitom si všimla velkých bloků elektrozařízení – některá měla béžovou či šedou barvu a vypadala relativně nová, zatímco jiná bezpochyby pocházela z minulého století, poněvadž měla tmavě zelenou barvu a byla opatřena kovovou cedulkou s uvedením výrobce a města původu. Sachsová si všimla, že na několika z nich postrádá adresa poštovní směrovací číslo, což prozrazovalo, že tyto přístroje pocházejí z hodně dávných dob.

Hlavní podlaží rozvodny mělo kruhový obvod a za trubkovým zábradlím se z něj nabízel výhled do otevřeného sklepa o šest metrů níže. Podlaha tu byla betonová, ale některé vyvýšené plochy a schodiště byly z oceli.

Kov.

Jednou z věcí, které Sachsová o elektřině věděla, byla poučka, že kov je dobrý vodič.

Našla kabel natažený pachatelem – z okna vedl asi v třímetrové délce k elektrozařízení, které jí popsal technik. Sachsová viděla, kde musel pachatel stát, aby mohl kabel napojit. Došla k tomu místu a odtamtud začala procházet rošt.

„Co je to tam na podlaze?“ zeptal se jí Rhyme. „Myslím to lesklé.“

„Vypadá to jako vazelína nebo olej,“ odpověděla Sachsová zajíkavým hlasem. „Část zařízení se při požáru roztrhla. Nebo tu byl možná druhý obloukový výboj.“ Všimla si zhruba desítky spálených kružnic, které se zřejmě vytvořily v místech, kde jiskry narazily do zdí a okolního zařízení.

„To je fajn.“

„Cože?“

„Aspoň nám hezky vylezou otisky jeho bot.“

Byla to pravda. Když se však Sachsová podívala na mastné zbytky na podlaze, napadlo ji: Není i olej stejně jako kov a voda dobrý vodič?

A kde jsou ty zatracené baterie?

Kousek od okna, do něhož pachatel prorazil díru, aby jí mohl prostrčit vražedný kabel, a kousek od místa, kde kabel napojil na síť Algonquin Consolidated, Sachsová skutečně objevila několik kvalitních otisků bot.

„Jenže je tady mohli nechat zaměstnanci,“ řekla Rhymovi, „když sem po tom výboji vtrhli.“

„Tak to prostě budeme muset zjistit, ne?“

Sachsová s Ronem Pulaským měli později sejmout otisky podrážek z obuvi zaměstnanců, aby je porovnali s nalezenými stopami a vyloučili zaměstnance z okruhu podezřelých. I kdyby totiž za útokem stála skupina „Spravedlnost pro…“, nebyl důvod, proč by pro své teroristické plány nemohla rekrutovat člověka zevnitř firmy.

Když však pokládala ke stopám čísla a fotografovala je, oznámila Rhymovi: „Myslím, že patří našemu pachateli, Rhyme. Jsou všechny stejné. A podobají se otisku té boty na římse.“

„Skvělé,“ hlesl Rhyme.

Sachsová sejmula elektrostatické otisky a položila fólie ke dveřím. Nato si prohlédla samotný kabel, který byl tenčí, než čekala – jeho průměr jen o málo přesahoval jeden centimetr. Byl chráněný černou izolací a skládal se z několika stříbřitých pramenů spletených dohromady. Sachsová si překvapeně uvědomila, že to není měď. Celkově byl kabel jen asi pět metrů dlouhý. Na konci byl k síti Algonquin Consolidated připojený pomocí dvou širokých mosazných či měděných šroubů s otvory o průměru půldruhého centimetru.

„Takže tohle je naše zbraň?“ zeptal se Rhyme.

„To je ona.“

„Je těžká?“

Sachsová uchopila gumovou izolaci a potěžkala kabel. „Ne. Je to hliník.“ Stejně jako u bomb ji i v tomto případě znepokojovalo, že něco tak malého a lehkého může napáchat takovou spoušť. Prohlédla si napojení a v duchu si spočítala, které nástroje bude k jeho demontáži potřebovat. Otočila se a odešla z rozvodny ke svému autu, v jehož kufru měla box s nářadím. Používala ho na opravy auta i na práci ve svém domě a znala ho lépe než nářadí ve vozidlu rychlého nasazení – byli jako staří přátelé.

„Jak to jde?“ zeptal se jí Pulaski.

„Jde to,“ zabručela. „Už jsi zjistil, jak se dostal dovnitř?“

„Prohlídl jsem střechu. Žádný přístup tam není. Ať si lidi z Algonquin Consolidated říkají, co chtějí, podle mě se tam musel dostat podzemím. Zkontroluju okolní poklopy a sklepy. Žádné na první pohled viditelné cesty sem nevedou, ale podle mě je to spíš dobře. Možná to v něm vyvolalo domýšlivost. Když budeme mít štěstí, mohli bysme najít něco kvalitního.“

Rhyme svým podřízeným neustále vštěpoval, aby měli na paměti, že s jedním zločinem se vždy pojí hned několik různých míst činu. Jistě, samotný trestný čin se pravděpodobně odehrál jen na jednom místě. Vždy však bylo potřeba brát zřetel na přístupovou a únikovou trasu, které mohly být dvě nebo i více, pokud čin spáchalo vícero pachatelů. A byla tu i případná shromaždiště, místa prvního setkání pachatele s obětí, motely, v nichž se pachatelé po činu sešli, aby oslavili úspěch akce a rozdělili si kořist, a tak dále. A v devadesáti procentech případů to bylo právě na těchto místech činu – sekundárních či terciárních –, kde pachatelé zapomněli nosit rukavice nebo zamést za sebou stopy. Někdy zde dokonce zanechali své jméno a adresu.

Rhyme zaslechl v reproduktoru Pulaského poslední slova a řekl: „Dobrá poznámka, zelenáči. Jen příště vynech ten blábol o štěstí.“

„Ano, pane.“

„A taky si odpusť ten samolibý úšklebek. Já ho viděl.“

Pulaski ztuhnul. Zapomněl, že Rhyme používá Amélii Sachsovou nejen jako své uši a nohy, ale i jako své oči. Otočil se a odešel pokračovat v hledání přístupové trasy pachatele k rozvodně.

Když se Sachsová vrátila s nářadím, otřela ho přilnavými poduškami, aby odstranila veškeré kontaminující stopy. Přistoupila k jističi, kde byl pomocí šroubů přichycen pachatelův kabel, a natáhla se po jeho kovové koncovce. Než se jí však stačila dotknout, bezděčně pohyb ruky zastavila a zadívala se na obnažený kov, který se ve světle její lampy stříbřitě leskl.

„Sachsová?“ Rhymův hlas ji vylekal.

Neodpověděla. Před očima jí vytanula díra ve sloupku, smrtelné kousky roztavené oceli, dírky v těle mladé oběti.

Síť je odpojená…

Co když však položí ruku na kov a nějaký člověk usazený tři nebo pět kilometrů odtud v pohodlném kontrolním sále se rozhodne, že ji zase připojí? Co když přepne spínač, protože o ohledávání nic netuší?

A kde jsou sakra ty pitomé baterie?

„Potřebujeme ty důkazy tady,“ pobídl ji Rhyme.

„Jasně.“ Sachsová nasadila na konec klíče nylonový kryt, aby se případné stopy na jejím nástroji nepřenesly na matice nebo šrouby a nedošlo k jejich záměně za stopy pachatele. Naklonila se a po kraťoučkém zaváhání nasadila klíč na první matici a s jistou námahou ji uvolnila. Pracovala přitom co nejrychleji, protože napůl čekala, že každým okamžikem ucítí spalující ránu – na druhou stranu se dalo předpokládat, že při tak vysokém napětí neucítí po zásahu elektrickým proudem vůbec nic.

Uvolnila i druhou matku a během okamžiku vytáhla kabel, který poté svinula a obalila smršťovací fólií. Šroubky a matky putovaly do důkazního sáčku. Sachsová obojí položila před dveře rozvodny, aby je mohl Pulaski nebo některý z techniků odnést, a vrátila se k ohledávání. Když se podívala na podlahu, spatřila další otisky bot, které se zjevně shodovaly s první skupinou šlépějí, o nichž předpokládali, že je na místě činu zanechal pachatel.

Naklonila hlavu.

„Mám z tebe závrať, Sachsová.“

„Co to bylo?“ zeptala se Amélie nejen Rhyma, ale i sama sebe.

„Tys něco slyšela?“

„Ano, ty ne?“

„Kdybych něco slyšel, tak bych se neptal.“

Znělo to jako nějaké ťukání. Sachsová zamířila doprostřed rozvodny a pohlédla přes zábradlí do temnoty pod sebou.

Že by se jí to jen zdálo?

Ne, ten zvuk byl nezaměnitelný.

„Teď už to slyším i já,“ konstatoval Rhyme.

„Vychází to zdola, z toho sklepa.“

Zvuk měl pravidelný rytmus. Člověk ho podle všeho nevydával.

Časovaný detonátor? pomyslela si Sachsová. A znovu si představila nástražný drát. Pachatel byl chytrý. Věděl, že ohledávači rozvodnu nanejvýš důkladně ohledají. A bude je chtít zastavit. Sachsová se s těmito myšlenkami svěřila Rhymovi.

„Jenže jestli ti nastražil past,“ odvětil kriminalista, „proč to neudělal poblíž toho kabelu?“

Oba současně dospěli k témuž závěru, ale byl to Rhyme, kdo ho vyslovil nahlas: „Protože v tom sklepě mohl nastražit nějakou větší hrozbu.“ Odmlčel se a pak se podivil: „Jestli je vypnutý proud, tak co ten zvuk způsobuje?“

„Nepřipadá mi to jako vteřinové intervaly, Rhyme. Možná to není časovač.“ Sachsová upřeně hleděla přes zábradlí a dávala si pozor, aby se nedotýkala kovu.

„Je tam tma,“ řekl Rhyme. „Moc toho nevidím.“

„Půjdu to zjistit.“ Sachsová vyrazila dolů po točitém schodišti.

Po kovovém schodišti.

Tři metry, pět, deset. Paprsky světla z halogenových reflektorů nahodile pronikaly do sklepení a osvětlovaly zdi, avšak pouze v horní části. Dole bylo všechno temné a držely se tam husté zbytky kouře. Sachsová mělce oddechovala a snažila se nezakuckat. Když sešla do nejnižší části sklepa tvořeného dvěma podzemními patry, neviděla už prakticky nic: světlo z lampy se jí odráželo zpátky do očí. Žádné jiné osvětlení však neměla k dispozici, a tak otáčela hlavu ze strany na stranu a snažila se obsáhnout pohledem desítky beden, strojů, kabelů a panelů rozmístěných podél zdí.

Zaváhala, položila ruku na služební zbraň a sestoupila z posledního schodu do sklepení.

A vzápětí hekla, když jejím tělem projela rána.

„Sachsová! Co je?“

Amélie si vůbec nevšimla, že dolní patro sklepení je zhruba do púlmetrové výšky zalité mrazivou vodou. Přes kouř vodu vůbec neviděla.

„Voda, Rhyme. Tu jsem tady nečekala. A koukej na tohle.“ Přesunula pohled na netěsné potrubí táhnoucí se asi tři metry nad její hlavou.

Tohle byl ten zvuk. Ne ťukání, nýbrž unikající voda. Představa vody v elektrické rozvodně byla tak nemyslitelná – a tak nebezpečná –, že Sachsovou jako vysvětlení zvuku vůbec nenapadla.

„Myslíš, že tu trubku roztrhl výbuch?“

„Ne. Pachatel ji navrtal, Rhyme. Vidím to. Jsou v ní dvě dírky. Voda stéká dolů i po stěně – to ona zaplavuje sklep.“

Není voda náhodou stejně dobrý vodič jako kov? napadlo Sachsovou.

A ona přitom stojí v obrovském vodním bazénku přímo vedle shluku kabelů, spínačů a obvodů, pod nimiž visí cedule:

VÝSTRAHA: 138 000 VOLTŮ

Rhymúv hlas ji vylekal: „Chce zaplavit sklep, aby zničil důkazy.“

„Přesně tak.“

„Co to tam je, Sachsová? Nevidím to dost zřetelně. Ta krabice. Ta velká. Podívej se napravo… Ano, tam. Co to je?“

Á, konečně.

„To je ta baterie, Rhyme. Záložní baterie.“

„Je nabitá?“

„Říkali, že ano. Ale já nevím…“

Sachsová se začala brodit k baterii a prohlédla si ji. Podle měřidla byla skutečně nabitá. Sachsové dokonce připadalo, že je mírně přebitá, protože ručička na budíku byla vychýlená za rysku sto procent. Naštěstí si Sachsová vzpomněla, co jí říkali lidé z Algonquin Consolidated: nemá se čeho bát, protože baterie je zapečetěná izolačními krytkami.

Jenže tady víčka nebyla. Amélie věděla, jak krytky vypadají, a tahle baterie žádné neměla. Dvě kovové svorky s připojenými tlustými kabely byly obnažené.

„Voda stoupá. Za pár minut zalije svorky.“

„Je tam dost proudu, aby vznikl další obloukový výboj?“

„To já nevím, Rhyme.“

„Musí ho tam být dost,“ zašeptal Rhyme. „Chce pomocí obloukového výboje zničit něco, co by nás k němu mohlo dovést. Něco, co si nemohl odnést s sebou nebo zničit, když byl ještě v rozvodně. Dokážeš ten únik vody zastavit?“

Sachsová se rychle rozhlédla po sklepení. „Žádné kohouty tu nevidím… Vydrž minutku.“ Chvíli si prohlížela celé patro. „Nevidím tu nic, co by měl mít zájem zničit.“ Pak to ovšem spatřila: přímo za baterií se asi v metrové výšce nacházela přístupová dvířka. Nebyla velká – měřila zhruba půl krát půl metru.

„To je ono, Rhyme. Tudy se sem dostal.“

„Na druhé straně musí být kanalizační stoka nebo nějaký servisní tunel. Ale ty tam nechoď. Pulaski ho může vypátrat z ulice. Ty už běž pryč.“

„Ne, Rhyme, vždyť se na to podívej – ta dvířka jsou strašně těsná. Musel se jimi namáhavě soukat, takže na nich budou dobré stopy. Musí tam být. Vlákna, vlasy, možná i DNA. Proč by jinak chtěl ta dvířka zničit?“

Rhyme váhal. Věděl, že Sachsová má s důkazy pravdu, ale nechtěl, aby ji zasáhl další obloukový výboj.

Sachsová se ve vodě přesunula blíž k přístupovým dvířkům. Nohama však přitom rozvířila vodu tak, že vzniklé vlny téměř zalily baterii.

Amélie ztuhnula.

„Sachsová!“

„Pst.“ Musela se soustředit. Když nyní postupovala po pouhých centimetrech, podařilo se jí zmenšit vlny tak, že nedosahovaly na odkrytý zdroj. Viděla však, že jí nezbývá více než minuta nebo dvě, než stoupající voda pronikne do obnažené části baterie sama.

Vytáhla obyčejný šroubovák a začala jím odstraňovat rám přístupových dvířek.

Voda už téměř dosahovala k horní části baterie. Kdykoliv se předklonila, aby odšroubovala z víka šroubek zalepený barvou, vytvořila se v kalné vodě drobná vlnka, jejíž hřeben se téměř dotkl obnažené části.

Baterie měla dozajista nižší napětí než sto tisíc voltů, které venku způsobily obloukový výboj, ale pachatel zřejmě tolik škody způsobit nemusel. Jeho cílem bylo vyvolat pouze takovou explozi, aby zničila přístupová dvířka a veškeré důkazy, které na nich případně ulpěly.

Sachsová se však k tomu zatracenému průlezu toužila dostat.

„Sachsová?“ zašeptal Rhyme.

Ona mu však nevěnovala pozornost. A ignorovala také obrazy kauterizovaných dírek v měkkém svalstvu oběti i roztavených kovových kapiček.

Konečně odšroubovala poslední šroubek. Rám dvířek teď držela pouze zaschlá barva. Sachsová vrazila do štěrbiny šroubovák a bouchla do rukojeti. Kovový rám s dvířky vydal praskavý zvuk a spadl jí přímo do rukou. Byl těžší, než Sachsová předpokládala, takže ho téměř upustila. Nakonec se jí však podařilo nabrat rovnováhu, aniž vyslala na baterii tsunami.

V otvoru spatřila úzký služební tunel, jímž pachatel pravděpodobně pronikl do rozvodny.

„Běž do toho tunelu,“ zašeptal Rhyme naléhavě. „Ten tě ochrání. Dělej!“

„Snažím se.“

Přístupová dvířka se však do průlezu nevešla, a to ani diagonálně, protože k nim byl připevněný rám. „Nejde to,“ ohlásila Amélie Rhymovi a popsala mu problém. „Vrátím se zpátky po schodech.“

„Ne, Sachsová. Tak tam prostě nech ty dveře ležet a prolez tunelem sama.“

„Na to je ten důkaz příliš dobrý.“

Sevřela přístupová dvířka a začala se brodit ke schodišti, přičemž se každou chvíli ohlédla a překontrolovala baterii. Pohybovala se trýznivě pomalu, ale každý její krok přesto vyslal alespoň drobnou vlnku ke svorkám. Co se děje, Sachsová?“

„Už tam skoro jsem,“ zašeptala, jako by intenzivnější hlas mohl způsobit ve vodě další turbulence.

Když byla v polovině cesty ke schodišti, mírně zčeřená voda se konečně přelila nejprve přes první a pak i přes druhou svorku. Žádný obloukový výboj však nenastal.

Nic.

Sachsová svěsila ramena. Srdce jí zběsile tlouklo.

„Byl to planý poplach, Rhyme. Nemuseli jsme si dělat sta…“

Vtom jí zorné pole zaplnil výšleh bílého světla doprovázený obrovským praskavým zaburácením. Amélie odletěla dozadu a zmizela pod hladinou kalného oceánu.

9

„Thome!“

Ošetřovatel se vřítil do pokoje a pečlivě si Rhyma prohlédl. „Co se děje? Jak se cítíš?“

„Nejde o mě,“ odsekl jeho svěřenec a s vytřeštěnýma očima kývl na prázdnou obrazovku. „Jde o Amélii. Byla na místě činu. Baterie… a další obloukový výboj. Zvuk i obraz jsou fuč. Zavolej Pulaskému! Zavolej někomu!“

Thom Reston znepokojeně přimhouřil oči, ale pečovatelství se věnoval už dlouho, takže bez ohledu na závažnost krize dokázal chladnokrevně provádět všechny nezbytné úkony. Také nyní klidně zvedl sluchátko pevné linky a stiskl tlačítko rychlé předvolby.

Panika nevzniká někde v útrobách a nešíří se přes páteř dále do těla jako – paradoxní srovnání – elektřina v živém drátu. Panika otřásá celým tělem i duší bez ohledu na to, zda je člověk ochrnutý. Rhyme měl na sebe strašný vztek. Měl Sachsové poručit, ať odtamtud zmizí, už ve chvíli, kdy spatřili tu baterii a rostoucí příliv. Tohle se mu stávalo pořád: vždycky se tolik nechal pohltit případem, nějakým specifickým cílem, nálezem drobného vlákna, odhalením fragmentu latentního otisku, zkrátka něčím, co by ho přiblížilo k pachateli, že úplně zapomněl na důsledky – totiž že si zahrává se životy lidí.

Stačilo se podívat na jeho zranění. Ačkoliv kdysi býval kapitánem newyorské policie a šéfem oddělení vyšetřovacích zdrojů, ohledával místa činu sám. Při jedné takové operaci se sklonil, aby odebral z těla oběti vlákno, a v tom okamžiku se ze stropu zřítil trám a navždy mu změnil život.

A nyní tento jeho přístup – který naočkoval i Amélii Sachsové – dost možná napáchal daleko horší škody. Sachsová klidně mohla být úplně mrtvá.

Thom začal v telefonu s kýmsi hovořit.

„Kdo to je?“ naléhal Rhyme a zpražoval ošetřovatele pohledem. „S kým se to bavíš? Je Amélie v pořádku?“

Thom zvedl ruku.

„Co to má znamenat? Co může tohleto gesto znamenat?“ Rhyme cítil, jak mu po čele stéká pot. Uvědomoval si, že se mu zrychluje dech. Srdce mu bušilo, i když to samozřejmě necítil v hrudníku, nýbrž na čelisti a krku.

„Mám na lince Rona,“ řekl Thom. „Je na té rozvodně.“

„Já vím, kde je, sakra. Co se děje?“

„Prý tam došlo… k incidentu.“

K incidentu…

„Kde je Amélie?“

„Zrovna to zjišťují. Uvnitř je několik lidí. Slyšeli výbuch.“

„Já vím, že tam byl výbuch. Vždyť jsem ho viděl, ksakru!“

Ošetřovatel upřel oči na Rhyma. „Je ti…, jak se cítíš?“

„Přestaň se mě ptát. Co se děje na místě činu?“

Thom si dál prohlížel Rhymův obličej. „Jsi celý červený.“

„Nic mi není,“ řekl kriminalista klidně, aby Thoma přiměl vrátit se k původnímu tématu. „Opravdu.“

V tu chvíli naklonil ošetřovatel hlavu na stranu a k Rhymově hrůze ztuhnul. Jeho ramena se téměř nepatrně zvedla.

Ne…

„Dobře,“ řekl Thom do telefonu. „Co dobře?“ utrhl se Rhyme.

Thom svého chlebodárce ignoroval. „Sdělte mi ty údaje.“ Sevřel telefon mezi ramenem a krkem, aby si uvolnil obě ruce, a začal ťukat do klávesnice hlavního počítače v laboratoři.

Obrazovka se probudila k životu.

Rhyme přestal předstírat klid a hrozilo, že každou chvíli vybuchne vzteky, když vtom na monitoru naskočil obraz zjevně nezraněné, byť skrz naskrz promočené Amélie Sachsové. Obličej měla olepený pramínky zrzavých vlasů jako vynořující se potápěč chaluhami.

„Promiň, Rhyme, když jsem sebou plácla do vody, přišla jsem o hlavní kameru.“ Amélie se zprudka rozkašlala, otřela si čelo a se znechuceným výrazem si prohlédla prsty. Obraz byl poněkud trhaný.

Rhymovu paniku okamžitě vystřídala úleva, třebaže hněv – na sebe samého – přetrvával.

Sachsová poněkud přízračně hleděla do objektivu, ale její oči se nezaměřovaly na nic konkrétního. „Sedím teď u notebooku jednoho ze zaměstnanců Algonquin Consolidated. Má tu webovou kameru. Vidíš mě dobře?“

„Ano, ano. Jsi v pořádku?“

„Akorát mám v nose tu nechutnou vodu. Ale jinak dobrý.“

„Co se stalo?“ zeptal se Rhyme. „Ten obloukový výboj…“

„To nebyl obloukový výboj. K tomu baterie sloužit neměla. Podle toho člověka z Algonquin neměla na obloukový výboj dost voltů. Místo toho z ní pachatel vyrobil bombu. Prý to s bateriemi jde. Ucpeš všechny průduchy a přebiješ ji. Tím se vytvoří plynný vodík. A když voda zalije svorky, vznikne krátké spojení a jiskra ten vodík zapálí. Přesně tohle se tady stalo.“

„Nechala ses prohlídnout zdravotníky?“

„Ne, nebylo to potřeba. Výbuch byl hlasitý, ale nebyl zas tak velký. Akorát mě trefilo pár plastových úlomků z krytu. Ani nemám žádné modřiny. Náraz mě srazil dolů, ale podařilo se mi udržet ta přístupová dvířka nad vodou. Myslím, že jsem je příliš nekontaminovala.“

„Dobře, Amé…“ Rhyme se včas zarazil. Z nějakého důvodu se oba už léta z pověrčivosti oslovovali příjmením. Rhyma polekalo, že teď málem toto pravidlo porušil. „Fajn. Takže podle tebe se dovnitř dostal tamtudy.“

„Jinak ani nemohl.“

Teprve v tu chvíli si uvědomil, že Thom míří ke zdi. Ošetřovatel popadl monitor krevního tlaku a stáhl Rhymovi paži manžetou.

„Nedělej to…“

„Buď zticha,“ umlčel Thom Rhyma nevrle. „Jsi celý brunátný a potíš se.“

„Protože jsme na místě činu právě zaznamenali incident, Thome.“

„Bolí tě hlava?“

Rhyma hlava bolela. „Ne,“ řekl.

„Nelži.“

„Jen trochu. Nic to není.“

Thom mu připlácí na ruku stetoskop. „Promiň, Amélie. Potřebuju, aby byl třicet vteřin zticha.“

„Jasně.“

Rhyme začal znovu protestovat, ale pak dospěl k závěru, že čím dříve si nechá změřit tlak, tím dříve se bude moci vrátit do práce.

Otupěle tedy přihlížel, jak se manžeta nafukuje a jak poté Thom poslouchá a vypouští z tlakoměru vzduch. Nakonec hlučně strhl suchý zip manžety. „Máš vysoký tlak. Chci se ujistit, že se ti dále nezvýší. Takže se teď postarám o pár věcí.“

Což byl zdvořilý eufemismus pro to, co Rhyme obhrouble nazýval „službou u pinďoura s prdelí“.

„Co se tam děje, Thome?“ zeptala se Sachsová. „Je všechno v pořádku?“

„Ano.“ Rhyme se musel přemáhat, aby zachoval klid v hlase. A také aby zakryl skutečnost, že si připadá podivně zranitelný, ačkoliv nedokázal říct, zda je to tím, že jeho partnerka málem přišla o život, anebo vlastním znepokojivým stavem.

A navíc se cítil trapně.

„Prudce mu stoupl krevní tlak,“ oznámil jí Thom. „Chci, aby už netelefonoval.“

„Přivezeme ty důkazy k tobě, Rhyme. Za půl hodinky jsme tam.“

Thom se už už chystal ukončit hovor, když vtom Rhyme ucítil poklepání na hlavu – ne fyzické, ale mentální. „Počkejte,“ vyštěkl na Thoma i Sachsovou.

„Lincolne,“ zaprotestoval ošetřovatel.

„Prosím tě, Thome. Jen dvě minutky. Je to důležité.“

Thom byl sice vůči této zdvořilé žádosti krajně podezíravý, ale přece jen zdráhavě kývl.

„Ron hledal místo, kudy pachatel pronikl do tunelu, je to tak?“

„Ano.“

„Je tam někde?“

Trhaný a zrnitý obraz Améliina obličeje se rozhlédl na obě strany. „Ano.“

„Přived mi ho před kameru.“

Rhyme slyšel, jak Sachsová volá na policistu. O chvíli později usedl Pulaski před monitor. „Ano, pane?“

„Našels za rozvodnou místo, kudy pachatel pronikl do tunelu?“

„Jasan.“

„Jasan? Mluvíš jako nějaký znalec dřevin, zelenáči. Jasan, javor, jabloň.‘“

„Promiňte. Ano, našel.“

„Kde?“

„V jedné boční uličce o kousek dál byl poklop. Se znakem Algonquin Consolidated. Byla to přístupová cesta k parním trubkám. Nevedl tedy přímo do rozvodny, ale asi šest až osm metrů za ústím jsem našel mříž, do které někdo vyřezal díru. Dost velkou na to, aby se jí dalo prolézt. Mříž pak vrátil na původní místo, ale já si všiml, že je vyřezaná.“

„Čerstvě?“

„Jo.“

„Protože okraje řezné plochy ještě nebyly zrezivělé.“

„Jasan – totiž ano. Šachta vedla do toho tunelu. Ten byl hodně starý. Možná kdysi dávno sloužil na uhlí nebo něco podobného. A tenhle tunel už vedl k těm přístupovým dveřím, které odmontovala Amélie. Byl jsem na konci tunelu a spatřil jsem světlo, když Amélie odstranila dvířka. Pak jsem uslyšel výbuch té baterie a její křik. Takže jsem tím tunelem okamžitě prolezl za ní.“

Rhymova nevrlost se vytratila. „Díky, Pulaski.“

Nastalo tíživé ticho. Rhymovy pochvaly byly tak vzácné, že lidé dost dobře nevěděli, jak s nimi naložit.

„Ale dával jsem si pozor, abych nekontaminoval místo činu.“

„Když zachraňuješ životy, můžeš kontaminovat ostošest. Pamatuj si to.“

„Jistě.“

„Takže jsi prošel rošt u toho poklopu a v místě, kde pachatel vyřezal mříž,“ pokračoval kriminalista. „A co tunel?“

„Ten taky, pane.“

„Bylo tam něco nápadného?“

„Jen otisky bot. Ale mám nějaké stopové důkazy.“

„Uvidíme, co nám řeknou.“

„Lincolne?“ zašeptal Thom pevným hlasem.

„Minutku. Potřeboval bych od tebe ještě jednu věc, zelenáči. Vidíš tu restauraci nebo kavárnu naproti elektrárně?“

Policista se podíval doprava. „Vidím… Moment, jak jste věděl, že tady je?“

„Ále, znám ji ze svých procházek po okolí,“ odvětil Rhyme a uchechtl se.

„Já…“ Mladý policista byl zjevně rozhozený.

„Vím to, protože tam nějaká musí být. Náš pachatel chtěl mít v době útoku výhled na rozvodnu. Z hotelového pokoje se dívat nemohl, protože by se musel zapsat na recepci, a z kancelářské budovy taky ne, protože by vypadal příliš podezřele. Musel být někde, kde se může nenucené posadit.

„Aha, už rozumím. Chcete říct, že ho sledování toho ohňostroje psychicky vzrušovalo.“

Čas na pochvaly vypršel. „Prokristapána, zelenáči, co sem taháš profilování? Copak nevíš, jak se k němu stavím?“

„Ehm. Nejste právě jeho nadšeným příznivcem, Lincolne.“ Rhyme si všiml, že se Sachsová v pozadí usmívá. „On potřeboval vidět, jak jeho zařízení funguje. Vytvořil něco jedinečného. Ten jeho generátor obloukových výbojů se nedá odzkoušet někde na střelnici. Musel průběžně upravovat napětí a nastavení jističů. Musel dbát na to, aby výboj nastal přesně ve chvíli, kdy na zastávce stál ten autobus. S počítačem Algonquin Consolidated začal manipulovat v jedenáct dvacet a za deset minut bylo po všem. Zajdi si promluvit s vedoucím té restaurace.“

„Kavárny.“

„… nebo té kavárny a zjisti, jestli někdo chvilku před výbuchem neseděl u stolu u okna. Odejít musel bezprostředně po záblesku, než na místo dorazila policie a hasiči. Jo, a taky zjisti, jestli mají rychlý internet a u kterého poskytovatele.“

Thom v gumových rukavicích už netrpělivě gestikuloval.

Služba u pinďoura s prdelí…

„Jistě, Lincolne,“ řekl Pulaski.

„A pak…“

Mladý policista mu skočil do řeči: „Uzavřu restauraci a projdu v roštu místo, kde seděl.“

„Přesně tak, zelenáči. A pak už oba koukejte přijet sem.“

Rhyme ukončil hovor krátkým pohybem jednoho ze svých funkčních prstů, čímž o milivteřinu předběhl Thomův prst přiložený na vidlici.

10

Oblačná zóna, říkal si v duchu Fred Dellray.

Vzpomněl si, jak si zástupce vedoucího zvláštního agenta Tucker McDaniel, který byl na newyorské pobočce FBI relativním nováčkem, svolal celou pobočku a přednáškovou formou jí adresoval řeč podobnou té, kterou před pár hodinami zopakoval před Lincolnem Rhymem. Hovořil o nových komunikačních metodách zlosynů, o tom, jak zrychlující se vývoj technologií usnadňuje činnost jim a ztěžuje ji nám.

Oblačná zóna…

Dellray tomuto konceptu samozřejmě rozuměl. V dnešní době nemohl člověk působit v policejní složce a neznát McDanielúv technologicky vyspělý přístup k hledání a zneškodňování pachatelů. To ovšem neznamenalo, že se mu tento přístup líbil. Nelíbil se mu ani trochu. Převážně kvůli tomu, co výraz „oblačná zóna“ představoval: byl to symbol zásadních a možná i katastrofálních změn v životě každého člověka.

Možná i v jeho životě.

Když toto jasné odpoledne mířil metrem do centra, přemýšlel Dellray o svém otci, profesorovi Marymountské manhattanské koleje a autorovi několika knih o afroamerických filozofech a kulturních kriticích. Do akademické sféry pronikl až ve třiceti letech a už ji nikdy neopustil. Zemřel u pracovního stolu, jenž mu byl po několik desetiletí domovem, a zůstal bezvládně ležet na obtazích časopisu, který založil, když měl svět ještě čerstvě v paměti atentát na Martina Luthera Kinga.

Během života Dellrayova otce zaznamenala politika drastickou proměnu: smrt komunismu, vážnou ránu rasové segregaci, zrod nepřátel operujících mimo hranice států. Psací stroje a knihovnu nahradily počítače. Auta měla airbagy. Počet televizních kanálů se rozrostl ze čtyř na několik set. V jádru se však na životním stylu Dellraye seniora změnilo jen velice málo. Spokojeně přežíval v zapouzdřeném světě akademických rozprav, konkrétně o filozofii, a vroucně si přál, aby ve stejném prostředí zapustil kořeny i jeho syn – aby i on zkoumal podstatu existence a lidského života. Snažil se vštípit synovi lásku ke stejným věcem.

Do jisté míry bylo jeho úsilí úspěšné. U zvídavého, bystrého a oslnivého Freda se skutečně vyvinula fascinace lidstvem ve všech jeho podobách: metafyzika, psychologie, teologie, epistemologie, etika i politika, to vše Dellray mladší miloval. Stačil mu však měsíc ve funkci univerzitního asistenta, aby si uvědomil, že jednoduše zešílí, pokud nebude svůj talent využívat v praxi.

A protože nebyl zvyklý přijímat polovičatá řešení, našel si podle jeho názoru nejsyrovější a nejpřímočařejší způsob, jak přenést filozofii do praxe.

Nastoupil k FBI.

Změna…

Jeho otec se se synovým odpadlictvím smířil a oba si pak vychutnávali společnou kávu a dlouhé procházky po Prospect Parku, během nichž postupně dospěli ke vzájemnému porozumění, že jejich laboratoře a metody se sice liší, ale jejich světonázor a pohled na věc nikoliv.

Podstata existence… Otec ji pozoroval a psal o ní, zatímco syn ji zakoušel na vlastní kůži.

Fredova neuhasitelná zvědavost a snaha pochopit podstatu života z něj v poněkud nezvyklé formě tajné policejní práce učinila přirozeného „pana Obyčejného“. Na rozdíl od většiny tajných policistů, kteří měli jen omezené herecké schopnosti a repertoár, se Dellray dokázal doopravdy proměnit v lidi, které hrál.

Když jednou v přestrojení vystupoval jako bezdomovec žijící na newyorských ulicích nedaleko od federální budovy, tehdejší zástupce zvláštního agenta pověřeného vedením manhattanské pobočky FBI – tedy v podstatě Dellrayův šéf – prošel přímo kolem něj a hodil mu do kelímku čtvrťák, aniž ho poznal.

Byl to jeden z největších komplimentů, jakých se kdy Dellray dočkal.

Chameleón. Jeden týden hrál vygumovaného feťáka, který zoufale shání metamfetamin. Týden nato si střihl roli jihoafrického vyslance, který chce prodat jaderná tajemství. A ihned poté splynul s postavou pobočníka somálského imáma, jenž kolem sebe šíří nenávist k Americe a sype z rukávu stovky citací z koránu.

Fred Dellray vlastnil desítky převleků, které si buďto koupil, nebo spíchl sám. Momentálně je všechny přechovával ve sklepě domu, který si s přítelkyní Serenou před pár lety pořídili v „Békáčku“ neboli v Brooklynu. Jeho kariéra setrvale stoupala, což bylo naprosto zákonité u člověka s jeho energií, schopnostmi a dokonalou absencí touhy vrážet kolegům kudlu do zad. Momentálně šéfoval ostatním tajným agentům a civilním důvěrným informátorům – známým též pod lapidárnějším označením „práskači“ –, což ovšem neznamenalo, že sám čas od času nevyrazil do terénu. Tuto část práce miloval stejně jako kdykoliv předtím.

Jenže pak přišla ta změna.

Oblačná zóna…

Dellray nepopíral, že zlosyni i klaďasové jsou stále chytřejší a technicky zdatnější. Ten posun byl zřejmý: HUMINT neboli sběr zpravodajských informací plynoucích z mezilidského kontaktu vyklízel pole SIGINT.

Dellrayovi však tento posun jednoduše nevyhovoval. Jeho Serena se v mládí pokoušela o dráhu zpěvačky romantických písní. Měla přirozený talent na všechny druhy tance, od baletu přes jazz až po modernu, jenže zkrátka neuměla dost dobře zpívat. Dellraye potkalo totéž v oblasti nových forem policejní práce; forem zahrnujících data, čísla a technologie.

A tak dál pásl své práskače, osobně se účastnil utajených operací a dosahoval výsledků. Když však byl konfrontován s McDanielem a jeho TBC týmem – ó, pardon, Tuckere, totiž s jeho TC týmem, týmem pro techniku a komunikace –, připadal si staromilský Dellray… zkrátka staromilský. Zástupce zvláštního agenta měl pronikavý intelekt, tvrdě pracoval – jeho pracovní týden běžně míval šedesát hodin – a navíc to byl bojovník: kdyby to bylo nutné, bránil by své agenty třeba i před samotným prezidentem. Jeho metody navíc fungovaly: před měsícem vyzvěděli McDanielovi lidé z několika šifrovaných satelitních telefonátů tolik podrobností, že díky nim lokalizovali fundamentalistickou buňku kousek od Milwaukee.

Pro Dellraye a starší agenty z toho vyplývalo jasné sdělení: váš čas se chýlí ke konci.

Freda ještě pořád štvala poznámka, kterou McDaniel možná bezděčně pronesl na schůzce v Rhymově laboratoři:

No nic, tak pokračuj, Frede. Děláš dobrou práci…

Což v překladu znamenalo: Vždyť já ani nečekal, že bys zrovna ty mohl odhalit nějaké stopy vedoucí ke „Spravedlnosti pro…“ nebo k Rahmanovi.

Možná měl McDaniel na kritiku právo. Koneckonců Dellray postupem času vybudoval síť informátorů, která byla pro sledování teroristických aktivit ideální. Pravidelně se s nimi setkával a jednal s nimi tvrdě, ale fikaně: bojácným nabízel ochranu, kajícným kapesníček, těm, kdo si práskáním vydělávali na živobytí, dával peníze, a těm, kteří mu slovy jeho babičky „přerůstali přes kaťata“, dával fyzické i psychické kapky.

Ze všech informací, které dokázal nashromáždit o teroristických spiknutích, dokonce i o těch zárodečných, se však ani jedna netýkala Rahmanovy „Spravedlnosti pro…“ nebo nějakého pitomého obloukového pšouku.

Zatímco tihleti McDanielovi lidé identifikovali pachatele a definovali reálnou hrozbu, aniž přitom zvedli zadky ze židle.

Znáte ty bezpilotní letouny, které operují na Blízkém východě a v Afghánistánu? jejich piloti klidně mohou sedět vedle nákupního centra v Colorado Springs nebo v Omaze…

A Dellraye trápila ještě jedna věc, která ho poprvé napadla zhruba ve chvíli, kdy se na scéně objevil mladý McDaniel: možná už není tak dobrý jako dřív.

Možná měl Rahmana přímo pod nosem. Možná teď členové „Spravedlnosti pro…“ zkoumají elektrickou síť v Békáčku nebo v New Jersey úplně stejně, jako únosci z jedenáctého září zkoumali před akcí letový provoz.

A byla tu i další okolnost: Dellray si musel přiznat, že v poslední době není stoprocentně koncentrovaný. Vyskytlo se totiž něco v jeho „druhém životě“, jak tomu říkal, tedy v jeho životě se Serenou, který se snažil oddělovat od ulice stejně úzkostlivě, jako člověk odděluje plamen od benzinu. A tohle „něco“ bylo docela významné: Fred Dellray byl nyní otcem – před rokem se jim se Serenou narodil chlapeček. Probírali tuto otázku předem a ona trvala na tom, aby Dellray ani po narození dítěte na své práci vůbec nic neměnil, i když to někdy znamenalo účastnit se nebezpečných utajených operací. Chápala totiž, že její muž je se svou prací spjatý stejně bytostně, jako je ona spjatá s tancem, a že kdyby seděl někde v kanceláři, bylo by to pro něj v konečném důsledku nebezpečnější.

Nakolik ho však otcovská role změnila jako agenta? Dellray se těšil, až vezme Prestona do parku nebo do obchodu, až ho bude krmit, až mu něco přečte. (Když šla jednou Serena kolem dětského pokoje, nakoukla dovnitř, zasmála se, jemně Dellrayovi sebrala z dlouhé ruky Kierkegaardův manifest existencialismu Bázeň a chvění a nahradila jej titulem Dobrou noc, měsíčku. Dellray si vůbec neuvědomoval, že i v tak útlém věku dítěte záleží na tom, jaká slova mu člověk předčítá.)

Metro zastavilo ve West Village a cestující se začali hemžit sem a tam.

Tajný agent v Dellrayovi mezi nimi instinktivně a okamžitě identifikoval čtyři zaznamenáníhodné osoby: dva téměř zaručené kapesní zloděje, jednoho kluka ozbrojeného vystřelovacím nebo odlamovacím nožem a mladého zpoceného byznysmena, který si držel ruku na kapse tak pevně, že kdyby si nedával pozor, mohl by ten sáček s koksem docela dobře roztrhnout.

Ulice… Fred Dellray zkrátka ulici miloval.

Tihle čtyři lidé však neměli s jeho současnou misí nic společného, a tak je pustil z hlavy a zároveň si pomyslel: No dobrá, tak jsi to zvoral. Prošvihls Rahmana, prošvihls „Spravedlnost pro…“ Naštěstí byly počet obětí a výše škod minimální. McDaniel se choval povýšeně, ale neudělal z tebe obětního beránka, zatím ne. Což by někdo jiný bez mrknutí oka udělal.

Dellray stále mohl najít stopu vedoucí k pachateli a zastavit ho dříve, než uskuteční další z těch svých strašlivých útoků. Dellray stále mohl své opominutí napravit.

Na příští zastávce vystoupil a pěšky zamířil na východ. Nakonec došel do čtvrti tvořené hispánskými krámky, činžáky, starými a tmavými společenskými kluby, žlukle páchnoucími jídelnami a stanovišti rádiotaxíků, jejichž kapoty zdobily nápisy ve španělštině, arabštině nebo farsijštině. Nebyli tu žádní rychle se pohybující byznysmeni jako ve West Village; lidé se tu vlastně nepohybovali vůbec, ale vesměs jen seděli – většinou muži – na rozviklaných židličkách nebo prazích. Ti mladí byli štíhlí, ti staří obtloustlí, ale všichni ho sledovali obezřetnýma očima.

Právě tady se odehrávala podstatná část terénní práce. Právě tady měl Fred Dellray kancelář.

Přistoupil k výloze jedné kavárny a nakoukl dovnitř – dělalo mu to jisté potíže, protože sklo nebylo mnoho měsíců umyté.

A, ano, tamhle je to. Uvnitř spatřil něco, co mu mohlo přinést spásu, anebo pád.

Jeho poslední šance.

Ťukl kotníkem o kotník, aby se ujistil, že pistole stále vězí v pouzdře upevněném kolem jeho nohy, otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

11

„Jak se cítíš?“ zeptala se Sachsová, sotva vstoupila do laboratoře.

„Nic mi není,“ odpověděl Rhyme škrobeně. „Kde jsou ty důkazy?“ Jeho věty zněly monotónně a překotně.

„Vezou je technici s Ronem. Já jela cobrou sama.“

Podle Rhyma tím chtěla Sachsová říct, že cestou zpátky uháněla jako šílená

„A jak jsi na tom ty?“ zeptal se jí Thom.

„Jsem celá promočená.“

Což ani nemusela říkat. Vlasy jí už osychaly, ale šaty měla pořád zmáčené. Na tom však teď nezáleželo. Hlavní bylo, že se jí nic nestalo, což už věděli z předchozího rozhovoru. Incident Rhymem otřásl, ale když se ujistil, že je Sachsová v pořádku, chtěl rychle přistoupit k analýze důkazů.

Ovšem není to jen jiný způsob vyjádření, že existuje pětačtyřicetiprocentní pravděpodobnost, že někdo jiný na území New Yorku bude usmrcen elektrickým proudem…? A možná se k tomu schyluje právě teď.

„Takže kde jsou ty…?“ začal.

„Co se stalo?“ zeptala se Sachsová Thoma a letmo pohlédla na Rhyma.

„Řekl jsem, že mi nic není.“

„Já se ptám jeho.“ Také v Sachsové nakrátko zaplanul temperament.

„Měl vysoký tlak. Najednou mu prudce stoupl.“

„Ale teď už vysoký není, že ne, Thome?“ odtušil Lincoln Rhyme dopáleně. „Je zase hezky v normě. Je to stejné jako říct, že Rusové poslali rakety na Kubu. I tehdy panovalo nějakou dobu napětí. Ale protože se z Miami nestal radioaktivní kráter, tak se ten problém zřejmě vyřešil, nemám pravdu? Je… to… minulost. Takže zavolej Pulaskému a sežeň ty techniky z Queensu. Chci tady ty důkazy mít.“

Ošetřovatel si ho však nevšímal a místo toho se dál bavil se Sachsovou. „Žádné léky nepotřeboval. Ale radši ho ještě sleduju.“

Sachsová si Rhyma ještě jednou prohlédla a prohlásila, že se půjde nahoru převléci.

„Je nějaký problém?“ ozval se Lon Sellitto, který o pár minut dříve dorazil z centra. „Ty se necítíš dobře, Linku?“

„Ó, prokristapána,“ vyprskl Rhyme. „Copak jste všichni hluší? Copak mě všichni ignorujete…?“ Podíval se do dveří. „Á, no konečně. Snad mě nečeká další výslech. Sakra, Pulaski, aspoň že ty jsi produktivní. Takže co nám neseš?“

Mladý policista, který byl už opět v uniformě, nesl několik bedýnek na mléko, v nichž ohledávací technici obvykle přepravovali důkazní sáčky.

O chvíli později přivezli dva technici z hlavního sídla jednotky pro ohledávání míst činu objemný předmět zabalený v igelitové fólii: kabel. Byla to nejpodivnější zbraň, s jakou se kdy Rhyme při vyšetřování setkal. A také jedna z nejvražednějších. Technici z Queensu přivezli i přístupová dvířka ze sklepa rozvodny, rovněž zabalená ve fólii.

„Pulaski? Co ta kavárna?“

„Měl jste pravdu. Přivezl jsem odtamtud pár věcí, pane.“

Zvednuté kriminalistovo obočí policistovi připomnělo, že formální oslovení není nezbytné. Kriminalista byl kapitánem newyorské policie ve výslužbě, takže na oslovování hodností neměl nárok a o civilní projevy zdvořilosti zase neměl zájem. Už dlouho se snažil Pulaského zbavit přehnané úslužnosti a nejistoty. Ta samozřejmě pramenila z jeho mládí, ale obsahovala i vážnější podtext: hned při prvním případu, který společně vyšetřovali, utrpěl Pulaski vážné zranění hlavy, které téměř ukončilo jeho policejní kariéru. Nakonec se rozhodl zůstat, musel však přitom překonat nejen samotné zranění, ale i pozdější návaly zmatku a dezorientace, které ho dodnes tu a tam trápily. (Ve svém odhodlání zůstat policistou se přitom do značné míry inspiroval Rhymovým rozhodnutím zachovat se stejně.)

Jednou z nejdůležitějších věcí, které Rhyme potřeboval Pulaskému vštípit, aby z něj udělal špičkového ohledávače místa činu, bylo neprůstřelné ego. Člověk může být nejschopnější na světě, ale k ničemu mu to není, pokud své schopnosti nedokáže podpořit kuráží. Rhyme si přál, aby se mladý policista před jeho smrtí vyšvihl mezi nejlepší ohledávací techniky v New Yorku. Věděl, že je to možné, a tajně doufal, že by Pulaski se Sachsovou mohli jednoho dne stanout v čele celé ohledávací jednotky. Svým způsobem by tak nesli dál Rhymův odkaz.

Poděkoval ohledávacím technikům, kteří mu uctivě kývli na pozdrav a odešli. Jejich výrazy přitom naznačovaly, že si zapisují do paměti, jak laboratoř vypadá. Bylo jen málo lidí, kteří se z policejního ústředí dostali až sem a spatřili Rhyma na vlastní oči. Lincoln Rhyme zaujímal v hierarchii newyorské policie zvláštní místo; shodou okolností došlo nedávno k personální rošádě a šéf oddělení soudní kriminalistiky byl přeložen do okresu Miami-Dade. V čele oddělení se tak nyní střídalo několik služebně starších detektivů, než náčelník jmenuje stálého velitele. Dokonce padl návrh, že by se do funkce šéfa ohledávačů mohl vrátit Lincoln Rhyme.

Když mu zástupce komisaře před časem v této věci volal, poznamenal Rhyme, že by měl možná trochu problém s fyzickými testy. V jejich rámci museli uchazeči povinně a na čas absolvovat překážkovou dráhu v následující podobě: sprint ke dvoumetrové bariéře, přeskočení bariéry, zadržení figuranta, vyběhnutí do schodů, odvlečení osmdesátikilogramové figuríny do bezpečí a nakonec šestnáct výstřelů z krátké palné zbraně silnější rukou a patnáct slabší.

Rhyme byl na rozpacích a vysvětlil zástupci newyorské policie, který za ním dokonce přijel, že by tento test nikdy nemohl absolvovat. Jejich zájem ho prý těší, ale pravděpodobně by dokázal překonat jen bariéru vysokou maximálně metr a půl.

Sachsová se vrátila dolů. Na sobě měla džínsy a světle modrou halenku, kterou si zastrčila do kalhot. Vlasy měla umyté, téměř výsušené a opět stažené do culíku černou gumičkou.

Vtom někdo zazvonil. Thom šel otevřít a po chvíli se ve dveřích objevila další postava.

Štíhlý muž, jehož skromné chování naznačovalo, že je to buď zasloužilý účetní, anebo prodavač obuvi, se jmenoval Mel Cooper a podle Rhymova názoru to byl jeden z nejlepších laboratorních techniků v zemi. Měl diplomy z matematiky, fyziky a organické chemie, významně se angažoval v Mezinárodním sdružení identifikace a Mezinárodním sdružení analýzy krevního obrazu a newyorská jednotka pro ohledávání míst činu ho neustále žádala o spolupráci. Protože to však byl Rhyme, kdo Coopera před lety vysvobodil z jakéhosi zaměstnání mimo New York a přivedl ho do řad newyorské policie, rozumělo se jaksi samo sebou, že pokud budou Rhyme se Sellittem vyšetřovat nějaký případ a vyžádají si jeho služby, Cooper všeho nechá a zamíří rovnou na Manhattan.

„Ahoj, Mele. To jsem rád, žes byl zrovna volný.“

„Hm. Volný… Copak jsi nevolal mému poručíkovi a nevyhrožovals mu všemi možnými příšernostmi, pokud mě okamžitě neuvolní z případu Hanover-Sterns?“

„Udělal jsem to pro tebe, Mele. Mrhali tvými schopnostmi na nějakém zneužívání informací v obchodním styku.“

„A já ti za tu laskavost děkuji.“

Cooper kývl na pozdrav ostatním přítomným, posunul si brýle à la Harry Potter výše na nos a potichoučku se přesunul přes laboratoř k ohledávacímu stolu. Na nohou měl hnědé polobotky značky Hush Puppies. Ačkoliv byl Mel Cooper podle vzezření nejméně sportovně založeným člověkem, s jakým se kdy Rhyme setkal – tedy samozřejmě kromě sebe –, pohyboval se s elegancí fotbalového kouzelníka, což Rhymovi znovu připomnělo, že tento nenápadný laboratorní technik je přeborníkem ve společenských tancích.

„Takže si poslechneme detaily,“ začal Rhyme a přesunul pohled na Sachsovou.

Sachsová zalistovala v poznámkách a tlumočila přítomným, co jí řekl terénní pracovník elektrárenské společnosti.

„Firma Algonquin Consolidated Power and Light dodává elektřinu – oni sami jí říkají ‚šťáva‘ – do většiny budov a provozů v oblasti. Do Pensylvánie, New Yorku, Connecticutu, New Jersey.“

„To jsou ty komíny na East River?“

„Přesně tak,“ odpověděla Sachsová Cooperovi. „Mají tam sídlo a taky tam mají tepelnou elektrárnu. Inspektor Algonquin Consolidated mi sdělil, že pachatel se do té rozvodny mohl vloupat kdykoliv během posledních šestatřiceti hodin. Provoz rozvoden je obvykle bezobslužný. Dnes krátce po jedenácté dopoledne se pak pachatel – nebo pachatelé – naboural do firemních počítačů a začal vyřazovat z provozu rozvodny v okolí a přesměrovávat veškerou elektřinu do rozvodny na Sedmapadesáté ulici. A když se napětí zvýší na určitou hodnotu, musí uzavřít obvod. Nedá se tomu zabránit. Buď tedy přeskočí na jiný kabel, nebo na něco uzemněného. Za normálních okolností by se v rozvodně odpojily jističe, jenže pachatel je přenastavil tak, aby odolaly desetinásobnému zatížení, a tak napětí sedělo v tomhle,“ ukázala na kabel, „a čekalo, až se bude moct do něčeho vybít. Bylo to jako hráz. Tlak narůstal a šťáva musela někam odejít.

Vysvětlím vám teď, jak funguje newyorská elektrická síť. Tohle schéma mi nakreslil jeden ze zaměstnanců a připadalo mi užitečné.“ Sachsová vytáhla kus papíru s načmáraným diagramem. Přistoupila k bílé tabuli, uchopila tmavě modrou fixu a překreslila náčrtek.

Elektrárna nebo zdroj elektrické energie (345 000 V)

| (vedení velmi vysokého napětí)

Přenosová rozvodna (snížení napětí z 345 000 V na 138 000 V)

| (vedení vysokého napětí)

Oblastní rozvodna (snížení napětí z 138 000 V na 13 800 V)

| (distribuční sít)

1. Místní sítě ve velkých komerčních budovách (snížení napětí z 13 800 V na 120/208 V) nebo

2. Uliční transformátory (snížení napětí z 13 800 V na 120/208 V)

| (koncová obslužná sít)

Domácnosti a kanceláře (120/208 V)

Sachsová pokračovala: „MH-desítka, což je ta rozvodna na Sedmapadesáté ulici, patří mezi oblastní rozvodny. Vstupní vedení má vysoké napětí. Pachatel sice mohl napojit kabel kdekoliv na tuto síť, ale to je dost ošemetná záležitost – zřejmě proto, že napětí je tak vysoké. A tak pachatel pracoval na výstupní straně rozvodny, kde je napětí jenom třináct tisíc osm set voltů.“

„Fujtajbl,“ zamumlal Sellitto. „Prý ‚jenom‘.“

„A jakmile napojil kabel, nastavil jističe na vyšší hodnotu a zahltil rozvodnu šťávou z ostatních stanic.“

„A rozvodna bouchla,“ doplnil ji Rhyme.

Sachsová sebrala důkazní sáček, který obsahoval kousky kovu ve tvaru slzy. „A pak rozvodna bouchla,“ zopakovala. „A všude se válelo tohleto. Jako střepiny.“

„Co to je?“ dotázal se Sellitto.

„Roztavené kapičky ze sloupku autobusové zastávky. Obloukový výboj je rozmetal na všechny strany. Oprýskaly beton a některými auty proletěly skrz. Oběť utrpěla popáleniny, ale zabilo ji něco jiného.“ Rhyme si všiml, že Amélii změkl hlas. „Bylo to jako rána z velké brokovnice. Rány se kauterizovaly.“ Zašklebila se. „Kvůli tomu byla oběť ještě chvíli při vědomí. Podívejte se.“ Kývla na Pulaského.

Policista zastrčil do nedalekého počítače paměťové karty a vyhledal příslušné soubory. Po chvíli se na monitorech s vysokým rozlišením objevily fotografie. Po mnoha a mnoha letech v kriminalistické branži byl Rhyme do značné míry imunní i vůči nejděsuplnějším snímkům; tyto fotky ho však znepokojily. Tělo mladé oběti posévaly kovové tečky. Kvůli spalujícímu žáru projektilů však bylo kolem ran jen málo krve. Věděl pachatel, jak bude zbraň účinkovat – že se průstřely působením tepla okamžitě zacelí? Věděl, že jeho oběti zůstanou při vědomí a budou cítit bolest? Patřilo to k jeho vražednému rukopisu? Rhyme začínal chápat, proč byla Sachsová tak ustaraná.

„Kristepane,“ zamumlal Sellitto.

Rhyme odhlédl od snímku a zeptal se: „Kdo to byl?“

„Jmenoval se Luis Martin. Pracoval jako zástupce vedoucího v prodejně hudebnin. Dvacet osm let. Bez záznamu.“

„Takže neměl nic společného s Algonquin Consolidated ani s dopravním podnikem? Našli jste nějaký důvod, proč by si někdo mohl přát jeho smrt?“

„Nenašli,“ odvětila Sachsová.

„Prostě byl ve špatnou dobu na špatném místě,“ shrnul Sellitto.

Rhyme se obrátil na Pulaského. „Co ta kavárna, Rone? Cos tam zjistil?

„Zhruba v deset čtyřicet pět tam vstoupil muž v tmavě modré kombinéze. Měl s sebou notebook a připojil se na internet.“

„V modré kombinéze?“ zbystřil Sellitto. „Měla nějaké logo? Nějaký nápadný znak?“

„Nikdo si ničeho nevšiml. Ale kombinézy zaměstnanců Algonquin Consolidated mají stejnou tmavě modrou barvu.“

„Máš jeho popis?“ vyzvídal neupravený detektiv. „Pravděpodobně běloch, pravděpodobně mezi čtyřiceti a padesáti lety, brýle, černá čepice. Pár lidí ovšem vypovědělo, že neměl brýle ani čepici. Vlasy měl podle nich světlé, tmavé nebo i zrzavé.“

„To jsou ti svědkové,“ zabručel Rhyme opovržlivě. Kdyby nějaký do půl těla svlečený střelec zabil před deseti svědky člověka, byli by tito svědci schopni vypovědět, že měl na sobě tričko deseti různých barev. V posledních letech se sice Rhymova nedůvěra v hodnotu očitých svědků poněkud otupila – bylo to díky Améliiným vyšetřovacím schopnostem, ale zejména díky Kathryn Danceové, která mu dokázala, že také analýza řeči těla je ve většině případů natolik exaktní, že dokáže opakovaně přinášet výsledky –, ale ani tyto dílčí úspěchy nemohly Rhymúv skeptický postoj zcela vyvrátit.

„A kam se pak ten muž v kombinéze poděl?“ zeptal se Rhyme.

„To právě nikdo neví jistě. Bylo to docela chaotické. Věděli jen, že slyšeli obrovskou explozi, celá ulice zbělala a pak všichni vyběhli ven. Nikdo si nedokázal vybavit, že by ho pak ještě viděl.“

„A tu kávu si odnesl s sebou?“ dotázal se Rhyme. Miloval kelímky na nápoje. Byly jako identifikační průkazy, neboť obsahovaly nejen informace o DNA a otisky prstů, ale i řadu stopových důkazů, které na nich ulpěly díky lepkavosti mléka, cukru a dalších přísad.

„Obávám se, že ano,“ potvrdil Pulaski.

„Do pytle. A cos teda u jeho stolu našel?“

„Tohle.“ Pulaski vytáhl z bedýnky od mléka plastovou obálku.

„Vždyť je prázdná.“ Sellitto přimhouřil oči a podrbal se na impozantním břiše – možná ho něco svědilo, a možná jen maně dával průchod nelibosti nad tím, že ani jeho nejnovější bláznivá dieta nezabírá.

Rhyme se však na sáček podíval a usmál se. „Dobrá práce, zelenáči.“

„Dobrá práce?“ zamumlal poručík. „Vždyť tam nic nemá.“

„Tohle jsou moje oblíbené důkazy, Lone. Ty, které nejsou vidět. Ale k tomu se dostaneme za minutku. Momentálně mě zajímá hackerská stránka věci,“ mudroval Rhyme. „Pulaski, jak to v té kavárně vypadalo s bezdrátovým připojením? Přemýšlel jsem o tom a vsadil bych se, že ho tam nemají.“

„Přesně tak. Jak to víte?“

„Nemohl riskovat, že nebude fungovat. Spíš se připojil přes některého mobilního operátora. Ale my teď potřebujeme zjistit, jak pronikl do systému Algonquin Consolidated. Lone, sežeň mi na linku někoho z počítačové zločinnosti. Musí kontaktovat experty na internetové zabezpečení v Algonquin Consolidated. Zkus třeba Rodneyho.“

Oddělení počítačové zločinnosti newyorské policie byl elitní útvar čítající asi třicet detektivů a členů pomocného personálu. S jedním členem útvaru, detektivem Rodneym Szarnekem, Rhyme příležitostně spolupracoval. Pokládal ho za mladého člověka, ale po pravdě řečeno neměl tušení, kolik může být Szarnekovi let, protože detektiv měl chlapecké chování, plandavé šaty a hackersky rozčepýřené vlasy, kteréžto atributy měly sklon ubírat lidem roky.

Sellitto vytočil číslo a po stručné konverzaci ukončil hovor a oznámil, že se Szarnek okamžitě spojí s ajťáky Algonquin Consolidated, aby zjistil, kdo a jak se nahackoval na jejich servery.

Cooper mezitím uctivě hleděl na kabel. „Takže tohle je ono?“ Zvedl další sáček obsahující beztvaré kovové úlomky připomínající střepiny a dodal: „Ještě štěstí, že zrovna nešel nikdo kolem. Kdyby se to stalo na Páté Avenue, mohlo si to vyžádat pětadvacet mrtvých.“

Rhyme si jeho nadbytečné poznámky nevšímal a raději se podíval na Sachsovou. Všiml si, že její oči při pohledu na kovové kuličky strnuly.

Aby odvedl její pozornost od střepin, prohlásil tónem, který zněl možná drsněji, než bylo v danou chvíli nutné: „Tak pojďte, lidi. Dáme se do práce.“

12

Fred Dellray se vsoukal do boxu a podíval se na bledého vychrtlého muže, který mohl být vyžilým třicátníkem nebo také zachovalým padesátníkem.

Muž měl na sobě o číslo větší sportovní bundu – možná si ji opatřil v nějaké velmi špatné prodejně levných oděvů, a možná ji sebral někde z věšáku, když se nikdo nedíval.

„Jeepe.“

„Ehm, takhle už se nejmenuju.“

„Ty už se tak nejmenuješ? Nejseš ty náhodou ten ‚Umělec, dříve známý jako Prince‘?“

„Tomu nero…“

„Takže jak ti teďka říkaj?“ zeptal se Dellray a hluboce se zamračil. Musel se držet předepsaného scénáře, který před podobnými lidmi používal často. Jeep – nebo jak se tenhle vykuk jmenoval – byl sadistický feťák, jehož Dellray kdysi sebral v rámci utajené operace, v jejímž průběhu byl nucen s úsměvem poslouchat, jak mu Jeep barvitě popisuje mučení jakéhosi vysokoškoláka, který mu odmítl zaplatit za drogy. Pak přišla razie, špetka vyjednávání a po nějaké době strávené v base se stal Jeep jedním z Dellrayových domácích mazlíčků.

Stále však musel být na vodítku, se kterým bylo třeba čas od času pořádně škubnout.

„Bejval jsem Jeep. Ale rozhod jsem se, že si to jméno změním. Teďka jsem Jim, Frede.“

Změny. Znamení doby.

„Hele, když už je řeč o jménech: Odkdypak jsem pro tebe Fred? Jsem snad tvůj kámoš, jsem tvůj nejlepší přítel? Nevzpomínám si, že bysme se seznamovali, připíjeli si přes propletené hnáty, představili si rodiče a tak.“

„Promiňte, pane.“

„Něco ti povím, hele: radši zůstaň u toho Freda. Když mi říkáš ‚pane‘, nevěřím ti ani za mák.“

Ten chlap byl nechutnou zplodinou lidstva, ale Dellray ze zkušenosti věděl, že s podobnými lidmi je třeba balancovat na hraně. Nikdy jim nedat najevo pohrdání, ale zároveň jim nikdy neopomenout dát dloubanec do žeber a přiživovat jejich strach. Strach plodí úctu. Tak už to na světě chodí. „Řeknu ti teď, co podnikáme. Je to důležitý. Vzpomínám si, že se ti blíží termín.“

Jeepa čekalo slyšení o povolení přesunu do jiné jurisdikce. Dellrayovi nevadilo, že o něj možná přijde. Jeep už mu nebyl téměř vůbec užitečný. Tahle potíž se týkala prakticky všech informátorů: jejich životnost zhruba odpovídala čerstvému jogurtu. Jeep-Jim se hodlal odvolat k propouštěcí komisi státu New York získat povolení k přesunu do Georgie. Ze všech míst na světě zrovna tam.

„Kdybyste za mě ztratil slovo, Frede, pane, bylo by to skvělý.“ Upřel na agenta velké rozpité oči.

Ze světa důvěrných informátorů by si měla vzít příklad Wall Street. Žádné deriváty, žádné swapy úvěrového selhání, žádné pojistky a garance, žádné čachry s účetními knihami. Bylo to úplně jednoduché: člověk dal práskači něco s hodnotou X a získal od něj protislužbu stejné hodnoty.

A když ji práskač neposkytl, byl vyloučen ze hry. Kdo neplatí, jde do sraček.

Vše velice transparentní.

„No dobrá,“ pravil Dellray. „Takže jsi mi vyložil na stůl, co chceš ty. A teďka si poslechni, co chci já. A musím předem říct, že je to citlivý na čas. Víš, co to znamená, Jime?“

„Ze někdo dostane hezky rychle přes koule.“

„Jasnačka. Takže mě teď poslouchej, co to dá. Potřebuju najít Brenta.“

Chvíle ticha. „Williama Brenta? A proč bych měl vědět, kde ho můžete najít?“ Jeep-Jim alias Slim-Jim alias Jim-Beam to řekl příliš naléhavě, což Dellrayovi prozradilo, že tenhle práskač má přinejmenším přibližnou představu, kde Brenta najít.

„Před očima mně běhá Georgia,“ zahlaholil agent.

Uplynulo plných šedesát vteřin, během nichž Jeep vyjednával sám se sebou.

„No teda, možná bych moh…, totiž, jde o to, že je možný…“

„Tak dokončíš už nějakou větu, anebo je budeš pořád polykat?“

„Zkusím něco zjistit.“

Jeep-Jim-Prince vstal, odšoural se do kouta a začal psát textovou zprávu, což Dellraye pobavilo. Ten člověk byl tak paranoidní, že měl strach, aby ho někdo neslyšel, jak datluje esemesku. „Džípovi“ se jistě bude v Georgii dařit.

Dellray se napil vody, kterou mu přinesla servírka, a doufal, že Jeep-Jimova mise skončí úspěchem… Jedním z agentových největších úlovků byl jistý William Brent, usedlý běloch středního věku, který vypadal jako pokladní z Wal-Martu. Právě tento muž se před časem hlavní měrou podílel na zmaření jednoho velice ošklivého spiknutí. Jistá domácí teroristická skupina složená z rasistů a separatistů tehdy vymyslela plán, v jehož rámci chtěla jednoho pátečního večera vyhodit do vzduchu řadu synagog a svalit vinu na islámské fundamentalisty. Skupina měla dost peněz, ale málo možností, a tak se obrátila na jednu místní mafiánskou rodinu, která rovněž neměla v lásce Židy ani muslimy. Rodina si pak najala na výpomoc Brenta, který se však nechal ošálit jednou z Dellrayových hereckých etud – agent se před ním vydával za haitského obchodníka se zbraněmi, jenž v USA prodává protitankové granátomety.

Brent byl zatčen a Dellray ho obratem naverboval. K překvapení všech vzal Brent práskačství tak vážně, jako by se na tuto práci celý život připravoval. Infiltroval se do nejvyšších pater rasistické skupiny i mafiánské rodiny a celé spiknutí zmařil. I když už však svůj dluh společnosti splatil, pokračoval ve spolupráci s Dellrayem a postupně si zahrál řadu různých postaviček – připitomělého nájemného vraha, geniálního specialistu na loupeže klenotů a přepadení bank nebo radikálního odpůrce potratů. Z Brenta se stal nakonec jeden z nejbystřejších práskačú, na jaké kdy Dellray narazil. A také dokonalý chameleón. Byl jakousi odvrácenou stranou Freda Dellraye (před několika lety dokonce panovalo podezření, které se ovšem nikdy nepotvrdilo, že si Brent vytvořil vlastní síť informátorů – přímo uvnitř newyorské policie).

Dellray ho pásl zhruba rok. Po uplynutí této doby se stal Brent přeexponovaným a vrátil se k pohodlnému životu v programu ochrany svědků. Proslýchalo se však, že jedna z jeho nových totožností nezemřela, ale udržela si dobré konexe na ulici.

A protože Dellrayovy obvyklé zdroje nezjistily žádné informace o skupině „Spravedlnost pro…“, o Rahmanovi ani o útoku na elektrickou síť, vzpomněl si agent na Williama Brenta.

Jimmy-Jeep se vrátil a posadil se na rozvrzanou lavici. „Myslím, že bych to možná dokázal zpunktovat. Ale o co jako jde? Nerad bysem, aby mi dal do držky.“

Což je, pomyslel si Dellray, jeden z docela podstatných rozdílů mezi Wall Street a práskačskou branží.

„Ne, ne, Džipíku,“ řekl, „ty mě neposloucháš. Já tě nežádám, aby ses proměnil v malou mušku na zdi. Žádám tě jen, abys mi udělal dohazovače. Zařídíš mi schůzku, a než se naděješ, budeš se ládovat broskvema v Georgii.“

Dellray posunul Jimovi přes stůl kartičku obsahující pouze telefonní číslo. „Ať zavolá semhle. Zařiď to.“

„To jako hnedka?“

„Hnedka.“

Jeep kývl ke kuchyni. „Ale co můj oběd? Ještě jsem nejed.“

„Co je tohle za lokál?“ vyštěkl Dellray náhle a zděšeně se rozhlédl kolem sebe.

„Jak to myslíte, Frede?“

„Copak ti tady nedaj jídlo s sebou?“

13

Od útoku uplynulo už pět hodin a v Rhymově domě stoupalo napětí. Žádná ze stop se slibně nerozvíjela.

„Co ten kabel?“ houkl Rhyme naléhavě. „Odkud pochází?“

Cooper si znovu postrčil tlusté brýle výše na nos. Nasadil si gumové vyšetřovací rukavice, ale než se poprvé dotkl důkazů, očistil si ruce přilnavým válečkem, který poté vyhodil. Rhyme tento postup nařizoval svému týmu už od chvíle, kdy analyzoval jeden případ pro newjerseyskou policii a zjistil, že některá vlákna nepocházejí od zadrženého podezřelého, nýbrž z vnitřní kapsy saka jednoho z detektivů. Ten si totiž po vzoru fiktivního kolegy z jednoho oblíbeného televizního pořadu nacpal do kapsy hrst volně posbíraných gumových rukavic. Pravděpodobnost kontaminace byla nepatrná, avšak součástí práce soudního kriminalisty není jen hledání a analýza důkazů; kriminalista musí také zajistit, aby důkazy zůstaly natolik neporušené, že se na jejich základě podaří u soudu usvědčit padouchy hájené smečkou ostrých advokátů.

Od neslavného případu newjerseyského vlákna proto Rhyme trval na tom, aby si technici přejeli rukavice ihned po nasazení válečkem, pokud je nevytáhli přímo z originálního sáčku nebo krabičky.

Cooper nyní rozstříhal chirurgickými nůžkami igelitový obal a odhalil kabel. Ten měřil asi čtyři a půl metru a v převážné části délky ho chránila černá izolace. Kabel samotný nebyl jednolitý, ale skládal se z mnoha pramenů stříbřité barvy. Na jednom konci k němu byla přišroubovaná tlustá a ohořelá mosazná deska. Druhý konec byl opatřen dvěma velkými měděnými šrouby s otvory uprostřed.

„V Algonquin Consolidated tomu prý říkají dělené šrouby,“ prohlásila Sachsová. „Používají se k napojování kabelů. Pachatel pomocí nich připojil kabel k hlavnímu vedení.“

Následně Sachsová vysvětlila, jak pachatel zavěsil z okna desku – té se podle pracovníků Algonquin Consolidated říkalo „přípojnice“. Ke kabelu byla připevněná dvěma čtvrtcoulovými šrouby. Obloukový výboj nastal mezi přípojnicí a nejbližším uzemněným zdrojem, což byl sloupek zastávky.

Rhyme pohlédl na Améliin palec, rozedraný a pokrytý tmavou zaschlou krví. Sachsová měla sklon kousat si nehty a drásat si prsty a kůži pod vlasy. Napětí se v ní hromadilo podobně jako v rozvodně Algonquin Consolidated. Ještě jednou si zaryla prstem do palce a pak – jako by se chtěla přinutit s tím přestat – si i ona nasadila gumové rukavice.

Lon Sellitto právě telefonoval s policisty, kteří vyslýchali svědky po celé délce Sedmapadesáté ulice. Rhyme mu věnoval rychlý tázavý pohled, ale detektivova grimasa – výraznější než ty, které jeho tvář obvykle zdobily – mu jasně prozradila, že jejich úsilí prozatím vyznívá naprázdno. Rhyme tedy upřel pozornost zpátky na kabel.

„Přejed přes něj kamerou, Mele,“ vybídl technika. „Pomalu.“ Cooper uchopil malou videokameru, zblízka jí přejel po celé délce kabelu, poté přístroj otočil a sejmul druhou stranu. Záběry z kamery se ve vysokém rozlišení zobrazovaly na velkém monitoru před Rhymem.

Ten na ně chvíli soustředěně hleděl a poté zamumlal: „Bennington Electrical Manufacturing, jižní Chicago, Illinois. Model AM-MV-šedesát. Stupeň světlosti nula, maximální napětí šedesát tisíc voltů.“

Pulaski se zasmál. „Páni, Lincolne. Kde jste se toho o kabelech tolik naučil?“

„Je to natištěno na boku, zelenáči.“

„Aha. Toho jsem si nevšiml.“

„Očividně. A náš pachatel ho na tuhle délku zkrátil sám. Co myslíš ty, Mele? Žádný strojový řez tu nevidím.“

„Souhlasil bych.“ Cooper sebral zvětšovací sklo a prohlédl konec kabelu, který byl přišroubovaný k vedení v rozvodně. Poté zaostřil videokameru na odřezané konce. „Amélie?“

Sachsová jim oznámila, že se už na řez díval jejich mechanik. „Ruční pilka na železo,“ nadhodila.

Dělené šrouby se sice nikde jinde než v oblasti silnoproudu nepoužívaly, ale mohly pocházet z desítek různých zdrojů.

Obdobně neprůkazné byly i šrouby, které spojovaly kabel s přípojnicí.

„Pojďme to sepsat na tabule,“ prohlásil Rhyme.

Pulaski vytáhl z rohu laboratoře několik bílých tabulí a Sachsová na jednu z nich napsala: Místo činu: Rozvodna Algonquin Consolidated Manhattan-10, Západní 57. ulice. Na další tabuli pak načmárala slova Profil pachatele a společně začali sepisovat vše, co zatím zjistili.

„Našel ten kabel přímo v rozvodně?“ dotázal se Rhyme.

„Ne. Žádné kabely tam uskladněné nebyly,“ odpověděl mladý policista.

„Tak zjisti, kde ho sehnal. Zavolej na Bennington Manufacturing.“

„Jasně.“

„Dobrá,“ pokračoval Pdiyme. „Takže tu máme práci s kovem a nářadím. Třeba ta pilka na železo. Ta musela zanechat stopy. Podívejme se na ten kabel pořádně.“

Cooper uchopil mikroskop na velké předměty, který byl rovněž připojený k počítači, a začal zkoumat místo řezu. Nejprve použil nízké zvětšení. „Je to nový plátek, ostrý.“

Rhyme upřel závistivý pohled na technikovy ruce, které zručně posouvaly ohnisko a manipulovaly s ozubením stativu. Po chvíli se opět zaměřil na obraz na monitoru. „Nový sice je, ale má ulomený zoubek.“

„Kousek od rukojeti.“

„Jasně.“ Než lidé začnou řezat, obvykle třikrát nebo čtyřikrát přiloží ostří na předmět určený k přeřezání. Na měkkém materiálu, jako je hliník, přitom mohou zůstat otisky zlomených nebo ohnutých zubů, případně jiné charakteristické nepravidelnosti, které mohou prokázat shodu mezi nástrojem nalezeným u pachatele a nástrojem, který byl použit při páchání trestného činu.

„A co ty dělené šrouby?“

Cooper našel na všech šroubech charakteristické škrábance, které na nich pravděpodobně zanechal pachatelův klíč.

„Miluju měkkou mosaz,“ zadrmolil Rhyme. „Prostě ji miluju Takže pachatel používá staré nástroje. Mám čím dál silnější dojem, že je to někdo zevnitř té firmy.“

Sellitto dotelefonoval. „Nic. Možná někdo viděl někoho v modré kombinéze. Ale to mohlo být klidně hodinu po tom, co se to stalo. V době, kdy se to v celém bloku jen hemžilo pitomými elektrikáři z Algonquin Consolidated, kteří měli na sobě pitomé modré mundúry.“

„A co jsi zjistil ty, zelenáči?“ vyštěkl Rhyme na Pulaského. „Chci znát zdroj toho kabelu.“

„Čekám, až se mi někdo ozve.“

„Řekni jim, že jsi policajt.“

„To jsem udělal.“

„Tak jim řekni, že jsi náčelník. Velká ryba.“

„Já…“

Ale to už Rhyme upíral pozornost na něco jiného: na železné tyče tvořící mříž, která bránila vstupu do tunelu. „Jak je přeřezal, Mele?“

Důkladná prohlídka odhalila, že pachatel tentokrát nepoužil pilku na železo, nýbrž velké štípací kleště.

Cooper znovu prozkoumal konce tyčí pod mikroskopem osazeným digitálním fotoaparátem a pořídil několik snímků. Ty poté odeslal do centrálního počítače a zobrazil je na monitoru.

„Nějaké charakteristické znaky?“ dotázal se Rhyme. Stejně jako v případě ulomeného zubu pily a škrábanců na šroubcích a matkách může i neobvyklý otisk štípacích kleští prokázat spojitost mezi jejich majitelem a místem činu.

„Co třeba tohle?“ odvětil Cooper a ukázal na monitor.

Na přeštípnutých plochách několika tyčí byl zhruba ve stejné Poloze patrný drobný otisk ve tvaru půlměsíce. „Tohle bude stačit. Fajn.“

V tu chvíli Pulaski naklonil hlavu a připravil si pero, neboť ve firmě Bennington Electrical Manufacturing zřejmě někdo konečně zvedl telefon a projevil ochotu pohovořit si s mladým policistou zastávajícím dočasně funkci císaře celého Newyorského policejního oddělení.

Po krátkém rozhovoru Pulaski zavěsil.

„Tak jak je to ksakru s tím kabelem, Puláski?“

„Tak především je tenhle model docela běžný. Říkali…“

„Jak běžný?“

„Ročně se ho prodají miliony metrů. Používá se většinou pro přenos středně vysokého napětí.“

„Šedesát tisíc voltů je středně vysoké napětí?“

„Asi ano. Je k dostání v kterémkoliv velkoobchodu s elektrozařízením. Firma Algonquin Consolidated však tyhle kabely nakupuje v obrovských objemech.“

„A kdo z Algonquin je objednává?“ dotázal se Sellitto.

„Oddělení technických dodávek.“

„Zavolám tam,“ rozhodl poručík, zavolal tam a po krátkém rozhovoru ukončil hovor. „Zjistí, jestli jim ve skladu něco nechybí.“

Rhyme upřeně hleděl na mříž. „Takže prolezl poklopem a pronikl do pracovního prostoru Algonquin Consolidated pod tou vedlejší uličkou.“

„Možná v rámci plnění nějakého pracovního úkolu slezl k tomu parnímu potrubí,“ dodala Sachsová, „a přitom si všiml mříže vedoucí do tunelu.“

„Což rozhodně naznačuje, že je to zaměstnanec.“ Rhyme doufal, že tomu tak bude. Policistům značně usnadňovalo práci, když se okruh podezřelých zúžil na zaměstnance jediné firmy. „Tak pojďme dál. Co ty boty?“

„Otisky podrážek u přístupového tunelu a v místě připojení kabelu v rozvodně jsou si podobné,“ prohlásila Sachsová.

„A v té kavárně se nějaké otisky našly?“

„Jen tenhle,“ odpověděl Pulaski a ukázal na elektrostatický snímek. „Byl pod stolem. Řekl bych, že je to stejná značka.“

Mel Cooper otisky prohlédl a souhlasil. Mladý policista pokračoval: „A Amélie mě nechala zkontrolovat boty všem zaměstnancům Algonquin Consolidated, kteří se tam v té době pohybovali. Všechny byly odlišné.“

Rhyme upřel pozornost na otisk. „Co je to podle tebe za značka, Mele?“

Cooper začal prohlížet databázi obuvi, která obsahovala vzorky několika tisíců bot, z nichž drtivá většina byla pánských. Většinu závažných trestných činů, které vyžadovaly fyzickou přítomnost na místě jejich spáchání, měli na svědomí muži.

Lví podíl na vytvoření této rozsáhlé databáze polobotek a bot měl Lincoln Rhyme. Už před lety se dohodl se všemi velkými výrobci obuvi, že budou na newyorskou policii dobrovolně a pravidelně zasílat snímky podrážek všech svých modelových řad.

A když se po nehodě vrátil ke kriminalistické práci, i nadále se angažoval ve správě a rozšiřování produktových a materiálových databází, jako byla tato. Během jednoho nedávného vyšetřování případu nezákonného shromaždování dat přitom dostal nápad, který dnes používala řada policejních složek z celé země. Přesvědčil (no, spíše přinutil) policejní šéfy, aby najali programátora, který bude vytvářet digitální snímky zachycující podrážky všech bot obsažených v databázi v různých fázích sešlapání – v době zakoupení, po šesti měsících, po roce a po dvou letech. Databáze měla obsahovat také snímky podrážek bot, v nichž chodili lidé s plochýma nohama nebo se špičkami vytočenými dovnitř. A nádavkem Rhyme onoho počítačového experta přesvědčil, aby stanovil vztah mezi charakterem sešlapání a výškou a hmotností nositele.

Tento projekt byl drahý, ale jeho dokončení a zveřejnění na internetu trvalo překvapivě krátkou dobu. Stačilo zadat snímek podrážky a z programu téměř okamžitě vypadly informace nejen o značce a stáří boty, ale i o výšce, hmotnosti a charakteristických znacích chůze nositele.

Takto vyšperkovaná databáze již dnes napomohla k identifikaci tří nebo čtyř pachatelů.

Cooper chvíli létal prsty po klávesách a poté ohlásil: „Mám shodu. Firma Albertson-Fenwick Boots and Gloves. Model E-20.“ Pečlivě si přečetl informace na obrazovce. „Mají speciální izolaci, coz vás asi nepřekvapí. Jsou určené pracovníkům, kteří pravidelné přicházejí do styku s elektrozařízením pod proudem. Splňují normu ASTM F2413-05 pro práci s vysokým napětím. Velikost je jedenáct.“

Rhyme přimhouřil oči a prohlédl si otisk pozorněji. „Mají hluboký vzorek. To je dobře.“ Znamenalo to totiž, že se v podrážkách zachytí významné množství stopového materiálu.

Cooper pokračoval: „Jsou docela nové, takže na nich nejsou žádné charakteristické znaky sešlapání, které by nám prozradily něco o nositelově výšce, váze nebo jiných vlastnostech.“

„Nicméně bych řekl, že chodí rovně. Souhlasíš?“ Rhyme si stále prohlížel otisky, které na jeho monitor přenášela kamera umístěná nad vyšetřovacím stolem.

„Ano.“

Sachsová to zapsala na tabuli.

„Dobře, Sachsová. A teď ty, zelenáči: copak je to za neviditelný důkaz, který jsi našel?“ Rhyme upřel zrak na plastovou obálku opatřenou štítkem s nápisem Kavárna naproti výbuchu – stůl, kde seděl podezřelý.

Cooper si obálku prohlédl. „Světlý vlas. Dva a půl centimetru dlouhý. Přirozený, neobarvený.“

Rhyme miloval vlasy coby kriminalistický nástroj. Často se z nich dal získat vzorek DNA – pokud se zachoval i kořínek – a jejich barva, textura a tvar mohly odhalit spoustu informací o podobě podezřelého. S větší či menší přesností se dal z vlasů určit rovněž věk a pohlaví. Testování vlasů bylo mezi kriminalisty stále oblíbenější a užitečnější metodou, protože se v nich daly odhalit také stopy drog, které se navíc ve vlasech udržely déle než v moči nebo v krvi. Dvouapůlcentimetrový kousek vlasu v sobě skrýval dvouměsíční záznam o případném užívání drog. V Anglii se dokonce vlasy často testovaly na alkohol.

„Nevíme jistě, že patří jemu,“ poznamenal Sellitto.

„Samozřejmě že ne,“ zabručel Rhyme. „Momentálně nevíme jistě vůbec nic.“

„Ale je to hodně pravděpodobné,“ ozval se Pulaski. „Mluvil jsem s majitelem kavárny. Ujišťoval mě, že se stůl po odchodu každého zákazníka utírá. Ověřoval jsem si to. Ovšem po našem pachateli už nikdo stůl neutřel, protože mezitím nastal ten výboj“

„Dobře, zelenáči.“

Cooper pokračoval v popisu vlasu: „Žádné přirozené ani umělé kudrliny. Je rovný. Nevidím žádné stopy depigmentace, takže bych pachatelův věk odhadl na méně než padesát let.“

„Chci chemicko-toxikologický rozbor. Co nejrychleji.“

„Pošlu ho do laboratoře.“

„Do soukromé laboratoře,“ nařídil Rhyme. „A zamávej před nimi spoustou peněz, když dodají výsledky rychle.“

„My spoustu peněz nemáme,“ zabručel Sellitto, „ale zato máme vlastní, naprosto vyhovující laboratoř v Queensu.“

„Není naprosto vyhovující, pokud mi neobstará výsledky dříve než pachatel zabije někoho dalšího, Lone.“

„Co třeba Uptown Testing?“ zeptal se Cooper.

„Prima. A nezapomeň, že máš mávat penězi.“

„Ježíšikriste, tohle město se netočí jen kolem tebe, Linku.“

„Ne?“ zeptal se Rhyme a překvapení v jeho očích bylo jen zčásti předstírané.

14

Pomocí SEM-EDS, což byla zkratka pro rastrovací elektronový mikroskop a spektrometr fungující na principu energetického rozptylu, analyzoval Mel Cooper stopové důkazy, které Sachsová odebrala v místě, kde pachatel nastražil kabel. „Mám tu nějaký minerál, který neodpovídá složení spodní vrstvy kolem rozvodny.“

„Z čeho se skládá?“

„Je v něm asi sedmdesát procent živce, pak nějaký křemen, dále magnetit, slída, vápenec a amfiboly. Plus nějaký anhydrit. A co je zvláštní, obsahuje i vysoké procento silikonu.“

Pvhyme znal geologické poměry v New Yorku a okolí dobře. Když byl ještě mobilní, procházel se po městě, sbíral vzorky hlíny a kamení a vytvářel z nich databáze, které by mu mohly pomoci prokázat, že se určitý pachatel nacházel na určitém místě. Tato kombinace látek mu však byla záhadou. Minerál rozhodně nepocházel odtud. „Potřebujeme geologa.“ Rhyme chvíli přemýšlel a pak vytočil rychlou předvolbou číslo.

„Haló?“ ozval se měkký mužský hlas.

„Ahoj, Arthure,“ pozdravil Rhyme bratrance, který bydlel nedaleko odtud v New Jersey.

„Ahoj. Jak se máš?“

Rhyme si zatrpkle pomyslel, že se ho dnes úplně všichni ptají na zdraví, ačkoliv z Arthurovy strany šlo spíše o konverzační otázku.

„Dobře.“

„Minulý týden to bylo s tebou a s Amélií příjemné.“

Rhyme s Arthurem nedávno znovu navázali vztah – vyrůstali spolu kousek za Chicagem a ve své době si byli jako bratři. A ačkoliv kriminalista nebyl na víkendy na venkově právě stavěný, ohromil Sachsovou návrhem přijmout pozvání k návštěvě Arta Rhyma a jeho ženy Judy na jejich malé chatě na pobřeží. Arthur v této souvislosti prozradil, že na chatě postavil nájezdovou rampu aby zajistil bezbariérový přístup. Nakonec se tam vypravili i s Thomem, Pammy a jejím psem Jacksonem a strávili tam několik dní.

Rhyme si návštěvu opravdu užil. Zatímco se ženy se čtyřnohým doprovodem procházely po pláži, on s Arthurem se bavili o vědě, akademickém prostředí a mezinárodních událostech a srozumitelnost jejich názorů klesala v přímé úměře s rostoucí spotřebou jednosladové skotské whisky – Arthur byl podobně jako Rhyme tímto ušlechtilým mokem velmi slušně zásoben.

„Posloucháme tě z reproduktoru, Arte. Je tady se mnou…, no, zkrátka hromada policajtů.“

„Díval jsem se na zprávy. Vsadím se, že vyšetřuješ ten incident s elektřinou. Je to strašné. Novináři tvrdí, že to pravděpodobně byla nehoda, ale…“ Arthur se skepticky zasmál.

„Ne, vůbec to nebyla nehoda. Ale nevíme, jestli to byl vyšinutý zaměstnanec, anebo terorista.“

„A můžu ti nějak pomoct?“ Arthur byl rovněž vědec, ale poněkud šířeji založený než Rhyme.

„Totiž, ano. Mám na tebe jednu rychlou otázku. Teda doufám, že bude rychlá. Našli jsme na místě činu nějaké stopové důkazy, které se neshodují s jakýmkoliv okolním prostředím. Po pravdě řečeno neodpovídají žádné geologické formaci na území New Yorku, o které bych věděl.“

„Mám po ruce tužku. Nadiktuj mi, co jste našli.“

Rhyme přečetl výsledky testů.

Arthur chvíli mlčel. Rhyme si představoval, jak je jeho bratranec zabraný do myšlenek, že hledí na narychlo sepsaný seznam a hlavou se mu honí různé možnosti. Nakonec se Arthur zeptal: „Jak velké jsou ty částečky?“

„Mele?“ pobídl technika Rhyme.

„Ahoj, Arte, tady je Mel Cooper.“

„Ahoj, Mele. Tancovals teď někdy někde?“

„Minulý týden jsme vyhráli soutěž v tangu na Long Islandu. A v neděli jedeme na regionální závody. Tedy pokud nezůstanu trčet tady.“

„Mele?“ pronesl Rhyme naléhavě.

„Jo, ty částečky. Ano, jsou velmi malé. Asi nula celá dvacet pět setin milimetru.“

„Jasně. V tom případě jsem si docela jistý, že je to tefra.“

„Cože?“ zeptal se Rhyme.

Arthur to slovo zopakoval. „Jde o materiál sopečného původu. ‚Tefra‘ je řecký výraz pro ‚popel‘. Pokud sopečný materiál vyletí do vzduchu, je to pyroklast čili rozlámaná hornina, ovšem na zemi se mu říká tefra.“

„Je místního původu?“ zeptal se Rhyme.

Arthur odpověděl pobaveným hlasem: „Někde původ má. Ale tady už ne. Na severovýchodě země se dají objevit titěrná stopová množství, která se tam dostala v důsledku jedné velké erupce na západním pobřeží a silných převládajících větrů, ovšem ty už v poslední době nevanou. Při těchto proporcích bych řekl, že váš materiál s největší pravděpodobností pochází ze severozápadní části pacifického pobřeží. Nebo možná z Havaje.“

„Takže ať už se dostal na místo činu jakkoliv, musel ho tam zavléct pachatel nebo někdo jiný.“

„Řekl bych, že ano.“

„Dobrá, díky. Brzy se ti ozveme.“

„Jo, a Judy říkala, že pošle Amélii mailem ten recept, o který měla zájem.“

Tuto část rozhovoru Rhyme během víkendu na chatě neslyšel. Zřejmě se odehrála při procházkách po pláži.

„To nespěchá,“ ozvala se Sachsová.

Když domluvili, neubránil se Rhyme pohledu na Amélii a zdviženému obočí. „Ty se dáváš na vaření?“

„Pammy mě to naučí.“ Sachsová pokrčila rameny. „Proč by to mělo být tak těžké? Určitě je to jako předělávka karburátoru, jen s netrvanlivými součástkami.“

Rhyme pohlédl na tabuli. „Tefra… Takže náš pachatel možná nedávno navštívil Seattle nebo Portland, případně byl na Havaji. Ale pochybuju, že by se na takovou dálku přenesl tak velký objem materiálu. Takže se vsadím, že se spíš pohyboval někde v muzeu nebo v jeho blízkosti, ve škole nebo na nějaké geologické výstavě. Nepoužívá se sopečný prach v nějakém oboru? Třeba na leštění kamenů? Jako karborundum?“

„Tenhle materiál je příliš proměnlivý a nepravidelný, než aby se dal komerčně drtit,“ odpověděl Cooper. „A řekl bych, že je i příliš měkký.“

„Hm. A co šperky? Vyrábějí se z lávy šperky?“

Nikdo z přítomných o něčem takovém neslyšel, a tak Rhyme dospěl k závěru, že zdroj musí pocházet z nějakého exponátu či výstavy, které se pachatel zúčastnil, poblíž které bydlel nebo poblíž které bydlela jeho budoucí oběť. „Mele, řekni někomu v Queensu, ať to začne zjišťovat – ať ověří veškeré exponáty a putovní i stálé výstavy v oblasti, které nějak souvisejí se sopkami nebo lávou. A ať začne na Manhattanu.“ Podíval se na přístupová dvířka zabalená ve fólii. „A my se teď podíváme, s čím si šla Amélie zaplavat. Jsi na podání, zelenáči. Tak ať jsme na tebe pyšní.“

15

Mladý policista si očistil gumové rukavice přilnavým válečkem na chlupy – za což si od Rhyma vysloužil pochvalný pohled – a zvedl přístupová dvířka i s připevněným rámem. Dvířka měla rozměry zhruba padesát krát padesát centimetrů a rám jim na každé straně přidával zhruba dalších pět centimetrů. Byla natřená tmavě šedou barvou.

Sachsová měla pravdu. Těmito dvířky se průměrný člověk mohl protáhnout jen s obtížemi. Bylo tedy velmi pravděpodobné, že na nich pachatel zanechal stopy, když jimi lezl do rozvodny.

Dvířka se otevírala pomocí čtyř malých západek na obou stranách. Uvolnit je v rukavicích bylo dosti obtížné, takže existovala slušná šance, že s nimi pachatel manipuloval holýma rukama, zvláště pokud plánoval, že dvířka později vyhodí do vzduchu pomocí bateriové bomby a veškeré důkazy zničí.

Otisky prstů se dělily do tří kategorií: viditelné (například otisk krvavého palce na bílé zdi), vtlačené (ty se vesměs nacházejí na měkkém a tvárném materiálu, jako je plastická výbušnina) a latentní (neviditelné pouhým okem). Existovaly desítky dobrých způsobů, jak latentní otisky zvýraznit, ale v případě kovových povrchů bylo jednou z nejlepších metod použití obyčejného vteřinového lepidla na bázi kyanoakrylátu. Objekt se spolu s nádobkou s lepidlem vložil do neprodyšného pouzdra a lepidlo se pak zahřívalo tak dlouho, až se začalo vypařovat. Výpary se sloučily s řadou látek, které při doteku zanechává prst – konkrétně s aminokyselinami, kyselinou mléčnou, glukózou, draslíkem a trioxidem uhličitým –, a výsledná reakce vytvořila viditelný otisk.

Tento proces dokázal zázraky: zvýrazňoval i otisky, které byly do té doby naprosto neviditelné.

Jenže v tomto případě ne.

„Nic,“ prohlásil zaraženě Pulaski a zadíval se na přístupová dvířka přes velice sherlockovskou lupu. „Jsou tu jen šmouhy od rukavic.“

„Zas takové překvapení to není. Až do této chvíle si pachatel dával dobrý pozor. Tak aspoň odeber stopové důkazy z vnitřní strany rámu, která přišla do styku s jeho tělem.“

Pulaski zvedl rám nad „vyšetřovací archy“ – rozuměj staré noviny rozprostřené na stole –, přejel vnitřní strany měkkým štětečkem a na závěr odebral stěry pomocí vatových tyčinek. Nalezené důkazy – Rhymovi připadalo, že je jich velice málo – pak vsypal do sáčků a roztřídil, aby je Cooper mohl analyzovat.

Sellitto přijal jakýsi hovor a po chvíli řekl: „Moment. Pouštím vás přes reproduktor.“

„Haló?“ ozval se hlas.

Rhyme pohlédl na Sellitta. „Kdo to je?“ zašeptal.

„Szarnek.“

Expert newyorské policie na počítačovou kriminalitu.

„Tak co pro nás máte, Rodney?“

V pozadí břinkala rocková hudba. „Skoro vám ručím za to, že ten, kdo si hrál se servery Algonquin Consolidated, předem znal přístupové kódy. Vlastně ne skoro, stoprocentně vám za to ručím. Především jsme nenašli žádný důkaz, že by se tam někdo pokoušel nabourat. Žádný útok hrubou silou. Žádné útržky kódu rootkitú, žádné podezřelé ovladače nebo jádrové moduly ani…“

„Jen podstatu, jestli mohu prosit.“

„Jasně, chci prostě říct, že jsme se dívali na všechny porty…“ Zaváhal, když uslyšel Rhymovo povzdechnutí. „Jo, podstatu. Zkrátka to udělal i neudělal někdo z firmy.“

„A to znamená co?“ zabrblal Rhyme.

„Útok byl veden odněkud mimo fyzické sídlo Algonquin Consolidated.“

„To víme.“

„Ovšem ty kódy musel pachatel získat někde na ústředí firmy v Queensu. Buďto on, nebo jeho komplic. Uchovávají se ve fyzických kopiích a na generátoru nahodilých kódů, který je izolovaný od sítí.“

„Takže,“ shrnul to Rhyme, aby měl úplnou jistotu, „to nebyl žádný hacker zvenčí, ať už Američan nebo cizinec?“

„Je to téměř vyloučeno. Myslím to vážně, Lincolne. Ani jeden rootkit…“

„Rozumím, Rodney. Našel jste nějakou stopu jeho připojení z té kavárny?“

„Byl to datový přenos z předplacené mobilní karty přes USB port. Připojení šlo přes jeden proxy server v Evropě.“

Rhyme věděl o počítačích dost na to, aby pochopil, že odpověď na jeho otázku zní „ne“.

„Díky, Rodney. Jak můžete při téhle hudbě něco udělat?“

Počítačový expert se uchechtl. „Když budete něco potřebovat, kdykoliv se na mě obraťte.“

Rinčivý randál ustal spolu s cvaknutím ukončeného hovoru.

Také Cooper telefonoval. Po chvíli zavěsil a řekl: „Sehnal jsem jednu ženskou z materiálové analýzy na ústředí. Má geologické vzdělání a zná spoustu škol, které pořádají pravidelné výstavy pro veřejnost. Momentálně zjišťuje, jestli někde nevystavovali sopečný popel a lávu.“

Pulaski, který se stále skláněl nad dvířky, náhle zamžoural. „Myslím, že tady něco mám.“

Ukázal na část dveří kousek od horní západky. „Vypadá to, že tady něco setřel.“ Popadl zvětšovací sklo. „Kov je tady zdrsnělý. A ostrý… Podle mě se pořezal a krvácel.“

„Vážně?“ Rhyme pocítil nadšení. V kriminalistice neexistuje nic lepšího než DNA.

„Jenže jestli to setřel,“ namítl Sellitto, „bude nám to ještě k něčemu?“

Než stačil Rhyme něco nadhodit, odpověděl technikovi Pulaski, který se stále nakláněl nad svým nálezem: „Ale čím asi musel tu krev očistit? Možná slinami. A ty jsou stejně dobré jako krev.“

Přesně takto by zněl i Rhymův závěr. „Použij ASZ.“

Alternativní světelné zdroje dokážou odhalit tělesné tekutiny, jako jsou stopy slin, spermatu a potu, které bez výjimky obsahují DNA.

Všechny policejní útvary ve Spojených státech dnes odebíraly vzorky DNA osobám podezřelým ze spáchání určitých typů trestných činů – například sexuálních deliktů – a mnohé z nich šly ještě dál. Pokud se tedy strůjce obloukového výboje v minulosti takového zločinu dopustil, musel o něm existovat záznam v databázi CODIS, což byla zkratka pro „kombinovaný systém indexace DNA“.

O chvíli později zastavil Pulaski, který již měl na očích ochranné brýle, tyč alternativního světelného zdroje nad tou částí přístupových dvířek, kde před chvílí objevil šmouhu. Na kovovém povrchu byla patrná slabá nažloutlá záře. „Ano, pane, něco tu mám!“ zvolal. „Ale moc toho není.“

Zelenáči, víš, kolik je v lidském těle buněk?“

„No…, to nevím.“

„Více než tři biliony.“ To je hodně bu…“

„A víš, kolik jich je potřeba k úspěšnému odebrání vzorku DNA?“

„Podle vaší knihy, Lincolne,“ odpověděl Pulaski, „asi sto.“ Rhyme zvedl obočí. „Působivé.“ Odmlčel se a dodal: „A myslíš, že se v té obrovité šmouze sto buněk najde?“

„Řekl bych, že nejspíš ano.“

„Jistěže ano. Sachsová, zdá se, že tvoje plavecká expedice nebyla marná. Kdyby ta baterie vybuchla, tenhle vzorek by zničila. Takže, Mele, ukaž mu, jak ho má odebrat.“

Pulaski přenechal tento ožehavý úkol Cooperovi. „Jsou tam STR?“ zeptal se Rhyme technika. „Nebo je vzorek degradovaný?“

Metoda analýzy krátkých tandemových repetitivních sekvencí neboli STR získaných pomocí polymerázové řetězové reakce představovala základní formu testování DNA u kriminálních případů. Byla rychlá a přinášela nejspolehlivější výsledky – její přesnost činila nejméně miliardu ku jedné. Zároveň dokázala stanovit pohlaví osoby, od níž vzorek pocházel. Avšak přestože mohl být vzorek velice malý, zároveň musel být v dobrém stavu. Kdyby ho poškodila voda nebo žár v rozvodně, musel by se použít odlišný test – totiž test mitochondriální DNA, který trvá déle.

„Myslím, že to bude v pořádku.“ Cooper odebral DNA a zavolal do laboratoře, aby si přijeli pro vzorek. „Já vím, co nejrychleji,“ utrousil směrem k Rhymovi, který se právě chystal prásknout bičem.

„A na ničem nešetři.“

„To jde z tvého kapesného, Linku?“ zabručel Sellitto.

„Dám ti maximální zákaznickou slevu, Lone. A mimochodem: dobrý úlovek, Pulaski.“

„Díky, já…“

Rhyme usoudil, že už pro tuto chvíli rozdal dost pochval, a pokračoval: „A co stopové důkazy z prostoru za dvířky, Mele? Zatím nám to totiž moc neodsejpá.“

Cooper převzal vzorky a prohlédl si je na vyšetřovacím archu nebo pod mikroskopem. „Nevidím nic, co by neodpovídalo kontrolním vzorkům a spodní vrstvě…, tedy až na tohle.“ Ukázal na mrňavou růžovou tečku.

„Šup s tím do plynu,“ poručil Rhyme.

O malinkou chvíli později už Cooper četl výsledky z plynového chromatografu, hmotnostního spektrometru a několika dalších analýz. „Je to velmi kyselé – pH činí zhruba dva – a obsahuje to kyselinu citrónovou a sacharózu. A pak…, počkej, ukážu ti to na monitoru.“

Na obrazovce se objevila slova: Kvercetin 3-O-rutinozid-7-O-glukozid a chrysoeriol 6,8-di-C-glukozid (stellarin-2).

„Fajn,“ řekl Rhyme netrpělivě. „Takže ovocný džus. Při tomhle pH bych to viděl na citrónový.“

Pulaski se neubránil uchechtnutí. „Jak jste to poznal? Promiňte, ale jak jste to poznal?“

„Když chceš mít výsledky, musíš do sebe investovat, zelenáči. Nezanedbávat domácí přípravu! Pamatuj si to.“ Obrátil se zpátky ke Cooperovi.

„Pak tu máme nějaký rostlinný olej, spoustu soli a nějakou sloučeninu, která mi totálně uniká.“

„Z čeho se skládá?“

„Je bohatá na bílkoviny. Z aminokyselin je tu zastoupen arginin, histidin, izoleucin, lysin a methionin. Plus spousta lipidů, převážně cholesterol a lecitin, dále vitamin A, vitaminy B2, B6 a B12, niacin, kyselina pantothenová a kyselina listová. Plus velké množství vápníku, hořčíku, fosforu a draslíku.“

„Mňam,“ prohlásil Rhyme.

Cooper přikývl. „Určitě je to jídlo. Jenže jaké?“

Ačkoliv se chuť Rhymovi po nehodě nezměnila, jídlo pro něj bylo v podstatě jen palivem a nenacházel v něm kdovíjaké potěšení – samozřejmě na rozdíl od whisky.

„Thome?“ Ošetřovatel se neozýval, a tak se Rhyme zhluboka nadechl. Než však stačil zavolat znovu, strčil Thom hlavu do dveří.

„Je všechno v pořádku?“

„Proč se na to pořád ptáš?“

„Co chceš?“

„Citrónová šťáva, rostlinný olej a vajíčko.“

„Ty máš hlad?“

„Ne, ne, ne. V čem se tyhle ingredience vyskytují?“

„V majonéze.“

Rhyme upřel pohled na Coopera, který zavrtěl hlavou. „Tohle je hrudkovité a trochu narůžovělé.“

Ošetřovatel se zamyslel. „V tom případě bych to tipoval na taramasalátu.“

„Cože? To je nějaká restaurace?“

Thom se zasmál. „To je řecký předkrm. Taková pomazánka.“

„Kaviár, že jo?“ nadhodila Sachsová. „Jí se to s chlebem.“ Thom jí odpověděl: „Totiž, jikry tam jsou, ale ne jeseteří, nýbrž tresčí. Takže to technicky vzato kaviár není.“

Rhyme pokyvoval hlavou. „Aha, to zvýšené procento soli. Ryba. Jasně. Je ta pomazánka běžná?“

„V řeckých restauracích, prodejnách potravin a lahůdkářstvích.“

„A je někde běžnější než jinde? V nějaké konkrétní řecké čtvrti?“

„V Queensu jedna taková čtvrť je,“ prohlásil Pulaski, který v Queensu bydlel. „Jmenuje se Astoria a je tam spousta řeckých restaurací.“

„Můžu už se vrátit?“ zeptal se Thom.

„Ano, ano, ano…“

„Díky,“ křikla za ním Sachsová.

Ošetřovatel mávl rukou ve žluté gumové rukavici a zmizel.

„Možná se ukrývá někde v Queensu,“ nadhodil Sellitto „a připravuje se na další útok.“

Rhyme pokrčil rameny, což bylo jedno z mála gest, kterých byl stále schopen. Napadlo ho, že pachatel zřejmě bude muset místo dalšího útoku přichystat, v tom měl Sellitto pravdu. Jeho myšlenky se však dál ubíraly odlišným směrem.

Sachsová si jeho pohledu všimla. „Teď myslíš na to, že v Astorii má sídlo firma Algonquin Consolidated, viď?“

„Přesně tak. A všechno ukazuje na to, že to udělal někdo odtamtud.“ Rhyme se obrátil k přítomným. „Kdo té firmě šéfuje?“

Ron Pulaski odpověděl, že se před rozvodnou bavil se zaměstnanci. „Zmiňovali se o nějakém prezidentovi a generálním řediteli v jednom. Jmenuje se Jessen. Andy Jessen. Zdálo se mi, že všem tak trochu nahání hrůzu.“

Rhyme chvíli pročítal tabuli a pak řekl: „Sachsová, jak by se ti líbilo trochu se projet v tom tvém nablýskaném novém autě?“

„To si piš, že by se mi to líbilo.“ Amélie zavolala do Algonquin Consolidated a sjednala si u asistentky generálního ředitele schůzku. Měla se konat za půl hodiny.

V tu chvíli zazvonil Sellittovi mobilní telefon. Detektiv ho vytáhl a podíval se na displej. „Někdo z Algonquin.“ Stiskl tlačítko. „Detektiv Sellitto.“ Rhyme si všiml, že Lonova tvář znehybněla. „Víte to jistě?“ zeptal se detektiv nakonec. „Dobře. Kdo tam měl přístup…? Díky.“ Ukončil hovor. „Ten parchant.“

„Co je?“

„To byl inspektor z oddělení dodávek. Minulý týden někdo vykradl sklad Algonquin Consolidated v Harlemu. Na Sto osmnácté ulici. Domnívají se, že to má na svědomí zaměstnanec. Pachatel použil klíč. Nevloupal se tam.“

„A ukradl tam ten kabel?“ zeptal se Pulaski.

Sellitto přitakal. „I ty dělené šrouby.“

Rhyme však v detektivově kulatém obličeji rozšifroval i další sdělení. „Kolik?“ zeptal se šeptem. „Kolik toho kabelu ukradl?“

„Teď jsi na to kápl, Linku. Něco přes dvacet metrů a k tomu dvanáct šroubů. Co nám to tady ten McDaniel vykládal o jednorázové akci? Vždyť je to úplný nesmysl. Tenhle pachatel zjevně hodlá pokračovat.“

MÍSTO ČINU: ROZVODNA ALGONQUIN CONSOLIDATED

MANHATTAN-10, ZÁPADNÍ 57. ULICE

• Oběť (zemřela): Luis Martin, zástupce vedoucího prodejny hudebnin.

• Žádně otisky papilárních linií na jakémkoliv povrchu.

• Střepiny roztaveného kovu v důsledku obloukového výboje.. izolovaný kabel z hliníkových pramenů, stupeň světlosti 0.

– Výrobce Bennington Electrical Manufacturing, model AM-MV-60, maximální povolené napětí 60 000 V.

– Přeřezaný rukou pomocí pilky na železo, nový plátek, ulomený zoubek.

• Dva tzv. „dělené šrouby“ s otvory o průměru ¼ coulu.

– Nevystopovatelné.

• Výrazné stopy po nářadí na šroubech.

• Mosazná přípojnice upevněná ke kabelu šrouby o průměru ¾ coulu.

– Vše nevystopovatelné.

• Otisky bot.

– Značka Albertson-Fenwick, model E-20 určený k práci s elektrozařízením, velikost 11.

• Kovová mříž přeřezaná za účelem přístupu do rozvodny, individualizovatelné otisky štípa-cích kleští.

• Přístupová dvířka a rám ze sklepních prostor.

– Odebrána DNA, odeslána na testy.

– Řecké jídlo, taramasaláta.

• Světlý vlas, délka 2,5 cm, přirozený, nositel ve věku do 50 let, nalezen v kavárně naproti rozvodně.

– Odeslán na toxikologicko-chemický screening.

• Minerální stopové důkazy: sopečný popel.

– V oblasti New Yorku se přirozeně nevyskytuje. –Výstavy, muzea, geologické školy?

• Přístup do softwaru kontrolního centra Algonquin Consolidated dosažen pomocí vnitřních kódů, nikoliv hackerským útokem zvenčí.

PROFIL PACHATELE

• Muž.

• Věk kolem 40 let.

• Pravděpodobně běloch.

• Možná v brýlích a čepici.

• Možná krátké světlé vlasy.

• Kombinéza tmavě modré barvy podobná kombinézám zaměstnanců Algonquin Consolidated.

• Velmi dobře zná elektrické systémy.

• Otisky bot nenasvědčují žádné fyzické vadě ovlivňující držení těla či chůzi.

• Zřejmě táž osoba, která odcizila přes 20 metrů podobného kabelu značky Bennington a 12 dělených šroubů. Další útoky v plánu? Sklad Algonquin Consolidated, kde ke krádeži došio, otevřen klíčem.

• Pravděpodobně zaměstnanec Algonquin Consolidated nebo v kontaktu s takovým zaměstnancem.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro [neznámé]“? Teroristická skupina? Účast osoby jménem Rahman? Kódované zmínky o peněžních převodech, pohybu osob a něčem „velkým“.

16

Impozantní.

Toto slovo přišlo Amélii Sachsové na mysl, když vystoupila z Fordu Torino Cobra na parkovišti firmy Algonquin Consolidated Power and Light v Astorii. Objekt se skládal z řady bloků seskupených kolem složité vzpínající se budovy postavené z tmavě červených a šedých panelů a tyčící se do téměř sedmdesátimetrové výšky. Zaměstnanci firmy, kterým právě skončila směna, takže hromadně vycházeli z průchodů v panoramatických sklech průčelí, vypadali oproti této mohutné stavbě jako trpaslíci.

Jak Sachsová očekávala, na desítkách míst vycházely z komplexu dráty elektrického vedení, avšak výraz „dráty“ zde nebyl tak úplně na místě. Byla to spíše tlustá a neohebná lana, některá izolovaná, jiná obnažená a stříbřitě se lesknoucí pod bezpečnostními reflektory. Musela přenášet statisíce voltů ze střev hlavní budovy přes řadu kovových a keramických i jinak izolovaných fitinků do ještě složitějšího systému lešení, podpěr a věží. Na těchto místech se kabely dělily a rozbíhaly se různými směry jako kosti vystupující z paže přes dlaň až do jednotlivých prstů.

Když Sachsová zaklonila hlavu, spatřila nad sebou čtyři vysoké komíny, rovněž ze špinavých a sazemi pokrytých červených a šedých cihel, na jejichž konci v soumračném oparu zářivě blikala výstražná světla. Sachsová tyto komíny samozřejmě znala – žádný obyvatel New Yorku si jich nemohl nevšimnout, protože představovaly dominantu jinak fádního průmyslového břehu East River. Nikdy však u nich nestála tak blízko, a když viděla, jak majestátně propichují zamračenou oblohu, byla z nich doslova uchvácená. Vzpomněla si, že v zimě viděla, jak z nich stoupá kouř nebo pára, avšak nyní se z nich nevalilo nic kromě tepla ci nějakého neviditelného plynu, jenž zvlňoval jednolitou plochu oblohy jako letní tetelení vzduchu.

Sachsová uslyšela hlasy, a když se podívala přes parkoviště spatřila skupinu asi padesáti demonstrantů. Nad hlavami drželi plakáty a cosi vcelku přívětivě skandovali – pravděpodobně si stěžovali na velkého zlého vlka v podobě energetické společnosti polykající spoustu ropy. Přitom si nevšimli, že Sachsová sem přijela v autě, které mělo zhruba pětkrát vyšší spotřebu černého zlata než jejich Toyoty Prius.

Amélie měla pocit, že pod nohama cítí zvláštní dunění evokující obrovské stroje z devatenáctého století. Kromě toho slyšela hluboké brumlání.

Zabouchla dveře auta a zamířila k hlavnímu vchodu. Cestou ji pozorně sledovali dva strážci. Evidentně byli zvědaví, co tady ta vysoká rusovláska, která navíc přijela ve starém nadupaném autě, dělá, ale zdálo se, že je pobavila její reakce na budovu. Jejich výrazy jako by říkaly: No jo, tohle je teda něco, vid? Ani po tolika letech tady to člověka nepřestane ohromovat.

Když jim však Sachsová ukázala policejní průkaz a blýskla na ně odznakem, vstoupila jim do tváří ostražitost – policistu zřejmě očekávali, ovšem nikoliv v tomto balení – a bezodkladně ji doprovodili přes řadu chodeb do křídla, kde podle všeho sídlilo vedení firmy Algonquin Consolidated.

Na rozdíl od elegantní kancelářské budovy v Midtownu, kde měla sídlo významná společnost zabývající se sběrem dat a kam se Sachsová v rámci vyšetřování jednoho případu nedávno podívala, vypadal domov Algonquin Consolidated spíše jako muzejní dioráma zachycující život v padesátých letech minulého století: světlý dřevěný nábytek, zarámované křiklavé fotografie objektu a přenosových stožárů, hnědý koberec. Oblečení zaměstnanců – téměř bez výjimky mužů – bylo ultrakonzervativní: bílé košile a tmavé obleky.

Dál procházeli nudnými chodbami vyzdobenými fotografiemi časopisů, ve kterých se o firmě psalo. Energetická éra. Měsíčník přenosu elektřiny. Síť.

Bylo téměř půl sedmé, ale v budově se přesto pohybovaly desítky pracovníků. Kravaty měli povolené, rukávy vyhrnuté, obličeje ztrápené.

Na konci chodby uvedl strážce Sachsovou do kanceláře opatřené cedulkou A. R. Jessen. Přestože jízda sem byla plná zážitků na jednom úseku rychlostní silnice to Sachsová vytáhla téměř na sto dvacítku – stihla se Amélie na schůzku připravit. Jessen se nejmenoval Andy, nýbrž Andi, což byla zdrobnělina ženského jména Andrea. Sachsová přikládala domácí přípravě velký význam a vždy se snažila zjistit o šéfech velkých podniků co nejvíce informací. Bylo to důležité, aby si mohla udržet kontrolu nad výslechy a rozhovory. Pulaski předpokládal, že šéfem Algonquin Consolidated je muž. Nenapadlo ho, že si Andrea Jessen z nějakého důvodu nepřechyluje příjmení. Sachsová si představila, jak hluboko by její důvěryhodnost klesla, kdyby sem byla přijela a chtěla hovořit s panem Jessenem.

Sachsová nyní vstoupila dovnitř a zastavila se těsně za dveřmi předpokoje. Sekretářka či osobní asistentka v přiléhavé černé halence a lodičkách se směle vysokými podpatky právě stála na špičkách a hledala něco ve spisové skříni. Měla světlé vlasy, podle Améliina odhadu jí bylo krátce před čtyřicítkou nebo krátce po ní a momentálně se otráveně mračila, protože zřejmě nemohla najít něco, co po ní její nadřízená chtěla.

Ve dveřích hlavní kanceláře pak stála impozantní žena s prošedivělými vlasy oblečená ve střízlivém hnědém kostýmu a halence se stojáčkem. S rukama založenýma na prsou zachmuřeně sledovala archeologické práce ve spisové skříni.

„Jsem detektivka Sachsová, před pár minutami jsem vám volala,“ řekla Amélie, když se zasmušilá ředitelka otočila jejím směrem.

V tom okamžiku vytáhla mladší žena ze skříně složku, podala ji starší ženě a řekla: „Už jsem ji našla, Rachel. Byla to moje chyba, založila jsem ji, když jsi byla na obědě. Buď tak hodná a udělej mi Pět kopií.“

„Ano, paní Jessen,“ odpověděla starší žena a přistoupila ke kopírce.

Generální ředitelka zamířila na nebezpečně vysokých jehlách k Sachsové, podívala se jí do očí a pevně jí stiskla ruku. „Pojďte řekla. „Zdá se, že toho máme hodně k prodiskutování.“

Sachsová letmo pohlédla na hnědě oděnou osobní asistentku a následovala skutečnou Andi Jessen do její kanceláře.

Tolik domácí příprava, pomyslela si smutně.

17

Andi Jessen se zřejmě ještě chtěla k Améliině téměř dokonanému faux pas vrátit. „Mezi šéfy velkých energetických společností v zemi jsem druhá nejmladší a jediná žena. A i když mám v otázce přijímání zaměstnanců konečné slovo já, pracuje v Algonquin Consolidated desetkrát méně žen než ve většině ostatních velkých společností ve Spojených státech. Je to dáno povahou našeho sektoru.“

Sachsová se chtěla zeptat, jak se Jessen do této branže dostala, ale generální ředitelka ji předběhla: „Můj otec také pracoval v energetice.“

Amélie se jí málem svěřila, že i ona se stala policistkou výlučně díky svému otci, který mnoho let pracoval u newyorské policie jako „šlapák“ neboli pěší hlídkový policista. Nakonec si to však nechala pro sebe.

Jessen měla kulatou tvář s nejjemnějším nánosem make-upu. Vrásky jen v náznacích vystupovaly z koutků jejích zelených očí a nevýrazných rtů. Jinak byla pleť hladká. Tato žena se příliš často ven nedostala.

I ona si Sachsovou bedlivě prohlédla a pak kývla k velkému konferenčnímu stolu, kolem něhož stály kancelářské židle. Zatímco si Sachsová sedala, popadla generální ředitelka telefon. „Omluvte mě na okamžik,“ řekla a začala pěstěnými, ale nenalakovanými nehty vyťukávat číslo.

Nakonec volala třem různým lidem a se všemi hovořila o útoku. Sachsová poznala, že adresátem byl v prvním případě právník a ve druhém jakási externí PR firma. Většinu času strávila třetím telefonátem, během něhož se podle všeho ujišťovala, že ve všech firemních rozvodnách a ostatních objektech je již přítomna zesílená ostraha. Přitom si zapisovala krátké poznámky pozlaceným perem, hovořila úsečným tónem a používala krátká slova, mezi která ani jednou nevložila vycpávku typu „prostě“ nebo „jako“. Zatímco rázně vydávala pokyny, prohlédla si Sachsová její kancelář, přičemž si všimla, že na širokém týkovém stole stojí fotografie dospívající Andi Jessen s rodinou. Z řady dalších fotografií dětí vydedukovala, že Andi má jednoho bratra, který je o několik let mladší. Byli si docela podobní, přestože on měl hnědé vlasy zatímco ona byla blondýna. Novější snímky ho zachycovaly jako pohledného zdatného muže ve vojenské uniformě. Na dalších fotografiích byl na cestách, přičemž občas objímal nějakou krásnou ženu, na každém snímku jinou.

Ani na jedné fotce neměla Jessen po svém boku partnera.

U stěn stály knihovny a také na nich visely fotografie starodávných tisků a map, které mohly pocházet z nějaké muzejní výstavy o dějinách energetiky. Jedna mapa byla označena štítkem První síť a zachycovala část dolního Manhattanu v okolí Pearl Street. Sachsová spatřila čitelně napsaná slova Thomas A. Edison a usoudila, že jde o skutečný podpis tohoto vynálezce.

Andi Jessen ukončila poslední hovor, předklonila se a položila si lokty na stůl. Oči měla zastřené, ale její čelist a úzké rty zůstávaly pevné. „Už je to přes sedm hodin, co se stal ten… incident. Doufala jsem, že už budete mít někoho ve vazbě. Ale kdybyste ho bývali dopadli,“ zamumlala, „tak byste se zřejmě spokojili s telefonátem. Nenavštěvovali byste mě osobně.“

„Ne, přišla jsem vám položit pár otázek o věcech, které vyšly najevo v průběhu vyšetřování.“

Ředitelka si Sachsovou znovu obezřetně změřila. „Jsem ve spojení se starostou, guvernérem i šéfem newyorské pobočky FBI. Jo, a taky s ministerstvem vnitřní bezpečnosti. Čekala jsem někoho od nich, ne policistku.“

Nebyla to urážka, alespoň ne záměrná, a Sachsová to tak ani nebrala. „Ohledání místa činu dostala na starost newyorská policie. Moje otázky se týkají tohoto aspektu vyšetřování.“

„Tím se to vysvětluje.“ Její výraz malinko změkl. „Mezi námi: byla jsem z toho malinko popuzená. Myslela jsem, že mě velcí kluci neberou vážně.“ Nasadila slabý spiklenecký úsměv. „I to se stává. Častěji, než byste si myslela.“

„Chápu.“

„To si umím představit. Takže vy jste detektiv, ano?“

„Přesně tak.“ Sachsová si vzpomněla na naléhavost případu zeptala se: „Můžeme tedy přejít k otázkám?“

„Samozřejmě.“

Telefon neustále vyzváněl, ale vždy zacvrlikal jen jednou a poté zmlkl – před chvílí se totiž do předpokoje vrátila ředitelčina osobní asistentka a Jessen ji požádala o přesměrování hovorů.

„Tak především tu mám jednu předběžnou záležitost. Změnili jste přístupové kódy k řídicímu softwaru sítě?“

Jessen se zamračila. „Samozřejmě. Byla to první věc, kterou jsme udělali. Copak vám to starosta nebo někdo z vnitřní bezpečnosti neřekl?“

Ne, neřekl, pomyslela si Sachsová.

Ředitelka pokračovala: „A přidali jsme další sadu firewallů. Hackeři už dovnitř neproniknou.“

„Pravděpodobně to hackeři nebyli.“

Jessen naklonila hlavu. „Ale Tucker McDaniel dnes dopoledne říkal, že ten čin pravděpodobně spáchali teroristé. Myslím Tuckera McDaniela, toho agenta FBI.“

„My máme čerstvější informace.“

„Ale jak jinak se to mohlo stát? Někdo zvenčí prostě přesměroval dodávky a změnil nastavení jističů na MH-desítce – na té rozvodně na Sedmapadesáté ulici.“

„My jsme si ovšem naprosto jistí, že pachatel získal ty kódy přímo ve firmě.“

„To není možné. Museli to být teroristé.“

„Ani to se rozhodně nedá vyloučit a já se vás chci na to rovněž zeptat. Ale i kdyby tomu tak bylo, pachatelé každopádně využívali někoho z firmy. Jeden expert z našeho oddělení počítačové zločinnosti hovořil s lidmi z vaší divize informačních technologií. Podle něj neexistují žádné důkazy, že šlo o dílo nezávislého hackera.“

Jessen zmlkla a upřeně se zahleděla na vlastní stůl. Nepůsobila příliš šťastně – bylo to však kvůli informaci o záškodníkovi ve firmě? Anebo kvůli tomu, že někdo z jejích zaměstnanců hovořil bez jejího vědomí s policií? Načmárala si jakousi poznámku a Sachsová přemýšlela, zda je to připomínka, ať dotyčnému člověku z technologické bezpečnosti řádně vyčiní.

„Podezřelý byl spatřen v kombinéze Algonquin Consolidated,“ pokračovala Sachsová. „Nebo přinejmenším v modré kombinéze, která se velmi podobá standardnímu úboru vašich zaměstnanců.“

„Podezřelý?“

„Zhruba v době útoku byl v kavárně naproti rozvodně spatřen muž s notebookem.“

„Zjistili jste o něm nějaké podrobnosti?“

„Běloch, věk mezi čtyřiceti a padesáti lety. Jinak nic.“

„Ale takovou kombinézu si může člověk koupit nebo vyrobit.“

„Ano. Ovšem to není všechno. Ten kabel, pomocí něhož vyvolal pachatel obloukový vývoj, byl značky Bennington. A vaše firma výrobky této značky pravidelně používá.“

„Ano, já vím. Používá je většina energetických společností.“

„Minulý týden bylo více než dvacet metrů stejného kabelu stejné značky a světlosti odcizeno z jednoho vašeho skladu v Harlemu, a to spolu se dvanácti dělenými šrouby. Ty se používají k napojování…“

„Já vím, k čemu se používají.“ Vrásky v ředitelčině obličeji se zvýraznily a zpřísnily.

„Člověk, který se do toho skladu vloupal, pronikl dovnitř pomocí klíče. A také vlezl do přístupového tunelu pod rozvodnou přes poklop vybudovaný vaší firmou kvůli parnímu potrubí.“

„Takže on nepoužil elektronický panel, aby se dostal do rozvodny?“ zeptala se Jessen rychle.

„Ne.“

„Z toho vyplývá, že podle některých indicií to zaměstnanec není.“

„I to je možné, jak už jsem řekla. Ale je tu i další věc.“ Sachsová dodala, že objevili stopy řeckého jídla, což naznačuje spojitost s touto čtvrtí.

Generální ředitelku zřejmě zarazil rozsah Améliiných znalosti, a tak jen rozhořčeně zopakovala: „Taramasaláta?“

„V této čtvrti se nachází pět řeckých restaurací, kam se dá odtud dojít pěšky. A dvacet osm restaurací v okruhu desetiminutové jízdy taxíkem. A protože jsou ty stopové důkazy poměrně čerstvé je logické předpokládat, že pachatelem je některý váš současný zaměstnanec nebo že od vašeho současného zaměstnance přinejmenším získal ty přístupové kódy. Možná se sešli v nějaké restauraci v okolí.“

„Ale prosím vás, ve městě je spousta řeckých restaurací.“

„Předpokládejme prostě, že ty počítačové kódy přišly od někoho z firmy. Kdo k nim měl přístup?“ zeptala se Sachsová. „Tohle je opravdu klíčová otázka.“

„Okruh lidí s přístupem je velmi omezený a velmi přísně se kontroluje,“ odpověděla ředitelka rychle, jako by ji soudili za zanedbání povinností. Její replika se zdála nacvičená.

„Kdo to je?“

„Já. A pak asi šest dalších řídících pracovníků. To je všechno. Ovšem tito lidé pracují ve firmě už řadu let, detektivko. Něco takového by rozhodně neudělali. To je nemyslitelné.“

„Vyrozuměla jsem, že ty kódy přechováváte mimo počítače.“

Andi Jessen zamžourala překvapením, že Sachsová ví i tohle. „Ano. Náhodně je generuje náš vrchní inspektor kontrolního centra. A přechovávají se vedle v zabezpečeném spisovém sále.“

„Chtěla bych znát jména těch lidí a také bych si přála zjistit, zda do toho sálu nevnikl někdo nepovolaný.“

Jessen se evidentně zdráhala připustit, že by pachatelem mohl být zaměstnanec, nicméně řekla: „Zavolám našeho bezpečnostního ředitele. Ten by měl mít podobné informace k dispozici.“

„A taky budu potřebovat jména případných zaměstnanců, kteří dostali během uplynulých několika měsíců za úkol opravit parní potrubí pod poklopem naproti rozvodně. Jde o boční uličku asi deset metrů severně od rozvodny.“

Generální ředitelka zvedla telefon a požádala osobní asistentku, aby sehnala dva zaměstnance a poslala je k ní do kanceláře. Svou žádost formulovala zdvořile. Zatímco někteří lidé by v této funkci jen štěkali rozkazy, Jessen zachovávala klid a rozumný přístup. Díky čemuž na Sachsovou působila ještě tvrději. Jen slabí a nejistí dělají kolem sebe dusno. V policejní branži se to stávalo neustále.

Jen chvíli poté, co ředitelka zavěsila, vstoupil do kanceláře jeden z mužů, které si vyžádala. Zřejmě měl kancelář vedle ní. Byl to urostlý byznysmen středního věku v šedých kalhotách a bílé košili.

„Ahoj, Andi. Něco nového?“

„Pár věcí. Posad se.“ Jessen se obrátila na Sachsovou.

„Toto je Bob Cavanaugh, viceprezident pro provozní záležitosti. A to je detektiv Sachsová.“

Podali si ruce.

„Nějaký pokrok?“ zeptal se Cavanaugh Amélie. „Nějací podezřelí?“

Než stačila Sachsová odpovědět, Andi Jessen stoicky prohlásila: „Myslí si, že to byl někdo z firmy, Bobe.“

„Z firmy.“

„Alespoň to tak vypadá,“ řekla Sachsová a vysvětlila, co zatím zjistili. Také Cavanaugha viditelně polekalo, že by se v jejich firmě mohl ukrývat zrádce.

Jessen se na něj obrátila: „Mohl bys zjistit, kdo z parní údržby dostal za úkol zkontrolovat potrubí pod tím poklopem u MH-desítky?“

„Za jaké období?“

„Dva až tři měsíce,“ řekla Sachsová.

„Nevím, jestli budeme mít pracovní výkazy, ale zjistím to.“ Někam zavolal, vyžádal si zmíněné informace a obrátil se zpátky k oběma ženám.

Sachsová pokračovala: „A teď bych si chtěla trochu detailněji promluvit o možném napojení na teroristy.“

„Já myslel, že podezíráte zaměstnance.“

„Není nic neobvyklého, když teroristická buňka naverbuje člověka z firmy.“

„Máme prověřit muslimské zaměstnance?“ dotázal se Cavanaugh.

„Spíš jsem myslela ty demonstranty venku,“ upřesnila Sachsová. „Co třeba ekoterorismus?“

Cavanaugh pokrčil rameny. „V novinách nás kritizují, že pry nejsme dost zelení.“ Řekl to opatrně a nedíval se přitom na Jessen. Toto téma bylo zřejmě v Algonquin Consolidated často propírane a ožehavé.

Generální ředitelka se obrátila na Sachsovou. „Ale my máme proram obnovitelné energie. A prosazujeme ho. Nicméně se tomuto tématu stavíme realisticky a nemarníme čas. Mávat vlajkou obnovitelné energie je politicky korektní, ovšem většina lidí o ní ve skutečnosti neví ani zbla.“ Odmítavě mávla rukou.

Sachsová si vzpomněla na závažnost některých ekoteroristických akcí z nedávné minulosti a požádala Jessen, aby to rozvedla.

Jako by stiskla tlačítko PLAY.

„Vodíkové palivové články, biopaliva, větrné farmy, solární farmy, geotermální energie, výroba energie z metanu, výroba energie z oceánských vln… Víte, kolik toho tyhle zdroje vyrobí? Méně než tři procenta veškeré energie, která se v této zemi spotřebuje. Polovina elektrické energie ve Spojených státech je vyrobena z uhlí. Naše firma používá zemní plyn – ten tvoří celkově dvacet procent. Jádro asi devatenáct. A hydroelektrárny sedm procent.

Jistě, podíl obnovitelných zdrojů se bude zvyšovat, ale jen velmi, velmi pomalu. V příštích sto letech to pořád bude kapka v kbelíku šťávy, jestli mohu citovat sama sebe.“ Ředitelka mluvila stále vášnivěji. „Náklady na rozjezd jsou nechutné, zařízení na výrobu energie jsou směšně drahá a nespolehlivá, a protože se generátory obvykle nacházejí mimo hlavní centra zatížení, je dalším obrovským nákladem přeprava. Vezměte si solární farmy. Vlna budoucnosti, viďte? Ale víte, že tyhle farmy patří k největším odběratelům vody v energetice? A kde se nacházejí? Tam, kde je nejvíce slunce, a tudíž i nejméně vody.

Jenže zkuste to říct nahlas – média se na vás okamžitě vrhnou. A Washington a Albany taky. Slyšela jste o těch senátorech, kteří se chystají přijet do města na Den Země?“

„Ne.“

Jessen pokračovala: „Zasedají ve společném podvýboru pro energetické zdroje a spolupracují s prezidentem na ekologických otázkách. Ve čtvrtek večer se zúčastní toho velkého shromáždění v Central Parku. A co tam budou dělat? Bušit do nás? Kdepak, Jmenovitě se o Algonquin Consolidated nezmíní, ale ručím vám za to, že některý z nich ukáže naším směrem. Z parku jsou vidět naše komíny. Jsem přesvědčená, že právě proto zvolili organizátoři tohle místo… Jasně, tohle jsou moje osobní názory. Ale stačí to k tomu, aby se z naší firmy stal terč takového útoku? Já to prostě nechápu. Nějací političtí nebo náboženští fundamentalisté útočí na americkou infrastrukturu, to ano. Ale ekologie s tím nemá co dělat.“

Cavanaugh souhlasil. „Pokud si vzpomínám, nikdy jsme s ekoterorem neměli problémy. A to tady pracuji třicet let – spolupracoval jsem už s Andiným otcem, když ještě firmu řídil on. V té době jsme spalovali uhlí. A neustále jsme očekávali sabotáž ze strany Greenpeace nebo nějakých levičáků. Ale nic se nestalo.“

Jessen to potvrdila. „Ne, spíše jsme terčem bojkotů a demonstrací.“

Cavanaugh se kysele usmál. „A nikdo přitom nechápe ten paradox, že polovina demonstrantů, kteří sem přijeli metrem z výstavy o nové energii, mohla přijet jen díky proudu vyrobenému v Algonquin Consolidated. Nebo že si večer předtím mohli namalovat ty svoje plakáty jen díky světlu, které dodáváme my. Houby paradox – spíš je to pokrytectví.“

„Dokud se nám ovšem někdo neozve s jinými informacemi,“ řekla Sachsová, „nebo dokud my sami nezjistíme více, ráda by dál prošetřovala možnost, že ten útok mají na svědomí ekoteroristé. Neslyšeli jste něco o skupině, jejíž název začíná slovy ‚Spravedlnost pro…‘?“

„Pro co?“ zeptal se Cavanaugh.

„To právě nevíme.“

„O té jsem nikdy neslyšela,“ odvětila Jessen. Stejný názor vyjádřil i Cavanaugh. Dodal však, že se zeptá na regionálních pobočkách Algonquin Consolidated, zda někdo o této skupině neslyšel.

Zvedl vyzvánějící telefon, přijal hovor a upřel pohled na Andi Jessen. Chvíli poslouchal, ukončil telefonát a řekl Sachsové: „V tom služebním prostoru pod poklopem více než rok nikdo nebyl. Vedení je tam odpojené.“

„Dobrá.“ Sachsovou ta zpráva zklamala.

„Pokud mě už nepotřebujete,“ řekl Cavanaugh, „půjdu obvolat ty regionální pobočky.“

Sotva odešel, objevil se ve dveřích vysoký Afroameričan – druhý z mužů, které si ředitelka předvolala. Andi Jessen ho vyzvala ať se posadí, a představila ho Sachsové. Ta si uvědomila, že bezpečnostní ředitel Bernard Wahl je zatím jediný neběloch, kterého ve firmě kromě dělníků v kombinézách viděla. Byl dobře stavěný a na sobě měl tmavý oblek, silně naškrobenou bílou košili a červenou kravatu. Oholená hlava se mu pod stropními svítidly leskla. Sachsová zvedla hlavu a zjistila, že ve světlech chybí polovina žárovek. Úsporné opatření? Anebo Jessen vzhledem ke svým antiekologickým postojům usoudila, že snížení spotřeby energie bude výhodné z hlediska public relation?

Wahl potřásl Sachsové rukou a upřel kradmý pohled na vybouleninu na její kyčli, která ukrývala služební pistoli Glock. Žádný skutečný policista by nejevil o její zbraň jakýkoliv zájem, protože by ji pokládal za pouhý pracovní nástroj, podobně jako mobilní telefon nebo kuličkové pero. Zbraně fascinovaly pouze policisty-amatéry.

Andi Jessen sdělila řediteli základní informace a zeptala se ho na přístup k počítačovým kódům.

„Ke kódům? K těm smí jen hrstka lidí. Jen vysocí šéfové. Podle mě by to bylo příliš nápadné. Víte určitě, že se k nám někdo nenahackoval? Ty dnešní děcka jsou strašně fikané.“

„Na devadesát devět procent,“ odvětila Sachsová.

„Bernie, pošli někoho zkontrolovat vstup do spisového sálu vedle kontrolního centra.“

Wahl vytáhl mobilní telefon, zavolal asistentce a předal jí ředitelčinu žádost k vyřízení. Ukončil hovor a prohlásil: „Pořád čekám na oznámení, že to byli teroristé. Ale vy tvrdíte, že to udělal někdo z firmy?“

„Domníváme se, že to byl buďto někdo z firmy, nebo že pachateli někdo z firmy pomáhal. Ale také jsme se chtěli zeptat na případné ekoteroristické hrozby.“

„Za čtyři roky, co jsem tady, jsem se s žádnými nesetkal. Jen s demonstranty.“ Wahl kývl z okna.

„Slyšel jste někdy o skupině s názvem ‚Spravedlnost pro…‘ něco? Která by se věnovala otázce životního prostředí?“

„Ne, madam.“ Wahl působil klidně; nevyzařovaly z něj vůbec žádné emoce.

Sachsová pokračovala: „Nemáte problémy se zaměstnanci kteří byli v nedávné době propuštěni a podali na vaši firmu stížnost?“

„Na firmu?“ podivil se Wahl. „Pokud vím, tak pachatel zaútočil na autobus městské hromadné dopravy. Nás na mušce neměl.“

„Naše akcie spadly o osm procent, Bernie,“ poznamenala Jessen.

„Jo, jasně. Na to jsem nepomyslel. Pár takových je. Obstarám vám jména.“

Sachsová pokračovala: „A také bych uvítala jakékoliv informace o zaměstnancích s duševními problémy, potížemi se zvládáním hněvu nebo jakýmikoliv projevy lability.“

„Bezpečnostní odbor však získá jejich jména teprve ve chvíli, kdy je situace vážná,“ namítl Wahl. „Kdy z jejich strany hrozí riziko násilí vůči sobě samým nebo někomu jinému. Takhle z hlavy mě teď nikdo nenapadá. Ale ověřím to na osobním a u našeho podnikového lékaře. Některé detaily budou důvěrné, ale ta jména vám seženu. Můžete se od nich odpíchnout.“

„Díky. Dále se domníváme, že pachatel odcizil kabel a nějaké nářadí ze skladu vaší firmy na Stoosmnácté ulici.“

„Na to si vzpomínám,“ odpověděl Wahl a zašklebil se. „Prověřovali jsme to, ale škoda činila pouhých pár set dolarů. A nenašli jsme žádné stopy.“

„Kdo má od toho skladu klíče?“

„Je tam standardní klíč. Mají ho všichni naši terénní zaměstnanci. V dané oblasti to obnáší nějakých osm set lidí. Plus inspektoři.“

„Propustili jste v poslední době nějaké zaměstnance kvůli podezření z rozkrádání majetku nebo přímo krádeží?“

Bezpečnostní ředitel letmo pohlédl na Andi Jessen, aby se ujistil, že na tyto otázky může odpovídat. Ředitelka mu jemné naznačila, že ano.

„Ne. Moje oddělení o žádném podobném případu neví.“ Znovu mu zacvrlikal mobilní telefon a on pohlédl na displej. ,,Promiňte. Tady Wahl…“ Sachsová sledovala, jak se ředitelův výraz mění – někdo mu zjevně sděloval znepokojivou zprávu. Střídavě se díval na obě ženy, ukončil hovor a odkašlal si hlubokým barytonem. „Je možné…, jistě to zatím nevím, ale je možné, že došlo k narušení naší bezpečnosti.“

„Cože?“ vyštěkla Jessen a obličej jí zčervenal.

„Podle protokolu přihlášení z devítky východ…“ Pohlédl na Sachsovou. „To je křídlo, na kterém se nachází kontrolní centrum i spisový sál,“ vysvětlil.

„A co se tam stalo?“ zeptaly se Jessen a Sachsová současně. „Mezi kontrolním a spisovým sálem stojí bezpečnostní dveře. Ty by se měly samy od sebe zavírat, ale podle záznamů z inteligentního zámku zůstaly dveře před pár dny asi dvě hodiny otevřené. Budto se porouchaly, nebo je někdo nějak zaklínil.“

„Dvě hodiny? Bez dozoru?“ Andi Jessen byla vzteky bez sebe. „Ano, paní ředitelko,“ přitakal Wahl se semknutými rty. Podrbal se na lesklé hlavě. „Ale nikdo zvenčí tam proniknout nemohl. Ve vestibulu k žádnému neoprávněnému vstupu nedošlo.“

„Máte u toho sálu kamery?“ zeptala se Sachsová. „Ne, tam je nemáme.“

„Ale sedí poblíž sálu někdo, že?“

„Nesedí, ze sálu se vychází na prázdnou chodbu. Z bezpečnostních důvodů není sál ani označený.“

„Kolik lidí se do té místnosti mohlo dostat?“

„Všichni, kdo mají povolení ke vstupu na devítku přes jedenáctku východ.“

„Kolik lidí to je?“

„Spousta,“ přiznal ředitel se zasmušilým výrazem.

Byla to skličující zpráva, ačkoliv Sachsová nic jiného nečekala. „Můžete mi obstarat seznam všech lidí, kteří tam měli toho dne přístup?“

Wahl znovu někam zavolal, zatímco generální ředitelka zvedla vlastní telefon a začala běsnit kvůli narušení bezpečnosti. O pár minut později plaše vstoupila do dveří mladá žena v bohatě zdobné zlaté halence a s vyfoukanými vlasy. Krátce jukla na Andi Jessen a podala několik lejster Wahlovi. „Bernie, mám tady ty seznamy, které jste chtěl. Je tam i ten seznam z osobního.“ Otočila se a se zjevnou úlevou opustila lví doupě. Wahl začal pročítat seznam a Sachsová sledovala jeho výraz, vení seznamu netrvalo dlouho, ale výsledky zřejmě nebyly dobré. Ředitel nakonec vysvětlil, že přístup do sálu mělo čtyřicet šest lidí.

„Čtyřicet šest? Kristepane.“ Jessen se svezla na židli níže a zadívala se z okna.

„No jo. Teď potřebujeme zjistit, kdo z nich,“ Wahl ukázal na seznam, „měl alibi a kdo je potenciálně schopen přesměrovat počítač a nastražit u zastávky ten kabel.“

Jessen pohlédla na svůj bezvadně uklizený pracovní stůl. „Já nejsem technický expert. Po otci jsem zdědila spíš talent na obchodní stránku energetického sektoru – výrobu, přepravu, sjednávání smluv.“ Na chvíli se zamyslela. „Ale znám někoho, kdo by nám mohl pomoct.“

Již poněkolikáté někam zavolala a zvedla hlavu. „Za pár minut by tu měl být. Má kancelář na protější straně Topeniště.“

„Čeho?“

„Turbínovny.“ Ředitelka ukázala z okna na část budovy, z níž vycházely komíny. „Vyrábí se tam pára do generátorů.“

Wahl si zatím prohlédl kratší seznam. „Tady jsou zaměstnanci, které jsme v uplynulých šesti měsících museli z nejrůznějších důvodů potrestat nebo propustit – někteří měli duševní problémy, pár jich neprošlo testem na drogy nebo pili v práci alkohol.“

„Je jich jen osm,“ poznamenala Jessen.

Ozvala se snad v jejím hlase hrdost?

Sachsová oba seznamy porovnala. Žádná z osob na kratším seznamu – na seznamu problémových pracovníků – neměla přístup k počítačovým kódům. Amélie pocítila zklamání; doufala, že toto úsilí přinese ovoce.

Andi Jessen poděkovala Wahlovi.

„Když budete ještě cokoliv potřebovat, detektive, beze všeho mi zavolejte.“

Také Sachsová bezpečnostnímu řediteli poděkovala a ten odešel. Sachsová se obrátila na Jessen. „Chtěla bych kopie jejich životopisů. Všech osob na seznamu. Případně jestli máte jejich zaměstnanecký profil nebo cokoliv jiného…“

„Ano, to mohu zařídit.“ Jessen požádala asistentku, aby si udělala kopii seznamu a připojila ke každému jménu veškeré osobní údaje.

Mezitím do kanceláře dorazil další, lehce zadýchaný muž. Jeho věk odhadla Sachsová na pětačtyřicet let. Byl malinko sádelnatý a měl rozcuchané hnědé vlasy s prvními náznaky šedin. Nejlépe se pro něj hodil výraz „roztomilý“. Sachsová v jeho vzezření spatřovala cosi chlapeckého – snad kvůli jiskřivým očím, zvýšenému obočí a neposednému chování. Rukávy zmačkané proužkované košile měl vyhrnuté a na kalhotách mu ulpívaly drobky.

„Detektiv Sachsová,“ řekla Jessen. „A toto je Charlie Sommers, manažer speciálních projektů.“

Sachsová se Sommersem si podali ruce.

Generální ředitelka se podívala na hodinky, vstala a oblékla si sako, které si vybrala z velké skříně plné oblečení. Sachsová přemýšlela, jestli ředitelka ve firmě i nepřespává. Jessen si setřela z ramen smítka prachu a řekla: „Musím se sejít s naší PR agenturou a pak vystoupit na tiskové konferenci. Charlesi, mohl bys vzít paní Sachsovou do své kanceláře? Má na tebe pár otázek. Pomoz jí, jakkoliv budeš moci.“

Jessen se dívala z okna na své panství – na mohutnou hlavní budovu, na nadstavbu tvořenou stožáry, kabely a lešeními. V kombinaci s dravou a třpytivou East River v pozadí vypadala jako kapitánka obrovské lodi. Momentálně si obsesivně třela pravý palec o ukazováček, kterýžto projev stresu Sachsová okamžitě rozpoznala, protože ho sama často používala. „Detektivko Sachsová, kolik toho kabelu pachatel při útoku použil?“

Sachsová jí to řekla.

Generální ředitelka pokývala hlavou a dál se dívala z okna. „Takže má dost kabelu na dalších šest nebo sedm útoků. Pokud ho nedokážeme zastavit.“

Zdálo se, že Andi Jessen nechce slyšet žádnou odpověď. Jako by ani k nikomu konkrétnímu nemluvila.

18

Po práci se v Tompkins Square Parku v East Village začali objevovat příslušníci odlišných společenských vrstev. Mladé páry někteří v šatech Brooks Brothers, jiní s piercingem a nápadným tetováním, ještě jiní s kočárky. Hudebníci, milenci, hloučky dvacetiletých dívek a chlapců, kteří se vraceli z nenáviděného zaměstnání a byli naplněni radostným očekáváním, co jim přinese večer. Mísily se tu vůně hot dogů, marihuany, kari a kadidla.

Fred Dellray seděl na lavičce kousek od statného a rozložitého jilmu. Když sem došel, podíval se na cedulku a zjistil, že právě zde zakladatel hnutí Hare Krišna zpíval v roce 1966 poprvé mimo území Indie mantru své sekty.

Dellray to nikdy nevěděl. Dával přednost sekulární filozofii před teologií, ale studoval všechna významná náboženství a bylo mu známo, že členové Hare Krišny dodržují čtyři základní pravidla, aby mohli žít v souladu s dharmou neboli správným způsobem bytí: milosrdenství, sebeovládání, poctivost a čistotu těla a duše.

Přemýšlel o těchto kvalitách a představoval si, jakým způsobem se uplatňují v dnešním New Yorku ve srovnání s jižní Asií, když vtom za sebou uslyšel šoupání nohou.

Jeho ruka nebyla ještě ani v polovině cesty ke zbrani, když se za ním ozval hlas. „Frede.“

Dellraye hluboce znepokojilo, že se nechal nachytat na holičkách. William Brent nepředstavoval hrozbu, ale klidně se jí mohl stát.

Další důkaz, že už na to nemám? pomyslel si agent.

Kývnutím muže vyzval, ať se posadí. Brent měl na sobě černý oblek, který pamatoval lepší časy, a celkově působil nenápadným dojmem. Měl podbradek, přímočaré oči a dozadu vyčesané vlasy které drželo tužidlo. Na očích měl brýle s ocelovými obroučkami, které byty nemoderní už v době, kdy ho Dellray pásl. Byly však praktické. Typický William Brent.

Důvěrný informátor zkřížil nohu přes nohu a podíval se na strom. Měl kostkované ponožky a sešmajdané mokasíny.

„Daří se, Frede?“

„V pohodě. Mám spoustu práce.“

„To jste měl vždycky.“

Dellray se neobtěžoval Brenta ptát, co právě dělá. Nebo jak se právě jmenuje. Nebo jak je na tom s prací. Byla by to ztráta energie a času.

„Co ten Jeep? Podivná figurka, že jo?“

„Jo,“ souhlasil Dellray.

„Jak dlouho podle vás bude žít?“

Dellray se odmlčel, ale pak odpověděl podle pravdy: „Tři roky.“

„Tady jo. Ale jestli mu vyjde ta Atlanta, tak možná ještě chvilku vydrží. Jestli nezačne blbnout.“

Rozsah Brentových znalostí Dellraye povzbudil. Ani on sám přesně nevěděl, do kterého města má Jeep namířeno.

„Poslyšte, Frede, vy víte, že tedka pracuju. Legálně pracuju. Takže co tady dělám?“

„Jde o to, že posloucháš.“

„Poslouchám?“

„Proto jsem tě pásl tak rád. Vždyckys poslouchal. Slyšels spoustu věcí. A já mám takovej pocit, že je slyšíš pořád.“

„Bavíme se o tom výbuchu na zastávce autobusu?“

„E-he.“

„To byla jen nějaká porucha na vedení.“ Brent se usmál. „Říkali to ve zprávách. Vždycky mě udivovala ta naše posedlost médiema. Proč bysme měli něčemu věřit? Vykládaj nám, jak se herci bez talentu a devětadvacetiletý popovy hvězdy s přefouklýma kozama a problémama s kokainem chovají blbě. Ale proč by si tyhle věci měly nárokovat víc než milivteřinu naší pozornosti…? Ta autobusová zastávka, Frede. Tam se stalo něco jiného.“

„Tam se stalo něco jiného.“ Během rozhovoru s Jeepem sehrával Dellray jistou roli. Melodramatickou roli jako vystřiženou z televizní inscenace. Před Williamem Brentem však používal Stanislavského metodu. Subtilní a realistickou. Repliky byly dávno napsané, ale podání vyvěralo z jeho srdce. „Opravdu to potřebuju vědět.“

„Dělalo se mně s váma dobře, Frede. Byl jste… složitej, vždycky poctivej.“

Takže jsem ve čtvrtině cesty k dharmskému osvícení, pomyslel si agent a řekl: „Budem sem teda chodit dál?“

„Už jsem ve výslužbě. Práskačství škodí zdraví.“

„Lidi se vracej z výslužby pořád. Ekonomika je v prdeli. Jejich sociální dávky nejsou tak nafouklý, jak si mysleli,“ řekl Dellray a zopakoval: „Budem sem teda chodit dál?“

Brent se na dlouhých patnáct vteřin zahleděl na jilm. „Budem sem chodit. Dejte mně nějaký detaily a já uvidím, jestli to stojí za čas a riziko. Nám oběma.“

Nám oběma? podivil se Dellray. „Moc detailů nemáme,“ řekl. „Ale možná tady někde působí teroristická skupina s názvem ‚Spravedlnost pro…‘ – a my právě nevíme, pro co. Jejich vůdce by se mohl jmenovat Rahman.“

„To oni stáli za tím útokem na zastávce?“

„Možná. Plus někdo, kdo by moh bejt zaháčkovanej v tý firmě. Totožnost zatím neznáme. Nevíme ani, jestli je to chlap nebo ženská.“

„A co přesně se tam stalo, co nám v televizi neříkaj? Bomba?“

„Ne. Pachatel manipuloval se sítí.“

Brent zvedl za archaickými brýlemi obočí. „Se sítí. Elektrika…, no to se podívejme. To je horší než nějaká výbušnina… U elektriky jsou bomby už dávno nastražený, ve všech domácnostech, ve všech kanclících. Stačí stisknout pár spínačů a já jsem mrtvej a vy jste mrtvej. Navíc to není moc hezká smrt.“

„Proto jsem tu.“

„Spravedlnost pro něco… Máte tušení, co maj na seznamu věcí k vyřízení?“

„Ne. Nevíme ani, jestli jsou to islamisti, Árijci, politická skupina, domácí, zahraniční, ekoteroristi…“

„A odkud se ten název vzal? To je nějakej překlad?“

„Ne. Takhle to naše složky zachytily. ‚Spravedlnosť. Plus ‚pro‘. V angličtině. Byly tam i další slova, ale ty nerozluštili.“

„‚Oni‘.“ Brent zmačkal obličej do úsměvu a Dellray přemýšlel, zda náhodou tenhle chlápek přesně neví, oč tady agentovi jde – totiž že ho dokonale spláchl překrásný nový svět elektroniky. SlGINT. „Přihlásil se k tomu někdo?“ zeptal se Brent tichým hlasem.

„Zatím ne.“

Informátor se úporně zamyslel. „Zorganizovat něco takovýho přitom vyžadovalo spoustu plánování. Pachatel musel splíst dohromady fůru provázků.“

„Jasně, to musel.“

Zaškubání Brentových obličejových svalů Dellrayovi prozradilo, že pár kousků skládanky právě zapadá do sebe. Byl nadšen, že vidí takovou reakci. Ale pochopitelně na sobě nedal nic znát.

Brent jeho tušení šeptem potvrdil: „Ano, něco jsem slyšel. O někom, kdo dělá trochu neplechu.“

„Povídej,“ vybídl ho Dellray a snažil se nepůsobit příliš dychtivě.

„Ale není toho moc. Je to jen taková kouřová clona.“ Odmlčel se a dodal: „A lidi, kteří mi to můžou říct… Nemůžu dopustit, abyste je kontaktoval přímo.“

„Může to souviset s terorismem?“

„To nevím.“

„Což znamená, že nemůžeš říct, že nesouvisí.“

„Tak.“ Dellray pocítil v hrudi znepokojivé svírání. Pásl práskače mnoho let, a tak věděl, že je na stopě něčemu důležitému. „Jestli v tom ta skupina, nebo kdo to je, bude pokračovat…, může přijít k úrazu spousta lidí. K těžkýmu úrazu.“

William Brent vydal slabý zvuk připomínající sfoukávání svíčky. Což znamenalo, že jsou mu tyto věci úplně fuk a že apely na vlastenectví a na to, co je správné, jsou v jeho případě ztrátou času.

Wall Street by si měla vzít příklad…

Dellray dal kývnutím najevo, že začíná fáze vyjednávání. „Sdělím vám jména a místa,“ pokračoval Brent. „Co zjistím, to vám předám. Ale tu práci budu dělat já.“

Na rozdíl od Jeepa projevoval Brent hned několik kvalit dharmského osvícení, když ho ještě Dellray pásl. Sebeovládání. Čistotu ducha – tedy, přinejmenším těla.

A také klíčově důležitou poctivost.

Dellray byl přesvědčen, že mu může věřit. Upřel na něj pevný pohled. „Řeknu ti, jak to je. Přežiju, když to budeš dělat ty. Přežiju, když mě z toho vynecháš. Ale nepřežiju, když budeš pomalej.“

Na to Brent: „To je jedna z věcí, za který budete platit. Rychlý odpovědi.“

„Což nás přivádí k…“ Dellrayovi nedělalo problém platit svým práskačům. Pokud to šlo, dával přednost protislužbám –snížení trestu, zprostředkování dohody s probačními úředníky, stažení obvinění. Peníze však fungovaly také.

Co si zaplatíš, to dostaneš.

„Svět se mění, Frede,“ pronesl William Brent.

Cože, už zase? pomyslel si Dellray.

„A já mám pár nových možností, který potřebuju prozkoumat. Jenže co je problém? Co je vždycky problém?“

Samozřejmě peníze.

„Kolik?“ zeptal se Dellray.

„Sto tisíc. Předem. A budete mít záruku. Opravdu vám něco seženu.“

Dellray se násilně zachechtal. Během let, co pásl práskače, nikdy žádnému nezaplatil víc než pět tisíc. A za tuto příjemnou sumičku tehdy dostal informace, které vedly hned k několika obviněním v jednom velkém korupčním případu.

Sto tisíc dolarů?

„Takový peníze prostě nejsou k máni, Williame,“ oslovil Brenta jménem, které on sám pravděpodobně několik let nepoužil –“To je víc než celej náš rozpočet na práskače. Takovej rozpočet na práskače nemá vůbec nikdo.“

„Hm.“ Brent neřekl nic. Přesně totéž by na jeho místě učinil i Fred Dellray.

Agent se předklonil a sepjal kostnaté ruce. „Dej mně minutku.“ Stejně jako během schůzky s Jeepem v tom smradlavém lokále Dellray vstal a prošel kolem skateboarďáka, dvou hihňajících se asijských holek a chlapíka, který vypadal překvapivě racionálně a vesele na to, že rozdával letáky zvěstující konec světa v roce 2012. Kousek od dharmského stromu vytáhl telefon a vytočil číslo.

„Tucker McDaniel,“ zaznělo úsečně ve sluchátku.

„Tady Fred.“

„Máte něco?“ Zástupce zvláštního agenta působil překvapeně. „Možná. Od jednoho dřívějšího informátora. Nic konkrétního. Ale v minulosti byl solidní. Akorát chce nějaký peníze.“

„Kolik?“

„Kolik máme?“

McDaniel se odmlčel. „Moc ne. Co má tak převratného?“

„Zatím nic.“

„Jména, místa, činy, čísla? Útržky…? Vůbec nic?“ Jako když počítač odříkává data ze seznamu. „Ne, Tuckere. Ještě ne. Je to spíše investice.“

„Mohl bych jít na šest, možná na osm tisíc,“ řekl zástupce zvláštního agenta nakonec. „A to je všechno?“

„Kolik ten člověk ksakru chce?“

„Vyjednáváme o tom.“

„Faktem je, Frede, že pro tyto věci musíme upravit pravidla. Tohle nás překvapilo. Chápete.“

Důvod McDanielovy zdráhavosti uvolnit víc prostředků byl náhle zřejmý: veškeré peníze na provozních účtech FBI pumpoval do týmů SIGINT a TC. A jednou z prvních položek, které kvůli tomu seškrtal, byl pochopitelně fond určený na práskače.

„Začněte na šesti. Uvidíte, co nabídne. Jestli to bude něco výživného, možná bych mohl jít na devět nebo na deset. I takhle už to bude napjaté.“

„Myslím, že by mohl něco vypátrat, Tuckere.“

„No, tak až uvidíme nějaký důkaz… Moment… Dobrá, Frede, mám na druhé lince técéčko. Musím končit.“

Cvak.

Dellray vztekle zaklapl telefon a chvíli civěl na strom. Kolem sebe slyšel shluky slov: „Byla sexy, to jo, jenže mně na ní něco nesedělo… Ne, to je mayský kalendář, totiž, možná že Nostradamus… Tohle je totálně v pytli… Nazdar, kde vězíš, brácho…?“

Ve skutečnosti však slyšel, jak jeho parťák z FBI před lety říká: Žádný problém, Frede. Já tam zajedu. A vyráží na služební cestu, kterou měl původně absolvovat Dellray.

A jak mu o dva dny později šéf newyorské pobočky přiškrceným hlasem sděluje, že jeho parťák byl mezi lidmi zabitými při teroristickém útoku na federální budovu v Oklahoma City. V době výbuchu seděl v zasedací místnosti, kde měl podle původního rozpisu sedět Dellray.

Fred Dellray, jenž shodou okolností také právě seděl v příjemné klimatizované zasedací místnosti, která se však nacházela mnoho kilometrů od kouřícího oklahomského kráteru, se v tu chvíli rozhodl, že od nynějška bude se vší vervou pronásledovat teroristy a vůbec každého, kdo usmrtí nevinné lidi ve jménu idejí, ať už to jsou ideje politické, náboženské nebo společenské.

Ano, Tucker McDaniel ho odsouval na vedlejší kolej. Dokonce ho ani nebral vážně. To, co se však Dellray chystal udělat, mělo jen pramálo společného se snahou obhájit se před nadřízenými nebo dokázat, že staré metody stále ještě účinkují.

Nešlo mu o nic jiného než zastavit zlo, které pokládal za nejhorší ze všech: zabíjení civilistů.

Vrátil se k Williamu Brentovi, posadil se a řekl: „Dobrá. Takže sto tisíc.“ Vyměnili si čísla – oba používali „studené telefony“, tedy přístroje s předplacenou kartou, které se zhruba po dni vyhazovaly. Dellray se podíval na hodinky. „Dneska večer,“ řekl. „Na Washington Square. Kousek od právnický fakulty, u těch šachovnic.“

„V devět?“ zeptal se Brent.

„Spíš o půl desátý.“ Dellray vstal a v souladu s pravidly světa důvěrných informátorů odešel z parku sám – William Brent tam ještě chvíli setrval a předstíral, že si čte noviny nebo rozjímá u krišnovského jilmu.

Nebo možná přemýšlel, jak utratí své peníze.

Fred Dellray však záhy pustil informátora z hlavy a začal uvažovat, jak nejlépe připravit scénu a jakou roli by měl coby chameleón sehrát: jak upírat zrak, jak přesvědčovat, lichotit a dovolávat se protislužeb. Byl si naprosto jistý, že to zvládne – tyto své schopnosti přece celá léta piloval.

Pouze by ho v životě nenapadlo, že někdy využije svého talentu k tomu, aby oloupil svého zaměstnavatele – americkou vládu a americký lid – o sto tisíc dolarů.

19

Když Amélie Sachsová následovala Charlieho Sommerse do jeho kanceláře na druhé straně traktu zvaného „Topeniště“, uvědomovala si, že se v průběhu komplikované trasy zvyšuje na chodbách teplota. Kromě toho sílil s každým dalším krokem hlomoz pronikající sem z turbínovny.

Sachsová byla totálně ztracená. Chvíli šli do schodů, pak zase ze schodů. Během cesty stihla odeslat a přijmout několik textových zpráv, ale jakmile začali sestupovat stále hlouběji, musela se soustředit na chůzi, poněvadž chodby byly stále méně prostorné a přívětivé. Mobilní signál se nakonec zcela vytratil a Amélie si zastrčila telefon do kapsy.

Teplota stále stoupala.

Konečně Sommers zastavil u tlustých dveří, vedle nichž stál věšák s přilbami.

„Jste choulostivá na vlasy?“ zeptal se manažer zvýšeným hlasem, protože hlomoz pronikající sem zpoza dveří už byl velmi hlasitý.

„Nerada bych o ně přišla,“ křikla na něj Sachsová. „Ale jinak ne.“

„Jen si je trochu rozcucháte. Tohle je nejkratší cesta do mé kanceláře.“

„Čím kratší, tím lepší. Mám docela naspěch.“ Sachsová popadla přilbu a narazila si ji na hlavu. „Můžeme?“

„Asi ano. Co to tam vlastně je?“

Sommers se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Peklo.“ A kývnutím pobídl Sachsovou k chůzi.

Amélie si vzpomněla na spálené tečkovité rány posévající tělo Luise Martina. Dech se jí zrychlil a uvědomila si, že její ruka v polovině cesty ke klice zpomalila. Nakonec ji stiskla a otevřela těžké ocelové dveře.

Jo, vážně to bylo peklo. Kouř a síra, kam se člověk podíval. Teplota v místnosti byla zničující. O mnoho převyšovala sedmatřicet stupňů, takže Sachsová okamžitě pocítila nejen nepříjemné pálení na kůži, ale překvapivě i zmírnění bolesti kloubů, neboť vysoká teplota umrtvovala její artritidu. Bylo už pozdě – blížila se osmá hodina večerní –, ale v Topeništi zjevně pracovala směna v plném obsazení. Hlad po elektřině sice během dne sílil a slábl, ale nikdy zcela nepohasl.

Tmavý prostor o výšce dobrých sedmdesáti metrů zaplňovala lešení a stovky různých zařízení, jimž vévodila řada mohutných světle zelených strojů. Největší z nich byl dlouhý a měl půlkulatý profil, takže připomínal obrovskou skladovací halu, z níž vyrážela spousta trubek, hadic a kabelů.

„Tohle je M-O-M neboli Máma,“ zvolal Sommer a ukázal na stroj. „‚M-O-M‘ je zkratka pro firmu Midwest Operating Machinery se sídlem v Gary v Indiáne. Tohle postavili v 60. letech.“ Sommers sice křičel, ale v jeho hlase se přesto ozývala jakási úcta. Dodal, že jde o největší z pěti elektrických generátorů v tomto komplexu v Queensu. V době instalace prý byl MOM největším generátorem elektrické energie v zemi. Kromě ostatních elektrických generátorů – ty neměly jméno, ale byly pouze očíslované – se tu nacházely i čtyři jednotky dodávající do New Yorku a okolí přehřátou páru.

Amélii Sachsovou mohutné stroje skutečně uchvátily. Přistihla se, že zpomaluje krok, ohromeně hledí na obří součásti a snaží se odhadnout, k čemu asi slouží. Fascinovalo ji, co všechno lidská ¦nysl dokáže vynalézt a co všechno lidské ruce dokážou vyrobit.

„Tohle jsou parní kotle.“ Sommers ukázal na něco, co Sachsové připadalo jako samostatná budova uvnitř budovy. Musela být deset až dvanáct pater vysoká. „Vyrábí se v nich pára o tlaku přes dvě stě kilogramů na centimetr čtvereční.“ Zhluboka se nadechl. „Pára pak putuje do dvou turbín, vysokotlaké a nízkotlaké.“ Ukázal na jednu část „Mámy“. „A odtamtud do generátoru. Ten pracuje nepřetržitě – třicet čtyři tisíc ampérů a osmnáct tisíc voltů, ovšem před výstupem do přenosové soustavy se napětí zvyšuje na více než tři sta tisíc voltů.“

Navzdory zničujícímu vedru pociťovala Sachsová mrazení, když poslouchala tato čísla a před očima jí vyvstával obraz Luise Martina s kůží posetou kapkami horkého kovu.

Sommers dodal – Sachsové se zdálo, že s jistou pýchou –, že výkon celého objektu v Queensu skládajícího se z „Mámy“ a několika dalších turbín činí téměř 2500 megawattů. Bylo to zhruba 25 procent celkové spotřeby města.

Ukázal na řadu dalších nádrží. „Tady se pára kondenzuje na vodu a čerpá zpátky do kotlů. A celý proces začíná znovu.“ Odmlčel se a téměř křikem pokračoval: „Kolem ‚Mámy‘ vede pět set osmdesát kilometrů trubek a rour a k tomu tři sta kilometrů kabelů.“

V tu chvíli Sachsová navzdory úchvácenosti z tak obrovských rozměrů pocítila v břiše klaustrofobní svírání. Hluk byl nelítostný a vedro jakbysmet.

Sommers to zřejmě pochopil. „Pojďte.“ Kývl na ni, ať ho následuje, a za pět minut už vycházeli ze dveří a odkládali přilby na věšák. Sachsová zhluboka oddechovala. I na této chodbě ještě panovalo velké teplo, ale po čase stráveném v pekle připadal Amélii zdejší vzduch jako chladivé požehnání.

„Na člověka to dolehne, vidte?“

„To ano.“

„Jste v pořádku?“

Sachsová si otřela svědivý pramínek potu a přikývla. Sommers jí nabídl papírový ubrousek z role určené zřejmě k tomuto účelu a Sachsová se osušila.

„Pojdte tudy.“

Manažer speciálních projektů ji provedl několika dalšími chodbami do další budovy. Vystoupali ještě pár schodů, až nakonec došli do jeho kanceláře. Sachsová v sobě udusila smích nad strašlivým nepořádkem. V kanceláři bylo plno počítačů a přístrojů, které nepoznávala, stovky dílů k různým výrobkům, nástroje, kabely, elektrosoučástky, klávesnice a kovové, plastové i dřevěné předměty všech možných tvarů a barev.

A jídlo. Tuny nezdravého jídla. Čipsy, sušenky, limonády, tyčinky a koláčky. A taky koblihy s cukrovou polevou, které vysvětlovaly drobky na Sommersových kalhotách.

„Pardon. Takhle tady na speciálních projektech pracujeme,“ řekl Sommers a odhrnul z jedné kancelářské židle hromadu lejster aby se Sachsová mohla posadit. „Teda, alespoň já takhle pracuju.“

„A co přesně děláte?“

Sommers jí s jistými rozpaky vysvětlil, že je vynálezce. „Vím, ze to zní jako z devatenáctého století nebo jako z reklamy. Ale já to opravdu dělám. A jsem nejšťastnější člověk na světě. Živí mě přesně to, co jsem chtěl dělat, když jsem jako kluk stavěl dynama, motory, žárovky…“

„Vy jste vyráběl vlastní žárovky?“

„Ale svůj pokoj jsem zapálil jen dvakrát. Tedy vlastně třikrát, ale jen dvakrát jsme museli volat hasiče.“

Sachsová se podívala na Edisonův portrét na zdi. „Můj hrdina,“ poznamenal Sommers. „Fascinující muž.“

„Andi Jessen má taky na zdi něco s ním. Fotografii sítě.“

„Je na ní originální podpis Thomase Alvy… Ale řekl bych, že Jessen je spíš typ Samuela Insulla.“

„Koho?“

„Edison byl vědec. Insull byl podnikatel. Stál v čele Consolidated Edison a vytvořil první velkou monopolní elektrárenskou společnost. Elektrifikoval trolejový systém v Chicagu a prakticky rozdával první elektrické spotřebiče – podobaly se žehličkám –, aby v lidech vyvolal závislost na elektřině. Byl to génius. Ale skončil zneuznaný. Nepřipadá vám to povědomé? Podnikal s vypůjčenými penězi, a když přišla velká hospodářská krize, šla firma ke dnu a statisíce akcionářů přišly o všechno. Trochu jako Enron. Jestli chcete slyšet perličku, tak Insullovi i Enronu kontrolovala účetnictví firma Arthur Andersen.

Já ovšem přenechávám byznys jiným. Prostě jen vyrábím věci. Devětadevadesát procent jich k ničemu není. Ale…, no, mám zapsaných osmadvacet patentů a v Algonquin Consolidated jsem autorem téměř devadesáti procesů nebo produktů. Někteří lidé se baví tím, že sedí u televize nebo hrají videohry. Já…, já vynalézám věci.“ Ukázal na velkou lepenkovou krabici přetékající papírovými čtverečky a obdélníčky. „Tohle je Ubrouskový šanon.“

„Co že to je?“

„Sedím ve Starbucks nebo někde v restauraci a něco mě napadne. Načmárám to na ubrousek a vrátím se sem, abych to pořádně překreslil. Ale originál si nechám: hodím ho semhle.“

„Takže jestli vám někdy postaví muzeum, bude v něm i Ubrouskový sál.“

„Taky už mě to napadlo.“ Sommers zčervenal: od čela až po širokou bradu.

„Co přesně vynalézáte?“

„Řekl bych, že mým oborem je pravý opak toho, co dělal Edison. On chtěl, aby lidé využívali elektřinu. Já chci, aby ji lidé nevyužívali.“

„Ví o tomhle cíli vaše šéfová?“

Sommers se zasmál. „Snad bych měl říct, že chci, aby lidé využívali elektřinu efektivněji. Jsem takový firemní expert na negawatty. ‚Nega‘ psáno s ‚en‘.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Spousta lidí o tom neslyšela, což je škoda. Tenhle výraz pochází od geniálního vědce a ekologa Amoryho Lovinse. Podstatou jeho teorie je snaha vytvořit pobídky, které by snižovaly poptávku a vedly k efektivnější spotřebě elektřiny, místo abychom se snažili stavět nové elektrárny a zvyšovat nabídku. Typická elektrárna promrhá téměř polovinu vyrobeného tepla – až po komín. Polovinu! Přemýšlejte o tom. Ale my máme na komínech řadu termálních kolektorů a tady máme chladicí věže. V Algonquin Consolidated ztrácíme jen sedmadvacet procent.

Mám pár nápadů na mobilní jaderné generátory – nacházely by se na lodích, aby se mohly přesouvat z oblasti do oblasti.“ Sommers se předklonil a v očích mu opět zajiskřilo. „A pak je tu velká nová výzva: skladování elektřiny. Elektřina není jako jídlo. Nemůžete ji vyrobit a položit na měsíc na regál. Buďto ji spotřebujete, nebo o ni přijdete – okamžitě. A já vytvářím nové způsoby, jak ji uchovat. Setrvačníky, systémy stlačeného vzduchu, nové bateriové technologie…

Jo, a v poslední době trávím asi polovinu času cestami po cele zemi, kde propojuji malé firmy vyrábějící alternativní elektřinu z obnovitelných zdrojů, aby se mohly napojit na velké sítě, jako je Northeastern Interconnection – což jsme my –, a prodávat šťávu nám místo aby ji prodávaly malým komunitám.“

„Já myslela, že Andi Jessen obnovitelnou a alternativní elektřinu příliš nepodporuje.“

„To ne, ale taky není padlá na hlavu. Tohle je vlna budoucnosti Myslím, že se neshodujeme jen v otázce, kdy tahle budoucnost nastane. Já myslím, že spíš dřív.“ Sommers se prazvláštně usmál. Ovšem jistě jste si všimla, že její kancelář je stejně velká jako celé moje oddělení a že se nachází na osmém patře s výhledem na Manhattan…, zatímco já dlím ve sklepě.“ Jeho tvář zvážněla. „Takže co pro vás můžu udělat?“

„Mám tady seznam lidí z vaší firmy,“ řekla Sachsová, „kteří by mohli stát za tím útokem z dnešního dopoledne.“

„Někdo odsud?“ Sommers se zatvářil polekaně. „Vypadá to tak. Nebo přinejmenším s pachatelem spolupracoval. Pravděpodobně je to muž, i když se nedá vyloučit, že spolupracoval se ženou. Každopádně měl přístup k počítačovým kódům, které mu umožnily proniknout do softwaru ovládajícího chod sítě. A začal vyřazovat z provozu rozvodny, aby byla veškerá elektřina přesměrována do rozvodny na Sedmapadesáté ulici. A pak přenastavil jističe na vyšší hodnotu, než byla přípustná.“

„Takže takhle se to stalo.“ Manažer speciálních projektů se stále tvářil znepokojeně. „Počítače. A já si říkal, co za tím je. Podrobnosti jsem neznal.“

„Někteří z těch lidí budou mít alibi – o tuto stránku věci se už postaráme my. Ale potřebuju, abyste mi pomohl udělat si nějakou představu o tom, kdo by byl schopen přesměrovat elektřinu a vyvolat obloukový výboj.“

Sommers se zatvářil pobaveně. „Tohle mi lichotí. Nevěděl jsem, že Andi vůbec tuší, co se tady dole děje.“ Andílkovský úsměv poté vymizel a nahradil ho úsměv pokroucený. „Já jsem taky podezřelý?“

Když se Andi Jessen poprvé o Sommersovi zmínila, zapsala si Sachsová jeho jméno do paměti. „Jste na seznamu.“

„Hm. Víte jistě, že mi chcete důvěřovat?“

„Dnes od půl jedenácté až téměř do dvanácti hodin, kdy k útoku došlo, jste měl konferenční hovor a v době, kdy měl pachatel příležitost proniknout k počítačovým kódům, jste pobýval mimo město. Data z inteligentního zámku ukazují, že jste do spisového sálu nevstoupil ani nikdy jindy.“ Sommers zvedl obočí.

Sachsová poklepala na svůj mobilní telefon. „Kvůli tomu jsem cestou sem psala ty textové zprávy. Nechala jsem vás prověřit kolegy z NYPD. Takže jste čistý.“

Předpokládala, že vysvětlení její počáteční nedůvěry vyznělo omluvně. Sommers však s jiskřícíma očima prohlásil: „Thomas Edison by to takhle schvaloval.“

„Jak to myslíte?“

„Tvrdil, že génius je jen talentovaný člověk, který dělá domácí úkoly.“

20

Amélie Sachsová nechtěla Sommersovi ukazovat samotný seznam; mohl by některé zaměstnance znát a mít sklon zlehčovat možnost, že jsou podezřelí, nebo naopak na někoho upozornit pouze proto, že má vůči němu předsudky a jiná podezření.

Sachsová svou zdráhávost nevysvětlovala. Jednoduše řekla, že chce získat profil někoho, kdo by byl schopen zorganizovat útok a využít k tomu počítač.

Sommers otevřel pytlík sýrových lupínků a nabídl Sachsové. Když odmítla, vložil si hrst lupínků do úst. Nevypadal jako vynálezce. Připomínal spíše reklamního textaře středního věku, s rozcuchanými vlasy, lehce vykasanou košilí s modrobílými proužky a drobným bříškem. Brýle měl módní, i když se Sachsová nemohla zbavit podezření, že kdyby si prohlédla obroučky, našla by na nich nápis „Made in“ doplněný o název některé země z jihovýchodní Asie. Vrásky kolem očí a úst mu byly vidět pouze při pohledu zblízka.

Spláchl jídlo minerálkou a řekl: „Takže nejdřív to přesměrování šťávy do rozvodny na Sedmapadesáté ulici. Tím se okruh podezřelých dost podstatně zužuje. Ne každý z lidí, kteří tady pracují, by něco podobného dokázal. Vlastně je takových zaměstnanců docela málo. Každopádně by musel znát SCADA. To je náš program dohledové kontroly a akvizice dat. Jede na unixových počítačích. A taky by se zřejmě musel vyznat v EMP – programech řízení energie. Ten náš se jmenuje Enertrol. Taky jede na Unixu. Unix je docela komplikovaný operační systém. Používá se u velkých internetových routerů. Není jako Windows nebo Apple, nestačí se jen podívat na internet, jak se s ním pracuje. Potřebujete někoho, kdo se učil SCADA a EMP, kdo absolvoval kurzy nebo se přinejmenším zaškoloval v kontrolním sále po dobu šesti měsíců až jednoho roku.“

Sachsová si to zapsala a pak se zeptala: „A co ten obloukový výboj? Kdo ho mohl umět vyvolat?“

„Řekněte mi, jak přesně to pachatel provedl.“

Sachsová vysvětlila princip kabelu a přípojnice.

„Takže on byl namířený z okna?“ dotázal se Sommers. „Jako zbraň?“

Sachsová přikývla a Sommers se na okamžik odmlčel. Zřejmě ho napadlo něco jiného. „Takový výboj mohl zabít desítky lidí,. A ty popáleniny. Strašné.“

„Kdo to mohl udělat?“ trvala na svém Sachsová.

Sommers se znovu zadíval jinam – Sachsová si všimla, že to dělá často – a po chvíli vysvětlil: „Já vím, že se mě ptáte na zaměstnance Algonquin Consolidated. Ale měla byste vědět, že obloukové výboje jsou první věc, o které se učí všichni elektrikáři. Ať už jsou to soukromí živnostníci, elektrikáři na stavbách nebo ve výrobních podnicích, v armádě nebo námořnictvu…, prakticky v jakémkoliv oboru, kde se používá elektrické vedení s tak vysokým napětím, že tam obloukové výboje mohou být problém, všichni se tahle pravidla učí.“

„Chcete říct, že každý, kdo ví, jak se obloukovým výbojům vyhnout nebo jim předejít, zároveň ví, jak je vyvolat.“

„Přesně tak.“

Sachsová si rychle načmárala další poznámku a zvedla hlavu. „Ale prozatím se bavme o vašich zaměstnancích.“

„Dobrá, takže kdo by mohl něco takového nastražit? Vyžadovalo to práci s živými dráty, takže to musel být někdo, kdo je vyučený elektrikář a má bud živnostenský list, nebo pracuje v elektrárenské společnosti jako elektrikář nebo potížista.“

„Cože? Potížista?“

Sommers se zasmál. „Skvělé pracovní zařazení, hm? Potížisté jsou inspektoři, kteří zajišťují opravy, jakmile vypadne linka, nastane krátké spojení nebo se vyskytne nějaká jiná potíž. A nezapomeňte, že spousta lidí ve vedení se do svých funkcí vypracovala z řadových pozic ve firmě. To, že se dnes věnují prodeji energie a sedí za stolem, ještě neznamená, že nedokážou i ve spaní zápojit rozvodnou skříň.“

„A vyrobit zbraň na obloukové výboje.“

„Přesně tak. Takže byste měla hledat spíš někoho, kdo absolvoval počítačový výcvik na práci s Unixem a programy řízení energie. A taky někoho, kdo se živil jako elektrikář, potížista nebo soukromý živnostník. Případně kdo působil v armádě. Pozemní vojsko, námořnictvo i letectvo produkují spoustu elektrikářů.“

„Díky za rady.“

Vtom je vyrušilo zaklepání na zárubeň. Ve dveřích stála mladá žena s velkou rozkládací složkou pod založenýma rukama. „Paní Jessen říkala, že prý jste chtěli tohle. Je to z osobního.“

Sachsová převzala životopisy a záznamy o zaměstnancích a poděkovala ženě.

Sommers si dal mezitím dezert v podobě čokoládového košíčku Hostess. Poté snědl jeho dvojče a zapil ho další minerálkou. „Rád bych k tomu ještě něco řekl.“ Sachsová zvedla obočí. „Můžu vám udělat přednášku?“

„Cože?“

„Bezpečnostní přednášku.“

„Nemám moc času.“

„Bude to rychlé. Ale je to důležité. Prostě mě napadlo, že jste ve velké nevýhodě, když pátráte po tomhle typu pachatele. U bankovních lupičů nebo nájemných vrahů víte, že by mohli mít střelnou zbraň nebo nůž. Jste na to zvyklí. Víte, jak se před nimi chránit. Máte vypracované postupy proti těmto lidem. Jenže elektřina jako zbraň nebo nastražená past…, to je úplně jiná liga. Víte, co je na elektřině zrádného? Že není vidět. A že je úplně všude. Doslova všude.“

Sachsová si znovu vybavila kousky roztaveného kovu. A strašlivé kulaté otvory ve snědé kůži Luise Martina.

Vzpomněla si na zápach spáleniny na místě činu a znechuceně se otřásla.

Sommers ukázal na ceduli na zdi.

PAMATUJ NA SMĚRNICI 70

NÁRODNÍHO SDRUŽENÍ POŽÁRNÍ OCHRANY.

PŘEČTI SI JI, NAUČ SE JI.

NSPO 70 TI MŮŽE ZACHRÁNIT ŽIVOT!

Sachsová cítila naléhavou potřebu pokračovat v pátrání, ale zároveň chtěla slyšet, co má Sommers na srdci. „Nemám mnoho času, ale prosím, povídejte.“

„Za prvé musíte vědět, jak nebezpečná elektřina je. A to znamená vyznat se v ampérech a voltech. Víte, co to je?“

„Já…“ Sachsová si vždycky myslela, že to ví, ale teprve nyní si uvědomila, že to nedokáže definovat. „Ne.“

„Zkusme přirovnat elektrický obvod k vodovodnímu systému, ve kterém čerpadlo žene vodu trubkami. Činnost čerpadla vytváří vodní tlak, který určitou rychlostí pohybuje určitým objemem vody trubkami. Podle průřezu a stavu trubek se voda pohybuje víceméně snadno.

U elektrického systému je to stejné. S tou výjimkou, že místo vody se v soustavě pohybují elektrony, místo trubek používáme dráty nebo nějaký vodivý materiál a čerpadlo nahradíme generátorem nebo baterií. Tlaku pohybujícímu elektrony se říká napětí. Objemu elektronů pohybujících se soustavou říkáme proud a vyjadřujeme ho v ampérech. Odpor, jehož jednotkou jsou ohmy, závisí na tloušťce a vlastnostech drátů nebo jakéhokoliv jiného média, jímž elektrony proudí.“

Zatím to šlo. „To dává smysl. Ale nikdy jsem to neslyšela formulované takhle.“

„A teď se zastavme u proudu. Vzpomeňte si: to je objem pohybujících se elektronů.“

„Jasně.“

„Kolik ampérů je potřeba k vašemu usmrcení? Při sto miliampérech střídavého proudu vám začne fibrilovat srdce a vy zemřete. To je jedna desetina ampéru. Váš běžný vysoušeč vlasů to vytáhne na deset ampérů.“

„Na deset?“ zašeptala Sachsová.

„Ano, paní. Vysoušeč vlasů. Na deset ampérů, což je mimochodem hodnota potřebná pro provoz elektrického křesla.“

Jako by už Sachsová nebyla dost neklidná.

Sommers pokračoval: „Elektřina je jako Frankensteinovo monstrum – které mimochodem oživil blesk. Je hloupá a současně geniální. Hloupá je proto, že jakmile se vytvoří, přeje si jen jedno: vrátit se do země. A geniální je proto, že instinktivně pozná nejlepší způsob, jak toho dosáhnout. Vždycky volí cestu nejmenšího odporu. Můžete si sáhnout na drát s napětím sto tisíc voltů, ale pokud je pro elektřinu snazší dál protékat přes drát, jste v naprostém bezpečí. Ovšem pokud jste nejlepším vodičem do země vy…“ Jeho ostré přikývnutí nejlépe vystihlo důsledky.

„A teď k naší přednášce. Sdělím vám svoje tři pravidla při manipulaci se šťávou: za prvé se jí pokud možno vyhýbejte. Pachatel bude vědět, že po něm jdete, a mohl by vám stražit pasti s použitím živých drátů. Vyhýbejte se všemu kovovému – zábradlím, dveřím a klikám, podlahám bez koberce, spotřebičům, strojům. A taky vlhkým sklepům a stojaté vodě. Viděla jste někdy na ulici transformátory a spínací ústrojí?“

„Ne.“

„Ale ano, viděla. Pouze si toho nejste vědoma, protože je šéfové našeho města ukrývají a maskují. Funkční části transformátorů jsou strašidelné a ošklivé. Ve městě se ukrývají pod zemí nebo v nevinně vyhlížejících budovách, případně v neutrálně natřených prostorách. Můžete stát přímo vedle transformátoru se vstupním napětím třináct tisíc voltů a vůbec o tom nevědět. Takže si dávejte pozor na všechno, kde je napsáno Algonquin Consolidated. A pokud to půjde, tak se od toho držte dál.

Navíc musíte mít na paměti, že i když si vy myslíte, že se od toho držíte dál, pořád vám může hrozit nebezpečí. Navíc existuje jev zvaný ‚ostrovní provoz‘.“

„Ostrovní provoz?“

„Řekněme, že v nějaké části města vypadne síť, jako se to stalo dneska. Myslíte si, že jsou všechny obvody mrtvé, viďte? Samozřejmě že vám žádné nebezpečí nehrozí. No, možná ne, a možná ano. Andi Jessen by byla ráda, kdybychom byli jedinými dodavateli ve městě, jenže tomu tak není. Energie se dnes dodává prostřednictvím takzvané distribuované výroby, kdy menší producenti energie pumpují šťávu do naší sítě. Ostrovní provoz nastává v případě, kdy jsou dodávky od Algonquin Consolidated přerušené, ale některý menší zdroj dál dodává do sítě šťávu – je to takový ostrůvek elektřiny v okolní prázdnotě.

A pak je zde zpětný tok. Odpojíte na nějakém vedení jističe a pustíte se do práce. Jenže nízkonapětové vedení někde dále může začít pouštět šťávu zpátky do transformátoru…“

Sachsová to pochopila. „A transformátor znovu zvýší napětí.“

„Přesně tak. A vedení, které jste pokládala za mrtvé, je najednou živé. Opravdu živé.“

„A je v něm dost šťávy na to, aby vám ublížila.“

„Přesně tak. A pak je zde indukce. I když víte jistě, že jste všechny obvody odpojila – dráty jsou dočista mrtvé a ostrovní provoz i zpětný tok nepřipadají v úvahu –, drát, se kterým pracujete, se stále může znovu nabít smrtelným napětím, pokud je někde poblíž jiné živé vedení. Děje se to kvůli takzvané indukci. Proud v jednom drátu může nabudit jiný, třeba i mrtvý drát, pokud se nachází dostatečně blízko.

Pravidlo číslo jedna tedy zní: vyhýbejte se šťávě. A pravidlo číslo dvě? Pokud se jí nemůžete vyhnout, chraňte se před ní. Noste OOO, osobní ochranný oděv. Gumové boty a rukavice se nesmějí podobat těm chatrným šaškárnám, které nosí herci v seriálu Kriminálka. Musíte mít tlusté, průmyslové, gumové pracovní rukavice. Používejte izolované nástroje nebo ještě lépe horkou hůl. Jedná se o laminátovou hůl, která trochu připomíná hokejku a na konci má připevněný nějaký nástroj. Používáme je pro práci s živými dráty.

Chraňte se,“ zopakoval Sommers. „A mějte na paměti pravidlo cesty nejmenšího odporu. Pokud je lidská kůže suchá, je to dost špatný vodič. Pokud je mokrá, a zvlášť když je zpocená, odpor se působením soli dramaticky snižuje. A pokud máte nějakou ránu nebo popáleninu, stává se z kůže skvělý vodič. Suché kožené podrážky bot jsou docela dobré izolanty. Mokrá kůže se podobá pokožce – zvlášť když člověk stojí na vodivém povrchu, jako jsou vlhká země nebo podlaha sklepa. A kaluže? O těch ani nemluvím.

Takže když už se musíte dotýkat něčeho, co by mohlo být žive – například otevřít kovové dveře –, dbejte na to, abyste byla suchá a měla na sobě izolované boty. Pokud možno používejte horkou tyč nebo izolované nářadí a pracujte jen jednou rukou – pravou rukou, protože je o něco dále od srdce –, zatímco tu druhou si strčte do kapsy, abyste se ničeho nedopatřením nedotkla a neuzavřela obvod. A hlídejte si, kam šlapete.

Viděla jste někdy ty ptáky, kteří sedí na neizolovaných drátech vysokého napětí? Nenosí žádný OOO. Jak mohou sedět na kusu kovu, ve kterém je napětí sto tisíc voltů? Proč nám nepadají z oblohy pečení holubi?“

„Protože se nedotýkají jiného drátu.“

„Přesně tak. Pokud se nedotknou jiného drátu nebo stožáru, nic jim nehrozí. Mají stejný náboj jako drát, ale neprotéká jimi žádný proud – žádné ampéry. A vy musíte být jako ten pták na drátě.“

Sachsová si náhle připadala nesmírně zranitelná.

„Před prací s elektřinou si sundejte veškeré kovové předměty. Zejména šperky. Ryzí stříbro je nejlepší vodič na světě. Také měd a hliník se drží na špičce. A zlato za nimi taky příliš nezaostává. Na druhém konci žebříčku stojí dielektrika – izolanty. Sklo a teflon, dále keramika, plast, guma, dřevo. Vesměs špatné vodiče. Když budete stát na něčem takovém, i kdyby to měla být jen tenká vrstva, můžete si zachránit život.

Tohle bylo pravidlo číslo dvě: ochrana,“ pokračoval Sommers. „A teď se dostáváme k pravidlu číslo tři: pokud se nemůžete elektřině vyhnout ani se před ní ochránit, usekněte jí hlavu. U všech obvodů, velkých i malých, existuje možnost rozpojení. Všechny mají spínače, všechny mají pojistky nebo jističe. Elektrický proud můžete okamžitě zastavit vypnutím spínače nebo jističe, případně odstraněním pojistky. A vypnout jistič můžete i bez toho, abyste věděla, kde vůbec je. Co se stane, když strčíte dva kusy drátu do dírek v zásuvce a spojíte konce?“

„Vyhodím pojistky.“

„Přesně tak. A přesně totéž můžete udělat s jakýmkoliv obvodem. Ale pamatujte na pravidlo číslo dvě. Když budete něco takového provádět, musíte se chránit. Protože u vyšších napětí vytvoří spojení dvou drátků pořádnou jiskru a mohl by vzniknout i obloukový výboj.“

Sommers si právě dával další nezdravý chod: slané tyčinky. Hlučně je rozkousal a znovu je zapil minerálkou. „Mohl bych takhle mluvit celé hodiny, ale tohle jsou základy. Pochopila jste, co jsem vám říkal?“

„Ano. Tohle mi opravdu pomůže, Charlie. Moc vám děkuji.“

Sornmersovy rady zněly docela prostě, ale přestože si Sachsová pozorně vyslechla vše, co jí manažer řekl, nemohla nic nadělat s faktem, že tato konkrétní zbraň je pro ni stále nesmírně cizí.

Jak se mohl Luis Martin elektřině vyhnout, ochránit se proti ní nebo jí useknout hlavu? Odpověď zněla, že nijak.

„Jestli mě budete potřebovat kvůli nějaké jiné technické věci, beze všeho mi zavolejte.“ Předal jí dvě mobilní čísla. „A, eh, ještě moment… Tady.“ Podal jí černou plastovou krabičku s tlačítkem na boku a LCD displejem na horní straně. Přístroj vypadal jako podlouhlý mobilní telefon. „To je jeden z mých vynálezů. Bezkontaktní proudový detektor. Většina podobných přístrojů registruje jen napětí do tisíce voltů a člověk musí stát docela blízko kabelu nebo svorek, aby něco přečetl. Tenhle přístroj měří do deseti tisíc a je velmi citlivý. Odhalí napětí na vzdálenost metru až metru padesát a sdělí vám hodnotu.“

„Díky. To se mi bude hodit.“ Sachsová se usmála a prohlédla si přístroj. „Škoda, že se nedělají podobné přístroje, které by vám řekly, jestli je někdo na ulici ozbrojený.“

Sachsová to myslela z legrace. Charlie Sommers však pokýval hlavou a nasadil soustředěný pohled – zdálo se, že se nad jejími slovy velice vážně zamýšlí. Jakmile se s ní rozloučil, nasypal si do úst hrst kukuřičných lupínků a zběsile začal čmárat jakýsi diagram. Sachsová si všimla, že ze všeho nejdříve hmátl po papírovem ubrousku.

21

„Lincolne, tohle je doktor Kopeski.“

Ve dveřích laboratoře stál Thom s jakýmsi návštěvníkem.

Lincoln Rhyme nepřítomně vzhlédl. Bylo kolem půl deváté večer, a přestože místností jako by prostupovala naléhavost případu Algonquin Consolidated, až do Améliina návratu ze schůzky se šéfem elektrárenské společnosti se žádné závazné kroky podnikat nedaly. Rhyme tedy zdráhavě souhlasil, že Kopeského coby zástupce organizace za práva postižených, která mu chce udělit cenu, přijme.

Nedopustím, aby sem Kopeski přišel a musel tady bloumat jako nějaký dvořan čekající na audienci u krále…

„Říkejte mi Arlen, prosím.“

Uhlazený muž v konzervativně střiženém obleku, bílé košili a kravatě připomínající oranžovočerné lízátko přistoupil ke kriminalistovi a kývl. Neučinil žádný náznak, že by mu chtěl podat ruku. A protože pracoval pro organizaci hájící práva postižených a Rhymův stav pro něj nebyl ničím neobvyklým, přešel ho bez mrknutí oka. Rhyme takový přístup schvaloval. Byl přesvědčen, ze všichni lidé jsou tak či onak postižení, ať už se jedná o jizvy na duši, artritidu nebo Lou Gehrigovu nemoc. Celý život byl jedno velké postižení, takže skutečná otázka byla prostá: co se s tím dá dělat? Rhyme se nicméně touto otázkou zaobíral zřídkakdy. Nikdy nebojoval za práva postižených – připadalo mu, že by ho to odvádělo od práce. Byl to zkrátka kriminalista, který se shodou okolností pohyboval méně snadno než většina ostatních. Snažil se tuto slabinu co nejlépe vykompenzovat a pokračovat v práci.

Pohlédl na Mela Coopera a kývl směrem k pracovně, která se nacházela na protější straně chodby. Thom uvedl Kopeského dovnitř a Rhyme ho na vozíku následoval. Ošetřovatel vyšel ven, částečně zavřel posuvné dveře a zmizel.

„Posaďte se, jestli chcete,“ řekl Rhyme – druhou část věty připojil k první v naději, že muž zůstane stát, vyřídí, co potřebuje, a vypadne. Kopeski měl s sebou aktovku. Možná v ní ukrýval těžítko. Třeba ho teď Rhymovi předá, nechá se s ním vyfotit a odejde. A celá záležitost by byla vyřízena.

Doktor se posadil. „Už nějakou dobu sleduji vaši kariéru.“

„Vskutku?“

„Znáte Radu pro prostředky postiženým?“

Thom ho sice informoval, ale Rhyme si z jeho monologu zapamatoval jen velmi málo. „Děláte velmi dobrou práci.“

„Ano, dobrou práci.“

Ticho.

Kdybychom to mohli trochu uspíšit… Rhyme se upřeně zadíval z okna, jako by k domu místo sokola právě teď letěl nový případ. Pardon, budete mě muset omluvit, povinnost volá…

„Během let jsem pracoval s mnoha postiženými lidmi. Poranění páteřní míchy, rozštěpy páteře, ALS a spousta dalších problémů. Včetně rakoviny.“

Zvláštní myšlenka. Rhyme nikdy o rakovině nepřemýšlel jako o postižení, ale předpokládal, že některé typy by mohly tuto definici splňovat. Pohlédl na nástěnné hodiny, které pomalu odpočítávaly čas. V tu chvíli přinesl Thom do pracovny tácek s kávou a – pane na nebi – se sušenkami. Pohled, jímž ho Rhyme zpražil a jímž mu chtěl dát jasně najevo, že tohle není žádný čajový dýchánek, po ošetřovateli sjel jako po teflonu.

„Děkuji vám,“ pravil Kopeski a uchopil šálek. Rhyme cítil zklamání, že si host nenalil do kávy mléko, které by nápoj ochladilo, takže by ho Kopeski mohl vypít, a v důsledku toho odejit rychleji.

„Dáš si taky, Lincolne?“

„Nedám, děkuji,“ odtušil Rhyme mrazivým tónem, který Thom ignoroval stejně účinně jako před chvílí jeho spalující pohled. Nechal stát tácek na stole a odkráčel zpátky do kuchyně.

Doktor se uvelebil v rozvrzaném koženém křesle. „Káva je moc dobrá.“

Tak to mě nesmírně těší. Rhyme naklonil hlavu.

„Vy jste velmi zaneprázdněný muž, takže přejdu k věci.“

„To bych vám byl vděčný.“

„Detektive Rhyme… Lincolne. Jste nábožensky založený?“

Tahle organizace má zřejmě nějaké vazby na církev. Třeba nebudou chtít udělit cenu pohanovi.

„Ne, nejsem.“

„Nevěříte v posmrtný život?“

„Neviděl jsem žádný objektivní důkaz, že nějaký existuje.“

„Mnoho, mnoho lidí to cítí takto. Takže by se pro vás smrt rovnala například klidu a míru.“

„Podle toho, jak ze světa odejdu.“

V Kopeského laskavé tváři se objevil úsměv. „Nepředstavil jsem se vašemu ošetřovateli úplně přesně. A vám také ne. Ovšem měl jsem pro to dobrý důvod.“

Rhyma to vcelku nezajímalo. Kdyby se ten chlap vydával za někoho jiného proto, aby sem vnikl a zabil mě, pomyslel si, tak bych už byl mrtvý. Zvednutím obočí dal doktorovi najevo: Fajn. Přiznej se a můžeme pokračovat.

„Nepracuji v Radě pro prostředky postiženým.“

„Ne?“

„Ne. Ale občas lidem tvrdím, že pracuji pro tu či onu skupinu, protože když jim rovnou prozradím název své organizace, někdy mě natvrdo vyhodí.“

„Svědkové Jehovovi?“

Kopeski se uchechtl. „Pracuji pro sdružení Zemřít důstojně. Jde o organizaci prosazující eutanazii se sídlem na Floridě.“

Rhyme už o tomto uskupení slyšel.

„Přemýšlel jste někdy o asistované sebevraždě?“

„Ano, před pár lety. Nakonec jsem se rozhodl se nezabít.“

„Ale ponechal jste si to jako možnost.“

„Copak tuto možnost nemají všichni, postižení i zdraví?“

Kopeski kývl. „To je fakt.“

„Je docela zjevné,“ řekl Rhyme, „že cenu za volbu nejefektivějšího způsobu ukončení života si nebudu moci převzít. Takže co pro vás můžu udělat?“

„Potřebujeme aktivisty. Lidi, jako jste vy, které veřejnost zná a uznává. A kteří sami uvažují o přechodu.“

O přechodu. To je, panečku, eufemismus.

„Mohli bychom s vámi natočit video a dát ho na YouTube. Udělat s vámi pár rozhovorů. Mysleli jsme si, že byste se jednoho dne mohl rozhodnout využít našich služeb…“ Vytáhl z aktovky brožurku. Byla střízlivá a vytištěná na hezkém křídovém papíře s květinami na obalu. Rhyme si všiml, že to nejsou žádné lilie ani kopretiny. Byly to růže. Nad ozdobnou flórou se táhl nadpis „Rozhodnutí“.

Kopeski položil brožuru na stůl vedle Rhyma. „Kdybyste měl zájem vystupovat pro nás jako veřejně proslulý stoupenec, mohli bychom vám poskytnout nejen naše služby zdarma, ale také jistou finanční odměnu. Věřte nevěřte, na tak malou organizaci si vedeme docela dobře.“

A navíc zřejmě platíte předem, pomyslel si Rhyme. „Jenže já si opravdu nemyslím, že jsem pro vás ten pravý.“

„Stačí, když v krátkosti promluvíte o tom, že jste vždy uvažoval o možnosti asistované sebevraždy. Natočili bychom taky pár videí. A…“

U dveří se ozval hlas, který Rhyma vylekal. „Vypadněte odsud!“ Rhyme si všiml, že Kopeski při té větě vyskočil.

Do pracovny se vřítil Thom. Doktor, který si právě znovu sedal, rozlil kávu a upustil šálek. Ten spadl na podlahu a rozbil se. „Počkejte, já…“

Ošetřovatel, jenž byl vždy vzorem sebeovládání, měl rudý obličej a ruce se mu třásly. „Povídám ven.“

Kopeski se vztyčil. Prozatím zůstával klidný. „Poslyšte, ja se tu bavím s detektivem Rhymem,“ řekl mírně. „Není důvod se rozčilovat.“

„Ven! Okamžitě!“

„Nepotrvá to dlouho.“

„Ihned se seberte a běžte.“

„Thome…,“ začal Rhyme.

„Ticho,“ zavrčel ošetřovatel.

Kopeského pohled Rhymovi sděloval: Vy si necháte líbit, aby s vámi váš asistent mluvil takhle?

„Nebudu vám to říkat znovu.“

„Odejdu, až tady skončíme.“ Kopeski přistoupil blíže k ošetřovateli. Stejně jako řada jiných zdravotníků byl i on zjevně v dobré kondici.

Thom však pracoval jako ošetřovatel, což mimo jiné obnášelo zvedat Rhymovi zadek a celý den ho přenášet z postele na vozík, z vozíku na cvičební stroje, ze strojů na postel a tak dále. Navíc pracoval i jako fyzioterapeut. Postavil se přímo před Kopeského.

Konfrontace však trvala pouhých pár vteřin. Kopeski nakonec ustoupil. „Dobrá, dobrá, dobrá.“ Zvedl ruce. „Ježíši. Není nutné hned…“

Thom zvedl jeho aktovku, přitiskl mu ji na prsa a vyvedl ho z pracovny. O chvíli později uslyšel Rhyme bouchnutí dveří. Obrázky na stěnách se rozhoupaly.

Vzápětí se evidentně rozrušený ošetřovatel vrátil do místnosti. Uklidil rozbitý porcelán a utřel kávu. „Promiň, Lincolne. Ověřoval jsem si ho. Ta organizace byla skutečná… Aspoň jsem si to myslel.“ Zajíkl se a zavrtěl hlavou. Jeho pohledná tvář byla stále brunátná a ruce roztřesené.

Rhyme vyrazil na vozíku zpátky do laboratoře a řekl: „To je v pořádku, Thome. Nelam si s tím hlavu… Má to i své výhody.“

Ošetřovatel upřel na Rhyma ztrápené oči a zjistil, že jeho svěřenec se usmívá.

„Aspoň nemusím ztrácet čas sepisováním děkovného projevu za nějakou přiblblou cenu. Můžu se vrátit do práce.“

22

Elektřina nás drží při životě; impulz vyslaný z mozku do srdce a do plic je proud jako každý jiný.

A elektřina taky zabíjí.

Ve 21 hodin, pouhých devět a půl hodiny po útoku na rozvodnu MH-10 společnosti Algonquin Consolidated, si muž v tmavě modré kombinéze zaměstnance této společnosti prohlížel místo před sebou: svou vražednou zónu.

Elektřina a smrt…

Stál na staveništi úplně nechráněný, ale nikdo mu nevěnoval pozornost, protože byl dělníkem v houfu jiných dělníků. Různé kombinézy, různé přilby, různé firmy. Jedna věc je však všechny spojovala: ti, kdo si vydělávali na živobytí rukama, byli terčem opovržení ze strany „opravdových lidí“, tedy těch, kdo byli na jejich službách závislí. Boháčů, změkčilců, nevděčníků.

Skryt v bezpečí této neviditelnosti začal muž instalovat daleko výkonnější verzi zařízení, které před pár okamžiky otestoval ve fitnesscentru. Podle zavedeného názvosloví se o „vysokém napětí“ začínalo hovořit až od 70 000 voltů. K tomu, co plánoval, bylo potřeba mít jistotu, že všechny systémy zvládnou nejméně dvoj až trojnásobek této hodnoty.

Ještě jednou si prohlédl místo zítřejšího útoku. Přitom se nedokázal ubránit myšlenkám na volty, ampéry… a smrt.

O Benu Franklinovi a o tom jeho šíleném experimentu s drakem a klíčem v bouři se napsala spousta nesmyslů. Ve skutečnosti Franklin vůbec nestál na vlhké zemi, nýbrž ve stodole a mokrý motouz od draka držel v suchém hedvábném kapesníku. Do draka samotného navíc nikdy neudeřil skutečný blesk, ale jen statický výboj z blížící se bouřky. Výsledkem tak nebylo opravdové zablesknutí, ale spíše pár elegantních modrých jisker, které tancovaly na hřbetu Franklinovy ruky jako ryby krmící se na hladine jezera.

Krátce po Franklinovi zopakoval tento experiment jeden evropský vědec. Nepřežil.

Už od prvních dní výroby elektrické energie přicházeli lidé k úrazu: uhořeli nebo se jim po zásahu elektrickým proudem zastavilo srdce. Raná elektrická síť zabila bezpočet koní kvůli kovovým kopytům na mokrých kočičích hlavách.

Thomas Alva Edison a jeho slavný pomocník Nikola Tesla neustále vedli spor o to, zda je lepší stejnosměrný proud (Edison), anebo proud střídavý (Tesla), a snažili se získat veřejnost na svou stranu hrůzostrašnými historkami o nástrahách protivníkova řešení. Konflikt vešel ve známost jako „bitva o proud“ a pravidelně plnil titulní stránky novin. Edison hrál neustále na strunu obav ze zásahu proudem, když varoval, že každému, kdo pracuje se střídavým proudem, hrozí velmi ošklivá smrt. Faktem bylo, že v případě střídavého proudu stačila ke zranění člověka nižší hodnota, ale smrtelný mohl být i stejnosměrný proud jakékoliv průmyslově využitelné hodnoty.

První elektrické křeslo sestrojil Edisonův zaměstnanec a dosti takticky k tomu využil Teslův střídavý proud. První poprava se na tomto zařízení uskutečnila v roce 1890, nikoliv ovšem pod vedením popravčího, nýbrž „státního elektrikáře“. Odsouzený skutečně zemřel, ale trvalo mu to plných osm minut. V době, kdy chytil plamenem, už naštěstí zřejmě nebyl při vědomí.

A pak tu byly omračující zbraně. I ony tu a tam způsobily někomu úmrtí – podle toho, kdo dostal zásah a do které části těla. A korunu tomu všemu nasazoval postrach všech lidí z branže: obloukové výboje podobné tomu, jaký dnes dopoledne vyvolal on.

Šťáva a smrt…

Muž procházel přes staveniště a předstíral vyčerpání po dlouhém pracovním dni. Na staveništi se nyní pohyboval jen omezený počet dělníků z noční směny. I když se muž přiblížil ke stavbě, stále si ho nikdo nevšímal. Měl na sobě ochranné brýle s tlustými obroučkami a žlutou přilbu Algonquin Consolidated a byl neviditelný jako elektřina v kabelu. Už první útok samozřejmě získal velký mediální prostor, i když se příspěvky vesměs omezovaly na zprávu o „incidentu“ na rozvodně v Midtownu. Reportéři se předháněli v popisech krátkých spojení, jisker a dočasných výpadků proudu. Hodně se také spekulovalo o teroristech, ale nikdo žádnou spojitost neobjevil.

Zatím.

Bylo jen zákonité, že v určitém okamžiku začne někdo zvažovat možnost, že za útoky způsobujícími obětem velmi, velmi nepříjemnou a bolestivou smrt stojí některý zaměstnanec Algonquin Consolidated, ale zatím se to nestalo.

Muž odešel ze staveniště a sešel do podzemí. Stále ho nikdo nevyrušil. Jeho kombinéza a odznak s logem firmy působily jako kouzelné klíče. Vnořil se do dalšího špinavého přístupového tunelu, nasadil si osobní ochranné pomůcky a pokračoval v instalaci kabelu.

Šťáva a smrt.

Jak elegantní je vzít někomu život touto formou, oproti jeho usmrcení například střelou ze vzdálenosti pěti set metrů.

Je to tak čisté, tak prosté a tak přirozené.

Elektřina se nedá zastavit, lze ji pouze směrovat. Nelze ji však ošidit. Jakmile vznikne, instinktivně dělá, co je třeba, aby se vrátila na zem, a pokud nejpřímočařejší způsob návratu na zem obnáší ukončení lidského života, pak ho elektřina ukončí a udělá to doslova bleskově.

Šťáva nemá svědomí, necítí žádné výčitky.

Byla to jedna z věcí, které muž na své zbrani obdivoval. Na rozdíl od lidí se elektřina nikdy nezpronevěřila vlastní podstatě.

23

Město se v tuto noční dobu probouzelo. Devátá večerní fungovala jako zelená vlajka v automobilovém závodě.

Mrtvou dobou v New Yorku nebyla noc, nýbrž ranní a odpolední dopravní špička, kdy město duchovně ustrnulo, přestože ve stejnou dobu paradoxně působilo nejrušněji. Teprve večer ze sebe lidé začali setřásat strnulost po pracovním dni, zaměřovat pozornost na jiné věci, ožívat.

A také dělali nesmírně důležitá rozhodnutí: do kterého baru půjdu, se kterými přáteli, kterou košili si vzít? S podprsenkou, bez podprsenky?

Co kondomy…?

A pak už vyrazili do ulic.

Fred Dellray klusal chladným ranním vzduchem a cítil ten nával energie, který kolem něj pulzoval jako proud v elektrických kabelech pod jeho nohama. Dellray moc často neřídil, protože neměl auto, ale to, co teď prožíval, se trochu podobalo zběsilému sešlápnutí plynu, kdy síla motoru vystřelí člověka vstříc jeho osudu.

Dva bloky od metra, tři, čtyři… Pálilo ho však i něco jiného. Sto tisíc dolarů v kapse. Když kráčel po chodníku, nemohl se Fred Dellray ubránit myšlence: Nezkazil jsem to všechno? Jistě, dělám morálně správnou věc. Klidně budu riskovat kariéru, klidně budu riskovat vězení, pokud tento chatrný závan stopy nakonec povede k odhalení pachatele, ať už je z hnutí ‚Spravedlnost pro…‘ nebo odkudkoliv jinud. Udělám cokoliv, abych zachránil životy občanů. Pro toho, komu těch sto tisíc dolarů vzal, samozřejmě taková částka vubec nic neznamenala. Navíc ji díky byrokratické krátkozrakosti možná ani nebude postrádat. I kdyby ji však nepostrádal a i kdyby stopa Williama Brenta rozkvetla a přerostla až v úspěšné zneškodnění dalších útoků, nebude tento poklesek Dellraye užírat, nebude v něm pocit provinění růst a sílit jako kousavý nádor?

Nepropadne tak silným výčitkám, že se jeho život navždy změní, zešedne a stane se bezcenným?

Změna…

Dellray neměl daleko k tomu, aby se otočil, vrátil se do federální budovy a peníze vrátil.

Nakonec si to však rozmyslel. Dělal přece správnou věc. A byl připraven smířit se s důsledky, ať už budou jakékoliv.

Ale ty, Williame, hleď pro mě něco pořádného vyšťourat.

Dellray nyní přešel ve West Village přes ulici a zamířil přímo k Williamu Brentovi, který překvapeně zamžoural, jako by byl přesvědčen, že agent nepřijde. Bez obav stáli vedle sebe. Tohle nebyla utajená operace a taky to nebyla náborová akce. Dva chlapi se prostě sešli na ulici, aby spolu dělali byznys.

Jakýsi nemytý výrostek za nimi brnkal na kytaru, krvácel z nedávno propíchnutého rtu a sténavě zpíval. Dellray vybídl Brenta, aby popošli o kousek dál. Zápach i zpěv zeslábly.

„Zjistils něco dalšího?“ zeptal se agent.

„Zjistil, ano.“

„Co?“ Dellray se znovu pokusil nepůsobit zoufale.

„K ničemu by nebylo, kdybych to tedka říkal. Je to stopa ke stopě. Ručím vám za to, že do zítřka budete něco mít.“

Ručím? Takové slovo se v práskačské branži příliš často neslýchá.

William Brent však byl Armani mezi důvěrnými informátory. A navíc Dellray jinou možnost neměl.

„Tak co?“ dotázal se Brent nenucené, „vyšlo to s těma hadrama?“

„Jasně. Vem si je.“ A podal Brentovi složený výtisk New York Postu.

Podobnou transakci už samozřejmě oba prováděli stokrát. Důvěrný informátor si zasunul noviny do kufříku, aniž se pokoušel obálku vloženou dovnitř byť jen ohmatat, natož aby ji otevíral a přepočítával peníze.

Dellray sledoval, jak peníze mizí v kufříku, jako by se díval na spouštění rakve do hrobu.

Brent se ho neptal, odkud ty prostředky má. Proč by taky měl? Nebylo to pro něj důležité.

Místo toho nyní zamyšleně shrnul Dellrayovy výchozí informace. „Běloch, ve všem víceméně průměrnej. Zaměstnanec nebo s vazbama na zaměstnance. Spravedlnost pro něco. Rahman. Možná terorismus, ale klidně to může bejt něco jinýho. Vyzná se v elektrice a umí docela slušně plánovat.“

„Víc toho zatím nemáme.“

„Myslím, že nic dalšího potřebovat nebudu,“ opáčil Brent bez náznaku pýchy. Dellray bral jeho slova i přístup jako povzbuzení. Kdykoliv za normálních okolností předával práskačúm apanáž –obvykle to byla částka kolem pěti set dolarů –, připadal si, že ho někdo okrádá. Nyní cítil v kostech, že Brent odvede dobrou práci.

„Sejdem se zítra,“ řekl. „V Carmella’s. Ve Village. Znáš tu hospodu?“

„Znám. Kdy?“

„V poledne.“

Brent svraštil již tak svraštělý obličej. „V pět.“

„Ve tři?“

„Dobře.“

Dellray se už už chystal zašeptat slovo „prosím“, které pravděpodobně při jednání s práskačem nikdy v životě nepoužil. Nakonec své zoufalství přemohl, ale dělalo mu velké problémy odtrhnout oči od kufříku, jehož obsah mohl docela dobře znamenat konec jeho kariéry. A když na to přijde, tak i jeho života. Vytanul pred ním obraz synovy živé tvářičky. Dellray ho rychle zaplašil.

„Dělat s váma byznys je radost, Frede.“ Brent se usmál a kývl na rozloučenou. Od jeho přehnaně velkých brýlí se odrazilo pouliční světlo a pak už byl pryč.

24

„To je Sachsová.“

Hluboké bublání motoru za oknem po chvíli utichlo.

Rhyme právě hovořil s Tuckerem McDanielem a Lonem Sellittem. Oba nezávisle na sobě přijeli krátce po spěšném odchodu „Doktora Smrt“.

Sachsová si teď bezpochyby pokládala na palubní desku cedulku newyorské policie a mířila domů. A skutečně: po chvíli se otevřely dveře a na chodbě se rozlehly její kroky. Jejich rytmu prozrazoval, že má Amélie jednak dlouhé nohy, ale hlavně že ji žene dopředu pocit naléhavosti, který ji obestíral jako aura.

Vstoupila do laboratoře, kývla na všechny přítomné a chvíli si zkoumavě prohlížela Rhyma. Kriminalista už ten výraz znal: něžnost se v něm mísila s klinickým okem typickým pro lidi žijící ve vztahu s těžce postiženou osobou. Sachsová studovala kvadruplegii více než on, dokázala zvládnout všechny úkony tvořící jeho každodenní intimní rutinu a příležitostně je také vykonávala. Rhyma to zpočátku uvádělo do rozpaků, ale přestal to řešit ve chvíli, kdy Sachsová s humorem a možná i se špetkou flirtu poznamenala: „V čem se to liší od kteréhokoliv jiného starého manželského páru, Rhyme?“ Kriminalista se tehdy nezmohl na víc než na slova: „Dobrá poznámka.“

Což ovšem neznamenalo, že její bezmezná láska nebyla stejně jako u kohokoliv jiného tu a tam na překážku jiným věcem. A tak teď na ni Rhyme jedenkrát letmo pohlédl a upřel pozornost zpět na důkazní tabule.

Sachsová se rozhlédla po místnosti. „Kde je ta cena?“

„Říká se tomu uvedení v omyl.“

„Jak to myslíš?“

Rhyme jí popsal akční nabídku doktora Kopeského.

„Ne!“

„Těžítko nebude,“ utrousil kriminalista.

„A vyhodils ho?“

„Ujal se toho Thom. A šlo mu to velice od ruky. Ale o tom teď mluvit nechci. Máme práci.“ Podíval se jí na tašku přes rameno. Takže cos přinesla?“

Sachsová vytáhla několik velkých spisů a řekla: „Sehnala jsem seznam lidí, kteří měli v Algonquin Consolidated přístup k počítačovým kódům. Plus jejich životopisy a záznamy z osobního oddělení.“

„A co nevraživí zaměstnanci? Lidi s duševními problémy?“

„Nic, co by nás zajímalo.“

Sachsová Rhymovi podrobněji popsala schůzku s Andi Jessen: O vstupu zaměstnanců Algonquin Consolidated do tunelu nedaleko od rozvodny na Sedmapadesáté ulici neexistují žádné záznamy. Firma se nestala terčem žádných otevřených teroristických hrozeb, ale jeden zaměstnanec tuto možnost prověřuje. „A pak jsem taky mluvila s někým, kdo pracuje na oddělení speciálních projektů – v podstatě se zabývá alternativní energií. Jmenuje se Charlie Sommers a je to dobrý chlap. Nastínil mi profil osobnosti, která by byla schopna vyvolat obloukový vývoj. Může to být soukromý elektrikář, vojenský elektrikář, zaměstnanec elektrárenské společnosti nebo potížista…“

„Co je tohle za popis práce?“ podivil se Sellitto.

„Přesněji řečeno je to řešitel potíží, v podstatě takový předák. Aby člověk dokázal vyvolat obloukový výboj, musí mít praxi v oboru. Nedá se to jen tak vyhledat na internetu.“

Rhyme kývl na tabuli a Sachsová na ni sepsala souhrn svých zjištění. „A pokud jde o počítače,“ dodala, „pachatel musel být dobře proškolený nebo mít delší praxi ve firmě. Taky to není nic jednoduchého.“ Popsala ostatním program SCADA a programy řízení energie, ve kterých musel být pachatel rovněž zběhlý.

I tyto informace pak napsala na tabuli.

„Kolik jich na tom seznamu je?“ zeptal se Sellitto.

„Něco přes čtyřicet.“

„Ajajaj,“ zamumlal McDaniel.

Rhyme předpokládal, že jedno ze jmen na seznamu by mohlo patřit pachateli a že se Sachsové nebo Sellittovi podaří zúžit seznam na přijatelnější počet podezřelých. Momentálně si však přál mít nějaké důkazy. A těch bylo jen velmi poskrovnu, alespoň těch slibných.

Od útoku uplynulo téměř dvanáct hodin a oni se ani o krok nepřiblížili k vypátrání muže, který seděl v kavárně naproti místu činu, ani jakéhokoliv jiného podezřelého.

Nedostatek stop byl skličující, ale ještě více Rhyma znepokojovala jednoduchá věta v profilu pachatele: Zřejmě táž osoba, kteří odcizila přes 20 metrů podobného kabelu značky Bennington a 12 dělených šroubů. Další útoky v plánu?

Plánuje teď pachatel něco? Před útokem na autobus nikoho nevaroval. Možná je to jeho styl. V kterémkoliv okamžiku se mohla v televizi objevit zpráva, že druhý obloukový výboj si vyžádal životy třeba i desítek lidí.

Mel Cooper okopíroval seznam a rozdělili si jména. Sachsová s Pulaským a Sellittem si vzali první polovinu a McDaniel zbytek, který hodlal rozdělit svým agentům. Sachsová pak prohlédla osobní záznamy zaměstnanců Algonquin Consolidated, vyčlenila ty, které odpovídaly lidem na jejich polovině seznamu, a ostatní předala McDanielovi.

„Věříš tomu Sommersovi?“ zeptal se Rhyme.

„Ano. Proklepla jsem ho. A navíc mi dal tohle.“ Vytáhla malou černou krabičku a namířila ji na kabel vedoucí poblíž Rhyma. Stiskla tlačítko a přečetla údaj na displeji. „Hm. Dvě stě čtyřicet voltů.“

„A co já, Sachsová? Jsem plně nabitý?“

Amélie se zasmála, rozpustile obrátila krabičku na něj a zvedla obočí ve výrazu, který Rhymovi připadal svůdný. Vtom jí zazvonil telefon. Sachsová přijala hovor, krátce s někým pohovořila a zavěsila. „To byl Bob Cavanaugh, viceprezident pro provozní věci. Ověřoval, zda někdo nehrozil teroristickým útokem firemním pobočkám v okolí. Žádné ekoteroristické skupiny podle něj firmě nevyhrožovaly a ani jejich elektrárny se nestaly terčem útoku. Měli však hlášenu infiltraci do jedné z hlavních rozvoden ve Filadelfii. Prý dovnitř pronikl nějaký běloch kolem čtyřiceti let. Nikdo neví, kdo to byl nebo co tam dělal. Kamery v rozvodně nejsou a muž zmizel dříve, než přijela policie. Stalo se to minuly týden.“

Rasa, pohlaví a věk odpovídaly… „To je náš pachatel. Jenže tam chtěl?“

„Žádná další vniknutí do objektů firmy nebyla hlášena.“

Měl pachatel v úmyslu získat informace o síti nebo o zabezpečení rozvoden? Rhyme mohl pouze spekulovat, a tak prozatím pustil tento incident z hlavy.

Tentokrát zazvonil telefon McDanielovi. Agent během hovoru nepřítomně civěl na důkazní tabule a pak ukončil spojení. „Técéčko zachytilo další komunikaci o teroristické skupině ‚Spravedlnost pro…‘.“

„Jakou komunikaci?“ zeptal se Rhyme naléhavě.

„Nic velkého. Ale jedna věc je zajímavá: používají stejná kódovaná slova, jaká se v minulosti používala pro zbraně velké palebné síly. Náš algoritmus izoloval termín ‚papír a zásoby‘.“

Zástupce zvláštního agenta vysvětlil, že podzemní buňky používají tuto metodu často. Nedávno se podařilo zmařit teroristický útok ve Francii, když odposlechnutá konverzace obsahovala kromě jiných indikátorů také slova „gâteau“, „farine“ a „beurre“, což jsou francouzské výrazy pro „dort“, „mouku“ a „máslo“. Ve skutečnosti však označovaly bombu a její ingredience: výbušninu a detonator.

„Mossad nás informoval, že buňky Hizballáhu někdy používají výrazy ‚kancelářské zásoby‘ a ‚zásoby na večírek‘ k označení raket nebo silných výbušnin. Rovněž se domníváme, že jsou v tom kromě Rahmana zapojeni další dva lidé. Podle počítače muž a žena.“

„Už jste o tom řekl Fredovi?“ zeptal se Rhyme.

„Dobrý nápad.“ McDaniel vytáhl osobního digitálního asistenta, zatelefonoval agentovi a nastavil hlasitý odposlech.

„Frede, tady je Tucker. Jsem právě u Rhyma, posloucháme vás všichni. Narazil jste na něco kloudného?“

„Dělá na tom můj informátor. Sleduje několik stop.“

„Sleduje? Nic konkrétnějšího nemáte?“

Dellray po chvíli ticha řekl: „Nic dalšího nemám. Zatím ne.“

„Totiž, técéčko pár věcí našlo.“ McDaniel informoval agenta o kódových slovech a o faktu, že do případu jsou pravděpodobně zapleteni muž a žena.

Dellray odvětil, že to bude svému kontaktu tlumočit. „Takže byl ochoten vlézt se se svou odměnou do rozpočtu?“ dotázal se McDaniel. „Přesně tak.“

„Já věděl, že to tak dopadne. Tihle lidé vás začnou bezostyšně využívat, pokud jim to dovolíte, Frede. Takhle to v informátorské branži funguje.“

„Stává se to,“ pravil Dellray zasmušile.

„Takže buďte ve spojení.“ McDaniel ukončil hovor a protáhl se. „Ta zatracená oblačná zóna. Neluxujeme toho ani zdaleka tolik, kolik bychom chtěli.“

Neluxujeme?

Sellitto poklepal na hromádku osobních spisů zaměstnanců. „Zajedu do centra a řeknu lidem, ať na tom začnou dělat. Panejo, tohle bude dlouhá noc.“ Bylo za deset minut půl dvanácté.

Tohle už je dlouhá noc, pomyslel si Rhyme. I pro něj. Zejména proto, že v tuto chvíli nemohl dělat téměř nic jiného než čekat.

Ach jo, jak on čekání nenáviděl.

Zabrousil pohledem ke skrovně popsaným důkazním tabulím a v duchu si řekl: Postupujeme zatraceně pomalu.

A přitom se snažíme dopadnout pachatele, který útočí rychlostí světla.

PROFIL PACHATELE

• Muž.

• Věk kolem 40 let.

• Pravděpodobně běloch.

• Možná v brýlích a čepici.

• Možná krátké světlé vlasy.

• Kombinéza tmavě modré barvy podobná kombinézám zaměstnanců Algonquin Consolidated.

• Velmi dobře zná elektrické systémy.

• Otisky bot nenasvědčují žádné fyzické vadě ovlivňující držení těla či chůzi.

• Zřejmě táž osoba, která odcizila přes 20 metrů podobného kabelu značky Bennington a 12 dělených šroubů. Další útoky v plánu? Sklad Algonquin Consolidated, kde ke krádeži došlo otevřen klíčem.

• Pravděpodobně zaměstnanec Algonquin Consolidated nebo v kontaktu s takovým zaměstnancem.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro [neznámé]“? Teroristická skupina? Účast osoby jménem Rahman? Kódované zmínky o peněžních převodech, pohybu osob a něčem „velkým“.

- Možná souvislost s narušením bezpečnosti na rozvodně Algonquin Consolidated ve Filadelfii

- Nálezy SIGINT: kódovaná zmínka o zbraních: „papír a zásoby“ (střelné zbraně? Výbušniny?).

- V operaci se angažují muž a žena.

• Musel studovat SCADA – program dohledové kontroly a akvizice dat. A také EMP – programy řízení energie. Firma Algonquin Consolidated používá program Enertrol. Obě aplikace unixové.

• Aby vyvolal obloukový výboj, pravděpodobně musel nebo musí být zaměstnancem elektrárenské společnosti, „potížistou“, soukromým elektrikářem, montérem generátorů, vojenským elektrikářem.

ŠESTNÁCT HODIN PŘED DNEM ZEMĚ

DÍL II

CESTA NEMENŠÍHO ODPORU

„Jednoho dne člověk spoutá vzestup a pokles přílivových vln, uvězní sílu slunce a uvolní atomovou sílu.“

Thomas Alva Edison o budoucnosti výroby elektřiny

25

Osm hodin ráno.

Do domu proudilo ranní světlo. Lincoln Rhyme vyjel na vozíku Storm Arrow z malého výtahu spojujícího jeho ložnici s laboratoří dole, zamžoural a vymanévroval z pásu oslepujících paprsků.

Sachsová, Mel Cooper a Lon Sellitto se v laboratoři sešli už o hodinu dříve.

Sellitto do telefonu řekl: „Dobrá, rozumím.“ Přeškrtl další jméno a ukončil hovor. Rhyme nepoznal, jestli je převlečený. Možná přespal v pracovně nebo v ložnici dole. Cooper doma byl, přinejmenším na chvíli. A Sachsová spala vedle Rhyma – část noci. O půl šesté vstala a začala dál prohlížet seznamy zaměstnanců a zužovat okruh podezřelých.

„Takže jak si stojíme?“ zeptal se nyní Rhyme.

„Zrovna jsem mluvil s McDanielem,“ odpověděl Sellitto. „Mají jich šest a my taky šest.“

„Takže nám zbývá dvanáct podezřelých? To je…“

„Ehm, ne, Linku. Dvanáct podezřelých jsme eliminovali.“

„Problém je,“ vložila se do hovoru Sachsová, „že spousta zaměstnanců na seznamu pracuje ve firmě už dlouho. Takže v jejich osobních záznamech scházejí údaje o začátcích kariéry nebo o všech počítačových kurzech, které během let absolvovali. Musíme pátrat hodně důkladně, abychom zjistili, jestli mají dostatečnou kvalifikaci k tomu, aby dokázali manipulovat se sítí a vyvolat obloukový výboj.“

„A kde je ksakru ta DNA?“ vyštěkl Rhyme.

„Nemělo by to dlouho trvat,“ odpověděl Cooper. „Urychlují to.“

„Urychlují,“ zadrmolil Rhyme kysele. Nové testy se obecně daly zvládnout za den nebo dva – na rozdíl od starých testů RFPL, jejichž vyhotovení mohlo trvat až týden. Rhyme proto nechápal, proč ještě výsledky nejsou zpátky.

„A o ‚Spravedlnosti pro…‘ se nic dalšího nezjistilo?“

„Naši lidé prohledávají veškeré soubory,“ odpověděl Sellitto „A McDanielovi lidé taky. Plus ministerstvo vnitřní bezpečnosti, Úřad pro alkohol, tabák a zbraně a Interpol. Jenže o té organizaci ani o Rahmanovi nezjistili vůbec nic. Nula. Tahleta oblačná zóna je vážně děsivá. Zní to jako z nějakého románu Stephena Kinga.“

Rhyme se chystal zavolat do laboratoře provádějící analýzu DNA, ale sotva přejel prstem po touchpadu, zazvonil mu telefon. Zvedl obočí a bez váhání stiskl tlačítko PŘIJMOUT HOVOR.

„Kathryn. Dobré ráno. Pěkně sis přivstala.“ V Kalifornii teď bylo pět hodin ráno.

„Trochu.“

„Máš něco dalšího?“

„Logan byl znovu spatřen – nedaleko od místa, kde ho zahlédli už předtím. Právě jsem mluvila s Arturo Diazem.“

Také mexický vyšetřovatel vstal hodně časně. Bylo to dobré znamení.

„Případu se ujal jeho šéf. Ten, o kterém jsem se ti zmiňovala. Rodolfo Luna.“

Ukázalo se, že Luna je velmi vysoce postavený muž: zastával funkci druhého nejvyššího velitele Ministerské federální policie, což byla mexická obdoba FBI. Ačkoliv byl pověřen nesmírně obtížným úkolem řídit protidrogové operace – a vykořenit korupci přímo ve vládních institucích –, podle Danceové se dychtivě chopil příležitosti dopadnout Hodináře. Hrozba další vraždy nebyla v Mexiku žádnou velkou zprávou a jen stěží vyžadovala osobní účast někoho tak vysoce postaveného, jako byl Luna, avšak velitel byl ctižádostivý a zřejmě si myslel, že mu spolupráce s newyorskou policií získá u severního souseda nějaké kladné body.

„Ten chlap je neskutečný. Jezdí ve vlastním terénním lexusu, nosí dvě zbraně…, učiněný kovboj.“

„Ale je poctivý?“

„Arturo mi tvrdí, že nehraje vždycky podle pravidel, ale jinak je docela poctivý. A taky dobrý. Má dvacetileté zkušenosti a někdy se sám vydá do terénu a vyšetřuje případ. Dokonce pry vlastnoručně sbírá důkazy.“

Na Rhyma to udělalo dojem. Když byl ještě kapitánem v činné lužbě a pracoval jako šéf oddělení vyšetřovacích zdrojů, choval se stejně. Vzpomínal si na bezpočet případů, kdy se nějaký mladý technik vylekaně otočil, protože za sebou uslyšel hlas, a zjistil, že za ním stojí šéf šéfa jeho šéfa, v rukavici drží pinzetu a zkoumá nějaké vlákno nebo vlas.

„Udělal si jméno, když učinil přítrž hospodářské kriminalitě, obchodu s lidmi a terorismu. Dostal za mříže pár významných lidí.“

„A pořád je ještě naživu,“ podotkl Rhyme. Nemyslel to jízlivě. Nedávno byl spáchán atentát na náčelníka policejního oddělení v Mexico City.

„Má obrovskou ochranku,“ vysvětlila Danceová a dodala: „Rád by s tebou mluvil.“

„Dej mi číslo.“

Agentka mu je nadiktovala. Pomalu. Už se s Rhymem osobně setkala a věděla o jeho postižení. Rhyme běhal pravým ukazováčkem po speciálním touchpadu a vyťukával čísla, která se objevovala na ploché obrazovce před ním.

Danceová mu pak sdělila, že Agentura pro potírání drog pokračuje ve výslechu muže, který Loganovi doručil balík. „Lže, když tvrdí, že neví, co bylo uvnitř. Dívala jsem se na videozáznam a dala agentům pár tipů, jakým způsobem mají výslech vést. Ten muž si evidentně myslel, že jsou uvnitř drogy nebo peníze, a rychle se do balíku podíval. Fakt, že ho neukradl, svědčí o tom, že tam tyhle dvě věci nebyly. Takže s ním začnou znovu.“

Rhyme jí poděkoval.

„Jo, ještě jedna věc.“

„Ano?“

Danceová mu nadiktovala adresu jedné webové stránky. Rhy-me ji pomalu zadal do prohlížeče.

„Podívej se na tenhle web. Říkala jsem si, že bys chtěl Rodolfa vidět. Myslím, že člověka snáze pochopíš, když si ho dokážeš Představit.“

Rhyme nevěděl, jestli je to pravda. Ve své branži se s mnoha lidmi nesetkával. Oběti byly obvykle mrtvé a ti, kdo je zavraždili, byli v době jeho zapojení do případu dávno fuč. Kdyby si mohl vybrat, nevídal by se vůbec s nikým.

Po skončení telefonátu si nicméně otevřel doporučenou webovou stránku. Prohlédl si ji a vyrozuměl, že jde o článek z mexických novin pojednávající o jakési velké drogové razii. Šéfem zásahu byl právě Rodolfo Luna. Doprovodný snímek zachycoval urostlého muže obklopeného několika dalšími federálními policisty. Někteří si zakrývali obličej černými kuklami, zatímco jiní měli ve tváři zachmuřený a ostražitý výraz lidí, kteří se kvůli své práci stali lovnou zvěří.

Luna měl široký obličej a tmavou pleť. Na hlavě měl vojenskou brigadýrku, ale vypadalo to, že pod ní má oholenou hlavu. Jeho olivově zelená uniforma byla spíš vojenská než policejní a na hrudi ji zdobila spousta blyštivých tretek. Pod huňatým černým knírem se mu rýsovaly další brady. Na snímku se zlověstně mračil, držel v ruce cigaretu a ukazoval na cosi nalevo.

Rhyme znovu sáhl na touchpad a zatelefonoval do Mexico City. Mohl použít i systém rozpoznání hlasu, ale od doby, kdy se mu do pravé ruky vrátila částečná hybnost, dával přednost mechanickým prostředkům.

Kromě nutnosti zadat kód země se hovor nijak nelišil od běžných telefonátů a zakrátko už Rhyme mluvil s Rodolfem Lunou, který měl překvapivě jemný hlas s drobným a téměř neznatelným přízvukem. Byl to sice Mexičan, ale jeho samohlásky jako by byly podbarveny francouzštinou.

„Á, á, Lincoln Rhyme. Je mi velkým potěšením. Četl jsem o vás. A taky mám samozřejmě vaše knihy. Dbal jsem na to, aby se objevily v učebních osnovách kurzu pro budoucí vyšetřovatele.“ Na chvíli se odmlčel a pak se zeptal: „Promiňte, ale budete aktualizovat kapitolu o DNA?“

Rhyme se musel zasmát. Před pouhými několika dny právě o tom přemýšlel. „Pustím se do toho. Jen co dokončím tento případ. Inspektore…, jste inspektor?“

„Inspektor? Promiňte,“ odvětil Luna dobrosrdečným tónem, „ale proč si všichni myslí, že všichni policejní důstojníci jinde než ve Spojených státech jsou inspektoři?“

„Čerpají ze základního zdroje informací o policejním výcviku a procedurách,“ vysvětlil Rhyme. „Z filmů a televize.“

Luna se zachechtal. „Co bychom si my, chudáci policajti, bez kabelovky počali? Ale vážně: jsem velitel. V mé zemi se policejní a vojenské hodnosti často prolínají. A ve vaší knize jsem viděl, že jste kapitánem VV. Znamená to ‚kapitán vyššího velení‘? Říkal jsem si, co to asi je.“

Rhyme se hlasitě rozesmál. „Ne, to znamená, že jsem ve výslužbě.“

„Vážně? A přesto pořád pracujete.“

„No jo. Vážím si vaší pomoci s případem. Ten člověk je velice nebezpečný.“

„A mě zase těší, že vám můžu pomáhat. Vaše kolegyně paní Danceová nám byla v minulosti velice nápomocna při vydávání některých našich zločinců zpět do Mexika, a to navzdory značným tlakům, aby to nedělala.“

„Ano, je dobrá.“ Rhyme přešel k podstatě rozhovoru. „Slyšel jsem, že jste Logana viděli.“

„Můj asistent Arturo Diaz a jeho tým ho zahlédli hned dvakrát. Poprvé včera v hotelu. A pak nedávno tady v okolí – mezi kancelářskými budovami na Avenue Bosque de Reforma v obchodní čtvrti. Fotil si okolní budovy, čímž vzbudil podezření – rozhodně to nejsou architektonické skvosty –, a jeden dopravní strážník ho poznal podle fotky. Arturovi muži dorazili na místo docela rychle, ale váš pan Hodinář stačil do jejich příjezdu zmizet. Je velmi prchavý.“

„Ano, to je výstižný výraz. Které firmy sídlí v kancelářích, které fotografoval?“

„Jsou tam desítky firem. A také některá menší vládní ministerstva. Odloučená pracoviště. Dopravní a obchodní sdružení. V přízemí jedné budovy má pobočku banka. Vypovídá to o něčem?“

„On není v Mexiku kvůli loupeži. Podle našich informací tam plánuje vraždu.“

„Momentálně prověřujeme zaměstnance a předmět podnikání všech firem, které tam sídlí, a snažíme se mezi nimi najít pravděpodobnou oběť.“

Rhyme se vyznal v jemné hře politiky, ale momentálně neměl na serepetičky čas a tušil, že Luna také ne. „Musíte své týmy skrývat, veliteli. Musíte být daleko opatrnější než obvykle.“

„Ano, samozřejmě. Ten muž má oko, viďte?“

„Oko?“

„Myslím vnitřní vidění. Kathryn Danceová mi říkala, že je jako kočka. Pozná, kdy mu hrozí nebezpečí.“

Ne, pomyslel si Rhyme, on je jen velmi chytrý a dokáže přesně předvídat, co jeho soupeři pravděpodobně udělají. Jako šachový velmistr. Nicméně řekl: „Přesně tak, veliteli.“

Zadíval se na Lunovu fotografii na obrazovce. Danceová měla pravdu: rozhovory jsou podnětnější, když člověk zná podobu osoby, se kterou hovoří.

„Taky tady v Mexiku pár podobných máme.“ Luna se uchechtl. „Vlastně mezi ně možná patřím i já. Proto jsem ještě naživu, zatímco mnoho mých kolegů nikoliv. Budeme pokračovat ve sledování – nenápadně. A až ho dopadneme, kapitáne, možná byste mohl osobně přijet na vydání.“

„Já se moc ven nedostanu.“

Nastala odmlka, po níž Luna zasmušile poznamenal: „A, odpusťte. Zapomněl jsem na vaše zranění.“

To je přesně věc, pomyslel si Rhyme neméně chmurně, na kterou já zapomenout nemůžu. „Netřeba se omlouvat,“ řekl.

„Totiž,“ pokračoval Luna, „tady v Mexico City jsme velice – jak to říkáte? – přístupní. Byl byste tady vítán a dobře bychom se o vás postarali. Mohl byste bydlet v mém domě a manželka by vám vařila. Nemáme schody, se kterými byste mohl mít problém.“

„Možná.“

„Máme velmi dobré jídlo a já jsem sběratel mezcalu a tequily.“

„V takovém případě by mohla být namístě slavnostní večeře, prohodil Rhyme, aby velitele uspokojil.

„Zasloužím si vaši přítomnost tím, že toho muže dopadnu…, a vy byste mohl dát mým důstojníkům přednášku.“

Rhyme se musel v duchu zasmát. Až dosud netušil, že spolu vyjednávají. Rhymova přítomnost v Mexiku by tomuto muži přinesla plusové body; zřejmě to byl jeden z důvodů jeho nezvyklé ochoty. V Latinské Americe tímto způsobem zřejmě fungovalo všechno – obchod i vymáhání zákona.

„Bylo by mi potěšením.“ Rhyme zvedl hlavu a všiml si, že na něj Thom mává a ukazuje do chodby. „Ale teď už musím končit, veliteli.“

„Jsem vám vděčný, že jste mě kontaktoval, kapitáne. Jakmile se něco dozvím, ihned se vám ozvu. I kdyby se to zdálo bezvýznamné, rozhodně vám zavolám.“

26

Thom znovu uvedl do laboratoře energického zástupce zvláštního agenta Tuckera McDaniela. Doprovázel ho jakýsi mladý, vymydlený a přehnaně úslužný asistent, jehož jméno Rhyme okamžitě zapomněl. V jeho očích to byl prostě Hoch, hoch s velkým „H“. Po vstupu do laboratoře na něj Hoch jednou zamžoural a odvrátil pohled jinam.

Zástupce agenta oznámil: „Eliminovali jsme několik dalších jmen ze seznamu. Ale objevilo se něco dalšího. Přišel nám dopis s požadavky.“

„Od koho?“ zeptal se Lon Sellitto od vyšetřovacího stolu, kde seděl zmačkaný jako vyfouknutý míč. „Od teroristů?“

„Byly anonymní a nespecifikované,“ odpověděl McDaniel a upjatě přitom položil důraz na každou slabiku. Rhyme přemýšlel, jestli toho muže opravdu nemá rád tolik, jak si myslí. Částečně to bylo tím, jak se choval k Fredu Dellrayovi, částečně jeho stylem. A pro některé věci navíc někdy člověk nepotřebuje mít důvod.

Oblačná zóna…

Agent pokračoval: „Ten dopis působil, jako by ho psal blázen, obsahoval narážky na ekologická témata, ale kdo ví, pro co je to zástěrka.“

„Víme jistě, že je to on?“ dotázal se Sellitto.

Nebylo ničím neobvyklým, že se po útoku vedeném zdánlivé bez motivu vynoří řada lidí, kteří se k němu hlásí a vyhrožuji opakováním stejného činu, nebudou-li splněny jejich požadavky, ačkoliv oni sami neměli ve skutečnosti s původním útokem nic společného.

McDaniel škrobeným hlasem odpověděl: „Uvedl některé podrobnosti o tom útoku na autobus. Samozřejmě že jsme to prověřili.“

I agentova povýšenost částečně vysvětlovala Rhymův odpor k němu.

„Kdo ten dopis obdržel a jak?“ zeptal se kriminalista.

„Andi Jessen. Řeknu jí, ať vám sdělí podrobnosti. Zatím jsem vás chtěl co nejrychleji informovat.“

Aspoň že si tenhle federál žárlivě nestřeží vlastní píseček. Nechuť se poněkud zmírnila.

„Už jsem to oznámil starostovi, Washingtonu a ministerstvu vnitřní bezpečnosti. Cestou sem jsme o tom měli telekonferenci.“

Ovšemže bez naší přítomnosti, pomyslel si Rhyme.

Agent otevřel kufřík a vytáhl z něj arch papíru v průhledné plastové obálce. Rhyme kývl na Mela Coopera, jenž si nasadil rukavice, papír vytáhl a položil ho na vyšetřovací stůl. Ze všeho nejdříve ho vyfotografoval a na všech počítačových monitorech v laboratoři se vzápětí objevil ručně psaný text:

K rukám generální ředitelky Andi Jessen a společnosti Algonquin Consolidated Power and Light:

Včera asi v 11:30 dopoledne se stal na rozvodně MH-10 na Záp. 57. ulicí na Manhattanu incident s obloukovým výbojem, k němuž došlo upevněním kabelu Bennington a přípojnice k vedení za jističem pomoci dvou dělených šroubů. Odpojením čtyř rozvoden a zvýšením hranice jističe na rozvodně MH-10 vzniklo přetížení, a výsledné napětí dosahující téměř dvou set tisíc voltů způsobilo záblesk.

Za tento incident nesete plnou vínu vy, neboť byl způsoben vaší hamižností a sobeckostí. To je pro vaše odvětví typické a zasluhuje si to vítku. Enron zničil finanční životy lidi, vaše firma ničí naše fyzické životy a život na zeměkouli. Využíváním elektřiny, bez ohledu na její následky ničíte náš svět, zlovolně se zavrtáváte do našich životů jako virus, dokud nebudeme závislí na tom, co nás zabjí.

Lidé se musí naučit, že nepotřebují tolik elektřiny, kolik jím namlouváte. Musíte jim ukázat cestu. Dnes musíte v celé obslužné sítí města New York vyvolat podpětí – ve 12:30 na půl hodiny snižit napětí na padesát procent zatíženi mimo špičku. Jestli to neuděláte, ve 13:00 zemřou další lidé.

Rhyme kývl směrem k telefonu a řekl Sachsové: „Zavolej Jessen.“

Sachsová poslechla a o chvíli později se už z reproduktoru linul ředitelčin hlas. „Detektivko Sachsová? Slyšela jste o tom?“

„Ano. Jsem tady s Lincolnem Rhymem a několika dalšími lidmi z FBI a NYPD. Přinesli nám ten dopis.“

„Kdo za tím stojí?“ zeptala se Jessen a Rhyme v jejím hlase slyšel rozhořčení a hněv.

„To nevíme,“ přiznala Sachsová.

„Musíte mít přece na někoho podezření.

McDaniel se představil a řekl: „Vyšetřování pokračuje, ale zatím nemáme podezřelého.“

„A co ten muž v kombinéze, který včera dopoledne seděl v kavárně naproti té zastávce?“

„Zatím neznáme jeho totožnost. Procházíme seznam, který jste nám poskytla, ale prozatím se nám nikdo nejeví jako zřejmý podezřelý.“

„Paní Jessen, tady je detektiv Sellitto z newyorské policie. Můžete to udělat?“

„Co udělat?“

„To, oč vás žádá. Snížit napětí.“

Rhyme neviděl v dočasném ústupu pachateli žádný problém, pokud se vyjednáváním získal další čas k analýze důkazů nebo sledování teroristy. Rozhodnout však museli jiní.

„Tady je opět Tucker, paní Jessen. Silně doporučujeme nevyjednávat. Dlouhodobě to pachatele jen motivuje ke zvyšování požadavků.“ Upřel pohled na Sellitta, který jeho výraz opětoval.

„Mohlo by nám to získat manévrovací prostor,“ trval na svém detektiv.

Zástupce zvláštního agenta zaváhal – snad přemýšlel, zda je moudré dávat navenek najevo nesoulad. Nakonec přesto řekl: „Silně doporučuji neustupovat.“

Andi Jessen jejich spor vyřešila: „Tahle otázka vůbec není na pořadu dne. Padesátiprocentní pokles napětí pod úroveň zatíženi mimo špičku, navíc po celém městě? To není jako otočit kolečkem stmívače. Rozhodilo by to křivky zatížení v celé síti Northeast Interconnection. Na desítkách míst bychom měli poklesy a výpadky Navíc máme miliony zákazníků se systémy ‚zapnuto-vypnuto‘, u kterých by pokles napětí nevedl ke snížení výkonu, ale rovnou k vypnutí. Došlo by ke ztrátě dat a resetům na tovární nastavení. Tyhle systémy se nedají jen tak znovu zapnout; jejich přeprogramování by trvalo několik dní a spousta dat by se nadobro ztratila.

Ještě horší ovšem je, že část životně důležité infrastruktury má sice záložní baterie nebo generátory, ale ne všechna. Nemocnice jsou zajištěny jen částečně a některé jejich systémy nikdy nefungují správně. Takže v případě výpadku zemřou lidé.“

No, pomyslel si Rhyme, v jedné věci měl autor dopisu naprostou pravdu. Elektřina – a potažmo i společnost Algonquin Consolidated spolu s dalšími elektrárenskými firmami – se nám skutečně zavrtala do životů. Jsme závislí na šťávě.

„No tak vidíte,“ řekl McDaniel. „Ani se to nedá provést.“

Sellitto se zašklebil. Rhyme se podíval na Sachsovou. „Parker?“

Amélie přikývla a začala v mobilu hledat číslo a e-mail na Parkera Kincaida. Tento bývalý agent FBI a současný soukromý konzultant působící ve Washingtonu byl podle Rhymova názoru nejlepším písmoznalcem a analytikem dokumentů v zemi.

„Hned mu to pošlu,“ řekla Sachsová, usedla před jeden z počítačů, napsala e-mail, naskenovala dopis a vše odeslala Kincaidovi.

Sellitto rázně otevřel telefon a kontaktoval protiteroristickou jednotku newyorské policie a spolu s ní také jednotku pohotovostních služeb, což byla jakási newyorská verze zásahového týmu, a oznámil velitelům, že na jednu hodinu odpoledne se plánuje další útok.

Rhyme se otočil k telefonu. „Paní Jessen, tady je opět Lincoln. Ten seznam zaměstnanců, který jste včera předala detektivce Sachsové…“

„Ano?“

„Můžete nám obstarat vzorky rukopisu lidí, kteří na něm figurují?“

„Všech?“

„Co největšího počtu. A co možná nejdříve.“

„No snad ano. Prakticky všichni zaměstnanci podepsali prohlášení o diskrétnosti. A možná vyplňovali i zdravotní formuláře, žádosti nebo cesťáky.“

K podpisům coby vzorkům rukopisu se Rhyme stavěl dosti skepticky. Nebyl sice analytikem dokumentů, ale člověk nemůže stát v čele kriminalistické jednotky a nemít alespoň základní znalosti o tomto oboru. Věděl tedy, že lidé mají sklon podepisovat se čmáranicí (což je, jak se rovněž dozvěděl, velmi špatný zvyk, protože načmáraný podpis se padělá lépe než přesný). Zprávy a poznámky však lidé psali čitelněji, takže se z nich dal lépe vydedukovat skutečný rukopis dané osoby. Rhyme to vše sdělil ředitelce, která odpověděla, že pověří několik asistentek úkolem vyhledat co nejvíce vzorků přirozených rukopisů osob figurujících na seznamu. Příliš velkou radost z toho neměla, ale zjevně pomalu ustupovala od tvrzení, že pachatelem obloukového výboje nemohl být zaměstnanec Algonquin Consolidated.

Rhyme se otočil od telefonu a zvolal: „Sachsová! Je tam? Je Parker tam? Co se děje?“

Sachsová přikývla. „Zřejmě je na nějaké akci. Už mě spojují.“

Kincaid sám vychovával své dvě děti, Robbyho a Stephanii, a pečlivě vyvažoval svůj osobní a profesní život – závazek vůči dětem ho přiměl k tomu, aby opustil řady FBI a stal se podobně jako Rhyme konzultantem. Rhyme však také věděl, že kvůli případu, jako je tento, je Kincaid ochoten okamžitě všeho nechat a udělat vše, co je v jeho silách, aby kolegům pomohl.

Kriminalista se znovu obrátil k telefonu. „Paní Jessen, můžete ty vzorky naskenovat a poslat je na…?“ Zvedl obočí na Sachsovou, která ředitelce nadiktovala e-mailovou adresu Parkera Kincaida.

„Jistě,“ řekla Jessen.

„Předpokládám, že to jsou odborné výrazy,“ změnil Rhyme téma. „ ‚Podpětí‘, ‚obslužná síť, ‚zatížení mimo špičku‘.“

„Přesně tak.“

„Prozrazuje nám to o pisateli něco konkrétního?“

„To ani ne. Jsou to technické výrazy, ale pokud pachatel dokázal manipulovat s počítačem a vyvolat obloukový vývoj, pak jistě zná i tyto věci. Každý pracovník v elektrárenském průmyslu je zná.“

„Jak jste ten dopis dostala?“

„Přišel mi do bytu.“

„Je vaše adresa veřejná?“

„Nejsem v telefonním seznamu, ale předpokládám, že není nemožné mě vypátrat.“

Rhyme trval na svém: „Jak přesně vám ten dopis přišel?“

„Bydlím v bytovém domě s vrátným. Na Upper East Side. Někdo ve vestibulu zazvonil na zvonek u zadní rampy. Vrátný se tam šel podívat, a když se vrátil, ležel ten dopis na jeho přepážce. Byl označen slovy: Naléhavé. Okamžitě doručit Andi Jessen.“

„Máte ve vestibulu bezpečnostní kamery?“ zeptal se Rhyme.

„Ne.“

„Kdo s tím dopisem manipuloval?“

„Vrátný. Ale jen s obálkou. Pak se jej dotýkal kurýr, kterého jsem pro ten dopis poslala z práce a nechala ho doručit do kanceláře. A samozřejmě já.“

McDaniel se chystal něco říct, ale Rhyme ho předběhl. „Doručení toho dopisu spěchalo, takže člověk, který vám ho zanechal na recepci, věděl, že máte v domě vrátného. A že tedy ten dopis dostanete okamžitě.“

McDaniel přikývl. Zřejmě chtěl poznamenat zhruba totéž. Rovněž Hoch pokyvoval hlavou jako plyšový pes na zadním okně auta.

„Asi máte pravdu,“ řekla Jessen po chvíli. Znepokojení bylo v jejím hlase dobře patrné. „Což ovšem znamená, že o mně ví. A možná toho o mně ví spoustu.“

„Máte tělesného strážce?“ dotázal se Sellitto.

„V práci mi ho dělá náš bezpečnostní ředitel. Bernie Wahl. Vy jste se s ním setkala, detektive Sachsová. A ten má pod sebou čtyři ozbrojené strážce na každou směnu. Ale doma žádnou ochranku nemám. Nikdy mě nenapadlo…“

„Pošleme před váš byt hlídat někoho od nás,“ prohlásil Sellitto a jal se kamsi volat. McDaniel se zatím zeptal: „Máte ve městě a okolí nějaké příbuzné? Měli bychom někoho poslat i k nim.“

Z reproduktoru se chvíli linulo jen ticho. „Proč?“

„Mohl by se je pokusit využít jako páku.“

„Ó.“ Obvykle příkrý hlas ředitelky zněl náhle přiškrceně, neboť na Jessen zřejmě dolehla představa, že by někdo z jejích blízkých mohl přijít k úrazu. „Moji rodiče žijí na Floridě,“ vysvětlila nicméně.

„Ale máte bratra, ne?“ zeptala se Sachsová. „Neviděla jsem na vašem stole jeho fotku?“

„Mého bratra? S tím moc v kontaktu nejsem. A navíc taky nebydlí tady, ale…“ Vtom ji přerušil čísi hlas. Po chvíli se Jessen vrátila na linku. „Poslyšte, omlouvám se, ale volá mi guvernér. Právě se to doslechl.“

Hovor se s cvaknutím přerušil.

„Tak.“ Sellitto zvedl dlaně. Zavadil pohledem o McDaniela, ale pak se podíval na Rhyma. „Tím se to všechno krásně zjednodušuje.“

„Zjednodušuje?“ zeptal se Hoch.

„Jo.“ Sellitto ukázal na digitální hodiny na nedaleké ploché obrazovce. „Jestli s ním nemůžeme vyjednávat, tak nám nezbývá než ho najít. Za necelé tři hodiny. Jednoduché jako facka.“

27

Mel Cooper a Lincoln Rhyme pracovali na analýze dopisu. O pár minut dříve dorazil i Ron Pulaski. Lon Sellitto odjel do centra, aby zkoordinoval činnost s pohotovostní jednotkou pro případ, že by identifikovali podezřelého nebo vypátrali jeho možný terč.

Tucker McDaniel se na dopis díval, jako by to byl nějaký druh jídla, s nímž se nikdy nesetkal. Podle Rhyma to bylo proto, že rukopis na kusu papíru nespadal do oblačné zóny policejních složek. Byl to protiklad vyspělých komunikací. McDanielovy počítače a rafinované sledovací systémy byly proti papíru a inkoustu bezmocné.

Rhyme znovu pohlédl na rukopis. Z vlastního výcviku i ze spolupráce s Parkerem Kincaidem věděl, že samotný rukopis neprozrazuje nic o osobnosti pisatele, ať už si příručky prodávané v supermarketech a televizní rozumbradové říkají, co chtějí. Analýza může přinést nové informace, pokud má člověk k dispozici druhý, již identifikovaný vzorek, s nímž by původní rukopis porovnal a stanovil, zda oba dokumenty napsal tentýž člověk. Parker Kincaid nyní dělal právě to: prováděl předběžné srovnání výhrůžného dopisu se vzorky rukopisu osob podezřelých z terorismu a s rukopisy zaměstnanců Algonquin Consolidated figurujícich na firemním seznamu.

Z rukopisu a jeho obsahu se dalo rovněž poznat, zda je pisatel pravák, nebo levák, jaké má vzdělání, v jaké zemi nebo v jakém regionu byl vychován, zda má nějakou duševní či fyzickou nemoc nebo zda byl v době psaní rukopisu v podnapilém či zdrogovaném stavu.

Rhymúv zájem o dopis však měl přízemnější charakter: chtěl znát zdroj papíru, zdroj inkoustu, otisky prstů a stopové důkazy zachycené ve vláknech.

Navzdory Cooperově přepečlivému přístupu však bylo výsledkem jeho rozboru jedno velké nic.

Papír i inkoust byly generické – mohly pocházet z tisícovky různých prodejen. Jediné otisky prstů, které se na dopise našly, patřily Andi Jessen a na obálce zanechali otisky pouze kurýr a vrátný – McDanielovi agenti je již oběma mužům odebrali a přeposlali Rhymovi.

Všechno k ničemu, pomyslel si Rhyme zatrpkle. Jediným konkrétním poznatkem z rozboru tak bylo zjištění, že pachatel je chytrý. A že má obrovský pud sebezáchovy.

Již o deset minut později však zaznamenali průlom. Svého druhu průlom.

Z písmoznalecké pracovny nacházející se v jeho domě ve Fairfaxu ve státě Virginia se jim ozval Parker Kincaid. „Ahoj, Lincolne.“

„Ahoj, Parkere, takže co pro nás máš?“

„Tak za prvé to porovnání rukopisů. Kontrolní vzorky z Algonquin Consolidated byly dost útržkovité, takže jsem nemohl provést kompletní analýzu, jak bych si přál.“

„Chápu.“

„Ale zúžil jsem okruh na dvanáct zaměstnanců.“

„Na dvanáct. Skvělé.“

„Tady jsou jména. Můžu?“

Rhyme pohlédl na Coopera, který přikývl a začal zapisovat jména podle Kincaidova diktátu.

„Kromě toho vám mohu o pisateli prozradit pár dalších věci. Tak za prvé je to pravák. A z jeho jazyka a volby slov jsem vyvodil několik dalších charakteristik.“

„Povídej.“

Rhyme kývl a Cooper zamířil k tabuli s profilem pachatele.

„Absolvoval střední školu a pravděpodobně i nějakou univerzitu. Vzdělání získal v Americe. Dopis obsahuje několik syntaktických, gramatických a interpunkčních chyb, ale ty se vesměs týkají obtížnějších slov nebo větných konstrukcí. Připisuji je stresu z toho, co pisatel provádí. Pravděpodobně se narodil ve Spojených státech. Nemohu s jistotou říci, že nepochází ze zahraničí, ale jeho rodným a téměř jistě i jediným jazykem je angličtina.“

Cooper to vše zapsal.

„A taky je velmi chytrý,“ pokračoval Kincaid. „Nepíše v první osobě a vyhýbá se činnému rodu.“

Rhyme to pochopil. „Takže v žádném okamžiku neprozrazuje nic o sobě.“

„Přesně tak.“

„To ovšem naznačuje, že by s ním mohl spolupracovat někdo další.“

„Možné to je. Také vidím jisté kolísání vysokých písmen a podřádkových písmen. K tomu dochází, když je pisatel citově rozrušený. Píše ve vzteku nebo ve stresu, čemuž napovídají i zdůrazněné širší tahy.“

„Dobře.“ Rhyme kývl na Coopera, který dopsal tyto informace na důkazní tabuli.

„Díky, Parkere. Podíváme se na to.“

Ukončili hovor. „Dvanáct…,“ povzdechl si Rhyme. Prohlédl si důkazní tabuli i tabuli s profilem a pak si přečetl jména podezřelých. „Neexistuje nějaký způsob, jak je eliminovat rychleji?“ zeptal se hořce a pohlédl na hodiny. Velká ručička se právě posunula o minutu blíže ke stanovené lhůtě.

MISTO ČINU: ROZVODNA ALGONQUIN CONSOLIDATED

MANHATTAN-10, ZÁPADNÍ 57. ULICE

• Oběť (zemřela): Luis Martin, zástupce vedoucího prodejny hudebnin.

• Žádné otisky papilárních linií na jakémkoliv povrchu.

• Střepiny roztaveného kovu v důsledku obloukového výboje.

• Izolovaný kabel z hliníkových pramenů, stupeň světlosti 0. Výrobce Bennington Electrical Manufacturing, model AM-MV-60, maximální povolené napětí 60 000 V.

– Přeřezaný rukou pomocí pilky na železo, nový plátek, ulomený zoubek.

• Dva tzv. „dělené šrouby“ s otvory o průměru ¾ coulu.

– Nevystopovatelné.

• Výrazné stopy po nářadí na šroubech.

• Mosazná přípojnice upevněná ke kabelu šrouby o průměru ¼ coulu.

– Vše nevystopovatelné.

• Otisky bot.

– Značka Albertson-Fenwick, model E-20 určený k práci s elektrozařízením, velikost 11.

• Kovová mříž přeřezaná za účelem přístupu do rozvodny, individualizovatelné otisky šr cích kleští. Ipa“

• Přístupová dvířka a rám ze sklepních prostor.

– Odebrána DNA, odeslána na testy.

– Řecké jídlo, taramasaláta.

• Světlý vlas, délka 2,5 cm, přirozený, nositel ve věku do 50 let, nalezen v kavárně nap™ rozvodně.

– Odeslán na toxikologicko-chemický screening.

• Minerální stopové důkazy: sopečný popel.

– V oblasti New Yorku se přirozeně nevyskytuje. –Výstavy, muzea, geologické školy?

• Přístup do softwaru kontrolního centra Algonquin Consolidated dosažen pomocí vnitřních kódů, nikoliv hackerským útokem zvenčí.

DOPIS S ULTIMÁTEM

• Doručen Andi Jessen domů.

– Žádní svědkové.

• Ručně psaný.

– Odeslán k rozboru Parkeru Kincaidovi.

• Generický papír a inkoust.

– Nevystopovatelné.

• Žádné otisky prstů kromě otisků A. Jessen, vrátného, kurýra.

– V papíru nenalezeny žádné rozeznatelné stopové důkazy.

PROFIL PACHATELE

• Muž.

• Věk kolem 40 let.

• Pravděpodobně běloch.

• Možná v brýlích a čepici. 1 Možná krátké světlé vlasy.

• Kombinéza tmavě modré barvy podobná kombinézám zaměstnanců Algonquin Consolidated.

• Velmi dobře zná elektrické systémy.

• Otisky bot nenasvědčují žádné fyzické vadě ovlivňující držení těla či chůzi.

• Zřejmě táž osoba, která odcizila přes 20 metrů podobného kabelu značky Bennington a dělených šroubů. Další útoky v plánu? Sklad Algonquin Consolidated, kde ke krádeži došlo, otevřen klíčem.

• Pravděpodobně zaměstnanec Algonquin Consolidated nebo v kontaktu s takovým zaměstnancem.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro [neznámé]“? Teroristická skupina? Účast osoby jménem Rahman? Kódované zmínky o peněžních převodech, pohybu osob a něčem „velkým“.

– Možná souvislost s narušením bezpečnosti na rozvodně Algonquin Consolidated ve Filadelfii.

– Nálezy SIGINT: kódovaná zmínka o zbraních: „papír a zásoby“ (střelné zbraně? výbušniny?).

– V operaci se angažují muž a žena.

• Musel studovat SCADA – program dohledové kontroly a akvizice dat. A také EMP – programy řízení energie. Firma Algonquin Consolidated používá program Enertrol. Obě aplikace unixové.

• Aby vyvolal obloukový výboj, pravděpodobně musel nebo musí být zaměstnancem elektrárenské společnosti, „potížistou“, soukromým elektrikářem, montérem generátorů, vojenským elektrikářem.

• Profil zhotovený Parkerem Kincaidem na základě rukopisu:

– Pravák.

– Nejméně středoškolské, pravděpodobně vysokoškolské vzdělání.

– Vzdělání v USA.

– Angličtina rodným a pravděpodobně jediným jazykem.

– Píše v trpném rodě, aby neprozradil komplice?

– Může odpovídat některému z 12 zaměstnanců Algonquin Consolidated.

– Při psaní dopisu rozrušený, rozzlobený, ve stresu.

28

Mel Cooper se před počítačem rychle napřímil. „Myslím, že něco mám.“

„Co něco, jaké něco?“ zeptal se Rhyme kysele.

„Jeden způsob, jak ten seznam zúžit.“ Cooper se napřímil ještě více, posunul si brýle výše na nos a začal číst obsah jakéhosi e-mailu. „Jde o ten vlas. O ten, který jsme našli v té kavárně naproti rozvodně.“

„Ten neměl kořínek, takže se z něj nedá přečíst DNA,“ poznamenal Rhyme stroze. Stále byl podrážděný, že analýza ještě není hotová.

„Tohle já nemyslím, Lincolne. Ale právě mi přišly výsledky chemicko-toxikologického screeningu toho vlasu samotného. Našli v něm značné množství vinblastinu a prednisonu a taky stopy etopozidu.“

„Léčí se na rakovinu,“ řekl Rhyme a naklonil hlavu dopředu, což u něj znamenalo totéž co u Coopera napřímený trup. „Podstupuje chemoterapii.“

„Nic jiného to být nemůže.“

Mladý McDanielův chráněnec z FBI se štěkavě zachechtal. „Jak to víte?“ Obrátil se na šéfa. „To je docela dobrý.“

„To si pište, že ano,“ poznamenal Ron Pulaski.

Rhyme ignoroval oba. „Zavolejte někdo na Algonquin Consolidated a zjistěte, jestli se někdo z těch dvanácti lidí na seznamu v posledních pěti nebo šesti měsících léčil na rakovinu.“

Sachsová se toho ujala. Andi Jessen právě telefonovala – zřejmě s guvernérem nebo se starostou – a Amélii přepojili na bezpečnostního ředitele Bernarda Wahla. Ten ji hlubokým hlasem s afroamerickým přízvukem ujistil, že to okamžitě prověří.

Nakonec se neozval okamžitě, ale Rhymovi to stačilo. Po třech minutách se v reproduktoru opět ozval ředitelův hlas.

„Na původním dvaačtyřicetičlenném seznamu je šest pacientů rakovinou. Pouze dva z nich však figurují i na druhém seznamu na dvanáctičlenném seznamu lidí, jejichž rukopis by mohl odpovídat dopisu s ultimátem. Jedním z nich je manažer z oddělení prodeje energie. V době útoku se údajně letecky vracel do města ze služební cesty.“ Wahl sdělil Cooperovi příslušné informace. Mel Cooper si je zapsal a na Rhymův pokyn zatelefonoval na leteckou společnost, aby je ověřil. Úřad bezpečnosti dopravy se bezděky stal významným partnerem policejních složek, protože na letištích dnes panovala tak přísná pravidla prokazování totožnosti, že se dalo snadno ověřit, zda a kam určitá osoba cestovala.

„Všechno sedí.“

„A co ten druhý?“ zeptal se Rhyme Wahla. „Ano, pane, ten taky připadá v úvahu. Jmenuje se Raymond Galt a je mu čtyřicet let. V uplynulém roce si bral nemocenskou kvůli léčbě leukemie.“

Rhyme se podíval na Sachsovou, která instinktivně poznala, co jeho pohled znamená. Takto spolu komunikovali často. Posadila se na židli a začala ťukat do klávesnice.

„Jakou má minulost?“ dotázal se Rhyme.

„Před nástupem do Algonquin Consolidated,“ odpověděl Wahl, „pracoval pro jednu konkurenční firmu na Středozápadě.“

„Pro konkurenční firmu?“

Bezpečnostní ředitel se odmlčel. „Totiž, v energetice si nekonkurujeme přímo jako třeba výrobci automobilů. Prostě tak říkáme jiným energetickým společnostem.“

„A co teď u vás Galt dělá?“

„Pracuje jako potížista,“ odpověděl Wahl. Rhyme se zahleděl na profil na displeji. Podle Charlieho Sommerse měli potížisté dostatek zkušeností, aby dokázali sestrojit zařízení na obloukové výboje, jaké se našlo v rozvodně. „Podívej se na Galtův spis, Mele,“ řekl. „Znal program SCADA a programy řízení energie?“

Cooper otevřel Galtovu osobní složku. „Konkrétně se to tu riepíše. Stojí tu jen, že absolvoval spoustu nadstavbových vzdělávacích kurzů.“

„Pane Wahle, je Galt ženatý, nebo svobodný?“ dotázal se Rhyme bezpečnostního ředitele.

„Svobodný. Bydlí na Manhattanu. Chcete jeho adresu, pane?“

„Ano.“

Wahl ji detektivům nadiktoval.

„Dobrý den, tady je Tucker McDaniel. Kde se Galt nachází teď, pane Wahle?“ zeptal se zástupce zvláštního agenta naléhavě.

„To je právě to. Předevčírem si vzal nemocenskou. Nikdo neví kde je.“

„Je možné, že v poslední době někam cestoval?“ dotázal se Pvhyme. „Třeba na Havaj nebo do Oregonu? Někam, kde jsou sopky?“

„Sopky? Proč?“

Rhyme musel přemáhat netrpělivost. „Tak cestoval někam?“

„Podle pracovních výkazů ne. Vzal si několik dní nemocenské – předpokládám, že kvůli té rakovině –, ale od loňského roku neměl žádnou dovolenou.“

„Mohl byste oslovit jeho spolupracovníky a zjistit, jestli vědí, kam jezdil, jaké měl mimo zaměstnání přátele a v jakých organizacích se angažoval?“

„Ano, pane.“

„Pane Wahle, co Galtovi příbuzní?“ dotázal se McDaniel.

Wahl mu sdělil, že Galtův otec zemřel, ale matka se sestrou bydlí v Missouri. A jedním dechem jim nadiktoval jejich jména, adresy a telefonní čísla.

Rhyma – ani McDaniela – nenapadlo nic dalšího, na co by se měli bezpečnostního ředitele zeptat. Kriminalista mu tedy poděkoval a ukončil hovor.

McDaniel uložil svému mladému zástupci, aby kontaktoval pobočku FBI v Cape Girardeau ve státě Missouri a nechal zahájit sledování.

„Máme oprávněný důvod k odposlechu?“ zeptal se Hoch.

„Pochybuji. Ale tlač na to. Přinejmenším sežeň jejich výpisy volání.“

„Zařídím.“

„Rhyme,“ ozvala se Sachsová.

Kriminalista se podíval na monitor, který zobrazoval výsledek Arnéliina zběsilého datlování. Fotografie z databáze motorových vozidel zachycovala bledého muže, který s vážným výrazem hledí do objektivu. Měl světlé vlasy ostříhané nakrátko – nebyly delší než dva a půl centimetru.

No vida,“ prohodil McDaniel, „takže máme podezřelého. Dobrá práce, Lincolne.“

„Gratulovat si můžeme, až bude ve vazbě.“ Rhyme přimhouřil oči a přečetl si informace z databáze, které potvrzovaly adresu na Manhattanu. „On bydlí na Lower East Side…? Tam není zrovna moc univerzit nebo muzeí. Myslím, že ten sopečný prach pochází z místa jeho příštího útoku. Nebo od jeho příštího cíle. Bude to chtít provést na veřejném prostranství, kde je mnoho lidí.“

Spousty obětí…

Lincoln Rhyme pohlédl na hodiny. Bylo půl jedenácté.

„Mele, kontaktuj ještě jednou tu tvou geoložku na ústředí. Musíme sebou hodit!“

„Jdu na to.“

„A já zatím zavolám soudci kvůli povolení a připravím zásahovku na razii do Galtova bytu,“ oznámil McDaniel.

Rhyme přikývl a zatelefonoval Sellittovi, který byl stále na cestě do centra.

Detektivův hlas zněl v reproduktoru chrchlavě. „Právě jsem projel asi tak pět set červených, Linku. Řekl bych, že jestli ten hajzl vyhodí síť a zhasne semafory, tak jsme totálně v prdeli. Ani náhodou se nám…“

Rhyme mu skočil do řeči. „Lone, poslouchej, máme jméno. Nějaký Raymond Galt. Pracuje v Algonquin Consolidated jako potížista. Není to na sto procent, ale zdá se, že je to náš pachatel. Mel ti pošle mailem podrobnosti.“

Cooper, jenž stále telefonicky vyřizoval analýzu sopečného prachu, si přidržel telefon mezi bradou a krkem a začal ťukat do zprávy informace o podezřelém.

„Hned tam pošlu zásahovku,“ reagoval Sellitto.

My už tam posíláme náš zásahový tým,“ vyhrkl McDaniel tychle.

Jako malí Jardové, pomyslel si Rhyme. „Je mi jedno, kdo tam pojede. Hlavně ať je to hned.“

Detektiv s agentem se nakonec dohodli na společném zásahu a oba začali organizovat a vysílat své týmy.

Rhyme je nicméně varoval: „Blíží se stanovená lhůta, takže tam Galt pravděpodobně nebude. V takovém případě chci, aby jeho byt ohledal pouze můj člověk.“

„To není problém,“ odvětil McDaniel.

„Já?“ Sachsová zvedla obočí.

„Ne. Jestli získáme nějaké stopy prozrazující místo příštího útoku, chci, abys tam byl ty.“ Pohlédl na Pulaského.

„Já?“ Stejné zájmeno, odlišný tón.

„Jen běž, zelenáči. A nezapomeň…“

„Já vím,“ řekl Pulaski. „Ty obloukové výboje mají teplotu přes dva a půl tisíce stupňů. Dám si pozor.“

Rhyme se chraplavě zasmál. „Ne, já ti chtěl říct: neposer to… A teď už hybaj!“

29

Spousta kovu. Všude samý kov.

Ron Pulaski se letmo podíval na hodinky: jedenáct dopoledne. Dvě hodiny do dalšího útoku.

Kov… Nádherně vodivý a možná spojený s kabely vedoucími k některému z neviditelných zdrojů šťávy v útrobách zavšiveného bytového domu v Lower East Side, kde se Pulaski momentálně nacházel.

Společný zásahový tým FBI a NYPD vyzbrojený soudním povolením zjistil – ke zklamání všech a překvapení nikoho –, že Galt v bytě není. Pulaski tedy agenty vyhnal a začal prohledávat potemnělý byt nacházející se ve sklepních prostorách tohoto starého rozpadajícího se domu z pískovcových cihel. Ještě předtím však spolu se třemi agenty nechal celý dům vyklidit – podle Rhymova nařízení na to byli jen čtyři, aby minimalizovali kontaminaci místa činu.

Tým nyní čekal venku a Pulaski ohledával malý byt sám. Viděl v něm spoustu kovu, který by mohl být pod proudem stejně jako ta baterie v rozvodně – past, která málem zabila Amélii.

A také si představil kovové kuličky na chodníku a jizvy v betonu i v těle nebohého Luise Martina. A vzpomněl si i na něco dalšího, na něco ještě znepokojivějšího: na Améliiny oči, které působily vystrašeně. Což v nich Pulaski ještě nikdy neviděl. Jestli tyhle elektrické hrozby dokážou vyděsit Amélii…

Když se včera večer jeho žena Jenny odebrala na kutě, připojil Ron Pulaski na internet a přečetl si co nejvíce informací o elektřině. Když totiž člověk něco pochopí, říkával mu Lincoln Rhyme, bojí se toho méně. Znalosti zvyšují kontrolu nad situací. Jenže u elektřiny, u šťávy, u proudu tomu tak nebylo. Čím se toho o ní Pulaski dozvídal, tím byl neklidnější. Dokázal pochopit základní princip, ale neustále na něj doléhala skutečnost, že je elektřina tak zatraceně neviditelná. Člověk nikdy přesně nevěděl, kde je. Jako jedovatý had v tmavé místnosti.

Poté však ze sebe tyto myšlenky setřásl. Lincoln Rhyme mu svěřil tohle místo činu, takže se musel pustit do práce. Cestou sem se s Rhymem spojil a zeptal se ho, jestli bude chtít procházet místo činu s ním a navigovat ho prostřednictvím vysílačky a videokamery, jak to někdy dělal s Amélií.

„Mám práci, zelenáči,“ odpověděl mu Rhyme. „Jestli ještě nedokážeš ohledat místo činu sám, tak už pro tebe není naděje.“

Cvak.

Většina lidí by to vzala jako urážku, ale Pulaski se jen zeširoka zazubil. Pocítil nutkání zavolat svému dvojčeti – bratrovi, který pracoval jako uniformovaný policista na šestém okrsku – a říct mu, co se stalo. Nakonec to samozřejmě neudělal; tohle si nechá až na víkend, kdy si spolu oba vyrazí na pivo.

Nasadil si gumové rukavice a začal osamoceně ohledávat místo činu.

Galtův byt byl nevkusný a skličující – evidentně šlo o doupě starého mládence, který se pranic nestaral o prostředí, v němž žije. Tmavé, stěsnané, zatuchlé. Jídlo bylo zpola čerstvé a zpola staré, v některých případech hodně staré. Všude se válely hromady oblečení. Rhyme mu kladl na srdce, že v tomto případě nebude prvotním cílem jeho ohledání sběr důkazů k případnému procesu – i když ať prý se neopovažuje „posrat důkazní karty“ – nýbrž zjištění, kde by Galt mohl znovu zaútočit a jakým způsobem je případně napojen na Rahmana a skupinu „Spravedlnost pro…“.

Momentálně Pulaski prohledával rozviklaný a poškrábaný psací stůl s otlučenými kontejnery a krabicemi, v nichž hledal zmínky o motelech nebo hotelích, jiných bytech, přátelích, chatách a podobně.

Hledal mapu s velkým červeným křížkem a slovy: Tady zaútočím!

Jenže nic tak zjevného tu samozřejmě nenašel. Vlastně objevil jen velmi málo užitečných důkazů. Žádné diáře, poznámky ani dopisy. Paměť telefonu byla vymazaná a po stisknutí tlačítka REDIAL uslyšel Pulaski jen elektronický hlas, který se ho dotazoval v jakém městě a státě si přeje vyhledat číslo. Galt si s sebou odnesl notebook a jiný počítač v bytě nebyl.

Pulaski nicméně našel archy papíru a obálky podobné těm, které pachatel použil při psaní dopisu s ultimátem. A taky zhruba deset per. Sebral je a vložil do důkazního sáčku.

Když neobjevil žádný další užitečný předmět, začal procházet v roštu, klást na zem čísla a fotografovat. A také sbírat vzorky stopových důkazů.

Pohyboval se co nejrychleji, i když musel stejně jako v mnoha předchozích případech přemáhat strach, který jako by byl neustále s ním. Bál se, že znovu přijde k úrazu, a tato obava v něm probouzela bázlivost a nutkání ustupovat před problémy. Což zase vedlo k jinému typu strachu: k obavě, že neodvede-li práci na sto procent, nesplní očekávání okolí. Že zklame manželku, bratra, Amélii Sachsovou.

Že zklame Lincolna Rhyma.

Jenže setřást strach bylo tak těžké.

Ruce se mu roztřásly, dech se zrychlil, a když uslyšel jakési vrznutí, polekaně vyskočil.

Uklidnil se a vzpomněl si na manželčino konejšivé šeptání: „Všechno je v pořádku, všechno je v pořádku, všechno je v pořádku…“

Začal znovu. Zamířil k zadní skříni a chystal se ji otevřít. Všiml si však, že má kovovou úchytku. Pulaski stál na linoleu, ale netušil, zda je to dostatečné bezpečné. A také měl strach otevřít dveře skříně jen v tenkých gumových rukavicích. Sebral tedy gumovou podložku pod nádobí, uchopil úchytku přes ni a otevřel dveře.

Uvnitř nalezl jednoznačný důkaz, že Ray Galt je pachatelem: ležela zde pilka na železo s ulomeným zoubkem. A také štípací kleště. Věděl, že jeho úkolem je pouze projít rošt a odebrat důkazy, ale nedokázal odolat nutkání vytáhnout z kapsy malé zvětšovací sklo a prohlédnout si oba nástroje. Přitom si všiml, že na plátku pilky je skutečně vrub, který mohl zanechat charakteristickou stopu na mříži, kterou odebral jako důkaz v rozvodně u autobusové zastávky. Vložil oba předměty do sáčku a opatřil je štítkem. V další malé skříni pak objevil pár bot Albertson-Fen wick, velikost jedenáct.

Vtom ho vylekalo zacvrlikání telefonu. Na displeji svítilo jméno Lincolna Rhyma. Pulaski okamžitě přijal hovor. „Já…“

„Zjistils tam něco o jeho úkrytech, zelenáči? O autech, která si třeba vypůjčil? O kamarádech, u kterých by se mohl zdržovat? Něco o tom, kde příště zaútočí?“

„Ne, docela to tu sterilizoval. Ale našel jsem to nářadí a boty Rozhodně je to on.“

„Já chci znát místa. Adresy.“

„Ano, pane, já…“

Cvak.

Pulaski zprudka zaklapl telefon a začal pečlivě balit dosud shromážděné důkaz. Pak ještě dvakrát prošel celý byt včetně ledničky, mrazáku a všech skříní. Ohledal dokonce i obaly od jídel, které byly dost velké na to, aby se do nich něco vešlo.

Nic…

Jeho strach teď vystřídala sklíčenost. Našel sice důkazy, že útočníkem je skutečně Galt, ale nic dalšího se o něm nedozvěděl – kde se nachází, co má být cílem jeho příštího útoku. A pak jeho pohled znovu spočinul na psacím stole. Konkrétně na levné počítačové tiskárně, na jejímž horním krytu blikala žlutá kontrolka. Pulaski k ní přistoupil. Displej tiskárny oznamoval: Zaseknutý papír.

Co tu asi Galt tiskl?

Pulaski pečlivě otevřel víko a nahlédl do střev přístroje. Uvnitř spatřil zmačkaný list papíru.

A také tam spatřil štítek s varovným nápisem: Pozor! Nebezpečí zásahu elektrickým proudem! Před manipulací nebo údržbou odpojte ze sítě!

Jenže v tiskové frontě mohly čekat další stránky – něco, co by mohlo být užitečné. Nebo i klíčové. Pokud by však odpojil tiskárnu ze sítě, vymazaly by se z paměti veškeré informace o nedokončené tiskové úloze.

Pulaski tedy začal opatrně sahat dovnitř. Vtom si znovu vybavil roztavené kusy kovu.

Dva a půl tisíce stupňů…

Podíval se na hodinky.

Sakra. Amélie mu říkala, že se nemá přibližovat k elektřině a rnít na sobě cokoliv kovového. Úplně na to zapomněl. Zatracené zranění hlavy! Proč nedokáže uvažovat bystřeji? Sundal si hodinky a strčil si je do kapsy. Pane na nebi, k čemu je tohle dobré? položil tedy seika na stůl, daleko od tiskárny.

Zkusil to ještě jednou, ale znovu se ho zmocnil strach. Měl na sebe vztek, že je tak váhavý.

„Sakra,“ zabručel a vrátil se do kuchyně, kde našel tlusté gumové rukavice růžové barvy. Nasadil si je, ujistil se, že do bytu nevstoupil nějaký agent FBI nebo člen zásahového týmu, kteří by mohli jeho směšné počínání sledovat, a vrátil se k tiskárně.

Otevřel sadu na sběr důkazů a vybral nejlepší nástroj k odstranění zaseknutého papíru a opětovnému zprovoznění tiskárny: pinzetu. Ta byla samozřejmě kovová – ideální předmět ke spojení obvodu dotekem s živými dráty, které Galt možná uvnitř tiskárny nastražil.

Podíval se na hodinky vzdálené metr a půl od něj. Do příštího útoku zbývala necelá hodina a půl.

Ron Pulaski se předklonil a vsunul pinzetu mezi dva velmi silné kabely.

30

Zpravodajské stanice ukazovaly Galtovu fotografii, policisté vyslýchali jeho bývalé přítelkyně, spoluhráče z bowlingového týmu i jeho onkologa. Žádné stopy se však neobjevily. Po Galtovi jako by se slehla zem.

Cooperova expertka na geologii našla v oblasti New Yorku jednadvacet výstav, které mohly obsahovat sopečný prach – včetně výstavy jednoho umělce z Queensu, jenž tesal sochy ze ztuhlé lávy.

„Dvacet tisíc dolarů za něco, co je velké jako meloun,“ utrousil Cooper. „A mimochodem to taky tak vypadá.“

Rhyme nepřítomně kývl a poslouchal McDaniela, který teď byl ve federální budově a vysvětloval přes hlasitý odposlech přítomným, že se Galt několik dní neozval své matce. Prý to však nebylo nic neobvyklého. Kvůli své nemoci byl totiž v poslední době rozrušený. „Získali jste to povolení k odposlechu?“ zeptal se Rhyme.

Agent popuzeně vysvětlil, že se soudce nenechal přesvědčit a nepovolil odposlech telefonních hovorů Galtových rodinných příslušníků.

„Ale povolil nám výpis.“ Povolení výpisu sice agentům neumožňovalo odposlouchávat samotné telefonáty, ale dávalo jim možnost zaznamenávat čísla volajících i volaných. A podle nich se pak daly vypátrat konkrétní osoby.

Netrpělivý Rhyme znovu kontaktoval Pulaského, který se mu okamžitě ozval a roztřeseným hlasem mu oznámil, že ho vyzvánějící telefon vystrašil tak, že se „z toho málem víte co“.

Mladý policista nato Rhymovi sdělil, že právě doluje informace z počítačové tiskárny Raymonda Galta.

„Ježíšikriste, zelenáči, nedělej to sám.“

„To je v pořádku, stojím na gumové rohoži.“

„Tak to nemyslím. Ať ten počítač projdou experti. Může tam mít program na mazání dat…“

‚Ne, ne, počítač tady není. Zůstala tu jen tiskárna. Zasekl se v ní papír a já…“

Takže o adresách a místech příštího útoku nic nového nevíš?“ >.“

„Zavolej mi okamžitě, ve stejné vteřině, kdy něco zjistíš.“

„Já…“

Cvak.

Společný zásahový tým nezaznamenal při dotazování lidí žijících na Sedmapadesáté ulici a v sousedství Raye Galta žádný podstatný úspěch. Pachatel – teď už to nebyl neznámý pachatel – jako by se zahrabal pod zem. Jeho mobilní telefon byl „mrtvý“: podle operátora si z něj Galt dokonce vytáhl baterii, aby se nedal vystopovat.

Sachsová právě telefonovala: seděla se sklopenou hlavou a poslouchala. Nakonec volajícímu poděkovala a ukončila hovor. „To byl znovu Bernie Wahl. Prý mluvil s lidmi z Galtova oddělení – newyorská nouzová údržba – a všichni vypověděli, že to byl samotář. S nikým se moc nestýkal. Nikdo s ním pravidelně nechodil na oběd. Měl rád samotu spojenou s prací na vedení.“

Rhyme pokýval hlavou a tlumočil McDanielovi informace o zdrojích sopečného prachu. „Našli jsme jednadvacet lokalit. Jsme…“

„Dvaadvacet,“ ohlásil Cooper, jenž stále telefonoval s geoložkou z Queensu. „Brooklynská galerie umění. Na Henry Street.“

Agent FBI si povzdechl. „Tolik?“

„Bohužel ano,“ řekl Rhyme a dodal: „Měli bychom to dát vědět Fredovi.“

McDaniel neodpověděl.

„Fredu Dellrayovi.“ Vašemu zaměstnanci, dodal Rhyme v duchu. „Měl by o Galtovi říct tomu svému informátorovi.“

Jasně. Moment. Spojím se s ním.“

Po několika cvaknutích a několika vteřinách ticha všichni slyšeli: „Haló? Tady Dellray.“

„Frede, tady je Tucker. Jsem právě s Lincolnem. Máme podezřelého.“

„Koho?“

McDaniel pohlédl na Rhyma, který Dellrayovi vysvětlil, jakým způsobem odhalili Raye Galta. „Motiv zatím nemáme, ale všechno ukazuje na něj.“

„Už jste ho našli?“

„Ne. Vypařil se. Náš tým je momentálně v jeho bytě.“

„A ta lhůta pořád platí?“

„Nemáme důvod myslet si něco jiného,“ odpověděl McDaniel. „Zjistil jste něco, Frede?“

„Můj informátor má pár dobrých stop. Čekám, až se mi ozve.“

„Můžete se s námi o nějaké podělit?“ zeptal se zástupce zvláštního agenta významně.

„Momentálně ne. Ve tři s ním mám schůzku. Prý něco má. Ale hnedka mu zavolám a řeknu mu Galtovo jméno. Možná se tím všechno urychlí.“

Rozloučili se. Jen o malý okamžik později zazvonil Rhymovi telefon znovu. „To je detektiv Rhyme?“ zeptal se ženský hlas.

„Ano. To jsem já.“

„Tady Andi Jessen. Z Algonquin Consolidated.“ McDaniel se představil a řekl: „Dozvěděla jste se o něm něco dalšího?“

„Ne, ale nastala určitá situace, o které vám musím říct.“ Její ochraptělý naléhavý hlas si okamžitě získal Rhymovu plnou pozornost.

„Povídejte.“

„Jak jsem vám řekla, změnili jsme počítačové kódy. Aby nemohl zopakovat, co udělal včera.“

„Ano, vzpomínám si.“

„A poslala jsem na všechny rozvodny ostrahu. Nepřetržitou. Jenže asi před patnácti minutami vypukl požár v jedné z našich rozvoden v Uptownu. Konkrétně v Harlemu.“

„Zhářský útok?“ zeptal se Rhyme.

„Přesně tak. Ostraha byla vepředu. Zdá se, že někdo prohodil zadním oknem dovnitř zápalnou bombu nebo něco podobnéh. Oheň se podařilo uhasit, ale nastal problém. Zničilo to spínací ústrojí. To znamená, že tu rozvodnu nemůžeme ručně odpojit. Je jako splašený vlak. Nemáme možnost zastavit průtok elektřiny rozvodnou jinak než odpojením celé sítě.“

Rhyme vycítil, že je Jessen rozrušená, ale nechápal všechny důsledky. Požádal ředitelku, aby mu je vysvětlila.

‚Myslím, že pachatel udělal neskutečně šílenou věc,“ řekla Jessen. „Napojil se přímo na oblastní vedení za výstupem z té vyhořelé rozvodny. Je tam téměř sto padesát tisíc voltů.“

„Jak to mohl udělat?“ dotázal se Rhyme. „Myslel jsem, že včera využil tu rozvodnu, protože napojit se přímo na hlavní vedení bylo příliš nebezpečné.“

„To je fakt, ale – co já vím – možná vyvinul nějaký dálkový spínač, který mu umožnil napojit se na vedení a aktivovat ho až později.“

„Máte tušení, kde to provedl?“ zeptal se McDaniel. „Napadá mě jedno vedení, které je zhruba dvanáct set metrů dlouhé. Vede pod centrálním a západním Harlemem k řece.“

„A opravdu ho nedokážete odpojit?“

„Nedokážeme, dokud se na té vyhořelé rozvodně neopraví spínací ústrojí. Což si vyžádá několik hodin.“

„A ten obloukový výboj by mohl být stejně zlý jako ten včerejší?“ zeptal se Rhyme.

„To přinejmenším. Ano.“

„Dobrá, prověříme to.“

„Detektive Rhyme? Tuckere?“ Ředitelčin hlas zněl o něco méně křehce než předtím.

Odpovědi se ujal agent FBI. „Ano?“

„Omlouvám se. Myslím, že jsem se včera chovala trochu odtažitě. Ale opravdu jsem nevěřila, že by to mohl udělat někdo z mých zaměstnanců.“

„To chápu,“ odvětil McDaniel. „Ale aspoň už teď známe jméno. Při troše štěstí ho zastavíme dříve, než přijdou k úrazu další lidé.“

Když domluvili, Rhyme vykřikl: „Mele, slyšels to? Uptown. Morningside Heights, Harlem. Muzeum, sochař a tak dále. Zkombinuj to a najdi mi možný cíl útoku!“ Zatelefonoval dočasnému šéfovi oddělení soudní kriminalistiky – muži ve funkci, kterou dříve zastával on sám – a požádal ho, aby poslal svůj tým do rozvodny, která je kvůli žhářskému útoku momentálně uzavřená. „A ať mi okamžitě přivezou všechno, co tam najdou!“

„Našel jsem možný cíl!“ zvolal Cooper a odvrátil hlavu od telefonu. „Kolumbijská univerzita. Mají tam jednu z největších sbírek lávy a vyvřelých hornin v zemi.“

Rhyme se otočil k Sachsové, která přikývla. „Za deset minut můžu být tam.“

Oba se podívali na digitální hodiny na displeji Rhymova počítače.

Bylo 11:29.

31

Amélie Sachsová se nacházela v areálu Kolumbijské univerzity v Morningside Heights v severním Manhattanu.

Právě odešla z kanceláře katedry environmentalistiky, kde jí ochotná recepční sdělila: „Žádný sopečný exponát jako takový tady nemáme, ale máme tu stovky vzorků sopečného popela, lávy a dalších vyvřelých hornin. Kdykoliv se studenti vrátí z nějakého projektu v terénu, je to tu samý prach.“

„Tady jsem, Rhyme,“ řekla nyní Sachsová do mikrofonu a tlumočila mu, co zjistila o sopečném popelu.

„Právě jsem znovu mluvil s Andi Jessen,“ odpověděl kriminalista. „To distribuční vedení se táhne pod zemí v podstatě od Páté Avenue až k řece Hudson. Přibližně kopíruje Sto šestnáctou ulici. Jenže ten lávový prach znamená, že pachatel chystá obloukový výboj někde poblíž areálu. Co tam kolem je?“

„Většinou jen učebny. A kanceláře.“

„Cílem může být kterákoliv z nich.“

Sachsová se rozhlížela napravo i nalevo. Byl jasný a svěží jarní den a studenti se procházeli po areálu, běhali pro zdraví, lenošili na trávě nebo posedávali na schodišti před knihovnou. „Moc pravděpodobných cílů tady nevidím, Rhyme. Škola je stará, zřejmě z kamene a ze dřeva. Nikde žádná ocel, dráty ani nic podobného. Neumím si představit, jak by tady mohl nastražit tak velkou past, aby zasáhla značný počet lidí.“

„Kterým směrem vane vítr?“ zeptal se po chvíli Rhyme.

Sachsová se zamyslela. „Řekla bych, že na východ až severovýchod.“

„Takže co ti z toho logicky vychází? Prach by tak daleko neodvanul. Možná jen pár bloků.“

„V tom případě mi z toho logicky vychází Morningside Park.“

„Zavolám ještě jednou Andi Jessen nebo někomu z Algonquin Consolidated,“ řekl Rhyme, „a zjistím, kde přesně ty kabely pod parkem vedou. A, Sachsová?“

„Copak?“

Rhyme zaváhal. Amélie tušila – vlastně ne, věděla –, že ji teď upozorní, aby byla opatrná. Taková poznámka by však byla nadbytečná.

„Nic,“ řekl Lincoln.

A bez dalšího zavěsil.

Amélie Sachsová vyšla jednou z bran z areálu a zamířila ve směru vanoucího větru. Přešla Amsterdam Avenue a ocitla se na ulici vedoucí přes Morningside Heights východně od univerzity až k hnědošedým bytovým domům a tmavé řadové zástavbě z masivní žuly a cihel.

Když jí zazvonil telefon, podívala se nejprve na displej. „Ahoj, Rhyme. Tak co jsi zjistil?“

„Právě jsem mluvil s Andi. Ty kabely se prý táhnou na sever kolem Sto sedmnácté ulice a pak se stáčejí na západ pod park.“

„Už tam skoro jsem, Rhyme. Ale nevidím…, ale ne.“

„Co je, Sachsová?“

Před Sachsovou se rozprostíral Morningside Park, který byl krátce před polední přestávkou plný lidí. Děti, chůvy, byznysmeni, studenti Kolumbijské univerzity, hudebníci…, stovky různých lidí, kteří jen tak lelkovali a vychutnávali si nádherný den. Další lidé pak kráčeli po chodnících. Nebyl to však jen počet potenciálních obětí, co Sachsovou děsilo.

„Rhyme, celá západní strana parku, podél Morningside Drive…“

„Co je?“

„Něco se tu staví. Vyměňují tu vodovodní potrubí. Vedou tady velké železné trubky. Proboha, jestli na ně Galt napojil ten kabel…“

„V tom případě by mohl obloukový výboj nastat kdekoliv na ulici,“ doplnil ji Rhyme. „Zatraceně, vždyť by dokonce mohl proniknout do kterékoliv budovy, kanceláře, ubytovny nebo prodejny v okolí… nebo možná i mnoho kilometrů odtamtud.“

„Musím najít místo, kde ten kabel napojil, Rhyme.“ Sachsová zastrčila telefon do pouzdra a tryskem vyrazila ke staveništi.

32

Sam Vetter měl z pobytu v New Yorku smíšené pocity. Ačkoliv mu bylo šedesát osm let, ještě nikdy v tomto městě nebyl. Ze Scottsdale, kde sto procent svého života bydlel, si sem chtěl vždy udělat výlet a také Ruth se sem chtěla celý život podívat, ale nakonec vždycky jeli na dovolenou do Kalifornie, na Havaj nebo výletní lodí na Aljašku.

A pak ho do New Yorku paradoxně přivedla hned první služební cesta po její smrti.

Byl šťastný, že je tady.

A byl smutný, že tu nemůže být Ruth.

Právě seděl v elegantní a tiché jídelně Battery Park Hotelu, jedl oběd, který mu spolu se všemi ostatními výlohami hradil zaměstnavatel, klábosil s několika dalšími muži, s nimiž se měl dohodnout na financování výstavby, a popíjel pivo.

U stolu se probírala obvyklá podnikatelská témata. Wall Street, kolektivní sporty. Z individuálních sportů výlučně golf. Nikdo se tu nebavil o tenisu, což byl Vetterův oblíbený sport. Jasně, znali Federera, Nadala…, jenže z tenisu se nedaly vyprávět válečné historky. Ani téma „ženy“ nepřišlo příliš na přetřes: všichni jeho spolustolovníci už byli v letech.

Vetter se rozhlížel kolem sebe, díval se z panoramatických oken a vrýval si dojem z New Yorku do paměti, protože mu bylo jasné, že až se vrátí domů, jeho sekretářka i spolupracovníci budou chtít vědět, co si o tomto městě myslí. Prozatím si myslel toto: opravdu rušné, opravdu bohaté, opravdu hlasité, opravdu šedivé – třebaže byla obloha bez mráčku. Jako by slunce vědělo, že Newyorčané nemají pro světlo žádné velké využití.

Smíšené pocity…

Patřily mezi ně i drobné výčitky, že si to tady užívá. Chystal se zhlédnout muzikál Wicked, aby zjistil, jestli je alespoň tak dobrý jako phoenixská adaptace, a taky si hodlal zajít na Billyho Elliota, aby zjistil, jestli je alespoň tak dobrý jako upoutávky. A také ma v plánu povečeřet v čínské čtvrti se dvěma bankéři, s nimiž se dnes dopoledne seznámil – jeden bydlel tady a druhý v Santa Fe.

Nemohl se však zbavit dojmu, že se touto přemírou zábavy zpronevěřuje Ruthině památce.

Ruth by to samozřejmě ani trochu nevadilo.

Ale stejně.

Vetter si také musel přiznat, že si tu připadá malinko nepatřičně. Jeho stavební firma se specializovala na základní věci: základové desky, příjezdové komunikace, rampy, zpevněné plochy – nic zvlášť atraktivního, ale samé nezbytné a také báječně ziskové projekty. Firma byla dobrá, rychlá a etická…, kteréžto kvality nebyly v této branži rozhodně samozřejmostí. Bohužel však byla malá; všechny ostatní firmy, s nimiž měl Vetter vytvořit joint venture, měly na trhu významnější podíl. A jejich šéfové se v obchodních, regulačních a legislativních otázkách vyznali lépe než on.

Konverzace u oběda neustále sklouzávala od posledních výsledků Diamondbacks a Mets k otázkám zástav, úrokových sazeb a špičkových technologických systémů, což Vettera znervózňovalo. Přistihl se, že se už zase dívá z okna na velké staveniště vedle hotelu, kde vyrůstala nějaká vysoká kancelářská budova nebo bytový dům.

Přitom jeho pozornost upoutal jeden konkrétní zaměstnanec. Byl oblečen trochu jinak než ostatní – měl na sobě tmavě modrou kombinézu a žlutou přilbu – a přes rameno nesl svinutý drat nebo kabel. Vynořil se z poklopu kousek od zadní strany staveniště, postavil se a začal se rozhlížet kolem sebe a mžourat. Nato vytáhl mobilní telefon a kamsi zavolal. Když domluvil, zaklapl telefon a vyrazil přes staveniště. Místo aby však odešel pryč, zamířil k vedlejší budově. Vypadal naprosto klidně a jeho chůze působila hopsavým dojmem. Očividně měl radost z toho, co dělá.

Tohle všechno bylo úplně normální. Chlapík v modré kombinéze by klidně mohl být Vetterem před třiceti lety. Nebo kterýmkoliv z Vetterových současných zaměstnanců.

Vetter se začal uklidňovat. Náhle si tu připadal mnohem víc jako doma – stačilo se dívat na muže v modré kombinéze i na ostatní stavební dělníky v pracovních bundách a montérkách, jak přenášejí nářadí a materiál, jak mezi sebou vtipkují. Vetter si vzpomněl na vlastní firmu – na lidi, s nimiž pracoval a kteří pro něj byli jako rodina. Starší běloši, vesměs tiší, hubení a opálení vyvolávali ve Vetterovi dojem, že míchají beton od narození, zatímco mladší hispánští zaměstnanci v jednom kuse brebentili a pracovali s větší precizností a pýchou.

Vetter si pomyslel, že celý New York a lidé, s nimiž tenhle obchod uzavírá, se možná přece jen v mnoha ohledech podobají jeho světu a těm, kdo ho obývají.

Takže se uklidni.

Jeho oči dál sledovaly muže v modré kombinéze a žluté přilbě, který právě zmizel v budově naproti staveništi. Byla to škola. Sam Vetter si v jednom okně všiml několika cedulí.

CHARITATIVNÍ MARATÓN VE SKÁKÁNÍ NA TYŮ „POGO“.

1. KVĚTNA.

VYSKÁKEJTE DĚTEM LÉKY!

VEČEŘE STUDENTŮ SE ZMĚNĚNÝM POHLAVÍM.

3. KVĚTNA. PŘIHLÁŠKY IHNED!

KATEDRA VĚD O ZEMI ZVE NA VÝSTAVU

„SOPKY: ZBLÍZKA A NA VLASTNÍ OČI“

20. DUBNA – 15. KVĚTNA.

JSOU OHNIVÉ A JSOU ZDARMA!

OTEVŘENO PRO VEŘEJNOST.

No dobrá, připustil Vetter pobaveně, možná je New York přece jen trochu jiný než Scottsdale.

33

Rhyme si dál prohlížel důkazy a zoufale se snažil nalézt ve zdánlivě nesouvisejících kouscích kovu, plastu a prachu odebraných na místech činu nějaký spojovací prvek, který by nabudil jeho představivost a pomohl Sachsové zjistit, kde přesně připojil Galt smrtící kabel k vodovodnímu potrubí táhnoucímu se přes Morningside Heights a Harlem.

Pokud to opravdu udělal.

Nabudil jeho představivost… Dost nevhodný výraz, pomyslel si Rhyme.

Sachsová dál procházela Morningside Park a hledala drát propojující distribuční vedení s vodovodními trubkami. Rhyme věděl, že je Sachsová nervózní – nedalo se postupovat jinak než se přiblížit ke kabelu a najít místo, kde je připojen k vodovodním trubkám. Vzpomněl si na tón jejího hlasu, na její prázdné oči, když mu popisovala, jak úlomky kovu ze včerejšího obloukového výboje prošpikovaly tělo Luise Martina jako řešeto.

Kolem ní pobíhaly desítky uniformovaných policistů z nejbližšího okrsku, kteří vyklízeli Morningside Park a všechny budovy v okolí místa rekonstrukce vodovodního řadu. Nemohla se však elektřina dostat přes litinové vodovodní trubky prakticky kamkoliv? Nemohla způsobit obloukový výboj v kuchyni vzdálené kilometry odtud?

Třeba v Rhymově vlastní kuchyni, kde teď stál u dřezu Thom?

Rhyme se podíval na hodiny na monitoru svého počítače. Jestli do šedesáti minut nenajdou ten kabel, odpověď se jim naskytne sama.

Sachsová se Rhymovi ozvala zpátky. „Nic, Rhyme. Možná jsem se pletla. A taky mě napadlo, že ten kabel musí v některém místě překročit metro. Co když ho Galt nastražil tak, aby zasáhl vagon? Budu muset hledat i tam.“

„Pořád jsme ve spojení s Algonquin Consolidated a snažíme zúžit okruh pátrání, Sachsová. Ještě se ti ozvu.“ Otočil se na Mela Coopera a křikl: „Máš něco?“

Technik právě hovořil s inspektorem kontrolního centra. Ten se na základě nařízení Andy Jessen snažil se svými lidmi zjistit, jestli na některé konkrétní části vedení nedošlo k výkyvům napětí. Dalo se to zjistit, protože vedení bylo každých několik desítek metrů opatřeno senzory, které měly kontrolní centrum upozornit v případě problémů s izolací nebo v případě narušení samotného elektrického vedení. Existovala jistá možnost, že se jim podle výkyvu napětí podaří zjistit, kde Galt napojil na vedení svůj smrtící kabel, aby ho vyvedl na povrch.

Cooper však Rhymovi odpověděl: „Nic. Je mi líto.“

Rhyme na okamžik zavřel oči. Bolest hlavy, kterou až dosud potlačoval, narostla na intenzitě. Přemýšlel, jestli jím bolest nelomcuje i někde jinde. U kvadruplegiků to byl vždy problém. Pokud člověk necítí bolest, nikdy se nedozví, co vzpouzející se tělo udělá. Když v lese spadne strom, samozřejmě vydá zvuk, i když kolem právě nikdo není. Existuje však bolest, když ji člověk nevnímá?

Rhyme si uvědomil, že v něm tyto myšlenky zanechávají morbidní pachuť. A také si uvědomil, že ho nepřepadají v poslední době poprvé. Nechápal přesně důvod, ale nedokázal je ze sebe setřást.

A co bylo ještě podivnější, na rozdíl od včerejška, kdy musel ve stejnou denní dobu svádět s Thomem slovní válku, dnes neměl chuť na skotskou. Představa whisky ho téměř odpuzovala.

Což ho trápilo ještě více než bolest hlavy.

Přejížděl očima po důkazních tabulích, avšak nezachytával zadná konkrétní slova, jako by byla psaná cizím jazykem, který sice ve škole studoval, ale léta ho nepoužíval. Znovu se zadíval na plánek znázorňující přenos elektřiny od výroby v generátorech až po domácnosti. A na klesající hodnoty napětí.

Sto třicet osm tisíc voltů…

Požádal Mela Coopera, ať zavolá Sommersovi do Algonquin Consolidated.

„Speciální projekty,“ ozvalo se ve sluchátku.

„To je Charlie Sommers?“

„U telefonu.“

„Tady je Lincoln Rhyme. Pracuji s Amélií Sachsovou.“

„Ano, jistě. Zmiňovala se mi o vás,“ řekl Sommers a tichým hlasem dodal: „Slyšel jsem, že to byl Ray Galt, jeden z našich lidí. Je to pravda?“

„Vypadá to tak. Pane Sommersi…“

„Hele, říkejte mi Charlie. Připadám si jako nějaký čestný policista.“

„Dobrá, Charlie. Sledujete, co se právě teď děje?“

„Zrovna mám na displeji notebooku celou naši síť. Andi Jessen – to je naše ředitelka – mě požádala, abych sledoval, co se děje.“

„Jak dlouho ještě potrvá oprava toho…, jak se tomu říká…, toho spínacího ústrojí v rozvodně, kde vypukl požár?“

„Dvě, tři hodiny. To vedení je pořád jako neřízená střela. Nemůžeme ho nijak odpojit, ledaže bychom zhasli většinu města New York… Můžu vám nějak pomoct?“

„Ano. Potřebuji se dozvědět více o obloukových výbojích. Zdá se, že se Galt napojil na jedno velké distribuční vedení, připojil svůj kabel k vodovodnímu řadu a…“

„Ne, ne. To by neudělal.“

„Proč ne?“

„Ten vodovod je uzemněný. Vyzkratoval by se v okamžiku, kdy by se ho dotkl.“

Rhyme se na okamžik zamyslel. A pak ho napadlo něco jiného. „A co když jen naznačuje, že se napojil na distribuční vedení? Třeba ve skutečnosti nastražil nějakou menší past jinde. Jak vysoké napětí je zapotřebí k vyvolání obloukového výboje?“

„Při sto třiceti tisících voltů získáte obloukový výboj hromadného ničení, ale samozřejmě na něj stačí i mnohem méně šťávy. Klíčové je, aby napětí převyšovalo kapacitu vedení nebo svorek, které ho nesou. Oblouk pak od nich přeskočí na jiný drát – jako fáze na fázi. Nebo na zem. Jako fáze na nulák. U napětí kolem dvou set voltů, s jakým pracují domácnosti, vám vznikne jiskra, ale ne obloukový výboj. Když se přiblížíte čtyřem stům voltů, je už malý obloukový výboj možný. Nad šesti sty už je tahle možnost docela velká. Ale opravdu dlouhý obloukový výboj uvidíte až při středně vysokých a vysokých napětích.“

„Takže tisíc voltů by stačilo?“

„Při správných podmínkách určitě.“

Rhyme se díval na mapu Manhattanu a zaměřoval se na místo kde se právě pohybovala Sachsová. Sommersovy informace exponenciálně zvyšovaly počet míst, kam mohl Galt svůj útok naplánovat.

„Ale proč se na ty obloukové výboje ptáte?“ podivil se Sommers.

„Protože,“ odvětil Rhyme nepřítomně, „Galt pomocí něj za necelou hodinu někoho zabije.“

„Moment, copak se v tom Galtově dopisu psalo něco o obloukovém výboji?“

Rhyme si uvědomil, že nepsalo. „Ne.“

„Takže prostě jen předpokládáte, že to Galt provede takhle.“

Rhyme nenáviděl sloveso „předpokládat“ i všechny jeho odvozeniny. Měl na sebe hrozný vztek a kladl si otázku, zda mu něco důležitého neuniklo. „Pokračujte, Charlie.“

„Obloukový výboj je efektní, ale zároveň je to jeden z nejméně efektivních způsobů, jak využít elektřinu jako zbraň. Nedá se moc dobře kontrolovat – nikdy si nemůžete být jistý, kde nakonec skončí. Podívejte se na ten včerejšek. Galt mířil na celý autobus, ale netrefil se… Chcete vědět, jak bych někoho elektřinou zabil já?“

„Ano, to bych moc rád,“ řekl Lincoln Rhyme rychle a naklonil hlavu k telefonu, aby mohl poslouchat v dokonalém soustředění.

34

Thomas Edison zavedl výškové vedení v podobě oněch dobře známých ošklivých stožárů v New Jersey v roce 1883, avšak první elektrická síť vedla od generátoru na newyorské Pearl Street pod ulicemi dolního Manhattanu. Připojeno bylo tehdy plných devětapadesát zákazníků.

Některým elektrikářům se podzemní síť – neboli „tmavá síť“, jak se jí někdy říkalo – z duše protivila, ale Joey Barzan to tady zbožňoval. Ve firmě Algonquin Consolidated Power and Light pracoval teprve dva roky, ale elektrikařině se věnoval už deset let – vlastně už od osmnácti, kdy poprvé nastoupil do zaměstnání. Nejprve pracoval v soukromé stavební firmě a pak nastoupil do Algonquin Consolidated, kde se postupně vypracoval z pomocníka v předáka. Přemýšlel, že se začne živit jako soukromý elektrikář, a byl odhodlán to jednoho dne udělat, ale prozatím se mu líbilo pracovat pro velkou firmu.

A jakou větší firmu by mohl v oboru najít než Algonquin Consolidated, jednu z největších korporací v zemi?

Před půlhodinou jim s parťákem zavolal potížista a oznámil jim, že nedaleko Wall Street došlo k podivné fluktuaci dodávky elektrické energie do systému metra. Některé trasy newyorské hromadné dopravy měly vlastní elektrárnu, jakousi miniaturní obdobu jejich generátoru M-O-M. Tuto trasu, ve které právě teď rachotil jedoucí vlak, však napájela výlučně elektřina od Algonquin Consolidated. Napětí 27 500 voltů se přenášelo z Queensu do rozvoden podél trasy, kde se snižovalo a měnilo na stejnosměrných 625 voltů napájejících třetí kolej.

Měřicí přístroj v jedné nedaleké rozvodně nicméně hlásil, ze došlo k výpadku trvajícímu zlomek vteřiny. Na jakékoliv narušení dopravy v metru to nestačilo, ale na vyvolání obav ano – obzvláště s přihlédnutím ke včerejšímu incidentu na autobusová zastávce.

A navíc, zatraceně, měl ten útok na svědomí zaměstnanec Algonquin Consolidated. Ray Galt, zkušený potížista z Queensu.

Barzan už obloukové výboje zažil – všem lidem z branže se to dříve nebo později stalo – a dojem z planoucího blesku, exploze a přízračného bzučení byl natolik silný, že si Barzan slíbil, že při styku s elektřinou nikdy nebude riskovat. Vždy bude nosit ochranné rukavice a boty, používat izolované horké tyče a nenosit v práci nic kovového.

Spousta lidí si myslela, že dokáže elektřinu přechytračit. Jenže to nejde. A taky se jí nedá utéct.

Jeho parťák si na okamžik odskočil nahoru a Barzan začal pátrat po důvodu krátkodobého výpadku napětí. Tunel byl chladný a opuštěný, ale rozhodně v něm nepanovalo ticho. Doléhalo sem vrnění motorů a soupravy ho rozechvívaly jako při zemětřesení. Barzanovi se tu však přesto líbilo – mezi kabely, v zápachu rozehřáté izolace, gumy a oleje. New York je jako loď, která je v podpalubí stejně rozlehlá a členitá jako nahoře. A Barzan znal všechny paluby stejně dobře jako Bronx, ve kterém bydlel.

Nedokázal však přijít na to, co způsobilo výkyv. Veškeré linky Algonquin Consolidated se zdály v pořádku. Možná…

Zarazil se, protože si všiml něčeho podivného.

Co je tohle? pomyslel si. Stejně jako všichni elektrikáři – ať už pracují na nadzemní nebo tmavé síti – dobře znal své teritorium a bylo mu jasné, že na potemnělém konci tunelu je něco, co sem nepatří. Na jeden rozvodný panel s jističi napájející systém metra byl bez jakéhokoliv logického důvodu napojen kabel. Ten navíc nevedl dolů směrem k metru, ale mířil nahoru a procházel přes strop tunelu. Byl napojený dovedně – podle kvality spojů se pozná zkušený elektrikář –, takže muselo jít o dílo profesionála. Jenže koho? A proč?

Barzan vstal a vydal se po stopách kabelu.

Po chvíli polekaně hekl. V tunelu stál další zaměstnanec Algonquin Consolidated. Zdálo se, že ho přítomnost jiného člověka prekvapila ještě více než Barzana. Ten ho však v přítmí nepoznal.

„Zdravím,“ řekl Barzan a kývl. Ruce si však muži nepodali, Protože na nich měli oba neforemné ochranné rukavice – dost silné na to, aby mohli při dodržení dalších bezpečnostních opatření pracovat se živými dráty.

Druhý muž zamžoural a setřel si z čela pot. „Nečekal jsem, že tady dole na někoho narazím.“

„Ani já ne. Slyšel jste o tom výkyvu?“

„Jo.“ Muž řekl ještě něco dalšího, ale Barzan ho ve skutečnosti neposlouchal. Přemýšlel, co tu ten člověk vlastně dělá a co sleduje na notebooku. Přenosné počítače samozřejmě používali všichni elektrikáři, poněvadž celá síť byla digitalizovaná. Tento muž se však nedíval na hodnoty napětí ani na funkčnost spínacího ústrojí. Na jeho displeji běželo video zachycující cosi, co vypadalo jako staveniště přímo nad nimi. Jako by muž sledoval výstup z bezpečnostní kamery s vysokým rozlišením.

A pak se Barzan podíval na mužův odznak zaměstnance Algonquin Consolidated.

A sakra.

Raymond Galt, vedoucí operátor technické služby.

Barzan cítil, jak mu z plic syčivě uniká dech. Vzpomněl si, jak inspektor dnes ráno obtelefonovával všechny elektrikáře a vysvětloval jim, čeho se Galt dopustil.

A současně si uvědomil, že napojený kabel má vyvolat další obloukový výboj!

Zachovej klid, říkal si v duchu. V tunelu byla docela velká tma a Galt mu nemohl vidět dobře do tváře; Barzanova překvapená reakce mu tedy možná unikla. Firma a policie navíc vydaly prohlášení o Galtovi teprve před malou chvílí. Možná je Galt tady dole už několik hodin a netuší, že po něm policie pátrá.

„Ještě že už je polední pauza. Umírám hlady.“ Barzan se začal plácat po břiše, než si uvědomil, že přehrává. „Radši se vrátím nahoru. Parťák už mě bude shánět.“

„Jo, tak se opatrujte,“ prohodil Galt a otočil se zpátky k počítači.

Barzan se také otočil a zamířil k nejbližšímu východu, přičemž musel potlačovat nutkání dát se do běhu.

Záhy však pochopil, že měl svůj instinkt poslechnout.

V okamžiku, kdy se odvracel, se totiž Galt rychle pro něco sklonil a zvedl to do vzduchu.

Dal se do běhu, ale Galt byl rychlejší, a když se Barzan otočil, nakrátko zahlédl Galtovu těžkou laminátovou horkou tyč, jež se právě obloukem snášela na jeho přilbu. Úder ho omráčil a seslal na špinavou podlahu.

Barzan ještě stačil zahlédnout patnáct centimetrů od svého obličeje kabel s napětím 138 000 voltů, jenže pak ho tyč udeřila znovu.

35

Amélie Sachsová dělala to, co dělala nejlépe.

Možná ne nejlépe.

Ale rozhodně to dělala nejraději. Při této činnosti si připadala nejvíce naživu.

Řídila auto.

Vydávala maximum ze sebe i z vozu, pádila městskými ulicemi, projížděla zdánlivě nemožné trasy a zohledňovala přitom, jak hustá bude tam či onde doprava, kolik aut tam bude a kolik chodců. Proplétala se mezi auty, prováděla kontrolované smyky. Když jel člověk rychle, nemohl s autem dělat elegantní kudrlinky, nemohl tančit na silnici; musel brát všechno na sílu, musel dupat na pedály, škubat volantem, drát se kupředu.

Ne nadarmo se těmhle autům říká „nadupaná“.

Její Ford Torino Cobra 428 z roku 1970, potomek Fordu Fairlane, dokázal vyvinout sílu 405 koní při kroutícím momentu 606 newtonmetrů. Sachsová v něm samozřejmě měla volitelnou čtyřrychlostní manuální převodovku, kterou potřebovala kvůli své těžké noze. Řadicí páka šla ztuha, a pokud člověk neřadil přesně, musel převodovku neustále seřizovat a navíc hrozilo vylámání zubů na ozubených převodech. Bylo to zkrátka něco jiného než dnešní šestistupňové převodovky, které člověku všechno odpustí a jež mají v oblibě podnikatelé prožívající krizi středního věku, s bluetoothem v uchu a myšlenkami na dnešní rezervaci v hlavě.

Cobra sípala, skučela, naříkala; měla zkrátka mnoho různých hlasů.

Sachsová ztuhla. Sice krátce zatroubila, ale než zvukové vlny dorazily k pomalejšímu řidiči, který se chystal vyjet z pruhu, aniž se podíval do zpětného zrcátka, byla už dávno před ním.

Bez okolků přiznávala, že se jí stýská po jejím předešlém autě, Chevroletu Camaro SS, které si kdysi vypiplala s tátou. Vůz padl za oběť pachateli jednoho nedávného případu. Otec jí však vždycky připomínal, aby do automobilů příliš citově neinvestovala. Jistě, auto je tvou součástí, říkal jí, ale nejsi to ty. A taky to není tvoje dítě ani tvůj nejlepší kamarád. Jsou to jen hřídele, kola, válce, kotouče a složitá elektronika, která se kdykoliv může začít chovat netečně nebo líně a nechat tě na holičkách. Může tě taky zradit a zabít, a jestli sis někdy myslela, že to tomuhle shluku oceli, plastu mědi a hliníku není úplně jedno, tak jsi byla na omylu.

Amie, auto má jen tolik duše, kolik jí do něj vložíš. O nic víc a o nic míň. Na to nikdy nezapomínej.

Takže ano, Sachsová ztráty camara litovala a věděla, že to jen tak nepřebolí. Zároveň však teď jezdila v prima autě, které jí vyhovovalo. A které mělo poněkud nepatřičně na volantu znak Chevroletu Camaro – darovala jí ho Pammy, která ho s téměř nábožnou úctou odstranila z Améliina zničeného chevroletu a Amélie si ho připevnila na volant fordu.

Před křižovatkou prudce na brzdy, podřazení na vyšší otáčky, mrknout nalevo, mrknout napravo, pustit spojku a tradá pryč. Tachometr se přehoupl přes osmdesátku. A pak olízl devadesátku a stovku. Modrý majáček na palubní desce, který Amélie téměř nevnímala, blikal ve zběsilém rytmu jejího bušícího srdce.

Momentálně jela po West Side Highway na staré Route 9A, kam se před několika kilometry dostala z Henry Hudson Parkway. Směřovala na jih kolem dobře známých orientačních bodů: heliportu, Hudson River Parku, přístaviště jachet nebo komplikovaného vjezdu do Holland Tunnelu. Když se po chvíli vynořily napravo od ní budovy finanční čtvrti, prohnala se kolem mohutného staveniště, kde kdysi stávaly věže Světového obchodního centra, a navzdory zběsilé jízdě si stačila pomyslet, že jestli někde prázdnota dokáže vrhat stín, tak je to tady.

Kontrolovaným smykem nasměrovala cobru na Battery Place a uháněla na východ do změti ulic dolního Manhattanu.

Právě když dělala dovednou myšku kolem dvou taxíků, přičemž jí neunikl šokovaný výraz sikha v turbanu, který seděl za volantem jednoho z nich, ozval se v miniaturním sluchátku zastrčeném do jejího ucha praskavý zvuk.

„Sachsová!“

„Co je, Rhyme?“

„Kde jsi?“

„Už jsem skoro tam.“

Sachsová spálila gumu na všech čtyřech pneumatikách, když prudce zatočila o devadesát stupňů a vmáčkla Ford Cobra mezi obrubník a vedlejší auto – jedna ručička přitom neklesla pod hodnotu 70 a druhá pod hodnotu 5000.

Měla namířeno na Whitehall Street, kousek od Stone Street. Rhyme se totiž telefonicky bavil s Charliem Sommersem a jejich rozhovor přinesl nečekaný výsledek. Manažer speciálních projektů naznačil, že by se Galt mohl pokusit o něco jiného než o obloukový výboj; prý by mohl jednoduše pustit na nějaké veřejné prostranství elektrický proud s tak vysokým napětím, že to postačí k usmrcení kolemjdoucích. Ti by se tak vlastně stali součástí elektrického obvodu. Podle Sommerse to bylo snazší a účinnější a bylo k tomu potřeba mnohem nižší napětí.

Rhyme dospěl k závěru, že požár v rozvodně měl ve skutečnosti odvést pozornost od skutečného cíle Galtova útoku, který se pravděpodobně nacházel někde v centru. Kriminalista si tedy znovu prohlédl seznam výstav s lávovými a sopečnými exponáty a našel tu, která se nacházela nejdále od Harlemu, kde všichni pátrali: jmenovitě v Amsterdam College.

Amsterdam College byla dvouletá vysoká škola specializující se na administrativní a ekonomické obory, avšak na tamní katedře svobodných umění právě probíhala výstava geologických útvarů, která obsahovala i expozici o sopkách.

„Už jsem tady, Rhyme.“ Sachsová se smykem zastavila před školou a zanechala na šedém asfaltu dva přesně vykrojené černé pruhy. Než se kolem pneumatik rozplynul kouř, byla už z auta dávno venku. Ten dým jí zlověstně připomínal rozvodnu MH-1U firmy Algonquin Consolidated…, a ačkoliv se tomu snažila předejít, objevil se jí před očima také obraz černorudých teček v těle Luise Martina. Když vzápětí klusala ke vchodu do školní budovy, znovu byla vděčná, že škubavá artitická bolest v kolenou alespoň částečně odvádí její pozornost od těchto drsných vzpomínek.

„Zrovna si tu budovu prohlížím, Rhyme. Je velká. Větší, než jsem čekala.“ Sachsová neohledávala místo činu, takže si neinstalovala na čelo kameru.

„Do konce lhůty ti zbývá osmnáct minut.“

Sachsová si prohlédla pětipatrovou univerzitní budovu, z níž spěšně a s nejistými výrazy ve tvářích vycházeli studenti, profesoři a zaměstnanci. Tucker McDaniel s Lonem Sellittem totiž rozhodli o evakuaci celé budovy, a tak teď všichni spěchali pryč s kabelkami, počítači a knihami pod paží. Téměř všichni se během chvatného odchodu alespoň jednou podívali nahoru.

Ve světě po 11. září se každý dívá nahoru.

Mezitím přijelo další auto, z něhož vystoupila žena v tmavém kostýmu. Byla to Améliina kolegyně, detektiv Nancy Simpsonová.

„Tak co tu máme, Amélie?“ zeptala se, když doběhla k Sachsové.

„Myslíme si, že Galt něco nastražil v téhle škole. Ale zatím nevíme co. Půjdu dovnitř a trochu se tam porozhlédnu. Můžeš je vyslechnout,“ kývla směrem k evakuovaným lidem, „a zjistit, jestli tu Galta někdo nezahlédl? Máš jeho fotku?“

„V palmtopu.“

Sachsová přikývla a znovu vyrazila ke vchodu do školy. Nevěděla přesně, jak postupovat, ale měla na paměti, co jí říkal Sommers. Věděla, kde může být nastražená bomba nebo kde by pravděpodobně zaujal pozici odstřelovač. Hrozba elektrického proudu však mohla vycházet odkudkoliv.

„Co přesně by tu Galt mohl podle Charlieho nastražit?“ zeptala se Rhyma.

„Nejefektivnějším způsobem by bylo využít oběť jako vypínač. Připojit jeden drát na kliku dveří nebo na zábradlí a druhý na podlahu. Anebo by podlaha mohla posloužit jako přirozené uzemnění, kdyby byla vlhká. Obvod zůstává otevřený, dokud se oběť nedotkne kliky nebo zábradlí. V tu chvíli jí projede elektrický proud. K zabití člověka by vůbec nebylo zapotřebí vysokého napětí. Jiným způsobem jen nechat prostě někoho, ať se oběma rukama dotkne živého zdroje. Tím se mu do hrudníku vyšle tak vysoké napětí, že ho to zabije. Ale není to tak účinné.“

Účinné… Za těchto okolností dost morbidní výraz.

Za Sachsovou se ozývalo houkání a vytí sirén. Hasiči, pohotovostní jednotka newyorské policie i záchranáři se začali sjíždět na místo.

Sachsová mávla na pozdrav Bo Haumannovi, štíhlému a prošedivělému šéfovi pohotovostní jednotky, který dříve působil jako výcvikový seržant. Haumann na ni kývl a začal organizovat své agenty – někteří pomáhali evakuovaným do bezpečí, jiní se řadili do zásahových týmů, které měly pátrat po Raymondu Galtovi a jeho případných komplicích.

Amélie na chvíli zaváhala a pak zatlačila do prosklené části vchodových dveří – sahat na kovovou kliku se jí příliš nechtělo – a proti proudu evakuovaných lidí vstoupila do vestibulu školní budovy. Chtěla každého upozornit, ať se nedotýká ničeho kovového, ale měla strach, že kdyby to udělala, vyvolala by paniku a lidé by přišli k úrazu nebo by mohli být ušlapáni. A kromě toho jim do vypršení lhůty pořád ještě zbývalo plných patnáct minut.

Uvnitř byla spousta kovových zábradlí, klik, schodišť a mřížek v podlaze. Nebylo však podle čeho poznat, zda jsou tyto předměty někde napojené k živému drátu.

„Já nevím, Rhyme,“ řekla Sachsová nejistě. „Jasně, je tu spousta kovu. Ale na podlahách jsou většinou koberce nebo linoleum. To jsou přece špatné vodiče.“

Nechtěl tu třeba Galt jednoduše založit požár?

Třináct minut.

„Hledej dál, Sachsová.“

Sachsová vyzkoušela bezkontaktní proudový detektor od Charlieho Sommerse. Přístroj jí tu a tam ohlásil přítomnost napětí, které však nepřevyšovalo hodnoty běžné pro domácnost. Zdroj se navíc nikdy nenacházel v místech, která byla pro případné zabití nebo zranění člověka nejpříhodnější.

Její pohled upoutalo blikající žluté světlo za oknem. Byl to automobil společnosti Algonquin Consolidated, na jehož boku se táhl nápis Havarijní údržba. Sachsová poznala hned dva ze čtyř mužů sedících uvnitř: bezpečnostního ředitele Bernieho Wahla a viceprezidenta pro provozní záležitosti Boba Cavanaugha. Oba klusem zamířili k hloučku policistů, v němž stála i Nancy Simpsonová.

Když se Sachsová dívala přes sklo na trojici svých známých, všimla si vůbec poprvé staveniště, které se rozprostíralo vedle školy. Zdálo se, že se na něm staví nějaká výšková budova. Dělníci pravě šroubovali a svařovali kovové nosníky.

Sachsová se zadívala zpátky do vestibulu, ale vzápětí jako by dostala ránu do žaludku. Znovu se otočila a upřela pohled na staveniště.

Kov. Celá konstrukce byla výlučně z kovu.

„Rhyme,“ řekla Sachsová tiše, „myslím, že Galt vůbec nemá na mušce školu.“

„Jak to myslíš?“

Amélie mu to vysvětlila.

„Ocel… Jasně, Sachsová, to má logiku. Zkus ty dělníky odvolat ze staveniště. Já zatím zavolám Lonovi a nechám to zkoordinovat s pohotovostním týmem.“

Sachsová vyrazila ze dveří k maringotce, v níž měla kancelář stavební firma realizující projekt výškové budovy. Přitom se dívala na dvacet až pětadvacet pater kovu, která se možná měla již brzy proměnit v uzavřený elektrický obvod a na nichž se momentálně nacházelo dobrých dvě stě pracovníků. Přitom napočítala jen dva malé výtahy, které mohly tyto pracovníky odvézt do bezpečí.

Do jedné hodiny odpoledne zbývalo deset minut.

36

„Co se děje?“ zeptal se Sam Vetter číšníka v hotelové jídelně Díval se se svými spolustolovníky z okna na něco, co vypadalo jako evakuace školy i staveniště nacházejícího se mezi univerzitou a hotelem. Na místo se sjížděly policejní a hasičské vozy.

„Je to bezpečné, viďte?“ dotázal se jakýsi host. „Myslím tady.“

„Ano, pane, velmi bezpečné,“ ujistil ho číšník.

Vetter nicméně věděl, že číšník nemá nejmenší ponětí, co je bezpečné, a co není. A protože pracoval ve stavebnictví, okamžitě začal vyhodnocovat poměr počtu únikových východů k počtu hostů.

Jeden z podnikatelů u jeho stolu, muž ze Santa Fe, se zeptal: „Slyšeli jste o tom včerejším incidentu? O tom výbuchu v elektrárně? Možná to s tím nějak souvisí. Říkalo se, že to udělali teroristi.“

Vetter sice slyšel jedny či dvoje zprávy, ale poslouchal je jen na půl ucha. „A co se stalo?“

„Nějaký chlap provedl něco se sítí. Chápete, naboural se do elektrárenské společnosti.“ Podnikatel ukázal z okna. „Možná provedl totéž v té škole. Nebo na tom staveništi.“

„Ale u nás ne, že ne?“ utrousil znepokojeně jiný stolovník. „V hotelu ne.“

„Ne, ne, u nás ne.“ Číšník se usmál a zmizel. Vetter přemýšlel, kterým únikovým východem momentálně sprintuje pryč.

Lidé vstávali a shlukovali se u oken. Z restaurace se nabízel dobrý výhled na venkovní rozruch.

Vetter slyšel opodál slova: „Né, to nejsou teroristi. Je to prý nějaký vyšinutý zaměstnanec. Elektrikář energetické firmy. V televizi ukazovali jeho fotku.“

V tu chvíli Sama Vettera něco napadlo. Obrátil se na jednoho ze spolustolovniků. „Vy víte, jak vypadá?

„Akorát vím, že je mu něco přes čtyřicet. A možná prý nosí firemní kombinézu a žlutou přilbu. Ta kombinéza je modrá.“

„Proboha. Myslím, že jsem ho viděl. Jen před malou chvílí.“

„Cože?“

Viděl jsem nějakého dělníka v modré kombinéze a žluté přilbě. Přes rameno nesl svinutý elektrický kabel.“

„Tak to rychle řekněte policajtům.“

Vetter vstal. Vyrazil z jídelny, pak zaváhal a sáhl si do kapsy. Trápilo ho, že by si jeho novopečení přátelé mohli myslet, že se aží vyhnout placení. Slyšel, že obyvatelé New Yorku jsou vůči cizím lidem velmi podezíraví, a nechtěl, aby jeho první krok do světa velkoměstského byznysu zmařila podobná prkotina. Vytáhl deset dolarů za sendvič a pivo, pak si vzpomněl, kde je, a položil na stůl dvacku.

„S tím si nelamte hlavu, Same! Spěchejte už.“

Vetter se pokusil rozpomenout, kde přesně vyšel ten člověk z podzemí a kde telefonoval, než zamířil do školy. Kdyby si alespoň přibližně vzpomněl na čas mužova telefonátu, možná by ho policie dokázala vypátrat. Mobilní operátor by jim mohl prozradit, s kým ten člověk mluvil.

Sam Vetter seběhl po eskalátoru po dvou schodech a ocitl se ve vestibulu. Tam zahlédl policistu, který stál kousek od recepce.

„Promiňte, pane, ale právě jsem se doslechl… Vy hledáte někoho, kdo pracuje pro elektrárenskou společnost? Muže, který spáchal ten včerejší útok?“

„Přesně tak, pane. Vy o tom něco víte?“

„Myslím, že jsem ho možná zahlédl. Nevím to úplně jistě. Možná to není on. Ale říkal jsem si, že bych vám o tom měl říct.“

„Malý moment.“ Policista zvedl objemnou vysílačku a promluvil do ní. „Pochůzkář sedm osm sedm tři volá velitelské stanoviště. Myslím, že mám svědka. Možná viděl podezřelého, příjem.“

„Rozumím,“ ozval se z reproduktoru řinčivý hlas. „Vydržte… Dobrá, sedm osmičko, pošlete ho ven. Na Stone Street. Chce s ním mluvit Simpsonová, příjem.“

„Rozumím. Sedm osm konec.“ Policista se otočil k Vetterovi a rekl: „Vyjděte hlavním vchodem ven a odbočte doleva. Stojí tam Nancy Simpsonová. Případně požádejte, ať vám ji seženou.“

Vetter rychle proběhl vestibulem a pomyslel si: Jestli je ten chlap pořád na staveništi, mohli by ho dopadnout dřív, než ublíží někomu dalšímu.

Moje první cesta do New Yorku, a hned se možná dostanu do novin. Budu hrdina.

Co by na to asi řekla Ruth?

37

„Amélie!“ vykřikla z chodníku Nancy Simpsonová. „Mám tady svědka. Hosta z toho hotelu vedle.“

Sachsová rychle přiběhla k Simpsonové, která pokračovala: „Už prý jde za náma.“

Amélie předala tyto informace Rhymovi.

„Kde Galta viděl?“ dotázal se kriminalista naléhavě.

„To ještě nevím. Teprve si s ním promluvíme. Za vteřinku.“

Rozeběhly se se Simpsonovou ke vchodu do hotelu, aby měly ke svědkovi blíž. Přitom se Sachsová zadívala k obloze na ocelový skelet budované konstrukce. Dělníci ho rychle opouštěli. Do vypršení lhůty zbývalo jen pár minut.

Vtom za sebou zaslechla mužský hlas: „Policistko! Detektive!“

Otočila se a viděla, jak k ní běží viceprezident Algonquin Consolidated Bob Cavanaugh. Rozložitý viceprezident ztěžka oddechoval a vydatně se potil. Jeho výraz Sachsové sděloval: Promiňte, ale zapomněl jsem vaše jméno.

„Amélie Sachsová.“

„Bob Cavanaugh.“

Sachsová přikývla.

„Slyšel jsem správně, že vyklízíte to staveniště?“

„Ano, to je pravda. V té škole jsme nenašli žádné potenciálně vhodné místo k útoku. Na podlahách jsou většinou koberce a…“

„Jenže staveniště taky nedává smysl,“ namítl Cavanaugh a začal zběsile mávat rukama směrem ke stavbě.

„Totiž, já jsem myslela… ty nosníky, ta spousta kovu.“

„Kdo je tam, Sachsová?“ vložil se na dálku do rozhovoru Rhyme.

„Provozní ředitel Algonquin Consolidated. Myslí si, že na to staveniště Galt nezaútočí.“ Sachsová se obrátila na Cavanaugha. „Proč ne?“

„Podívejte!“ řekl viceprezident zoufale a ukázal na hlouček dělníků stojících opodál.

„Co myslíte?“

„Přece jejich boty!“

„Osobní ochranné vybavení,“ zašeptala Sachsová. „Byli by izolovaní.“

Pokud se jí nemůžete vyhnout, chraňte se před ní…

Někteří muži měli i rukavice a tlusté bundy.

„Galt by věděl, že budou mít na sobě ochranný oděv,“ řekl viceprezident pro provozní záležitosti. „Kdyby tady chtěl někomu ublížit, musel by do té konstrukce napumpovat takové množství šťávy, že by v celé čtvrti vypadla síť.“

„No jo,“ řekl Rhyme, „ale jestli nemá na mušce školu ani to staveniště, tak na co chce zaútočit? Anebo jsme ho odhadli úplně špatně? Možná tam vůbec není. Výstava sopek probíhala i někde jinde.“

V tu chvíli sevřel Cavanaugh Sachsovou za paži a ukázal za sebe. „Hotel!“

„Ježíšikriste,“ zamumlala Sachsová a vytřeštila na hotel oči. Byla to elegantní minimalistická budova ze strohého kamene, kterou zdobil mramor, fontány… a kov. Spousta kovu. Měděné dveře, ocelové schodiště a podlahy.

Také Nancy Simpsonová se otočila a upřela pohled na hotel.

„Co je?“ zeptal se Rhyme naléhavě.

„Je to ten hotel, Rhyme. Na ten se chystá zaútočit.“ Sachsová popadla vysílačku, aby zavolala šéfovi pohotovostní jednotky, a současně sprintem vyrazila s Nancy Simpsonovou k hotelu. „Bo, tady je Amélie. Galt se chystá zaútočit na hotel. Vím to jistě. To staveniště ho nezajímá. Rychle tam přesuň svoje lidi! Evakuujte hotel!“

„Rozumím, Amélie, hned tam…“

Zbytek věty však Sachsová neslyšela. Přesněji řečeno slyšela, ale ať už Bo Haumann řekl cokoliv, Amélie ho přestala vnímat v okamžiku, kdy se zadívala do mohutných oken hotelu.

Ačkoliv ještě nebyla jedna hodina odpoledne, asi půltucet hostů v Battery Park Hotelu jako by náhle zcepeněl. Jejich živé obličeje ztratily veškerý výraz a jejich těla se stala loutkami, karikaturami, groteskami. V koutcích rtů napjatých jako provazy se zaleskly sliny. Prsty, chodidla, brady se začaly třást.

Přihlížející chvíli lapali po dechu a pak začali ječet v panické hrůze z tohoto neskutečného výjevu – lidé se měnili v tvory jako vystřižené z úchylného hororu, v dokonalé zombie. Dva nebo tři uvízli v otočných dveřích s rukama položenýma na madle a nyní sebou v tomto stěsnaném prostoru trhaně cukali. Jeden muž v křečovitém záškubu prokopl sklo dveří a střep mu proťal stehenní tepnu, z níž začala stříkat kouřící krev. Další muž, vlastně ještě mladík ve studentském věku, svíral velké mosazné dveře do banketky, předkláněl se, třásl se a bezděky močil. Další dva lidé strnule stáli s rukama na zábradlí vedle nízkých schůdků vedoucích do baru a křečovitě se chvěli, zatímco jim z těla unikal život.

A dokonce i venku slyšela Sachsová nelidské sténání vycházející hluboko z dýmajícího hrdla ženy strnulé uprostřed kroku.

Jakýsi podsaditý muž vyrazil dopředu, aby zachránil jednoho z hostů – chtěl ho rychle odstrčit od panelu výtahu, k němuž byla připečená kouřící ruka hosta. Snad onen dobrodinec opravdu věřil, že může prudkým nárazem odtrhnout nebohou oběť od panelu. Nepočítal však s rychlostí a silou elektřiny. V okamžiku, kdy se oběti dotkl, stal se i on součástí obvodu. Jeho tvář se zkroutila v masu bolestných vrásek, načež se i jeho výraz roztavil v přízračnou masku panenky, která se vzápětí rovněž roztřásla jako osika.

Krev vytékala z úst, zuby se zarývaly do jazyků a rtů. Oči se obracely do důlků.

Jakási žena s prsty omotanými kolem kliky dveří byla zřejmě obzvláště dobrý vodič: záda se jí prohnula do zdánlivě nemožného úhlu a oči, které už nic neviděly, se upíraly ke stropu. Její stříbrné vlasy chytily plamenem.

„Rhyme…,“ zašeptala Sachsová. „Je to zlé, opravdu zlé. Budu ti muset zavolat později.“ Zaklapla telefon, aniž čekala na odpověď.

Otočily se se Simpsonovou a začaly k hotelu posílat sanitky. Pohled na škubající se ruce a nohy, na ztuhlé, a přesto se třesoucí svaly, na vystupující žíly, na sliny a krev vypařující se z obličejů posetých ošklivými puchýři Sachsovou děsil.

„Musíme udržet zbylé hosty v hotelu!“ vykřikl Cavanaugh. „Nesmějí se ničeho dotýkat!“

Sachsová se Simpsonovou odběhly k oknům a začaly ukazovat lidem, ať odstoupí od dveří, jenže všichni byli v panice, dál se hrnuli k východům a zastavili se teprve ve chvíli, kdy před sebou spatřili tu hrůzostrašnou scénu.

Usekněte jí hlavu…

Otočila se na Cavanaugha a vykřikla: „Jak se tady dá vypnout proud?“

Viceprezident se rozhlédl kolem sebe. „Nevíme, na co se napojil. Kolem máme linky metra, distribuční vedení, napájecí vedení… Zavolám do Queensu a nechám v téhle oblasti vypnout úplně všechno. Odpojí to od proudu i burzu cenných papírů, ale jinou možnost nemáme.“ Vytáhl mobilní telefon. „Jenže to pár minut potrvá. Takže řekněte lidem v hotelu, ať zůstanou na místě. A ať se ničeho nedotýkají!“

Sachsová odběhla k největšímu panoramatickému oknu a začala zběsilými gesty posílat lidi zpátky. Někteří ji pochopili a přikývli. Jiní však propadali panice. Sachsová sledovala, jak se jedna mladá žena vymanila kamarádům a zběsile vyrazila k nouzovému východu, před nímž leželo kouřící tělo muže, který se tudy pokusil odejít o chvíli dřív. Sachsová zabušila na okno. „Ne!“ zaječela. Žena se na ni podívala, ale běžela s rozpřaženýma rukama dál.

„Ne, nedotýkejte se jich!“

Vzlykající žena uháněla dopředu.

Už byla tři metry od dveří…, dva metry…

Jiná možnost není, dospěla k závěru Amélie.

„Nancy, okna! Rozbijeme je!“ Vytáhla služební pistoli, zkontrolovala prostor za okny a šesti kulkami mířenými co nejvýš rozbila tři masivní okna ve vestibulu.

Žena při zvuku výstřelů začala křičet a vrhla se k zemi těsné předtím, než se stačila dotknout smrtící kliky.

Nancy Simpsonová rozbila okna na opačné straně dveří.

Obě detektivky skočily dovnitř a začaly varovat lidi, ať se nedotýkají ničeho kovového, a organizovat hromadný ústup přes okenní rámy plné trčících střepů, zatímco do vestibulu se začal valit neskutečně odporný kouř.

38

Proud je vypnutý!“ křikl Bob Cavanaugh.

Sachsová přikývla, nasměrovala záchranáře k obětem a začala si prohlížet dav shromážděný před hotelem v naději, že uvidí Galta.

„Detektive!“

Amélie Sachsová se otočila. Jejím směrem běžel muž v kombinéze firmy Algonquin Consolidated. Když Sachsová spatřila důvěrně známý tmavě modrý mundúr, který měl navíc na sobě běloch, okamžitě ji napadlo, že by to mohl být Galt. Svědek z hotelu totiž vypověděl, že se pravděpodobný pachatel nachází někde v okolí, a Galtova fotografie z databáze motorových vozidel nebyla dost kvalitní na to, aby se podle ní dal pachatel spolehlivě identifikovat.

Když se však muž přiblížil, bylo zřejmé, že je mnohem mladší než Galt.

„Detektive,“ řekl zadýchaně, „ta policistka říkala, že bych si měl s váma promluvit. Stalo se něco, o čem byste asi měla vědět.“ Zkřivil obličej, neboť k nim z útrob hotelu dorazil kouř.

„Povídejte.“

„Pracuju pro tu elektrárenskou společnost. Algonquin Consolidated. A můj parťák je v jednom z našich tunelů, co jsou pod náma.“ Kývl směrem k Amsterdam College. „Snažím se s ním spojit, jenže on nereaguje. Vysílačky přitom normálně fungujou.“

Podzemí. Místo, kde vedou elektrické kabely.

„Napadlo mě teda, že je třeba Raymond Galt někde tam dole a Joey na něj narazil. Rozumíte. Mám o něho strach.“

Sachsová si k sobě přivolala dva pochůzkáře a všichni tři spolu se zaměstnancem Algonquin Consolidated chvatně vyrazili ke škole. „Máme právo průchodu přes školní sklep,“ vysvětlil jim elektrikář. ,,Je to nejlepší způsob, jak se do toho tunelu dostat.“

Takhle tedy na Galtovi ulpěly stopy sopečného popela: při vstupu do tunelu musel projít výstavní halou univerzity. Sachsová zavolala Rhymovi, popsala mu mechanismus přenosu sopečného popela na Galta a dodala: „Půjdu tam, Rhyme. Možná je ještě v tom tunelu. Zavolám ti, až budu něco vědět. Našels mezi důkazy ještě něco, co by nám mohlo pomoct?“

„Už nic, Sachsová.“

„Takže jdu dolů.“

Opět ukončila hovor, než Rhyme stačil něco odpovědět, a následovala zaměstnance Algonquin Consolidated ke dveřím vedoucím do sklepa. V budově byla vypnutá elektřina, ale na stěnách žhnula nouzová světla jako červené a bílé oči. Elektrikář se chystal projít dveřmi.

„Ne,“ zarazila ho Sachsová. „Vy počkáte tady.“

„Dobrá. Takže sejdete dvě křídla schodů a uvidíte červené dveře s nápisem ‚Algonquin Consolidated‘. Ty vedou ke schodišti, po kterém sejdete do služebního tunelu. Tady je klíč.“ Podal klíč Sachsové.

„Jak se váš parťák jmenuje?“

„Joey. Joey Barzan.“

„A kde přesně by měl být?“

„Až sejdete z přístupových schodů, dejte se doleva. Joey pracoval zhruba třicet až padesát metrů od schodiště – mělo by to být skoro přesně pod hotelem.“

„Jaká je tam viditelnost?“

„I když je vypnutá šťáva, pojedou tam z baterie nouzová světla.“

Z baterie. Skvělé.

„Ale i tak je tam docela tma. Vždycky používáme baterky.“

„A je tam nějaké živé vedení?“

„Jo, je to přenosový tunel. Kabely vedoucí sem jsou teď vypnuté, ale jiné jsou živé.“

„Jsou obnažené?“

Elektrikář překvapeně zamrkal. „Je v nich sto třicet tisíc voltů. Ne, nejsou obnažené.“

Ledaže je Galt obnažil.

Sachsová zaváhala a pak přejela detektorem napětí přes kliku dveří, čímž si vysloužila mužův zvědavý pohled. Nevysvětlila mu, co je to za vynález, pouze gestem všechny vyzvala, ať ustoupí a s pistolí v ruce rozrazila dveře. Chodba za nimi byla prázdná.

Vyrazila po tmavém schodišti dolů a dva policisté ji následovali. Okamžitě se jí zmocnila klaustrofobie, ale utěšovala se tím, že zde alespoň necítí onen odpudivý zápach spálené gumy, kůže a vlasů.

Šla jako první a oba hlídkoví policisté se drželi za ní. Pevně držela v ruce klíč, ale když došli k červeným dveřím vedoucím do služebního tunelu, zjistila, že jsou pootevřené. Všichni tři si vyměnili pohledy. Sachsová znovu vytasila zbraň. Pochůzkáři ji napodobili a ona jim ukázala, ať za ní pomalu postupují vpřed. Nato tiše otevřela dveře ramenem.

Zastavila se a pohlédla pod sebe.

Sakra. Schody vedoucí do tunelu – jejich výšku odhadla Sachsová na dvě patra – byly kovové. A nenatřené.

Znovu se jí na chvíli zastavilo srdce.

Jestli můžete, vyhněte se jí.

Jestli se jí nemůžete vyhnout, ochraňte se před ní.

A jestli nemůžete ani to, usekněte jí hlavu.

Žádné z magických pravidel Charlieho Sommerse tady ovšem neplatilo.

Sachsová se vydatně potila. Vzpomněla si, že mokrá kůže je mnohem lepší vodič než suchá. A neříkal Sommers něco v tom smyslu, že slaný pot situaci ještě více zhoršuje?

„Vidíte něco?“ ozval se za ní šepot.

„Chcete, abych tam šel já?“ zeptal se druhý policista.

Sachsová ponechala jejich otázky bez odpovědi a místo toho rekla: „Nedotýkejte se ničeho kovového.“

„Jasně. Proč ne?“

„Sto tisíc voltů. Proto.“

„Aha. Jasně.“

Sachsová začala sestupovat ze schodů, přičemž napůl očekávala, že uslyší strašlivé prasknutí a zorné pole jí zaplní oslepující sprška jisker. Sešla po prvním křídle schodů a pak po druhém.

Její odhad byl mylný. Cesta do tunelu se skládala ze tří velmi strmých křídel schodů.

Když se přiblížili ke dnu tunelu, uslyšeli hlomoz a vrnění. Hlasité. Kromě toho bylo dole o deset stupňů tepleji než venku a s každým dalším krokem do hlubin teplota dál stoupala.

Další úroveň pekla.

Tunel byl větší, než Sachsová čekala – asi dva metry na šířku a dva a půl metru na výšku –, ale mnohem tmavší. Mnoho žárovek nouzového osvětlení chybělo. Napravo, v dálce asi patnácti metrů, Sachsová jen matně rozeznávala konec tunelu. Nebyly tam žádné dveře, jimiž by Galt mohl uprchnout, a zřejmě ani žádné skrýše. Nalevo, kde se měl nacházet Joey Barzan, však chodba mizela v sérii zákrut a ohybů.

Sachsová pokynula oběma policistům, aby se drželi za ní, a společně se přesunuli do prvního úseku tunelu. Tam se zastavili. Amélie nevěřila, že je Galt stále zde – pravděpodobně se co nejvíce vzdálil od místa útoku –, ale bála se pastí.

Navíc se pouze domnívala, že Galt z tunelu odešel – jisté to nebylo. Když tedy vykoukla za první ohyb, byla přikrčená a v ruce držela služební pistoli. Nenatahovala však ruku před sebe, protože by do ní Galt mohl udeřit a zmocnit se zbraně.

Nic.

Podívala se na kaluže pokrývající betonovou podlahu. Voda. No jasně. Spousta vodivé vody.

Přesunula pohled na stěnu tunelu, po níž se táhly silné černé kabely.

POZOR!!! VYSOKÉ NAPĚTÍ

PŘED MANIPULACÍ KONTAKTUJTE

ALGONQUIN CONSOLIDATED POWER & LIGHT

Vzpomněla si, co jí před chvílí říkal o napětí zaměstnanec Algonquin Consolidated.

„Můžeme,“ zašeptala a pokynula dvěma policistům za sebou, ať zvýší tempo. Na osudu elektrikáře Joeyho Barzana jí samozřejmě záleželo, ale ještě silněji doufala, že v tunelu najde stopy, které jí prozradí, kam má Galt namířeno.

Bylo to však vůbec možné? Odhadovala, že tyhle tunely mohou být celé kilometry dlouhé. Bezpochyby představují dokonalou únikovou trasu. Podlahy byly betonové a pokryté špínou, ale žádné otisky šlépějí se na nich nedaly rozeznat. Zdi byly umouněné. Mohla by tu celé dny sbírat stopové důkazy, a stejně by nenašla nic, co by jednoznačně ukazovalo, kam se Galt poděl. Možná…

Vtom se ozval škrábavý zvuk.

Sachsová strnula. Odkud se to vzalo? Nejsou tady boční chodby, kde by se Galt mohl ukrýt?

Jeden z policistů zvedl ruku. Ukázal si na oči a potom dopředu. Sachsová přikývla, ačkoliv si myslela, že tento vojenský signál tady opravdu není nutný.

Ale když to policistovi v téhle situaci pomůže…

Ona sama nenacházela nic, co by ji v daném okamžiku povzbudilo. Před očima se jí znovu objevily syčící úlomky roztaveného kovu.

Vrátit se už však nemohla.

Další hluboké nadechnutí.

A další pohled… I následující úsek tunelu byl prázdný. Také však byl ještě tmavší než předchozí a Sachsová brzy spatřila důvod: nejenže spousta žárovek opět chyběla, ale ty, které v tunelu zůstaly, byly rozbité.

Je to past, vycítila Amélie.

Když dospěli k pravoúhlé odbočce doprava, usoudila Sachsová, že se teď nacházejí přímo pod hotelem.

Znovu rychle vykoukla za roh, ale tentokrát už neviděla prakticky nic, protože tma v této části tunelu byla ještě neproniknutelnější než dosud.

Znovu uslyšela zvuky.

Jeden policista se k ní naklonil. „Hlas?“

Sachsová přikývla.

„Držte se u země,“ zašeptala.

V podřepu se přesunuli za roh a dál postupovali tunelem. Vtom se Sachsová otřásla. Tohle nebyl hlas. Bylo to sténání. Zoufalé sténání. Lidské.

„Baterku!“ zašeptala. Jako detektiv nenosila opasek s výstrojí, ale jen služební zbraně a pouta. Za vteřinku ucítila bolestivé bodnutí, jak jí policista zaryl svítilnu přímo do boku.

„Pardon,“ zamumlal.

„Lehněte si,“ nařídila Sachsová policistům tiše. „Čelem k zemi. A připravte se na střelbu. Ale jen na můj rozkaz…, ledaže by mě sundal dřív.“

Policisté se přitiskli ke špinavé podlaze a namířili pistole do tunelu.

Sachsová namířila stejným směrem. Zvedla baterku ve výšce pasu před sebe, aby ji Galt nezasáhl, kdyby se rozhodl střílet po světle, a rozsvítila ji. Ztemnělou chodbu prosvětlil oslepující žlutý kužel.

Žádné výstřely, žádné obloukové výboje.

Galt si však vybral jinou oběť.

Asi deset metrů před nimi ležel na boku zaměstnanec Algonquin Consolidated. Ústa měl přelepená páskou a ruce spoutané za tělem. Krvácel z rány na spánku a za uchem.

„Jdeme!“

Dva policisté se vztyčili a všichni tři co nejrychleji vyrazili tunelem k muži, v němž předpokládali Joeyho Barzana. Sachsová ve světle baterky viděla, že to není Galt. Barzan byl ošklivě zraněný a silně krvácel. Když se však k němu jeden hlídkový policista sklonil, aby mu zastavil krvácení, začal Barzan zběsile vrtět hlavou a cosi pod páskou skučel.

Sachsová zpočátku předpokládala, že muž umírá a jeho tělem cloumají smrtelné záchvěvy. Když se však k němu přiblížila, podívala se mu do vytřeštěných očí a pak sledovala jejich pohled k podlaze. Barzan neležel na holé zemi, nýbrž na tlustém kusu čehosi, co vypadalo jako teflon nebo plast.

„Stůjte!“ křikla Sachsová na policistu, který se právě předkláněl, aby muži pomohl. „Je to past!“

Policista ztuhnul.

Sachsová si vzpomněla, co jí Sommers říkal o ranách a krvi, které výrazně snižují elektrický odpor těla.

Aniž se tedy muže dotkla, obešla ho a podívala se za něj –

Ano, Barzan měl spoutané ruce. Jenže je neměl spoutané paskou ani provazem, nýbrž obnaženým měděným drátem. Drátem, jenž byl připojen k jednomu z kabelů na zdi. Sachsová popadla Sommersův detektor napětí a namířila ho na drát omotaný kolem Barzanových zápěstí.

Ručička detektoru se střelhbitě vychýlila mimo stupnici ukazující maximální hodnotu 10 000 voltů. Kdyby se byl policista Barzana dotkl, elektřina by začala protékat skrz oba muže do země a okamžitě by je zabila.

Sachsová odstoupila a zesílila na vysílačce hlasitost, aby mohla zavolat Nancy Simpsonové a požádat ji, ať sežene Boba Cavanaugha a řekne mu, že musí useknout hlavu dalšímu hadovi.

39

Ronu Pulaskému se podařilo probudit poškozenou tiskárnu Raymonda Galta zpátky k životu. A momentálně netrpělivě vytahoval horké listy, které vypadávaly z válce do výstupního zásobníku.

Mladý policista se nad jejich obsahem zoufale zamýšlel a hledal v nich informace o Galtově současném pobytu, komplicích, o sídle „Spravedlnosti pro…“, zkrátka cokoliv, co by je mohlo přiblížit k zastavení útoků.

Detektiv Cooper mu poslal textovou zprávu, ve které mu vysvětlil, že se jim nepodařilo zabránit Galtově útoku na jeden hotel v centru. A že po vrahovi momentálně pátrají v okolí Wall Street. Jestlipak prý Pulaski zjistil něco, co by jim mohlo pomoci?

„Ještě ne. Ale doufám, že to bude brzy,“ napsal Pulaski, odeslal textovou zprávu a vrátil se k analýze vytištěných listů.

Na osmi stránkách, které zbývaly v tiskové frontě, nebylo na první pohled nic, co by mohlo vést k dopadení a zastavení pachatele. Přesto Pulaski objevil něco, co by mohlo být užitečné: Galtův motiv.

Některé stránky totiž obsahovaly články, které Galt uveřejnil na blozích a internetových vývěskách. Na jiných stránkách byly vytištěné závěry z různých lékařských výzkumů – některé byly velmi podrobné a sepsané renomovanými lékaři, zatímco jiné napsali hochštapleři jazykem a tónem paranoiků, kteří za vším vidí spiknutí.

Jeden příspěvek napsal sám Galt a zveřejnil ho na blogu o ekologických příčinách vážných onemocnění.

Můj příběh je typický pro mnoho lidí. Řadu let jsem pracoval jako elektrikář a později potížista (to je něco jako inspektor) pro několik elektrárenských společností a přicházel jsem do styku s vedením napětí vyššího než sto tisíc voltů. A jsem přesvědčený o toni, že právě elektromagnetická pole vytvářená přenosovým vedením, která jsou neizolovaná, způsobila moji leukemii. Kromě toho bylo dokázáno, že přenosové vedení přitahuje aerosolové částice, které vyvolávají mimo jiné rakovinu plic, ale o téhle věci sdělovací prostředky nemluví.

Musíme se postarat o to, aby si všechny elektrárenské společnosti, ale ještě naléhavěji veřejnost, tato nebezpečí uvědomovala. Protože dobrovolně tyhle firmy nebudou nic dělat, proč by taky měly? Kdyby lidi snížili spotřebu elektřiny třeba jenom na polovinu, mohli bychom zachránit tisíce životů ročně a přinutit je (ty firmy) k větší zodpovědnosti. Ony by zase vyvinuly bezpečnější způsoby, jak dodávat lidem energii. A taky jak přestat ničit zeměkoulí.

Lidi, musíte vzít věci do vlastních rukou!

Raymond Galt

A bylo to jasné. Galt měl pocit, že je nemocný kvůli firmám jako Algonquin Consolidated. A v čase, který mu zbýval, se hodlal bránit. Pulaski věděl, že ten člověk je vrah, ale přesto se nemohl ubránit jistým sympatiím vůči jeho situaci. Během prohlídky bytu našel v jedné skříňce lahve od alkoholu, většinou poloprázdné. A taky prášky na spaní. A antidepresiva. Zabíjení jiných lidí se tím pochopitelně nedalo omlouvat, ale když člověk osamoceně umírá na smrtelnou nemoc a lidem, kteří za jeho smrt nesou zodpovědnost, je to úplně jedno… Zkrátka a dobře dokázal Pulaski ochopit, odkud Galtův vztek pramení.

Pokračoval v pročítání stránek, ale nacházel stále totéž: další bláboly a výsledky lékařských výzkumů. Neobjevil žádné e-mailové adresy, podle nichž by se dali vypátrat Galtovi přátelé a z jejich výpovědí vydedukovat, kde se může ukrývat.

Pulaski prolistoval papíry ještě jednou. Přitom si vzpomněl na prapodivnou teorii zástupce zvláštního agenta FBI Tuckera McDaniela o komunikaci v oblačné zóně a začal v textu hledat skrytá kódová slova a tajná sdělení. Po chvíli usoudil, že už tím promrhal dost času, a svinul papíry do ruličky. Poté několik minut ukládal do sáčků ostatní důkazy a připevňoval k nim důkazní karty. Nakonec označil důležitá místa čísly a celý byt vyfotografoval.

Když byl hotov, pohlédl přes ztemnělou chodbu k hlavním dveřím. Cítil, jak se ho opět zmocňuje neklid. Vyrazil ke dveřím, přičemž si znovu všiml, že klika i dveře samotné jsou kovové. A co má být? vyplísnil se v duchu vztekle. Před hodinou je přece otevřel, aby se dostal dovnitř. Ponechal si na rukou gumové rukavice, zkusmo natáhl ruku, strčil do dveří a pak s úlevou vyšel ven.

Poblíž stáli dva policisté NYPD a jeden agent FBI. Pulaski jim kývl na pozdrav.

„Slyšel jste o tom?“ zeptal se ho agent.

Pulaski se ve dveřích zarazil a pak od nich pro jistotu odstoupil dál. „O tom útoku? Jo. Prý se mu podařilo uniknout. Podrobnosti neznám.“

„Zabil pět lidí. Bylo by jich víc, ale vaše parťačka jich spoustu zachránila.“

„Parťačka?“

„Ta detektivka. Amélie Sachsová. Hromada lidí je zraněná. Utrpěli těžké popáleniny.“

Pulaski zavrtěl hlavou. „To je drsné. A zabil je stejně? Obloukovým výbojem?“

„To nevím. Ale určitě dostali zásah proudem. To je všechno, co jsem slyšel.“

„Ježíšikriste.“ Pulaski se rozhlédl po ulici. Nikdy si nevšiml, kolik kovových věcí se nachází v běžném obytném bloku. Zaplavila ho jakási plíživá paranoia. Připadalo mu, že je všude spousta kovových sloupků, mříží a tyčí. Únikové východy, průduchy, trubky vedoucí do země, kovová víka zakrývající podzemní výtahy. Kterýkoliv z těchto prvků se mohl ocitnout pod proudem a vyslat do člověka elektrošok, případně se rozletět ve spršku kovových úlomků.

Zabil pět lidí…

Popáleniny třetího stupně.

„Jste v pořádku, policisto?“

Pulaski se reflexivně zasmál. „Jo.“ Chtěl agentovi vysvětlit původ svého strachu, ale samozřejmě to neudělal. „Nechal Galt nějaké stopy?“

„Ne. Je fuč.“

„Aha. No nic, musím to odvézt k Lincolnu Rhymovi.“

„Našel jste něco?“

„Jo. Pachatelem je každopádně Galt. Ale nenašel jsem nic, co by naznačovalo, kde se teď nachází. Nebo co plánuje příště.“

„Kdo bude zajišťovat sledování?“ dotázal se agent a ukázal na byt „Chcete tu nechat pár svých lidí?“

V podstatě tím chtěl říct, že federálové sice beze všeho souhlasili se spoluúčastí na razii, ale protože Galt v bytě nebyl a pravděpodobně se do něj nehodlal vrátit – určitě už ve zprávách slyšel, že se ho podařilo identifikovat –, nechtěli mrhat svými lidmi na obyčejnou ostrahu objektu.

„O tom nerozhoduju já,“ odpověděl Pulaski. Zavolal vysílačkou Lonu Sellittovi a řekl mu, co našel. Poručík pak zařídil, aby na místě zůstali dva příslušníci newyorské policie, dokud se nepodaří sestavit oficiální tajný sledovací tým pro případ, že by se Galt přece jen pokusil do bytu vrátit.

Pulaski pak zašel za roh a vnořil se do opuštěné uličky za budovou. Otevřel kufr auta a uložil do něj důkazy.

Zabouchl kufr a nejistě se rozhlédl.

Opět samý kov obklopený dalším kovem.

Zatraceně, přestaň už na to myslet! vynadal si v duchu. Nasedl do auta a začal strkat klíč do sloupku řízení. Poté však zaváhal. Auto celou dobu parkovalo tady v uličce, mimo dohled od bytu pro případ, že by Galt přece jen hodlal zamířit domů. Ovšem pokud je Galt stále ještě na svobodě, nemohl se vrátit a nastražit na Pulaského autě nějakou past?

Ne, to je příliš přitažené za vlasy.

Pulaski se zašklebil. Nastartoval auto a zařadil zpátečku.

Vtom mu zazvonil telefon a on pohlédl na displej. Byla to jeho žena Jenny. Pulaski chvíli přemítal. Ne, zavolá jí později. Položil telefon stranou.

Když se podíval z okna, spatřil na boku jedné z budov elektrickou rozvodnou skříň, z níž vybíhaly tři silné kabely. Otřásl se při pohledu na ně, uchopil klíček a otočil jím. Startér vydal drásavý zvuk, který se ozve vždy, když člověk startuje a motor už běží. Mladý policista na zlomek vteřiny zpanikařil, protože si mylel, že dostal zásah proudem, popadl kliku dveří a zprudka je otevřel. Noha mu sklouzla z brzdy a dopadla na plyn. Pneumatiky začaly prokluzovat a Ford Crown Victoria vystřelil dozadu Pulaski rychle dupl na brzdu.

Ještě předtím se však ozvala zlověstná tupá rána a výkřik a Pulaski koutkem oka zachytil muže středního věku, který s ná kupními taškami v rukou přecházel přes zadní uličku. Muž vyletěl do vzduchu, narazil do zdi a zhroutil se na dlažební kostky Z hlavy se mu řinula krev.

40

Amélie Sachsová pečlivě ohledávala Joeyho Barzana.

„Jak jste na tom?“

„Jo. Asi jo.“

Sachsová si nebyla jistá, co tím Barzan myslí, a měla pocit, že on to taky neví. Pohlédla na zdravotníka, který se nad Barzanem skláněl. Stále se nacházeli v tunelu pod Battery Park Hotelem.

„Má otřes mozku a ztratil trochu krve.“ Zdravotník se otočil k pacientovi, který seděl v tunelu a nejisté se opíral o zed. „Budete v pořádku.“

Bobu Cavanaughovi se podařilo najít zdroj elektřiny a vypnout vedení, které Galt použil k připojení nástrahy. Sachsová poté vytáhla Sommersův detektor napětí, ujistila se, že příslušným kabelem opravdu žádný proud neprotéká, a rychle – velice rychle – odpojila Barzanův drát od napájecího vedení.

„Co se stalo?“ zeptala se Barzana.

„Byl tu Ray Galt. Potkal jsem se s ním tady dole. Praštil mě horkou tyčí a omráčil mě. Když jsem se probudil, byl jsem připojený k tomu vedení. Ježíšikriste. Tohle je napájecí linka do metra, je v ní šedesát tisíc voltů. Kdybyste se mě dotkla nebo kdybych se odkutálel o pár centimetrů bokem… Ježíšikriste.“ Zamžoural. Slyšel jsem ty sirény na ulici. A cítil jsem smrad. Co se stalo?“

„Galt natáhl pár drátů do hotelu vedle.“

„Proboha, ne. Je někdo zraněný?“

„Jsou tam oběti. Podrobnosti zatím neznám. Kam Galt odešel?“

„Nevím. Byl jsem v bezvědomí. Jestli neodešel přes univerzitu, musel to vzít tudy přes tunel.“ Upřel pohled na bok. „Do tunelů a na nástupiště metra vede spousta přístupových cest.“

„Řekl vám něco?“ zeptala se Sachsová.

„Ani ne.“

„Kde přesně byl, když jste si ho všiml?“

„Tamhle.“ Barzan ukázal na místo asi tři metry od nich. „Vidíte, kde napojil ten kabel. Je tam nějaká krabice. Takovou jsem nikdy předtím neviděl. A taky sledoval na notebooku staveniště a hotel. Vypadalo to, že je napíchnutý na nějakou bezpečnostní kameru.“

Sachsová vstala a prohlédla si kabel. Stejně jako při včerejším útoku na autobusovou zastávku šlo o značku Bennington. Notebook ani horká tyč – Sachsová si vzpomněla, že jde o laminátový nástroj pro práci s živými kabely, o kterém jí včera říkal Somrners – však nikde neležely.

Po chvíli Barzan tichým hlasem pokračoval: „Naživu jsem teď jen proto, že mě chtěl využít k zabití dalších lidí, že jo? Chtěl, abyste ho přestali pronásledovat.“

„Přesně tak.“

„Hajzl jeden. A přitom je to jeden z nás. Elektrikáři a potížisti drží při sobě. Jsme jako bratrstvo, víte? Musíme být. Šťáva je strašně nebezpečná.“ Zdálo se, že ho Galtova zrada dovádí ke vzteku.

Sachsová mu přejela přilnavým válečkem ruce i nohy a kývla na zdravotníky. „Může jít.“ Požádala Barzana, aby jí zavolal, kdyby si vzpomněl na cokoliv dalšího, a podala mu vizitku. Jeden zdravotník zavolal vysílačkou kolegovi a oznámil mu, že místo činu je zajištěné, takže mohou do tunelu přinést nosítka a dopravit ošetřeného pacienta ven. Barzan se znovu posadil ke zdi tunelu a zavřel oči.

Sachsová poté kontaktovala Nancy Simpsonovou a řekla jí, co se stalo. „Pošli zásahové agenty do tunelů Algonquin Consolidated v okruhu jednoho kilometru. A taky do metra.“

„Jasně, Amélie. Vydrž.“ Po chvíli se Simpsonová ozvala znovu. „Už jsou na cestě.“

„A co ten náš svědek z hotelu?“

„Pořád to ověřuju.“

Sachsová si stále lépe přivykala na tmu. Přimhouřila oči. „Ještě se ti ozvu, Nancy. Něco tady vidím.“ Vyrazila do tunelu směrem, kterým podle Barzana pravděpodobně uprchl Galt.

Asi po deseti metrech našla v malém výklenku za mříží zmuchlanou tmavě modrou kombinézu Algonquin Consolidated, přilbu a brašnu s nářadím. Ochranná přilba se ve světle baterky žlutě leskla. Galt už pochopitelně věděl, že po něm všichni pátrají a tak si logicky svlékl věci, ve kterých až dosud chodil, a ukryl je zde spolu s brašnou na nářadí.

Sachsová znovu zatelefonovala Simpsonové a požádala ji, aby kontaktovala Bo Haumanna a pohotovostní jednotku a oznámila jim že Galt už bude v jiném přestrojení. Nato si nasadila gumové rukavice a chtěla začít zpoza mříže vytahovat jednotlivé předměty –

Pak se ovšem rychle zarazila.

Musíte mít na paměti, že i když si vy myslíte, že se od toho držíte dál, pořád vám může hrozit nebezpečí.

V hlavě jí zněla Sommersova slova. Vytáhla detektor napětí a přejela jím přes nářadí.

Ručička vyskočila doprava: 603 voltů.

Sachsová zalapala po dechu, zavřela oči a cítila, jak jí z nohou vyprchává veškerá síla. Podívala se pozorněji a spatřila kabel. Vedl od podzemní mřížky k trubce, za kterou ležely důkazy. Kdyby je chtěla vytáhnout, musela by se trubky dotknout. Technicky vzato byla v tunelu odpojená elektřina, ale pokud si dobře vzpomínala, co jí říkal Sommers, mohl být právě toto příklad ostrovního provozu nebo zpětného toku.

Kolik ampéríi je potřeba k vašemu usmrcení?

Jedna desetina ampéru.

Vrátila se k Barzanovi, který na ni civěl kalným zrakem a dál se ovázanou hlavou opíral o stěnu tunelu.

„Potřebuju vaši pomoc. Musím odebrat nějaké důkazy, ale jeden kabel je pořád pod napětím.“

„Který kabel?“

„Tamhle vzadu. Je v něm šest set voltů. A je připojený k nějaké trubce.“

„Šest set? Tak to je stejnosměrný zpětný tok ze třetí koleje v metru. Heleďte, můžete si na to vzít moji horkou tyč. Vidíte ji Ukázal na tyč. „A taky moje rukavice. Nejspolehlivější je vyvést další kabel z té trubky do země. Víte, jak se to dělá?“

„Ne.“

„Ale já bohužel nejsem ve stavu vám pomoct. Pardon.“

„To je v pořádku. Řekněte mi, jak se s tou tyčí zachází.“ Sachsová si nasadila na své gumové rukavice ještě Barzanovy a uchopila nástroj, jenž byl zakončen zvláštním zobákem s gumovou izolací. Dodalo jí to alespoň nějaký, i když ne velký pocit jistoty.

„Postavte se na tuhle gumovou rohož a všechny důkazy které jste tam viděla, vytahujte hezky po jednom. Nic se vám nestane Ale pro jistotu to dělejte jednou rukou. Pravou rukou.“

Vzdálenější od srdce…

Když znovu kráčela k výklenku, zmíněné srdce jí zběsile tlouklo. Položila na zem teflonovou podložku a pomalu začala vytahovat zpoza mříže důkazy.

Ještě jednou si představila zbědované tělo Luise Martina i chvějící se lidské pochodně umírající v hotelovém vestibulu.

Nenáviděla ten ustavičný pocit nejistoty.

Nenáviděla boj proti nepříteli, kterého nevidí.

Zadržela dech – ačkoliv sama nevěděla proč – a vytáhla zpoza mříže nejprve kombinézu, poté přilbu a nakonec brašnu na nářadí. Na červené plátno někdo neuměle fixou napsal jméno R. Gall.

Sachsová si dlouze oddechla.

Roztřídila důkazy a vložila je do důkazních sáčků.

Mezitím dorazil do tunelu ohledávací technik z Queensu, jenž nesl v rukou kufry s vybavením. Místo činu už bylo silně kontaminované, ale Sachsová si přesto oblékla modrou tyvekovou kombinézu a pokračovala v ohledávání se stejnou důkladností jako u kteréhokoliv jiného místa činu. Rozložila po tunelu čísla, pořídila fotografie a prošla ho v roštu. Pomocí Sommersova detektoru dvakrát zkontrolovala vedení a pak rychle odšroubovala kabel značky Bennington i hranatou černou plastovou krabici, pomocí níž byl kabel připojen k hlavnímu napájecímu vedení. Galtova smrtící zbraň vedla k ocelovému nosníku hotelu, skrz nějž proudila elektřina do všech kovových součástí ve vestibulu: do klik, do otočných dveří, do ocelových zábradlí schodiště. Sachsová pečlivě uložila do sáčků vše, co na místě činu našla, a pak odebrala vzorky z místa, kde Galt připevňoval kabel k vedení‘ a z místa, kde zaútočil na Joeyho Barzana.

Ještě jednou se porozhlédla po horké tyči, jíž Galt udeřil svého kolegu z firmy, ale nemohla ji najít. Stejně tak nenašla žádnou stopu, která by jí prozradila, kde a jak se Galt napojil na videosignál, aby mohl pomocí výstupů z bezpečnostních kamer ve škole nebo na staveništi pozorovat místo útoku, jak jí řekl Barzan.

Když dokončila sběr důkazů, zavolala Rhymovi a informovala ho o situaci.

„Co nejdříve se s tím vrať, Sachsová. Tyhle důkazy potřebujeme.“

„Co našel Ron?“

„Podle Lona nic mimořádného. Hm. Zajímalo by mě, co s ním je. Už tady měl být.“ Rhymova netrpělivost byla očividná.

„Za pár minut jsem tam. Ale nejdřív chci sehnat toho svědka. Jednomu člověku, který v době útoku obědval v hotelové jídelně, se prý naskytl docela dobrý pohled na Galta. Doufám, že nám bude schopen říct něco konkrétního.“

Rozloučili se a Sachsová se vrátila na povrch, kde vyhledala Nancy Simpsonovou. Detektivka se nacházela v hotelovém vestibulu, který už byl převážně prázdný. Amélie vyrazila k otočným dveřím, před nimiž se na rozdíl od ostatních netáhla policejní páska, ale pak se zastavila, otočila se a raději vlezla dovnitř rozbitým oknem.

Prázdný výraz Nancy Simpsonové prozrazoval, že je stále otřesená. „Právě jsem mluvila s Bo Haumannem. Netuší, kudy Galt z těch tunelů unikl. Když vypnuli elektřinu, mohl jednoduše projít kolejištěm metra na Canal Street a ztratit se v čínské čtvrti. Nikdo neví.“

Sachsová se dívala na mramorovou podlahu, kde krvavé kaluže a stopy po spáleninách naznačovaly polohu obětí.

„Konečná bilance?“

„Pět mrtvých a nějakých jedenáct zraněných, vesměs vážně. Většina popálenin je třetího stupně.“

„Vyslechli jste svědky?“

„Jo. Ale nikdo nic neviděl. Hosté, kteří tu bydleli, většinou narychlo odjeli domů. Ani se neodhlásili.“ Simpsonová popsala zmatek, který v hotelu nastal, když se za hosty začali sjíždět spolupracovníci, manželky a děti, nakládat jim kufry a spěšně je odvážet pryč. Hotelový personál neučinil nic, aby je zastavil. Zdálo se, že z hotelu prchla i dobrá polovina zaměstnanců.

„A co náš svědek?“

„Snažím se ho vypátrat. Našla jsem pár lidí, se kterými obědval. Tvrdili, že Galta viděl. Proto bych se s ním opravdu moc ráda setkala.“

„Kdo to vůbec je?“

„Jmenuje se Sam Vetter. Přijel sem služebně ze Scottsdale. V New Yorku je vůbec poprvé.“

Kolem nich prošel hlídkový policista. „Promiňte, ale nezmiňovali jste právě jméno ‚Vetter‘?“

„Ano. Sam Vetter.“

„Přišel za mnou ve vestibulu. Tvrdil, že má nějaké informace o Galtovi.“

„Kde je?“

„Cože, vy to nevíte?“ podivil se policista. „Stal se jednou z obětí. Uvízl v otočných dveřích. Je mrtvý.“

41

Amélie Sachsová se vrátila s důkazy.

Když rychle vkráčela do domu, Rhyme přimhouřil oči. Za Sachsovou se totiž táhl odpudivý zápach. Spálené vlasy, spálená guma, spálené maso. Někteří ochrnutí lidé věří, že mají díky svému postižení vyvinutější čich. Rhyme si nebyl jistý, jestli je to pravda, ale smrad každopádně bez problémů poznal.

Prohlédl si důkazy, které Sachsová s technikem z Queensu přivezli. Znovu ho naplnila hladová touha popasovat se se záhadami, které tyto předměty doličné možná odhalí. Zatímco Sachsová s Cooperem rozprostírali důkazy v laboratoři, Rhyme se zeptal: „Zjistila už zásahovka, kudy se Galt dostal z tunelu?“

„Nenechal po sobě ani stopu. Ani jedinou.“ Sachsová se rozhlédla po místnosti. „Kde je Ron?“

Rhyme odpověděl, že se zelenáč ještě nevrátil. „Volal jsem mu, nechal jsem mu vzkaz. Ale zatím se neozval. Naposledy mi řekl, že odhalil Galtův motiv, ale dál to nerozváděl… Co je, Sachsová?“ Viděl, že Sachsová se strnulým výrazem upírá pohled z okna.

„Spletla jsem se, Rhyme. Marnila jsem čas s evakuací staveniště a úplně mi unikl Galtův skutečný cíl.“

Vysvětlila, že to byl Bob Cavanaugh, kdo zjistil, že Galt má ve skutečnosti v plánu zaútočit na hotel. Povzdechla si. „Kdybych se nad tím líp zamyslela, možná jsem je mohla zachránit.“ Přistoupila k jedné z tabulí, pevnou rukou ji nadepsala slovy „Battery Park Hotel“ a o řádek níže začala vypisovat jména obětí – jeden manželský pár, jeden podnikatel ze Scottsdale v Arizoně, jeden číšník a jeden reklamní pracovník z Německa.

„Mohlo jich být daleko víc,“ poznamenal Rhyme. „Slyšel jsem, es rozbila okna a dostala přes ně lidi ven.“

Sachsová reagovala pokrčením ramenou. Rhyme zastával názor, že žádné „co by, kdyby“ nemá v policejní práci místo. Člověk zkrátka dělá, co může, a hraje s kartami, které mu byly rozdány.

Ani on se však neubránil stejným pocitům, jaké teď prožívala Sachsová: vzteku, že navzdory souboji s časem a správnému vydedukování přibližné lokality Galtova příštího útoku se jim nejen nepodařilo zachránit oběti, ale že si také nechali uniknout příležitost ke Galtovu dopadení.

Nebyl však tak rozčilený jako Sachsová. Bez ohledu na to, kolik lidí se něčím provinilo a do jaké míry za něco mohli, Amélie Sachsová byla vždy nejtvrdší na sebe. Mohl jí stokrát říkat, že kdyby na místě nebyla ona, bezpochyby by bylo zemřelo více lidí Mohl jí stokrát opakovat, že Galt už nyní ví, že ho policie identifikovala a téměř přechytračila, takže by docela dobře mohl s útoky přestat a vzdát se. Kdyby jí však něco takového řekl, zavánělo by to povýšeností a on sám by na jejím místě podobné řeči ani neposlouchal.

Krutou pravdou navíc bylo, že pachatel jim striktně vzato opravdu utekl, protože se spletli.

Sachsová se vrátila k vykládání důkazů na vyšetřovací stůl.

Její pleť byla bledší než obvykle; v otázce líčení byla Amélie minimalistka. Rhyme však viděl, že se na ní podepsalo také místo činu samotné. Incident na autobusové zastávce ji vyděsil – a patina znechucení jí byla stále vidět v očích. Kromě toho však měla ve tváři vepsán i jiný druh hrůzy, jakýsi zbytkový obraz lidí v hotelu, kteří tak strašlivým způsobem přišli o život. „Byli jako…, jako by během umírání tančili, Rhyme,“ popsala mu, co viděla.

Sachsová na místě činu našla mimo jiné Galtovu kombinézu Algonquin Consolidated, přilbu, brašnu na nářadí a další kus tlustého kabelu totožného s tím, který Galt o den dříve použil k vyvolání obloukového výboje. Kromě toho přinesla několik sáčků se stopovými důkazy. A také jednu další položku uzavřenou v tuhém igelitovém pytli: vysvětlila přítomným, že Galtův kabel byl k hlavnímu vedení tentokrát připojen jinak než v rozvodně Algonquin Consolidated na Sedmapadesáté ulici. I tentokrát pachatel použil dělené šrouby, ale navíc mezi kabely vložil plastovou krabičku velkou asi jako kniha.

Cooper zkontroloval, zda krabička neobsahuje výbušniny a poté ji otevřel. „Zdá se, že je podomácku vyrobená, ale netuším,co to je.“

„Zeptáme se Charlieho Sommerse,“ navrhla Sachsová.

Za pět minut už měli vynálezce z Algonquin Consolidated na lince. Sachsová mu popsala útok na hotel.

„Nevěděl jsem, že je to tak špatné,“ řekl Sommers tichým hlasem.

„Jsme vám vděční za vaši poslední radu,“ řekl Rhyme. „Že nevyvolá obloukový výboj, ale použije elektřinu tak, jak ji nakonec použil.“

„Bohužel to příliš nepomohlo,“ zadrmolil vynálezce. „Můžete se podívat na tuhle krabičku, kterou jsme našli na místě útoku?“ zeptala se Sachsová. „Spojovala vedení Algonquin Consolidated s kabelem napojeným na hotelovou konstrukci.“

„Samozřejmě.“

Cooper nadiktoval Sommersovi internetovou adresu pro bezpečné streamované video a nasměroval kameru s vysokým rozlišením na střeva krabičky.

„Jasně, vidím to. Malý moment… Ukažte mi opačnou stranu… Zajímavé. Není to komerční výrobek. Udělal to podomácku.“

Taky nám to tak připadá,“ podotkl Rhyme.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl. V tak malém provedení ne. Je to spínací ústrojí. Takhle říkáme spínačům v rozvodnách a v přenosových soustavách.“

„To znamená, že jen zapíná a vypíná obvod?“

„Jo. V principu je stejný jako běžný vypínač na stěně, ale řekl bych, že tahle krabička dokáže hravě zvládnout sto tisíc voltů. Má vestavěný větrák, solenoid a přijímač. Na dálkové ovládání.“

„Takže ten kabel napojil, aniž do něj tekl nějaký proud, a teprve když byl v bezpečné vzdálenosti, sepnul na dálku obvod. Andi Jessen říkala, že by se mohl o něco takového pokusit.“

„Opravdu? Hm. Zajímavé,“ řekl Sommers a dodal: „Ale podle me to nedělal s ohledem na bezpečnost. Každý potížista ví, jak bezpečně napojit dráty. On to udělal z jiného důvodu.“

Rhyme to pochopil. „Aby načasoval útok – pustil do kabelu štávu právě ve chvíli, kdy bylo v hotelu nejvíc potenciálních obětí.“

„Ano, myslím, že to bylo takhle.“

Sachsová se vložila do hovoru: „Podle toho elektrikáře, který ho viděl, sledoval Galt místo činu na notebooku – Pravděpodobně ho měl napojený na nejbližší bezpečnostní kameru. Ale nenašla jsem žádné místo, kde by se mohl připojit.“

„Možná proto sepnul obvod o několik minut dřív,“ podotkl Rhyme. „Měl možnost zabít maximum obětí a navíc věděl, že firma Algonquin Consolidated stejně jeho požadavku nevyhoví.“

„Ten člověk má talent,“ řekl Sommers a jeho hlas působil uznale. „Tohle je chytrá prácička. Ten spínač vypadá jednoduše, ale jeho výroba je daleko složitější, než byste si mysleli. Vedení takhle vysokého napětí vytváří ohromnou elektromagnetickou sílu a on musel veškerou elektroniku odstínit. Je chytrý. Což je asi špatná zpráva.“

„Kde mohl získat potřebné komponenty? Ten solenoid, přijímač a větrák?“

„V kterékoliv ze sta elektroprodejen v oblasti. Nebo spíš ze dvou set… Jsou tam výrobní čísla?“

Cooper součástky pozorně prohlédl. „Ne. Jen modelová čísla, nic víc.“

„Tak to máte smůlu.“

Rhyme se Sachsovou Sommersovi poděkovali a ukončili hovor.

Sachsová s Cooperem prohlédli Galtovu brašnu na nářadí a kombinézu s přilbou. Nenašli žádné poznámky ani plánky – nic, co by naznačovalo, kde se Galt může ukrývat nebo co bude jeho příštím cílem. Nepřekvapilo je to, protože věděli, že Galt se těchto věcí zbavil úmyslně a věděl, že je policie najde.

Detektivka Gretchen Sahloffová z ohledávací jednotky v Queensu již odebrala srovnávací otisky prstů z Galtovy pracovny a také otisk palce z jeho spisu na osobním oddělení Algonquin Consolidated. Cooper nyní s těmito vzorky porovnával veškeré otisky nalezené na důkazech. Všechny patřily Galtovi. Rhyma to deprimovalo. Kdyby našli i jiné otisky, mohli podle nich vypátrat Galtova přítele, komplice nebo i člena „Spravedlnosti pro..“, pokud se tato buňka na útocích podílela.

Rhyme si také všiml, že v brašně na nářadí chybí pilka na železo a štípací kleště. Ani to ho však nepřekvapilo. Brašna byla určena na menší příruční nářadí.

Klíč nicméně v brašně byl a nepravidelnosti na jeho povrchu se shodovaly se škrábanci na šroubech z rozvodny na Sedmapadesáté ulici.

Mezitím dorazil tým ohledávající požářiště v harlemské rozvodně. Našli toho jen velmi málo. Galt použil obyčejný Molotovův koktejl – skleněnou láhev s benzinem, do jejíhož hrdla zastrčil kus hadru. Zapálil látku a vhodil láhev do zamřížovaného, ale otevřeného okna. Hořící benzin dopadl dovnitř a zapálil gumovou a plastovou izolaci. Galt použil láhev od vína – ohledávači nenašli na hrdle závit –, kterou vyrobily sklárny dodávající lahve do několika desítek vinařství, jejichž výrobky odebíralo mnoho tisíc maloobchodních prodejen. Viněta byla odmočená. Nevystopovatelné.

Benzin pocházel z čerpací stanice BP a měl obvyklé oktanové číslo. Látka pak pocházela z běžného trička. Žádný z těchto důkazů se nedal vystopovat k nějakému konkrétnímu místu, ačkoliv v Galtově brašně se našel tenký kulatý pilník pokrytý skleněným práškem, který se bezpochyby shodoval se sklem lahve – Galt zřejmě vypiloval do lahve rýhu, aby měl jistotu, že se při hodu do okna rozbije.

V rozvodně ani v jejím okolí nebyly žádné bezpečnostní kamery.

Vtom se ozvalo klepání na dveře.

Thom šel otevřít a po chvíli vstoupil do místnosti Ron Pulaski s důkazy, které odebral v Galtově bytě. Zabíraly několik bedýnek od mléka a nechyběly mezi nimi štípací kleště, pilka na železo a také pár bot.

No to je dost, pomyslel si Rhyme – zdržení ho dráždilo, ale na druhou stranu měl radost, že důkazy jsou konečně tady.

Pulaski měl zasmušilý výraz, a když pokládal důkazy na stůl, na nikoho se nedíval. Vtom si Rhyme všiml, že se mu třese ruka.

„Jsi v pořádku, zelenáči?“

Mladý policista se zády k ostatním zarazil, sklopil hlavu a použil ruce na stůl před sebou. Pak se konečně otočil a zhluboka se nadechl. „Před místem činu se stala nehoda. Srazil jsem někoho autem. Někoho nevinného, kdo se tam shodou okolností pohyboval. Je v komatu. Doktoři říkají, že možná umře.“

42

Mladý policista jim řekl, co se stalo.

„Prostě jsem nepřemýšlel. Anebo jsem možná přemýšlel příliš. Polekal jsem se. Měl jsem strach, že Galt třeba vypátral moje auto a nastražil mi v něm nějakou past.“

„Jak by to mohl udělat?“ zeptal se Rhyme.

„Já nevím,“ odvětil Pulaski rozvášněně. „Ani jsem si nevzpomněl, že už jsem jednou startoval. Otočil jsem klíčkem a ten zvuk…, prostě mě vylekal. A noha mi zřejmě sklouzla z brzdy.“

„Kdo to byl?“

„Prostě nějaký chlap, Palmer se jmenuje. Dělá noční směny v jedné spediční firmě. Vracel se zkratkou z prodejny potravin… Vrazil jsem do něj dost tvrdě.“

Rhyme si vzpomněl na poranění hlavy, které před časem utrpěl Pulaski. Věděl, jak bude mladého policistu štvát, že kvůli jeho nepozornosti teď přišel k úrazu někdo jiný.“

„Chce se mnou mluvit vnitřní vyšetřovačka. Ten muž prý zřejmě podá žalobu na město. Řekli mi, ať se obrátím na policejní odbory ohledně právníka. Já…“ Slova se mu zadrhla v krku. Nakonec jen trochu upjatě zopakoval: „Prostě mi sklouzla noha z brzdy. Vůbec si nepamatuju, že jsem předtím startoval nebo řadil rychlost.“

„No, zelenáči, můžeš si to klást za vinu nebo ne, ale faktem zůstává, že tenhle Palmer nemá s Galtovým případem nic společného, je to tak?“

„Ano.“

„Takže to řeš po pracovní době,“ řekl Rhyme pevně.

„Ano, pane. Budu. Omlouvám se.“

„Dobrá, tak co jsi našel?“

Pulaski jim vysvětlil, jak se mu podařilo vydolovat z Galtovy tiskárny dokumenty čekající v tiskové frontě. Rhyme ho za záchranu dokumentů pochválil, ale mladý policista jako by ho neslyšel. Dál ostatním vysvětloval, jak Galt trpí rakovinou a jak za to může vedení vysokého napětí.

„Takže pomsta,“ řekl Rhyme zadumaně. „Stará dobrá pomstychtivost. Slušný motiv. I když nepatří k mým oblíbeným. Ty to vidíš taky tak?“ Pohlédl na Sachsovou.

Ano,“ odpověděla Sachsová vážně. „Mým oblíbeným motivem je lačnost a chtíč. Pomsta obvykle souvisí s poruchou osobnosti a antisociálním chováním. Jenže tohle by mohlo být víc než jen pomsta, Rhyme. Podle toho výhrůžného dopisu plní nějakou idealistickou misi. Zachraňuje lidi před zlou energetickou společností. Je to fanatik. A pořád si myslím, že bychom mohli odhalit jeho napojení na teroristy.“

Kromě motivu a důkazů potvrzujících Galtovu přítomnost na místech činu však Pulaski nenašel nic, co by naznačovalo, kde se Galt momentálně nachází nebo kde by mohl zaútočit příště. Bylo to zklamání, ale Rhyma to nepřekvapilo – útoky byly evidentně dobře naplánované a Galt byl chytrý. Od počátku věděl, že by policie mohla vypátrat jeho totožnost, a tak si předem zařídil úkryt.

Rhyme začal listovat telefonním adresářem a pak vybral jedno číslo.

„Kancelář Andi Jessen,“ ozval se v reproduktoru unavený hlas.

Rhyme se představil a o chvíli později už hovořil s generální ředitelkou elektrárenské společnosti. „Právě jsem mluvila s Garym Noblem a agentem McDanielem,“ řekla na úvod Jessen. „Slyšela jsem, že tam zahynulo pět lidí. A další jsou v nemocnici.“

„Přesně tak.“

„To mě moc mrzí. Je to strašné. Právě se dívám na osobní spis Raye Galta. Mám před sebou jeho fotku. Vůbec nevypadá na člověka, který by byl schopen udělat něco takového.“

To tihle lidi nevypadají nikdy.

„Je přesvědčen, že dostal rakovinu v důsledku práce na elektrickém vedení,“ vysvětlil jí Rhyme.

„Takze proto to dělá?“

„Vypadá to tak. Plní nějakou misi. Myslí si, že práce na vedení vysokého napětí je velké riziko.“

Jessen si povzdechla. „O této otázce momentálně vedeme asi šest soudních sporů. Vedení vysokého napětí vyvolává elektromagnetické pole. Izolace a zdi stíní elektrické pole, ale ne magnetické. A podle některých tvrzení může magnetické pole způsobovat leukemii.“

Rhyme pročítal stránky z Galtovy tiskárny, které už měl naskenované na monitoru před sebou. „A taky mluví o tom,“ pokračoval, „že elektrické vedení přitahuje vzdušné částice, které mohou způsobovat rakovinu plic.“

„Nic z toho se nikdy neprokázalo. Tohle odmítám. A odmítám i spojitost s leukemii.“

„No, Galt ji neodmítá.“

„A co chce po nás?“

„Myslím, že tohle se dozvíme až ve chvíli, kdy obdržíme další dopis s požadavkem nebo kdy vás kontaktuje jiným způsobem.“

„Vydám prohlášení, ve kterém ho požádám, ať se vzdá.“

„To nemůže být na škodu,“ řekl Rhyme, ačkoliv byl přesvědčen, že Galt už zašel příliš daleko, než aby teď udělal gesto a vzdal se. Museli předpokládat, že plánuje další odplatu.

Dvacet metrů kabelu a dvanáct dělených šroubů. Prozatím Galt spotřeboval zhruba devět metrů.

Když domluvili, všiml si Rhyme, že Pulaski kamsi se sklopenou hlavou telefonuje. Po chvíli zvedl hlavu, a když si všiml kriminalistova pohledu, rychle – a provinile – hovor ukončil a přešel ke stolu s důkazy. Chystal se uchopit jeden z nalezených nástrojů, ale pak ztuhnul, protože si uvědomil, že nemá gumové rukavice. Nasadil si je a přejel si přilnavým válečkem prsty a dlaně. Teprve pak vzal do ruky štípací kleště.

Porovnání škrábanců na nástrojích ukázalo, že štípací kleště i pilka na železo již byly použity při vytváření pasti u autobusové zastávky. Také boty měly stejnou značku a velikost.

To jim však jen potvrdilo, co věděli už předtím: že pachatelem je Raymond Galt.

Prohlédli si papír a pera, které mladý policista rovněž nalezl v Galtově bytě. Zdroj vypátrat nedokázali, ale papír i inkoust se prakticky navlas shodovaly s papírem a inkoustem dopisu s požadavky.

Mnohem znepokojivější bylo, co objevili následně.

Cooper chvíli studoval výsledky rozboru v plynovém chromatografu a hmotnostním spektrometru a poté řekl: „Mám tu nějaké stopové důkazy. Našly se na dvou různých místech: v tkaničce od bot a v rukojeti štípacích kleští z Galtova bytu. A pak taky v rukávu toho zaměstnance, na kterého Galt zaútočil v tunelu v centru. Joeyho Barzana.“

„A dál?“ zeptal se Rhyme.

„Jde o derivát petroleje s malou příměsí fenolu a kyseliny dinonylnaftalensulfonové.“

„Tak to je klasické palivo do tryskových motorů. Fenol se do něj přidává jako obrana proti zanášení a ta kyselina slouží jako antistatické činidlo.“

„Jenže to není všechno,“ pokračoval Cooper. „Je tu i něco zvláštního, nějaká forma zemního plynu. Zkapalněná, ale stabilní v širokém rozpětí teplot. A pak…, to se podrž, stopy biopaliva.“

„Podívej se do databáze paliv, Mele.“

O chvíli později technik hlásil: „Mám to. Je to alternativní letecký benzin, který se momentálně testuje. Většinou u vojenských stíhaček. Je čistší a snižuje spotřebu fosilních paliv. Prý to bude palivo budoucnosti.“

„Alternativní energie,“ zadumal se Rhyme a položil si otázku, na které místo skládanky tento kousek patří. Jednu věc ovšem věděl přesně. „Sachsová, zavolej na ministerstvo vnitřní bezpečnosti a na ministerstvo obrany. A taky na úřad pro letectví. Řekni jim, že náš pachatel má možná políčeno na sklady paliv nebo letecké základny.“

Obloukový výboj byl dost zlý sám o sobě. Pokud by se zkombinoval s leteckým palivem, nedokázal si Rhyme představit tu zkázu.

MÍSTO ČINU: BATTERY PARK HOTEL A OKOLÍ

• Oběti (zemřely):

– Linda Keplerová, Oklahoma City, turistka.

– Morris Kepler, Oklahoma City, turista.

– Samuel Vetter, Scottsdale, podnikatel.

– Ali Mamoud, New York, číšník.

– Gerhart Schiller, Frankfurt, Německo, reklamní manažer.

• Dálkově ovládaný spínač k zapnutí proudu.

– Komponenty nevystopovatelné.

• Kabel značky Bennington a dělené šrouby, totožné s prvním útokem.

• Galtova kombinéza Algonquin Consolidated, přilba a brašna na nářadí s jeho otisky prstů jiné otisky nenalezeny.

– Francouzský klíč se stopami, které lze identifikovat se stopami po nástroji na šroubech z prvního místa činu.

– Kulatý pilník se skleněným práškem, který lze identifikovat se sklem z lahve nalezené v rozvodně v Harlemu.

– Pravděpodobně pracuje sám.

• Stopové důkazy nalezené u zaměstnance Algonquin Consolidated Joeyho Barzana, oběti Galtova útoku.

– Alternativní letecké palivo.

– Útok na vojenskou základnu?

MÍSTO ČINU: GALTŮV BYT,

SUFFOLK STREET 227, LOWER EAST SIDE

• Pera Bic SoftFeel s jemnou špičkou, modrý inkoust totožný s inkoustem použitým při psaní dopisu s ultimátem.

• Generický bílý počítačový papír totožný s papírem použitým pro dopis s ultimátem.

• Generická obálka č. 10, totožná s obálkou obsahující dopis s ultimátem.

• Štípací kleště, pilka na železo se stopami odpovídajícími stopám z prvního místa činu.

• Výstupy z počítačové tiskárny:

– Články o lékařském výzkumu spojitosti mezi rakovinou a vedením vysokého napětí.

– Galtovy příspěvky na blogy týkající se téhož.

• Boty Albertson-Fenwick Model E-20 určené pro práci s elektřinou, velikost 11, vzorek podrážky totožný s otisky bot na prvním místě činu.

• Další stopy alternativního leteckého paliva.

– Útok na vojenskou základnu?

• Žádné zjevné stopy ukazující na možné místo úkrytu nebo místo budoucích útoků.

MÍSTO ČINU: ROZVODNA ALGONQUIN CONSOLIDATED MH-7,

VÝCHODNÍ 119. ULICE, HARLEM

• Molotovův koktejl: láhev od vína 0,751, zdroj nezjištěn.

• Jako hořlavina použit benzin BP.

• Kusy bavlněné látky, pravděpodobně z bílého trička, použity jako zápalnice, zdroj nezjištěn.

PROFIL PACHATELE

• identifikován jako Raymond Galt, 40 let, bydliště na Manhattanu, Suffolk Street 227.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro [neznámé]“? Teroristická skupina? Účast osoby jménem Rahman? Kódované zmínky o peněžních převodech, pohybu osob a něčem „velkým“.

– Možná souvislost s narušením bezpečnosti na rozvodně Algonquin Consolidated ve Filadelfii.

– Nálezy SIGINT: kódovaná zmínka o zbraních: „papír a zásoby“ (střelné zbraně? výbušniny?).

– V operaci se angažují muž a žena.

– Galtova role neznámá.

• Léčí se na rakovinu; přítomnost značného množství vinblastinu a prednisonu, stopy etopozidu. Leukemie.

43

Lincolnu Rhymovi zazvonil hlavní telefon.

Na displeji svítilo číslo, které tam Rhyme doufal vidět, i když ne právě v tomto okamžiku. Přesto okamžitě klikl na nabídku PŘIJMOUT.

„Kathryn, co pro mě máš?“

Na zdvořilosti teď nebyl čas. Danceová to však bezpochyby chápala. Pokud šlo o vyšetřování, chovala se stejně.

„Protidrogoví agenti v Mexico City rozvázali jazyk tomu zaměstnanci – tomu, který předal Loganovi krátce po jeho příletu do země balík. Opravdu se podíval, co je uvnitř, přesně jak jsme si mysleli. Nejsem si jistá, jestli nám to nějak pomůže, ale prý byla uvnitř tmavě modrá knížečka s nějakým nápisem. Na přesná slova si nevzpomíná. Ale prý tam bylo dvakrát písmeno ‚C‘. A možná i logo nějaké firmy. A pak kus papíru s velkým písmenem ‚I‘, po němž následovalo pět nebo šest čárek – zřejmě prázdných míst, která se mají doplnit.“

„Napadá toho člověka, co to mohlo znamenat?“

„Ne… Kromě toho tam prý byl ještě kus papíru obsahující nějaká čísla. Ten člověk si zapamatoval jen pět set sedmdesát a tři sta sedmdesát devět.“

„Da Vinciho kód,“ poznamenal otráveně Rhyme.

„Přesně tak. Hádanky mám ráda, ale ne v práci.“

„To je fakt.“

I _ _ _ _ _ _

Doplňte prázdná místa.

A k tomu: pět set sedmdesát a tři sta sedmdesát devět…

„Ale našel tam i něco dalšího,“ pokračovala Danceová. „Tištěný spoj. Malý.“

„Do počítače?“

„To nevěděl. Byl zklamaný. Říkal, že kdyby bylo v tom balíku něco, co by se dalo snáze prodat, býval by to ukradl.“

„A teď už by byl mrtvý.“

„Podle mě cítí úlevu, že je ve vězení. Právě z toho důvodu… Už jsem mluvila s Rodolfem. Byl by rád, kdybys mu zavolal.“

„Samozřejmě.“

Rhyme poděkoval Danceové, ukončil hovor a zatelefonoval do Mexico City veliteli Rodolfu Lunovi.

„Á, ano, kapitán vévé Rhyme. Právě jsem mluvil s agentkou Danceovou. Ta záhada…, ta čísla.“

„Není to nějaká adresa?“

„Možná ano. Ale…“ Jeho odmlka pochopitelně znamenala, že v osmimilionovém městě člověk potřebuje víc než jen pár čísel, aby vypátral konkrétní místo.

„Navíc to spolu nemusí souviset.“

„Může to znamenat něco úplně jiného.“

„Ano,“ souhlasil Rhyme. „Souvisí ty údaje vůbec nějak s místy, na kterých byl spatřen?“

„Ne.“

„A co ty budovy? Co nájemci?“

„Arturo Diaz a jeho lidé momentálně zpovídají nájemce a vysvětlují jim situaci. Ti, kteří podnikají legálně, jsou zmatení, protože nemůžou uvěřit, že jim hrozí nebezpečí. A ti, kteří jsou sami zločinci, jsou taky zmatení, protože jsou vyzbrojení líp než moje jednotky a věří, že by se na ně nikdo neodvážil zaútočit.“

Pět set sedmdesát a tří sta sedmdesát devět…

Nemůžou to být telefonní čísla? Souřadnice? Nebo části nějaké adresy?

„Rekonstruovali jsme trasu toho nákladního auta z letiště do hlavního města. Jednou je zastavila policie. Ale o naší dopravní policii jste už možná slyšel. Na místě vyinkasovali ‚pokutu‘ a už se na nic nevyptávali. Podle Artura tihle policisté – kteří už si mimochodem hledají jinou práci – vašeho pana Hodináře identifikovali. Kromě řidiče nikdo další v autě neseděl a oni se samozřejmě neobtěžovali kontrolovat jeho řidičský průkaz. A vzadu se nevezlo žádné vybavení ani kontraband, který by nás nasměroval na konkrétní stopu. Takže nám nezbývá než se zaměřit na budovu‘ na kterou se zřejmě zaměřuje on. A doufat…“

„… že se právě teď nechystá zaútočit na svou skutečnou oběť o deset kilometrů dál.“

„Přesně tohle jsem chtěl říct.“

„Napadá vás něco v souvislosti s tím tištěným spojem, který Logan obdržel?“

„Já jsem voják, detektive Rhyme, nejsem hacker. Takže mě přirozeně napadlo, že to není obyčejný počítačový hardware, nýbrž dálkový detonátor k nějaké výbušnině. A že ta brožurka je možná návod k použití.“

„Ano, taky mě to napadlo.“

„S podobným zařízením by člověk jistě nechtěl cestovat. Takže by mělo logiku, kdyby si ho obstaral tady. Mimochodem, z našich zpráv jsem vyrozuměl, že tam u vás máte taky spoustu práce. Nějaká teroristická skupina?“

„To zatím nevíme.“

„Kéž bych mohl pomoct já vám.“

„Jste velmi laskav. Ale raději se dál soustředte na Hodináře, veliteli.“

„Dobrá rada.“ Luna vydal zvuk na rozhraní chechotu a zavrčení. „Případy se řeší mnohem snadněji, když se člověk může odpíchnout od nějaké mrtvoly či dvou. Nesnáším, když jsou těla ještě naživu a unikají.“

Rhyme se usmál. A nemohl než souhlasit.

44

Ve 14:40 kráčel bezpečnostní ředitel společnosti Algonquin Consolidated Bernard Wahl po chodníku v Queensu. Vracel se právě z vyšetřování. Rád to tak nazýval. Ze svého vyšetřování své firmy, největšího dodavatele energie na východě Spojených států a možná i v celé severoamerické síti.

Chtěl pomoci. A zvláště teď, po tom strašlivém odpoledním útoku na Battery Park Hotel.

Už od chvíle, kdy slyšel, jak se ta žena, detektivka Sachsová, zmiňuje paní Jessen o tom řeckém jídle, vymýšlel vlastní strategii.

Své nynější počínání označoval v duchu za „mikrošetření“. Někde o tom četl nebo to možná viděl na kanálu Discovery. Podstatou bylo prověřování drobných stop, drobných souvislostí. Zapomeňte na geopolitiku a teroristy. Raději sežeňte jediný otisk prstu nebo vlas a pracujte na něm. Tak dlouho, až dopadnete pachatele. Anebo se to možná ukáže jako slepá ulička a vy se vydáte jiným směrem.

A tak teď Wahl uskutečňoval vlastní misi – obcházel všechny řecké restaurace v Astorii. Dozvěděl se totiž, že Galt má rád řeckou kuchyni.

A před půlhodinou skutečně narazil na úrodnou půdu. Nadmíru milá servírka Sonja si vysloužila dvacetidolarové spropitné za informaci, že v uplynulém týdnu hned dvakrát obědval v jejich restauraci muž v tmavých kalhotách a pletené košili Algonquin Consolidated – v takovém ustrojení přitom ve hrmě chodili střední manažeři. Restaurace se jmenovala Leni’s a byla známá díky své musace, grilovaným chobotnicím… a především domácí taramasalátě, kterou dostal v misce spolu s pšeničným chlebem pita a citronem každý, kdo se během oběda nebo večeře posadil ke stolu.

Sonja „na to nemohla přísahat“, ale když jí Wahl ukázal fotografii Raymonda Galta, prohlásila: „Jo, jo, to vypadá na něj.“

Navíc byl ten muž celou dobu připojený k internetu – v restauraci měl notebook značky Sony VAIO. A zatímco se v ostatním jídle spíše jen nimral, taramasalátu snědl celou, všimla si Sonja.

Celou dobu na internetu…

Pro Wahla to znamenalo, že by mohl existovat způsob, jak vypátrat, co Galt na internetu hledal nebo komu posílal e-maily. Bezpečnostní ředitel sledoval v televizi všechny detektivní pořady a také se za vlastní peníze dál vzdělával v oblasti bezpečnosti. Možná by policie mohla získat IP adresu Galtova počítače a zjistit, kde se ukrývá.

Sonja mu také sdělila, že pachatel v restauraci hodně telefonoval.

To bylo zajímavé. Galt byl přece samotář. Útočil na lidi, protože měl zlost, že kvůli vedení vysokého napětí onemocněl rakovinou. Komu tedy volal? Parťákovi? A proč? Tohle by taky mohli zjistit.

Spěchal zpátky do kanceláře a přemýšlel, jak se vzniklou situací co nejlépe naložit. Samozřejmě musel co nejrychleji informovat policii. Srdce mu zběsile tlouklo, když si představil, že bude mít největší zásluhu na dopadení vraha. Možná to na Amélii Sachsovou udělá takový dojem, že ho pozve na osobní pohovor a nabídne mu místo u newyorské policie.

Zadrž, nebud tak vypočítavý, varoval se Wahl v duchu. Prostě udělej, co je nejlepší, a budoucností se zabývej v budoucnosti. Hlavně všem zavolej – Sachsové, Lincolnu Rhymovi i ostatním: agentovi FBI McDanielovi a taky tomu policejnímu poručíkovi, Lonu Sellittovi.

A samozřejmě paní Jessen.

Wahl kráčel rychlým, pružným a radostným krokem. Před sebou již viděl červenošedé komíny Algonquin Consolidated. A před budovou pak ty zatracené demonstranty. Chvíli si vychutnával představu, že by se na ně poslala vodní děla. Nebo že by se zkrotili taserem, což by bylo ještě zábavnější. Firma, která je vyráběla, měla v sortimentu i něco jako taserovou brokovnici, která pálila do davu řadu elektrod najednou.

Wahl se usmíval představě, jak se demonstranti křečovitě svíjejí na zemi, když vtom ho zezadu napadl ten člověk.

Wahl zalapal po dechu a štěkavě hekl.

po jeho pravé tváře se opřela hlaveň pistole. „Neotáčej se,“ zašeptal ten hlas. Pistole se mu teď zarývala do zad. Hlas mu poručil, ať vstoupí do boční uličky mezi zavřeným autoservisem a potemnělým skladem.

Dělej jen to, co ti řeknu, Bernie, a nic se ti nestane,“ ozvalo se drsně.

„Vy mě znáte?“

„Já jsem Ray,“ zašeptal ten hlas.

„Ray Galt?“ Wahlovi poskočilo srdce. Přemýšlel, jestli se mu nezvedne žaludek. „Ale, ne, poslyšte. Co to…“

„Pst. Běž dál.“

Ušli v uličce ještě asi patnáct metrů a odbočili do jakéhosi temného zákoutí.

„Lehni si čelem k zemi. A ruce dej podél těla.“

Wahl zaváhal a z nějakého absurdního důvodu pomyslel na svůj drahý oblek, který si dnes ráno bral s takovou pýchou na sebe. „Vždycky vypadej líp, než odpovídá tvému pracovnímu zařazení,“ vštěpoval mu kdysi otec.

Pětačtyřicítka ho šťouchla do zad a on padl na zem jako kámen do rozmoklé hlíny.

„Já už do Leni’s nechodím, Bernie. Myslíš, že jsem blbej?“

Což Wahlovi prozradilo, že ho Galt už nějakou dobu sleduje.

A já si toho vůbec nevšiml. Co by to ze mě bylo za policistu? Prokrista.

„A jejich připojení stejně nepoužívám. Připojuju se přes mobil s předplacenou kartou.“

„Zabil jste několik lidí, Rayi. Vždyť…“

„Oni nejsou mrtví kvůli mně. Jsou mrtví, protože je zabili Algonquin Consolidated a Andi Jessen! Proč mě neposlechla? Proč neudělala, oč jsem žádal?“

„Oni to chtěli udělat, člověče. Jenže neměli dost času tu síť odpojit. –

„Kecy.“

„Rayi, poslouchejte. Vzdejte se. To, co děláte, je šílenství.“

Galt se hořce zasmál. „Šílenství? Ty myslíš, že já jsem šíleny?“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Já ti řeknu, co je šílené, Bernie: firmy, které spalují plyn a ropu a rozesírají planetu. A cpou šťávu do drátů, které zabíjejí naše děti. A to jen proto, že máme rádi ty svoje mixéry, vysoušeče vlasů, televizory a mikrovlnky… Nemyslíš, že šílené je spíš tohle?“

„Ne, máte pravdu, Rayi. Máte pravdu. Omlouvám se. Nevěděl jsem, čím vším jste musel projít. Mám z toho špatný pocit.“

„Myslíš to vážně, Bernie? Opravdu to myslíš vážně, anebo se jen snažíš zachránit si krk?“

Chvíle ticha. „Od obojího trochu, Rayi.“

K překvapení Bernarda Wahla se vrah zasmál. „To je poctivá odpověď. Možná jediná poctivá odpověď, která kdy vzešla z úst člověka pracujícího pro Algonquin Consolidated.“

„Poslyšte, Rayi, já jen dělám svou práci.“

Byla to zbabělá věta a Wahl se nenáviděl za to, že ji vyslovil. Myslel však na svou ženu, na tři děti a na matku, kteří dohromady bydleli v jejich domě na Long Islandu.

„Proti tobě osobně nic nemám, Bernie.“

Po těchto slovech začal mít Wahl tušení, že je s ním amen. Usilovně se pokoušel neplakat. „Co chcete?“ zeptal se roztřeseným hlasem.

„Potřebuju, abys mi něco řekl.“

Bezpečnostní kód od domu Andi Jessen? Ve které garáži parkuje ředitelka auto? Wahl nevěděl ani jedno.

Vrahův požadavek však byl zcela odlišný. „Potřebuju vědět, kdo mě hledá.“

Wahlův hlas zněl chraplavě. „Kdo vás… No, policie, FBI, ministerstvo vnitřní bezpečnosti… Vlastně všichni. Celkem stovky lidí.“

„To vím taky, Bernie. Ale já mám na mysli jména. A taky jména lidí z firmy. Vím, že jim někteří zaměstnanci pomáhají.“

Wahl měl pláč na krajíčku. „Já je neznám, Rayi.“

„Ale samozřejmě že je znáš. Potřebuju jména. Obstarej mi jejich jména.“

„To nemůžu, Rayi.“

„Ten útok na hotel skoro odhalili. Jak to mohli vědět? Málem mě tam dopadli. Kdo za tím stojí?“

„Já nevím. Se mnou se nikdo nebaví, Rayi. Jsem jenom sekuriťák.“

„Jsi bezpečnostní ředitel, Bernie. Samozřejmě že se s tebou baví.“

„Ne, já vážně…“

Wahl cítil, jak mu Galt vytahuje z kapsy náprsní tašku.

Ach ne, to ne…

O chvíli později Galt nahlas přečetl Wahlovu domácí adresu a vsunul mu náprsní tašku zpátky do kapsy.

„Jaký máš doma hlavní jistič, Bernie? Na dvě stě ampérů?“

„Ach, prosím vás, Rayi. Moje rodina vám nikdy nic neudělala.“

„Já taky nikomu nic neudělal, a přesto jsem onemocněl. Jsi součástí systému, který mi způsobil nemoc, a tvoje rodina měla z toho systému prospěch… Takže dvě stě ampérů? Na obloukový výboj to nestačí. Ale sprcha, vana, kuchyně… Mohl bych si trochu pohrát s proudovými chrániči a z celého tvého domu by se stalo jedno velké elektrické křeslo, Bernie… Takže se mnou mluv.“

45

Fred Dellray kráčel po ulici v East Village – prošel kolem řady gardénií, kolem kavárny pro gurmány, kolem prodejny oděvů.

Propánakrále… Oni chtějí 325 dolarů za košili? Bez obleku kravaty a páru bot k tomu?

Pokračoval v chůzi kolem výloh, v nichž se nacházely složité automaty na espresso, předražená umělecká díla nebo blyštivé střevíce, které nějaká dívka možná ztratila ve čtyři hodiny ráno cestou z jednoho dusajícího klubu do druhého.

Dellray si vzpomněl, jak se Village změnila od doby, kdy tu začínal jako agent.

Změna…

Pořádaly se tu karnevaly, vládlo tu šílenství, křiklavost a halasnost, ozýval se tu smích a třeštění, milenci se tu procházeli zaklesnutí do sebe, hulákali nebo zasmušile rázovali po rušných chodnících…, neustále, neustále. Čtyřiadvacet hodin denně. Zatímco dnes měla tato část East Village zvukovou i obrazovou podobu homogenizovaného sitcomu.

Páni, tady se to změnilo. A nebylo to jen v penězích, nebylo to jen v nepřítomných pohledech kariéristů, kteří tu teď bydleli nebylo to jen v tom, že místo oprýskaného porcelánu se tu dnes káva pila z plastových kelímků…

Ne, Dellray viděl i něco jiného.

Například viděl, že všichni pořád používají ty pitomé mobilní telefony. Vybavují se, píšou textové zprávy… a Ježíši Kriste, Spasiteli na nebesích, přímo před ním dokonce dva turisti hledali nějakou restauraci pomocí GPS!

V East Village, do prdele.

Oblačná zóna…

Všude se to hemžilo dalšími a dalšími důkazy, že svět, dokonce i tento svět – Dellrayův svět – dnes patří Tuckeru McDanielovi. Ve své době tu mohl Dellray použít některý ze svých převleků a hrát si na bezdomovce, pasáka, překupníka drog. Zejména pasáci mu šli dobře – miloval pestrobarevné košile, fialovou a zelenou barvu. Ne že by nějak tíhl k vyšetřování mravnostních deliktů, které technicky vzato ani nebyly federálním zločinem, ale v roli pasáka zkrátka uměl splynout s prostředím.

Chameleón.

Na podobná místa se hodil. A díky tomu s ním lidé mluvili.

Jenže dneska, zatracená práce, dneska na ulici víc lidí telefonovalo než netelefonovalo. A všechny tyhle telefony se podle libovůle federálního soudce daly napíchnout a pak z nich vyždímat tolik informací, že by je Dellray klasickým způsobem sháněl celé dny. A i když telefony napíchnuté nebyly, pořád existovaly způsoby, jak tytéž informace nebo alespoň jejich část získat.

Prostě se jen tak sebraly ze vzduchu, z mraků.

Možná jsem však jen přecitlivělý, řekl si Fred Dellray v duchu a použil přitom přídavné jméno, které se pro popis jeho rozpoložení téměř nikdy nehodilo. Před sebou spatřil Carmella’s – starý podnik, který kdysi dávno docela dobře mohl sloužit jako nevěstinec a momentálně v East Village působil jako ostrůvek tradice. Vešel dovnitř, posadil se k rozviklanému stolku a objednal si obyčejnou kávu, přičemž si všiml, že v nabídce pochopitelně mají i espresso, cappuccino a latte, ovšem na druhou stranu tu tyto módní nápoje nabízeli vždy. Dávno před Starbucks.

Bůh žehnej Carmella’s.

A z deseti lidí kolem něj – Dellray si dal tu práci a spočítal je –pouze dva momentálně telefonovali.

Byl to svět, v němž máma stála za pokladnou a její pohlední synkové obsluhovali hosty, kteří si i teď, uprostřed odpoledne, namotávali na vidličku těstoviny – krásně oranžové, ne jako ty ze supermarketu – a popíjeli víno z číší ve tvaru polokoulí. Ozýval se tu živý hovor, byla vidět rozmáchlá gesta.

Dellraye to naplňovalo spokojeností. Věřil, že na to jde správně. Věřil ujišťování Williama Brenta. Za oněch pochybných sto tisíc dolarů získá nějakou protihodnotu, alespoň něco. Možná to bude jen chatrná stopa, ale jemu to postačí. Tohle byla další z jedinečných vlastností „pouličního Dellraye“: dokázal utkat látku i z nejdrobnějších nitek, které mu jeho informátoři poskytli, přičemž si ani oni sami obvykle neuvědomovali hodnotu svých informací.

Stačil jediný osamocený fakt, který ho dovede ke Galtovi. Nebo k místu příštího útoku. Nebo k neuchopitelné „Spravedlnosti pro…“.

A kromě toho si Dellray dobře uvědomoval, že tento fakt, tento nález, tato záchrana hodnot by ospravedlnila i jeho, pouličního agenta ze staré školy, který má k oblačné zóně daleko, předaleko.

Fred Dellray upil kávy a vrhl letmý pohled na hodinky. Byly přesně tři hodiny odpoledne. Nikdy nezažil, že by se William Brent opozdil, ani o zanedbatelných šedesát vteřin. („Není to efektivní,“ prohlašoval o pozdních či předčasných příchodech.)

Když se Brent ani po dalších pětačtyřiceti minutách nedostavil ani mu nezavolal, uchopil zachmuřený Dellray mlčící telefon a ještě jednou si překontroloval příchozí zprávy. Nic. Zkusil Brentovi zavolat pošesté. I tentokrát se mu rovnou ozval robotický hlas vyzývající k zanechám vzkazu.

Dellray počkal ještě deset minut, zkusil Brentovi naposledy zavolat a pak vytočil číslo svého kamaráda pracujícího pro mobilního operátora a požádal ho o laskavost. Po chvíli se dozvěděl, že z Brentova telefonu je vytažená baterie. A jediný důvod, proč vytahovat z mobilu baterii, byla samozřejmě snaha zamezit vypátrání.

Ke stolu přistoupil mladý pár a chlapec se Dellraye zeptal, zda by si mohl vzít druhou židli od jeho stolu. Dellrayův pohled musel být nesmírně odrazující, poněvadž se pár okamžitě stáhl a chlapec se ani nesnažil hrát si před dívkou na chlapáka.

Brent je fuč.

Okradl mě a je fuč.

Dellray si v duchu vybavil Brentovu sebedůvěru a ujišťování.

Prý „ručím za to“, no to mě poser…

Sto tisíc dolarů… Dellray měl vědět, že se něco děje, kdyz Brent trval na tak obrovské částce, zvlášť vzhledem k jeho ošuntělému obleku a kostkovaným ponožkám.

Dellray přemýšlel, zda se práskač rozhodl usadit se se svými báječně snadno nabytými penězi v Karibiku, anebo v Jižní Americe.

46

„Máme další požadavek.“

Videokonferenční hovor přenášel na Rhymův plochý monitor zachmuřený obličej Andi Jessen. Vlasy měla upravené v pevném účesu, zřejmě pomocí laku. Anebo možná spala v kanceláři a nestačila se ráno osprchovat.

„Další požadavek?“ Rhyme pohlédl na Lona Sellitta, Mela Coopera a Amélii Sachsovou – všichni na různých místech v laboratoři a v různých polohách zkoprněli.

Podsaditý poručík odložil polovinu koblížku, který uchvátil z tácku přineseného před chvílí Thomem. „Vždyť sotva provedl jeden útok, a už po nás zase něco chce?“

„Zřejmě ho nepotěšilo, že jsme ho ignorovali,“ konstatovala Jessen křehce.

„A co chce?“ zeptala se Sachsová ve stejném okamžiku, kdy Rhyme řekl: „Chci tady ten vzkaz mít. Co nejdřív.“

Jessen odpověděla nejprve kriminalistovi: „Předala jsem ho agentu McDanielovi. Už je na cestě k vám.“

„A jaká je lhůta?“

„Šest hodin večer.“

„Dneska?“

„Ano.“

„Ježíši,“ zamumlal Sellitto. „Vždyť to jsou dvě hodiny.“

„A co žádá?“ zopakovala Sachsová otázku.

„Chce, abychom od šesti večer na hodinu zastavili veškerý přenos stejnosměrného proudu do ostatních severoamerických sítí. Jinak prý zabije další lidi.“

„Co to znamená?“ dotázal se Rhyme.

„Naše síť nese název Northeastern Interconnection a firma Algonquin Consolidated je v jejím rámci významným producentem energie. Pokud nějaká elektrárenská společnost v jiné síti potřebuje dodávku proudu, pošleme jim ji. A pokud se od nás nachází dál než osm set kilometrů, nepoužijeme střídavý nýbrž stejnosměrný přenos. Je to cenově efektivnější. Obvykle jde o menší společnosti ve venkovských oblastech.“

„A jaké jsou důsledky toho jeho požadavku?“ zeptal se Sellitto.

„Nevím, proč požaduje právě toto. Nedává mi to smysl. Možná chce snížit riziko rakoviny u lidí žijících poblíž přenosového vedení. Ale tipla bych si, že v blízkosti stejnosměrného vedení nežije v Severní Americe ani tisíc osob.“

„Galt se nemusí pokaždé chovat racionálně,“ poznáme Rhyme.

„To je fakt.“

„A můžete to udělat? Splnit jeho požadavek?“

„Ne, nemůžeme. Je to vyloučeno. Je to stejné jako předtím s newyorskou sítí, jen možná ještě horší. Znamenalo by to odpojení tisícovek malých měst po celé zemi od proudu. Navíc tohle vedení přímo napájí vojenské základny a výzkumné objekty. Podle ministerstva vnitřní bezpečnosti by výpadek proudu v těchto zařízeních znamenal ohrožení národní bezpečnosti. Ministerstvo obrany má stejný názor.“

„A vy byste pravděpodobně přišli o miliony dolarů,“ dodal Rhyme.

Chvíle ticha. „Ano. To bychom přišli. Porušili bychom stovky kontraktů. Pro firmu by to byla katastrofa. Ale i tak je debata o tom, zda Galtovu požadavku vyhovět, ryze akademická. Ve lhůtě, kterou nám dal, bychom to stejně nedokázali fyzicky zvládnout. Tohle není jako vypnout vypínač se sedmi sty tisíci volty.“

„Dobrá,“ řekl Rhyme a změnil téma. „Jak jste ten vzkaz obdržela?“

„Galt ho předal jednomu z našich zaměstnanců.“

Rhyme se Sachsovou si vyměnili pohledy.

Jessen pokračovala: vysvětlila, že Galt kontaktoval bezpečnostního ředitele Bernarda Wahla, který se právě vracel z oběda.

„Je tam Wahl s vámi?“ zeptala se Sachsová.

„Vydržte minutku,“ odpověděla Jessen. „Vyslýchala ho FBI… Podívám se.“

Sellitto zašeptal: „To se nám sakra federálové ani neobtěžovali říct ze s tím chlapem mluví? To se to musíme dozvědět od ní?“

O chvíli později se v záběru objevil urostlý a pohledný Bernard Wahl a posadil se vedle Andi Jessen. Holá černá hlava se mu leskla.

Zdravíme vás,“ oslovila ho Sachsová.

Wahl přikývl.

„Jste v pořádku?“

„Ano.“

Rhyme ovšem viděl, že bezpečnostní ředitel v pořádku není. Oči měl vyhaslé a vyhýbal se pohledu do webkamery.

„Řekněte nám, co se stalo.“

„Vracel jsem se z oběda. A Galt za mě s pistolí v ruce přiskočil donutil mě vejít do boční uličky. Tam mi nacpal do kapsy dopis a řekl, ať ho okamžitě doručím paní Jessen. A pak byl pryč.“

„A to je všechno?“

Zaváhání. „V podstatě ano. Ano, paní.“

„Neřekl něco, z čeho bychom mohli vydedukovat, kde se skrývá nebo co by mohlo být jeho příštím cílem?“

„Ne. Většinu času jen blábolil o tom, že elektřina způsobuje rakovinu, že je nebezpečná a všem je to úplně jedno.“

Rhyma na výpovědi něco zaujalo. „Pane Wahle, viděl jste jeho zbraň? Anebo mohl blafovat?“

Bezpečnostní ředitel po dalším zaváhání odpověděl: „Zachytil jsem ji. Pětačtyřicítka. Devatenáct set jedenáct. Starý armádní model.“

„Dotýkal se vás? Mohli bychom získat z vašich šatů stopové důkazy.“

„Ne. Dotýkal se mě jen tou zbraní.“

„Kde se to stalo?“

„Někde v boční uličce u autoservisu B and R. Přesně si na to nevzpomínám, pane. Byl jsem strašně otřesený.“

„A to je všechno?“ zeptala se Sachsová. „Neptal se vás na průběh vyšetřování?“

„Ne, paní, neptal. Myslím, že mu šlo jen o to, abych okamžitě doručil ten dopis paní Jessen. A nenapadl ho jiný způsob, jak to zařídit, než odchytit si zaměstnance.“

Rhyme další otázky neměl. Pohlédl na Sellitta, který zavrtěl hlavou.

Poděkovali tedy Wahlovi a ten zmizel ze záběru. Andi Jessen zvedla hlavu, kývla na někoho, kdo před chvílí vstoupil do dveří, a otočila se zpátky před webkameru. „Máme s Garym Noblem schůzku se starostou. Pak budu mít tiskovou konferenci. Obrátím se na Galta s osobní výzvou. Myslíte, že to zabere?“

Ne, Rhyme si nemyslel, že to zabere. Nicméně řekl: „Udělejte všechno, co se dá. I kdybychom tím jen získali trochu času.“

Když ukončili spojení, Sellitto se zeptal: „Takže co nám Wahl neřekl?“

„Měl strach. Galt mu vyhrožoval. Pravděpodobně mu vyzradil pár informací. Ale to mě netrápí. Nic podstatného Wahl stejně nevěděl. A i kdyby mu něco důležitého vyklopil, teď se tím stejně zabývat nemůžeme.“

Vtom zazvonil domovní zvonek. Za dveřmi stál McDaniel a Hoch.

Rhyme byl překvapen. Agent FBI musel vědět, že se chystá tisková konference, a přesto přijel sem, místo aby se pokoušel vetřít na pódium. Ustoupil lidem z vnitřní bezpečnosti, aby mohl osobně doručit důkazy Rhymovi.

Jeho akcie v Rhymových očích o něco málo stouply.

Když ho informovali o Galtovi a jeho motivu, obrátil se agent na Pulaského s dotazem: „A v jeho bytě jste nenašel žádné zmínky o ‚Spravedlnosti pro…‘ nebo o Rahmanovi? O teroristických buňkách?“

„Ne, nic takového.“

Agent se zatvářil zklamaně, nicméně řekl: „Přesto to není v rozporu se symbiotickým konstruktem.“

„A ten zní jak?“ vyzvídal Rhyme.

„Tradiční teroristická bojůvka využívá bílého koně, jehož cíle se shodují s jejími. Nemusí se mít ani v lásce, ale v konečném důsledku jde oběma entitám o totéž. Významným aspektem je skutečnost, že profesionální teroristická buňka zůstává od primárního negativního aktéra dokonale izolovaná. A veškerá komunikace probíhá…“

„V oblačné zóně?“ zeptal se Rhyme. Agentův burzovní index opět klesl –

„Přesně tak. Musí minimalizovat jakýkoliv kontakt. Mají dvě rúzné agendy. Oni usilují o destrukci společnosti. On usiluje o pomstu.“ McDaniel kývl na profil na tabuli. „Jak to říkal Parker Kincaid: Galt nepoužíval zájmena – nechtěl dát ničím najevo, že spolupracuje s někým dalším.“

„S ekoteroristy, anebo s politicko-náboženskými teroristy?“

„Může to být obojí.“

Bylo dost těžké si představit, že se al-Káida nebo Taliban spolčí s labilním zaměstnancem usilujícím o pomstu za to, že mu jeho zaměstnavatel údajně způsobil rakovinu. V případě ekoteroristické skupiny to však jakousi logiku mělo. Ta by potřebovala člověka, který jí pomůže proniknout do systému. Rhyme by však pokládal tuto hypotézu za věrohodnější, pokud by ji podepíraly alespoň nějaké důkazy.

McDaniel dodal, že už se mu ozvali právníci, kteří získali pro TC týmy povolení prohledat Galtův e-mail a účty na sociálních sítích. Galt rozeslal a zveřejnil na řadě míst příspěvky o své rakovině a její spojitosti s vedením vysokého napětí. Na žádné ze stovek internetových stránek, kam své příspěvky vyvěsil, se však nepodařilo najít jakékoliv informace o tom, kde se nachází nebo co by mohl mít v úmyslu.

Rhyme začínal být z těch spekulací netrpělivý. „Rád bych viděl ten dopis, Tuckere.“

„Jistě.“ Zástupce zvláštního agenta pokynul Hochovi.

Prosím, ať je tam habaděj důkazů. Něco užitečného.

Za šedesát vteřin už se všichni dívali na druhý dopis s ultimátem.

K rukám generální ředitelky Andi Jessen a společnosti Algonquin Consolidated Power and Light:

Rozhodla jste se ignorovat můj předchozí požadavek a to je nepřípustné. Mohla jste na ten rozumný požadavek snížení napětí přistoupit, ale vy jste to neudělala, takže jste VY přilila olej do ohně, nikdo jiný. Vaše bescitnost a chamtivost vedla dnes odpoledne k úmrtím. MUSÍTE ukázat lidem, že nepotřebují drogu na kterou jste je navykla. Můžou se vrátit k ČISTŠÍMU způsobu života. Oni si to nemyslí, ale může se jím ukázat cesta. Dnes v 18:00 večer na hodinu vypnete veškerý stejnosměrný přenos vysokého napětí do ostatních severoamerických sítí. O této podmínce nesmlouvám.

Cooper zahájil analýzu dopisu. O deset minut později ohlásil –“Nic nového nemám, Lincolne. Stejný papír, stejné pero. Nevystopovatelné. A pokud jde o stopové důkazy, tak je tu znovu letecké palivo. To je zhruba všechno.“

„Sakra.“ Jako když člověk najde o Vánocích pod stromečkem nádherně zabalený balíček, a když ho otevře, zjistí, že v něm nic není.

Rhyme si všiml Pulaského v rohu. Mladý policista sklonil hlavu ozdobenou blonďatým ježkem a tiše mluvil do mobilu. Působil přitom kradmým dojmem a Rhyme věděl, že jeho telefonát nesouvisí s Galtovým případem. Nejspíš volal do nemocnice a vyptával se na muže, kterého srazil. Případně si obstaral kontakt na jeho příbuzné a právě se jim omlouval.

„Vnímáš nás, Pulaski?“ houkl na něj Rhyme stroze.

Oslovený zprudka zaklapl telefon. „Jasně, já…“

„Protože opravdu potřebuju, abys nás vnímal.“

„Vnímám vás, Lincolne.“

„Fajn. Tak zavolej na Federální letecký úřad a Úřad pro bezpečnost dopravy a oznam jim, že jsme dostali další výhrůžný dopis a že papír i tentokrát obsahoval stopy leteckého paliva. Takže ať zvýší ostrahu na všech letištích. A pak zavolej i na ministerstvo obrany. Galt může plánovat útok na některé vojenské letiště, zvláště pokud se potvrdí Tuckerova hypotéza o napojeni na teroristy. Cítíš se na to? Mluvit s Pentagonem? Zdůraznit jim závažnost hrozby?“

„Ano, provedu to.“

Rhyme se otočil zpět k důkazním tabulím a povzdechl si. Symbiotické teroristické buňky, oblačná komunikace a neviditelný podezřelý s neviditelnou zbraní.

A pokud šlo o jeho druhý případ, o snahu dopadnout v Mexico City Hodináře? Tam neměli v ruce nic než tajuplný tištěný spoj, návod k použití a dvě bezcenná čísla.

Pět set sedmdesát a tři sta sedmdesát devět…

Což v Rhymovi vyvolalo myšlenky na jiná čísla. Na čísla na hodinách, které odpočítávaly čas zbývající do další lhůty.

DRUHÝ DOPIS S ULTIMÁTEM

• Doručen Bernardu Wahlovi, bezpečnostnímu řediteli Algonquin Consolidated.

– Napaden Galtem.

– Žádný fyzický kontakt; žádné stopové důkazy.

– Žádný náznak, kde se ukrývá nebo kde příště zaútočí.

• Papír a inkoust totožný s papírem a inkoustem nalezeným v Galtově bytě.

• Další stopy alternativního leteckého paliva v papíru.

– Útok na vojenskou základnu?

PROFIL PACHATELE

• Identifikován jako Raymond Galt, 40 let, bydliště na Manhattanu, Suffolk Street 227.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro [neznámé]“? Teroristická skupina? Účast osoby jménem Rahman? Kódované zmínky o peněžních převodech, pohybu osob a něčem „velkým“.

– Možná souvislost s narušením bezpečnosti na rozvodně Algonquin Consolidated ve Filadelfii.

– Nálezy SIGINT: kódovaná zmínka o zbraních; „papír a zásoby“ (střelné zbraně? výbušniny?).

– V operaci se angažují muž a žena.

– Galtova role neznámá.

• Léčí se na rakovinu; přítomnost značného množství vinblastinu a prednisonu, stopy etopozidu. Leukemie.

• Ozbrojen vojenskou pistolí Colt M1911, ráže 45.

47

V Rhymově laboratoři byla zapnutá televize.

Jako předkrm před tiskovou konferencí Andi Jessen, která měla za pár minut začít, vysílali příspěvek o firmě Algonquin Consolidated a její ředitelce samotné. Rhyme byl na tuto ženu zvědavý, a tak pozorně poslouchal, když moderátor popisoval kariéru Andi Jessen v energetické branži. Také její otec prý zastával funkci prezidenta a generálního ředitele stejné společnosti. O žádnou protekci však nešlo: Jessen měla diplomy z elektroinženýrství a ekonomie a do funkce se musela vypracovat, když začínala jako řadová elektrikářka ve státě New York.

Celý život byla zaměstnankyní Algonquin Consolidated a podle vlastního tvrzení zasvětila celou kariéru snaze vybudovat z této firmy hráče číslo jedna při výrobě i prodeji elektrické energie. Rhyme až dosud nevěděl, že v důsledku deregulace uskutečněné před několika lety se energetické společnosti stále více věnují obchodu s energií – nakupují elektřinu a zemní plyn od jiných firem a prodávají je dál. Některé společnosti dokonce prodaly své podíly na výrobě a přenosu energie a staly se v podstatě obchodníky s komoditami, kteří nemají jiná aktiva než kanceláře, počítače a telefony.

A za nimi stojí velmi velké banky.

Podle reportéra takto vypadalo i podnikání nechvalně proslulé společnosti Enron.

Andi Jessen ovšem na šikmou plochu extravagance, arogance a chamtivosti nikdy nesklouzla. Tato rázná a energická žena vedla firmu Algonquin Consolidated se staromódní střízlivostí a okázalému životu se vyhýbala. Byla rozvedená a bezdětná. Zdálo se, že nežije pro nic jiného než pro svou firmu. Jejím jediným blízkým příbuzným byl bratr Randall Jessen, který bydlel ve Filadelfii. Bojoval v Afghánistánu, kde obdržel vyznamenání, avšak po zranění při výbuchu bomby byl z činné služby propuštěn.

Andi patřila v celé zemi k nejhlasitějším zastáncům megasítě – jednotné energetické sítě pokrývající celou Severní Ameriku, podle ní to byl nejefektivnější způsob, jak vyrábět a dodávat spotřebitelům elektrickou energii. (Přičemž Algonquin Consolidated byla hráčem číslo jedna, předpokládal Rhyme.) Za své úsilí si Jessen získala přezdívku „Paní Všemocná“, ačkoliv ji takto nikdo neoslovoval a ani tento přídomek v její přítomnosti nepoužíval. Pravděpodobně se jednalo o narážku na její nekompromisní způsob řízení a na její ambice se společností Algonquin Consolidated.

V jednom interview dala neskrývaně najevo své kontroverzní výhrady vůči zelené energii.

„Tak především bych chtěla říct, že se v Algonquin Consolidated obnovitelným zdrojům energie velmi věnujeme. Současně si však myslím, že všichni musíme být realisty. Tato planeta tady existovala miliardy let předtím, než jsme ztratili žábry a ploutve a začali spalovat uhlí a jezdit auty se spalovacími motory, a bude bez problémů existovat ještě dlouho, dlouho poté, co my už budeme minulostí.

Když tedy lidé tvrdí, že chtějí zachránit zeměkouli, ve skutečnosti mají na mysli, že chtějí zachránit vlastní životní styl. Musíme si přiznat, že chceme energii a že jí chceme spoustu. A že ji také potřebujeme – v zájmu vývoje civilizace, abychom se nasytili a získali vzdělání, abychom mohli používat špičkové vybavení a dohlížet pomocí něj na diktátory z celého světa, abychom pomohli rozvojovým zemím zařadit se mezi země rozvinuté. A ropa, uhlí, zemní plyn a jádro představují nejlepší způsoby, jak tuto energii vyrobit.“

Příspěvek skončil a na obrazovce dostali prostor rozumbradové, kteří ředitelku budto podrobili drtivé kritice, nebo ji naopak vynášeli do nebes. Kdyby ji rovnou vykuchali, možná by to bylo politicky korektnější, o vyšší sledovanosti nemluvě.

Nakonec následoval živý vstup z budovy magistrátu, kde na stupínku stáli čtyři lidé: Andi Jessen, starosta, policejní náčelník a Gary Noble za ministerstvo vnitřní bezpečnosti.

Starosta pronesl krátkou úvodní řeč a předal mikrofon dál. Andi Jessen, která působila příkrým a současně uklidňujícím dojmem, všem oznámila, že společnost Algonquin Consolidated dělá pro zvládnutí situace maximum. Podle ní byla aktivován řada pojistek a preventivních mechanismů, které však Jessen nekonkretizovala.

K Rhymovu překvapení – a také k překvapení celého sálu se skupina rozhodla, že Galtův druhý výhrůžný dopis zveřejní. Rhyme předpokládal, že kdyby to Jessen neudělala, policii se nepodařilo Galta zastavit a při následném útoku by přišli o život další lidé, napáchalo by to katastrofální škody na mediálním obrazu společnosti Algonquin Consolidated a možná by to mělo i právní následky.

Reportéři se této informace okamžitě chopili a zasypali Jessen otázkami. Ředitelka je chladně umlčela a vysvětlila, že ultimátum vyděrače nelze splnit. Požadované snížení objemu energie by totiž napáchalo škody ve výši stamilionů dolarů a velmi pravděpodobně by si vyžádalo daleko více životů.

Jessen dodala, že by navíc došlo k ohrožení národní bezpečnosti, protože splnění požadavků by znemožnilo výkon některých vojenských a vládních činností. „Společnost Algonquin Consolidated se významně podílí na zajišťování obrany státu a neučiníme nic, čím bychom ohrozili jeho bezpečnost.“

Fikané, pomyslel si Rhyme. Ředitelka to celé obrací.

Své vystoupení ukončila Jessen osobní výzvou Galtovi, aby se vzdal policii. Ta prý s ním bude zacházet férově. „Nedopusťte, aby kvůli tragédii, která vás postihla, trpěla vaše rodina nebo kdokoliv jiný. Uděláme, co je v našich silách, abychom vaše utrpení zmírnili. Prosíme vás však, abyste učinil správnou věc a vydal se policii.“

Ředitelka nepřipustila žádné dotazy a pár vteřin po své poslední větě opustila stupínek. Její vysoké podpatky hlasitě klapaly po pódiu.

Rhyme si všiml, že ačkoliv zněl její projev sympatií s Galtem procítěně, Andi Jessen ani jednou nepřipustila, že by se její společnost dopustila čehokoliv špatného nebo že by vedení vysokého napětí skutečně mohlo způsobit Galtovi či komukoliv jinému rakovinu.

Poté se ujal slova policejní náčelník a velmi se vynasnažil nabídnout veřejnosti konkrétní ujištění. Policie a federální agenti prý v masovém počtu pátrají po Galtovi, a pokud by došlo k dalším utokům nebo byl jakkoliv narušen chod sítě, jsou připraveny pomoci také jednotky Národní gardy.

Svou řeč zakončil náčelník výzvou k občanům, aby cokoliv neobvyklého ohlásili na policii.

No, tohle nám teda pomůže, pomyslel si Rhyme jízlivě. Jestli je na New Yorku něco obvyklého, tak je to neobvyklost. A vrátil se k analýze chatrných důkazů.

48

V 17:45 odešla Susan Stringerová ze své kanceláře nacházející se v sedmém patře jedné staré budovy na Manhattanu.

Pozdravila se se dvěma dalšími muži, kteří měli rovněž namířeno k výtahu. Jednoho z nich letmo znala, protože se v budově čas od času potkávali. V tuhle dobu odcházel Larry z práce skoro každý den. Rozdíl byl jen v tom, že on se pak ještě do kanceláře vracel a pracoval tam přes noc.

Susan naopak odjížděla domů.

Tato atraktivní pětatřicetiletá žena pracovala jako redaktorka časopisu specializovaného na restaurátorství umění a starožitností, zejména z osmnáctého a devatenáctého století. Kromě toho psala příležitostně poezii a byla vydávána. Tyto vášně jí zajišťovaly jen skrovný příjem, ale kdykoliv se jí zmocnily pochybnosti, zda je moudré pokračovat v dosavadní kariéře, stačilo si poslechnout rozhovor, jaký momentálně vedl Larry se svým přítelem, a rázem jí bylo jasné, že do této sféry – právo, finance, bankovnictví, účetnictví – by nikdy vstoupit nedokázala.

Oba muži měli velmi drahé obleky, hezké hodinky a elegantní boty. Vyzařovalo z nich však cosi ztrápeného. Nabroušeného. Zdálo se, že nemají svou práci příliš rádi. Přítel si Larrymu stěžoval, že mu jeho šéf šlape na krk. Larry si příteli stěžoval na jakýsi audit, který je „totálně v kýblu“.

Stres, nešťastnost.

A pak taky ten jazyk.

Susan měla radost, že se těmito věcmi nemusí zaobírat. Její život tvořilo rokoko a neoklasické výtvory designérů, jako byli Chippendale, George Hepplewhite nebo Sheraton.

Praktická krása, nazývala Susan jejich nábytek.

„Vypadáš zdeptaně,“ řekl přítel Larrymu.

Opravdu vypadá zdeptaně, souhlasila Susan.

„To taky jsem. Měl jsem výjezd jako blázen.“

„Kdy ses vrátil?“

„V úterý.“

„Byls hlavní auditor?“

Larry přikývl. „To jejich účetnictví byl děs. Makali jsme dvanáct hodin denně. Na golf jsem se dostal akorát v neděli, a to bylo zrovna pětačtyřicet stupňů.“

„Ajajaj.“

„Musím se tam vrátit. V pondělí. Pořád nevím, kam se ty prachy ztrácej. Je to nějaké podezřelé.“

„Při tomhle vedru se možná vypařují.“

„Vtipné,“ zabručel Larry tónem, který o pobavení nesvědčil.

Muži pokračovali v řečnění o finančních výkazech a mizejících penězích, ale Susan už je neposlouchala. Všimla si totiž, že se k nim blíží další muž – měl na sobě hnědou kombinézu řemeslníka, přilbu a brýle. Kráčel se sklopenýma očima a v ruce nesl box na nářadí a velkou konev. Zřejmě pracoval někde jinde, protože na chodbě žádné okrasné rostliny nebyly a v její kanceláři také ne. Její vydavatel by žádnou flóru nezaplatil a už vůbec by neplatil za její zalévání.

Výtah konečně přijel, oba byznysmeni jí dali ve dveřích přednost a Susan si pomyslela, že alespoň nějaké zdání rytířskosti naštěstí přetrvalo i do jednadvacátého století. Pracovník vstoupil do výtahu také a stiskl knoflík o dvě patra níže. Na rozdíl od zbylých dvou mužů se však neomaleně protáhl kolem ní do zadní části kabiny.

Výtah začal klesat. O chvíli později se Larry podíval dolů a řekl: „Hej, pane, dávejte pozor. Rozlíváte tady vodu.“

Susan se ohlédla. Muž v kombinéze nedopatřením naklonil konev a na ocelovou podlahu kabiny z ní vytékal setrvalý proud vody.

„Jé, pardon,“ zabručel muž nepříliš omluvným tónem. Susan si všimla, že celá podlaha je zmáčená.

„Dveře se otevřely a muž vystoupil. Místo něj vešel do kabiny jiný pasažér.

Larryho přítel hlasitě řekl: „Pozor, tenhleten chlap tady zrovna rozlil vodu. A ani se neobtěžoval po sobě vytřít.“

Susan nedokázala posoudit, zda viník jeho slova slyšel či nikoliv. I kdyby však ano, Susan pochybovala, že by si s nimi dělal těžkou hlavu.

Dveře se zavřely a všichni pokračovali v jízdě dolů.

49

Rhyme se díval na hodiny. Do další lhůty zbývalo deset minut.

V průběhu uplynulé hodiny policie a FBI koordinovaně pátraly po celém městě, zatímco zde v Rhymově domě probíhala zběsilá druhá analýza důkazů. Zběsilá… a marná. K vypátrání Galta nebo místa jeho příštího útoku neměli o nic blíže než těsně po prvním útoku. Rhyme přesunul oči k důkazním tabulím, které byly i nadále jen těžko uchopitelnou směsicí různorodých kousků skládanky.

Podvědomě vnímal, že McDaniel vyřizuje jakýsi telefonát. Agent chvíli poslouchal a vehementně přitom kýval hlavou. Poté vrhl pohled na svého chráněnce. Nakonec volajícímu poděkoval a zavěsil.

„Jeden z mých TC týmů získal další tip na tu teroristickou skupinu. Je to drobnost, ale má cenu zlata. Dalším slovem v názvu je ‚Země‘.“

„Takže ‚Spravedlnost pro Zemi‘,“ řekla Sachsová.

„Název může být i delší, ale tahle slova známe jistě, spravedlnost‘. ‚Pro‘. A ‚Země‘.“

„Aspoň víme, že jde o ekoteroristy,“ prohodil Sellitto.

„V databázích o ní žádná zmínka není?“ podivil se Rhyme nahlas.

„Ne, ale nezapomeňte, že to je všechno oblačná zóna. A objevili i další stopu. Zdá se, že Rahmanovým zástupcem je člověk jménem Johnston.“

„Anglosas.“

Jenže jak nám to pomůže? uvažoval Rhyme vztekle. Jak nám tohle všechno může pomoci najít místo útoku, ke kterému má dojít za pouhých pár minut?

A jakou zbraň si ten člověk vymyslel tentokrát? Další oblou-výboj? Další smrtící elektrický obvod na veřejném místě?

Rhyme provrtával očima důkazní tabule.

„Sežeň mi Dellraye,“ poručil McDaniel Hochovi.

O chvíli později se v reproduktoru ozval hlas černošského agenta: „Ano, kdo volá? Kdo je tam?“

„Frede. Tady je Tucker. Jsem tu s Lincolnem Rhymem a několika dalšími lidmi z NYPD.“

„U Rhyma?“

„Ano.“

„Jak se máš, Lincolne?“

„Už mně bylo líp.“

„Jo. To platí pro nás všecky.“

„Frede,“ ujal se opět slova McDaniel, „jistě jste slyšel o tom novém požadavku a lhůtě.“

„Volala mi vaše asistentka. Říkala mi taky něco o motivu. Že má Galt rakovinu.“

„Potvrdilo se nám, že je to pravděpodobně teroristická skupina. Ekoteror.“

„A jak to souvisí s Galtem?“

„Symbióza.“

„Cože?“

„Symbiotický konstrukt. Bylo to v mém oběžníku… Pracují společně. Ta skupina se jmenuje ‚Spravedlnost pro Zemi‘. A Rahmanův pobočník se jmenuje Johnston.“

„Mně to připadá, že mají úplně jinou agendu,“ namítl Dellray. „Co je teda pojí? Galta s Rahmanem?“

„To nevím, Frede. Ale o to tu nejde. Možná ho kontaktovali, když si přečetli jeho články o rakovině. Byl jich plný internet.“

„Aha.“

„Poslyšte, lhůta se každou minutou blíží. Zjistil ten váš informátor něco?“

Nastala chvíle ticha. „Ne, Tuckere. Nic.“

„Co ta schůzka? Říkal jste, že je ve tři.“

Další zaváhání. „To je fakt. Jenže on zatím nemá nic konkrétního. Takže se chce zakopat ještě hloubějc pod zem.“

„Celý svět jde pod zem, doprdele!“ vybuchl agent FBI, čímž Rhyma překvapil; kriminalista si nedokázal představit, že by z McDanielových jemných rtů mohlo vyjít tak ošklivé slovo. „Takže tomu svému chlapovi zavolejte a vymáčkněte z něj informace o ‚Spravedlnosti pro Zemi‘. A taky o tom novém hráči, o Johnstonovi.“

„Provedu.“

„Frede?“

„Ano?“

„Ten váš informátor je jediný, kdo má nějakou stopu?“

„Přesně tak.“

„A přesto vůbec nic neslyšel? Žádné jméno, nic?“

„Bohužel ne.“

„No tak díky, Frede,“ řekl McDaniel roztržitě. „Dělal jste, co jste mohl.“ Jako by stejně nečekal, že se něco užitečného dozví.

Dellray se odmlčel. „Jasně.“

Ukončili hovor. Rhyme i Sellitto vnímali McDanielův kyselý výraz.

„Fred je dobrej chlap,“ prohlásil detektiv.

„Je to dobrej chlap,“ odvětil zástupce zvláštního agenta rychle. Až příliš rychle.

Otázka Freda Dellraye a McDanielova názoru na něj však rychle vymizela, neboť všem přítomným v domě s čestnou výjimkou Thoma zazvonil v rozmezí pěti vteřin mobilní telefon. Zdroje byly různé, ale zpráva ve všech případech stejná. Ačkoliv do vypršení lhůty zbývalo plných sedm minut, Ray Galt opět zaútočil a opět na Manhattanu zabil nevinné lidi.

Podrobné informace nakonec poskytl Sellittův volající, hlídkový policista newyorské policie. Mladistvým a zjevně rozrušeným hlasem začal popisovat nejnovější útok, jehož terčem se stala kabina výtahu v jedné kancelářské budově v Midtownu, v níž cestovali čtyři lidé. „Bylo to…, bylo to hodně zlé.“ Policista se zajíkl a jeho hlas se rozplynul v kašli – možná následkem kouře po útoku. A možná ve snaze zakrýt emoce.

Policista se omluvil a slíbil, že za pár minut zavolá znovu.

Už nikdy nezavolal.

50

Zase ten smrad.

Copak mu Amélie Sachsová nikdy neunikne?

A i když vyhodí šaty a bude se drhnout a drhnout a drhnout dokáže na něj někdy zapomenout? V kabině výtahu zřejmě jedné z obětí vzplál rukáv a vlasy. Požár nakonec nebyl tak hrozný, ale zůstal po něm dusivý kouř a odpudivý zápach.

Sachsová s Ronem Pulaským se soukali do kombinéz. Sachsová se obrátila na jednoho agenta pohotovostní jednotky. „PÚMČ?“ zeptala se a ukázala přes opar ke kabině.

Potvrzené úmrtí na místě činu.

„Přesně tak.“

„A kde jsou těla?“

„Nahoře v chodbě. Vím, že jsme vám ten výtah pěkně poorali, detektivko, ale bylo tam tolik kouře, že jsme vůbec nevěděli, co se děje. Museli jsme ho zajistit.“

Sachsová mu řekla, že je to v pořádku. Kontrola stavu obětí je vždy prvořadou prioritou. Kromě toho nic nekontaminuje místo činu hůře než požár. Takže jestli se v kabině ocitlo pár otisků bot zdravotníků navíc, už to nehrálo roli.

„Jak se to stalo?“ zeptala se agenta.

„Nejsme si jistí. Správce budovy tvrdí, že výtah zastavil těsně před přízemím. A pak byl cítit kouř. A slyšet křik. Než spustili kabinu do přízemí a otevřeli dveře, bylo už po všem.“

Sachsová se při té představě otřásla. I roztavené kovové kuličky byly hodně zlé, avšak Amélie trpěla klaustrofobií, takže ji ještě více děsil obraz čtveřice lidí uvězněných ve stěsnaném prostoru, jímž protéká elektrický proud… tak dlouho, až jeden z nich chytne plamenem.

Agent se zadíval do poznámek. „Mezi oběťmi je jedna redaktorka časopisu o umění, jeden právník a jeden účetní ze sedmého patra. A pak prodejce počítačových komponentů z pátého patra. Kdyby vás to zajímalo.“

Sachsovou vždy zajímalo vše, co propůjčovalo obětem lidské rysy. Částečně to bylo dáno snahou zachovat si srdce, neokorat ze všeho, s čím se v práci setkávala. Částečně to však bylo i proto, že jí to vštípil Rhyme. Na muže, který byl ryzím vědcem a racionalistou, oplýval Rhyme coby kriminalistický expert netušenou schopností vcítit se do mysli pachatele.

Když kdysi před lety společně pracovali na jejím vůbec prvním místě činu – na místě strašlivého zločinu, jehož pachatel rovněž usmrcoval své oběti pomocí veřejného systému, v tomto případě horkou párou –, zašeptal jí Rhyme něco, co se jí navždy uhnízdilo v mysli a při každé další chůzi v roštu jí to znovu vytanulo. „Chci, abys teď byla on,“ řekl jí a zájmenem „on“ měl na mysli pachatele. „Snaž se mu vcítit do myšlení. Zatím jsi uvažovala tak, jak uvažujeme my. A já po tobě chci, abys teď uvažovala tak, jak uvažuje on.“

Rhyme jí také řekl, že soudní kriminalistika se sice podle jeho názoru dá naučit, avšak tato schopnost vcítit se do myšlení druhých je vrozená. A Sachsová zase věřila, že nejlepším způsobem, jak si zachovat toto spojení – tento kabel, pomyslela si nyní příhodně – mezi srdcem a kriminalistickými schopnostmi, je nikdy nezapomínat na oběti.

Připravena?“ zeptala se Pulaského.

„Asi jo.“

„Projdeme tady rošt, Rhyme,“ řekla do mikrofonu.

„Dobrá, ale udělejte to beze mě, Sachsová.“

Amélii to polekalo. Snadno poznala, že Rhyme není v pořádku, třebaže halasně tvrdil opak. Nakonec se však ukázalo, že pro jeho neochotu k účasti existuje jiný důvod. „Chci, abyste prošli rošt s tím chlapíkem z Algonquin Consolidated.“

„Se Sommersem?“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„Tak za prvé se mi líbí jeho myšlení. Uvažuje v širokých souvislostech. Možná je to jeho založením vynálezce. Nevím. Ale kromě toho mi v tomhle případu něco nehraje, Sachsová. Nedokážu to vysvětlit. Mám pocit, že nám něco uniká. Galt musel ty útoky plánovat nejméně měsíc. Ale teď to vypadá, jako by tempo těch útoků zrychloval – už se dostal na dva denně. Nedokážu tomu přijít na kloub.“

„Možná je to tím,“ nadhodila Sachsová, „že jsme ho vypátrali rychleji, než doufal.“

„Možné to je. Nevím. Ale jestli je to takhle, tak to zároveň znamená, že by nejradši sejmul i nás.“

„To je pravda.“

„Takže chci slyšet nějaký neotřelý názor. Už jsem volal Charliemu a je ochoten nám pomoct… To vždycky během telefonování jí?“

„Má rád nezdravá jídla.“

„Dobrá, tak až s ním budeš procházet rošt, dohlídni, ať baští něco, co nedrobí. Až budete připravení, spoj se se mnou přes komunikační. A pak se sem co nejrychleji vraťte s úlovkem. Jak Galta známe, tak zrovna teď plánuje další útok.“

Domluvili a Sachsová pohlédla na Rona Pulaského, který byl stále viditelně rozrušený.

Potřebuju, abys nás vnímal, zelenáči…

Sachsová ho k sobě zavolala. „Rone, hlavní místo činu je dole, kde Galt pravděpodobně nastražil kabely a to svoje zařízení.“ Poklepala si na vysílačku. „Budeme ve spojení s Charliem Sommersem. Ty ohledej kabinu výtahu.“ Odmlčela se. „A taky ta těla. Pravděpodobně na nich moc stopových důkazů nebude, protože Galt nepřichází s oběťmi do přímého styku. Ale udělat se to musí. Zvládneš to?“

Mladý policista přikývl. „Udělám, co potřebuješ, Amélie.“ Jeho hlas zněl až bolestně upřímně. Sachsová si domyslela, že chce nějakým způsobem odčinit nehodu před Galtovým bytem.

„Tak pojďme na to. A nezapomeň na Vicks.“

„Na co?“

„Na mentolovou mast. Najdeš ji v sadě. Namaž si trochu pod nos. Kvůli zápachu.“

Za pět minut už byla ve spojení s Charliem Sommersem, který byl vděčný, že jí může pomoci s ohledáním místa činu – „poskytnout jí technickou podporu“, kterýžto výraz vynálezce nicméně nahradil svým méně uctivým ekvivalentem „zachránit jí prdelku“.

Sachsová rozsvítila světlo na čelence a vyrazila po schodech do sklepa, přičemž Charliemu Sommersovi co nejpřesněji popisovala, co v zatuchlém a špinavém prostranství kolem výtahové šachtý vidí. Byla s ním spojena pouze zvukem, nikoliv i obrazem jako v případě, kdy spolupracovala s Rhymem.

Pohotovostní jednotka již nechala budovu vyklidit, ale Sachsová si velmi naléhavě uvědomovala, co jí Rhyme před chvílí řekl – totiž že by se Galt mohl docela snadno rozhodnout začít útočit i na své pronásledovatele. Chvíli se rozhlížela po okolí a několikrát namířila baterku na stíny, které matně připomínaly lidskou postavu.

Ve všech případech se však nakonec ukázalo, že jsou to jen stíny, které matně připomínají lidskou postavu.

„Vidíte něco přišroubovaného na ližiny, po kterých jezdí kabina?“ zeptal se Sommers.

Sachsová se opět začala koncentrovat. „Ne, na ližinách nic není. Ale… kus toho kabelu Bennington je přišroubovaný ke zdi. Hned to…“

„Nejdřív vyzkoušejte napětí!“

„Zrovna jsem to chtěla říct.“

„A, rodilá elektrikářka.“

„To určitě ne. Po tomhle si už ani nevyměním baterku v autě.“ Přejela přes kabel detektorem. „Napětí je nulové.“

„Fajn. Kam ten kabel vede?“

„Na jednom konci je přípojnice, která trčí do šachty. Opírá se o dno kabiny. V místě kontaktu je sežehnutá. Druhý konec vede k tlustému kabelu, který končí v béžovém panelu na zdi – ten trochu připomíná velkou lékárničku. Kabel Bennington je k hlavnímu vedení připojený pomocí dálkového spínače jako u posledního místa činu.“

„Tak to bude příchozí vedení.“ Sommers dodal, že kancelářské budovy tohoto typu mají elektřinu rozvedenou jinak než běžné obytné domy. Do budovy přichází mnohem vyšší napětí, konkrétně 13 800 voltů jako u pouličního transformátoru, které se poté snižuje a rozvádí do jednotlivých kanceláří. V podstatě to byla místní síť. „Takže kabina sjížděla dolů a dotkla se živé přípojnice… Někde však musí být ještě jeden vypínač, kterým se ovládá napájení výtahu. Těsně předtím, než kabina sjela do přízemí, ji pachatel musel zastavit. Potřeboval, aby některý pasažér zmáčkl uvnitř nouzové tlačítko. Jeho ruka na panelu a jeho nohy na podlaze v tu chvíli uzavřely obvod a protékající proud zabil nejen jeho, ale i každého, kdo se ho dotkl nebo se o něj otřel.“

Sachsová se rozhlédla, ale žádné další zařízení nenašla. Sdělila to Sommersovi.

Ten jí vysvětlil, jak má rozpojit kabely a co přesně má hledat. Před odstraněním jakýchkoliv důkazů však Sachsová označila místo činu čísly a vyfotografovala je. Poděkovala Sommersovi a řekla mu, že nic dalšího od něj prozatím nepotřebuje. Když se rozloučili, prošla rošt, přičemž neopomněla ohledat i vstup do sklepa a všechny únikové východy. Ukázalo se, že vrah se vší pravděpodobností unikl nedalekými dveřmi vedoucími do boční uličky. Měly jen chatrný zámek a byly čerstvě vypáčené. Sachsová vyfotila i je.

Už už se chystala vyjít nahoru za Pulaským, jenže pak se zarazila.

Tady ve výtahu byly čtyři oběti.

V tom hotelu zemřeli kromě Sama Vettera ještě čtyři lidé. Řada dalších skončila v nemocnici. A včera zemřel Luis Martin.

Celé město zachvátil strach, strach z onoho neviditelného zabijáka.

Sachsová v duchu slyšela, jak jí Rhyme říká: „Musíš být on.“

Položila odebrané důkazy ke schodišti a vrátila se ke dnu výtahové šachty.

Jsem on, jsem Raymond Galt…

Dělalo jí potíže vcítit se do role fanatika plnícího spásnou misi, protože jí tyto emoce nešly v hlavě dohromady s chladnou promyšleností, kterou Galtovy činy až dosud vykazovaly. Kdokoliv jiný by se jednoduše pokusil zastřelit Andi Jessen nebo odpálit v sídle její firmy v Queensu bombu. Galt však s nevídanou precizností a důmyslností vyvinul a používal velmi komplikovanou vražednou zbraň.

Co to znamenalo?

Jsem on…

Jsem Galt.

Vtom její mysl na okamžik znehybněla a vzápětí se z ní vyloupla odpověď: Mně na motivu nezáleží. Je mi jedno, proč to dělám. Tohle je úplně vedlejší. Důležité je soustředit se na techniku, a vytvoření naprosto dokonalého jističe, napojení nebo obvodu, díky nimž mohu napáchat nejvíce škod.

Toto je středobod mého vesmíru.

Stal jsem se závislým na procesu samotném, závislým na šťávě…

A s touto myšlenkou se dostavila další: všechno je to v detailu. On musí umístit… já musím umístit přípojnici do přesně správné polohy, v níž se dotkne podlahy kabiny ve chvíli, kdy se blíží k přízemí, ale ještě tam není.

Což znamená, že musím tady dole sledovat chod výtahu ze všech různých perspektiv, abych měl jistotu, že protizávaží, převody, motor nebo lana výtahu nesrazí přípojnici stranou nebo nějakým jiným způsobem nenaruší kabel.

Musím tu šachtu zkoumat ze všech úhlů. Musím. Sachsová prolezla po čtyřech celý špinavý sklep v okolí výtahové šachty – všechna místa, z nichž mohl Galt pozorovat kabel, přípojnici a její kontakt s kabinou. Nikde nenašla žádné otisky bot ani prstů. Zato našla na podlaze místa, kde někdo nedávno rozvířil prach, a bylo logické předpokládat, že se tu krčil Raymond Galt a zkoumal své smrtící dílo.

Sachsová odebrala vzorky z deseti různých míst, vložila je do samostatných důkazních sáčků a označila je podle polohy na smyšleném kompasu: „10° severovýchodně.“

„7° jižně.“ Nato shromáždila všechny ostatní důkazy a vystoupala na rozbolavělých artritických nohách zpátky do vestibulu.

Připojila se k Pulaskému a nakoukla do výtahu. Kabina nebyla nijak zvlášť poškozená. Vlastně v ní byly jen stopy po kouři – plus ten příšerný smrad. Sachsová si jednoduše nedokázala představit, jaké asi bylo jet v této kabině a náhle cítit, jak vám projíždí tělem třináct tisíc voltů. Ještě že oběti po prvních několika vteřinách necítily nic, pomyslela si.

Viděla, že Pulaski už označil místo činu čísly a pořídil snímky. „Našels něco?“

„Ne. Všechno jsem prohledal. Ale ten panel s tlačítky n^ v poslední době nerozebíral.“

„To proto, že Galt všechno nastražil zespodu. A co těla?“

Pulaski zvážněl a zatvářil se utrápeně, podle čehož Sachsová poznala, že to nebyl snadný úkol. Přesto vyrovnaným hlasem řekl: „Žádné stopové důkazy. Ale je tu jedna zajímavá okolnost Všechny tři oběti měly vlhké podrážky. Na obou botách.“

„Že by hasiči?“

„Ne, než sem hasiči dorazili, oheň dohořel sám od sebe.“

Voda. To bylo zajímavé. Zjevně šlo o zvýšení vodivosti. Jenže jak Galt zmáčel obětem boty? Sachsová si něco uvědomila „Ríkals tři těla?“ zeptala se.

„Přesně tak.“

„Ale ten agent ze zásahovky říkal, že oběti jsou čtyři.“

„Byly čtyři, ale jen tři z nich zemřely. Na.“ Pulaski podal Sachsové kus papíru.

„Co to je?“ Na papíře stálo jméno a telefonní číslo.

„To je oběť, která přežila. Říkal jsem si, že s ní asi budeš chtít mluvit. Jmenuje se Susan Stringerová. Momentálně leží v nemocnici St. Vincenťs. Nadýchala se kouře a má nějaké popáleniny. Ale bude v pořádku. Zhruba za hodinu ji chtějí propustit.“

Sachsová vrtěla hlavou. „Nechápu, jak to mohl někdo přežít. Vždyť tady bylo třináct tisíc voltů.“

„Ona je totiž postižená,“ odpověděl Ron Pulaski. „Je na vozíku. A ten má gumové pneumatiky. Zřejmě jí posloužily jako izolace.“

51

„Tak jak si vedl?“ zeptal se Rhyme Sachsové, která se právě vrátila do laboratoře.

„Ron? Byl trochu roztržitý. Ale odvedl dobrou práci. Ohledával těla. To muselo být drsné. Ovšem zjistil něco zajímavého. Všechny oběti měly díky nějaké fintě mokré boty.“

„Jak to Galt dokázal?“

„To nevím.“

„Ty si nemyslíš, že je Ron příliš otřesený?“

„Příliš ne. Ale otřesený je. Nicméně je mladý. To se stává.“

„To není omluva.“

„Ne, to není. Je to vysvětlení.“

„Pro mě je to jedno a totéž,“ zabručel Rhyme. „Kde je teď?“ Bylo po osmé hodině večer. „Odjel zpátky do Galtova bytu, protože si myslí, že mu možná něco uniklo.“

Rhyma napadlo, že to není špatný nápad, ačkoliv byl přesvědčen, že mladý policista ohledal místo činu dobře hned napoprvé. „Tak na něj trochu dohlídni,“ řekl Sachsové. „Nechci ohrozit něčí život jen proto, že je rozrušený.“

„Platí.“

Rhyme se Sachsovou a Cooperem byli momentálně v laboratoři sami. McDaniel a Hoch se vrátili do federální budovy na schůzku se zástupci ministerstva vnitřní bezpečnosti a Sellitto byl ve „velkém baráku“ neboli na policejním ústředí. Rhyme si nebyl jistý, s kým tam má poručík schůzku, ale bezpochyby existovala dlouhá řada lidí, kteří chtěli slyšet vysvětlení, proč policie stále nemá ve vazbě podezřelého.

Cooper se Sachsovou právě rozprostírali na stůl důkazy, které Sachsová odebrala v kancelářské budově. Technik si pak prohlédl kabel a další komponenty nastražené ve výtahové šachtě.

„Je tu ještě jedna věc.“ Sachsová si zřejmě myslela, že její tón zní nenuceně, avšak Rhyme v jejím hlase rozpoznal skrytou důležitost. Když člověk někoho miloval, dokázal v něm číst jako v knize a předem vytušit, co přijde.

„Copak?“ zeptal se a věnoval Amélii pohled inkvizitora.

„Máme svědkyni. Byla v kabině, když ostatní lidé zemřeli“

„Je vážně zraněná?“

„Podle všeho ne. Vlastně se jen nadýchala kouře.“

„To muselo být nepříjemné. Ty hořící vlasy…“ Rhyme lehce stáhl nozdry.

Sachsová přičichla ke svým rezavým kadeřím a rovněž svraštila nos. „Dneska večer si dám opravdu dlouhou sprchu.“

„A co ta žena vypověděla?“

„Ještě jsem neměla možnost ji vyslechnout… Ale jen co ji propustí z nemocnice, přijede sem.“

„Sem?“ zeptal se Rhyme překvapeně. Kromě toho, že byl skeptický ke svědkům jako takovým, musel mít na zřeteli i možné bezpečnostní riziko spojené se vpuštěním cizího člověka do laboratoře. Pokud za útoky skutečně stála nějaká teroristická buňka, mohla by se pokusit propašovat svého člena přímo do vnitřní svatyně vyšetřovatelů.

Tentokrát však Rhymovy myšlenky přečetla Sachsová a rozesmála se. „Proklepla jsem ji, Rhyme. Je čistá. Žádný záznam, žádné zatykače. Je to dlouholetá redaktorka nějakého časopisu o nábytku. A kromě toho jsem si říkala, že je to dobrý nápad – aspoň ušetřím čas na jízdu do nemocnice a zpátky. Můžu zůstat tady a pracovat na důkazech.“

„A dál?“

Sachsová zaváhala. A znovu se usmála. „Vysvětlovala jsem to příliš horlivě?“

„E-he.“

„No dobrá. Je postižená.“

„Vážně? Ale to mi pořád neodpovídáš na otázku.“

„Chce se s tebou setkat, Rhyme. Jsi pro ni celebrita.“

Rhyme si povzdechl. „No tak jo.“

Sachsová se k němu otočila a přimhouřila oči. „Ty se nehádáš.“

Tentokrát se rozesmál on. „Nemám na to náladu. Ať sem přijde. Vyslechnu ji sám. Ukážu vám, jak se to dělá. Stručně a účinně.

Sachsová mu věnovala obezřetný pohled.

Rhyme změnil téma. „Tak co máš, Mele?“

Technik právě hleděl do okuláru mikroskopu. „Nic, podle čeho bychom ho mohli vyzdrojovat.“

„‚Vyzdrojovat‘. Když jsme probírali slovesa, tohle mi nějak uniklo,“ prohodil Rhyme nakysle.

„Ale něco tu přece mám,“ ignoroval Cooper kriminalistovu poznámku a začal číst výsledky z chromatografu. „Stopy látek, které jsou podle databáze obsaženy v ženšenu a kustovnici.“

„Takže čínské bylinky, možná čaj,“ prohlásil Rhyme. Před lety vyšetřoval případ „hadí hlavy“ neboli pašeráka nezákonných přistěhovalců a velká část vyšetřování se točila kolem čínské čtvrti. S případem mu tehdy pomáhal jeden čínský policista, který Rhyma zasvětil do tajů čajového bylinkářství, protože si myslel, že by to mohlo Rhymovi pomoci. Jeho léčitelské metody pochopitelně neměly žádný účinek, ale z hlediska vyšetřování připadal Rhymovi tento obor potenciálně užitečný. Nyní ovšem musel souhlasit s Cooperem, že tato stopa není příliš významná. Bývaly doby, kdy se zmíněné látky daly koupit pouze ve specializovaných asijských prodejnách a v krámcích, kterým Rhyme přezdíval „dryák-šopy“. Dnes člověk tyto produkty sehnal ve všech lékárnách Rite Aid a prodejnách Food Emporium ve městě.

„Buď tak hodná, Sachsová, a připiš to na tabuli.“

Zatímco Amélie rozšiřovala výčet stop o další položku, prohlédl si Rhyme úhlednou řadu malých sáčků opatřených důkazními kartami s jejím rukopisem. Karty byly označeny podle polohy na kompasu.

„Pytlíky s azimutem,“ poznamenal Rhyme uchváceně. „Copak v nich asi máme?“

„Dostala jsem vztek, Rhyme. Vlastně ne, totálně jsem se našňupla.“

„Fajn. Vztek pokládám za osvobozující. Proč?“

„Protože ho nedokážeme vypátrat. A tak jsem odebrala vzorky substrátu z míst, kde se mohl pohybovat. Plazila jsem se v pěkném svinčíku, Rhyme.“

„Tak proto ta šmouha.“ Rhyme se jí podíval na čelo.

Sachsová jeho pohled zachytila. „Potom si to umyju,“ řekla a usmála se. Zřejmě svůdně.

Kriminalista zvedl obočí. „No tak se na ně podívejme. Pověz mi, cos tam našla.“

Sachsová si nasadila rukavice a vysypala obsah sáčků do deseti laboratorních misek. Nasadila si zvětšovací brýle, uchopila sterilní sondu a začala prohledávat jednotlivé vzorky. Prach, nedopalky, kousky papíru, šroubky, matky, kousky čehosi, co vypadalo jako trus nějakého hlodavce, chlupy, útržky látky, obaly od bonbonů a rychlého občerstvení, zrnka betonu, kovu a kamene. Podkoží New Yorku.

Rhyme již dávno zjistil, že při hledání důkazů na místě činu je ze všeho nejdůležitější odhalit schémata. Opakuje se na místě činu nějaký objekt často? Pak ho lze pravděpodobně eliminovat. Důležitost mohou mít spíše jedinečné položky – věci, které nejsou pro dané prostředí typické. Statistici a sociologové jim říkají „odlehlé body“

Téměř vše, co Sachsová objevila, se opakovalo ve všech miskách se vzorky. Pouze jedna věc představovala samostatnou kategorii: velmi malý proužek kovu ohnutého téměř do kruhu o průměru asi dvakrát větším, než má tuha. Ačkoliv se mezi vzorky nacházela řada jiných kovových úlomků – části šroubků, matek a špon –, tomuto předmětu se nic nepodobalo.

Navíc byl proužek čistý, což naznačovalo, že na místě neležel dlouho.

„Kdes to našla, Sachsová?“

Sachsová se napřímila, protáhla se a přečetla si štítek na sáčku před miskou.

„Šest metrů jihozápadně od výtahové šachty. Pod nosníkem, odkud měl pachatel nerušený výhled na všechny elektrické spoje, které v šachtě vytvořil.“

Galt tedy na tom místě dřepěl. To znamenalo, že mu kousek kovu mohl vypadnout z manžety nebo oblečení. Rhyme požádal Sachsovou, aby mu proužek podržela a on si ho mohl lépe prohlédnout. Amélie mu nasadila a upravila na očích zvětšovací brýle, sebrala pinzetou proužek a přidržela ho těsně před Rhymem.

„Á, je modřený,“ prohlásil kriminalista. „Tenhle proces se používá u ocelí, například u zbraní. Přidává se do nich hydroxid sodný a dusitany. Kvůli odolnosti proti korozi. A zvýšení pevnosti v tahu. Je to nějaká pružina. Mele, jak to vypadá s tvou databází mechanických součástek?“

„Není tak aktualizovaná, jako když jsi byl šéfem ty, ale aspoň něco.“

Rhyme se připojil na internet a namáhavě zadal přístupové heslo. Mohl použít hlasové ovládání, jenže znaky jako @%$, které policie v rámci zvýšení bezpečnosti zařazovala do hesel, se vyslovovaly dosti obtížně.

Na displeji se objevila hlavní stránka kriminalistické databáze newyorské policie a Rhyme zahájil hledání v kategorii Kovy, různé – pružiny.

Po deseti minutách listování mezi několika stovkami vzorků oznámil: „Myslím, že je to vlasové pero.“

„Co to je?“ zeptal se Cooper.

Rhyme se zašklebil. „Obávám se, že je to špatná zpráva. Jestli patří jemu, znamená to, že možná změnil svůj přístup k útokům.“

„Jak?“ vyzvídala Sachsová.

„Tahle pera se používají v časovačích… Podle mě ho znepokojuje, že jsme mu stále více v patách. A tak se chystá nahradit dálkové ovládání časovaným zařízením. Až dojde k dalšímu útoku, mohl by už se nacházet v úplné jiné čtvrti.“

Rhyme poručil Sachsové, ať vloží pero do sáčku a opatří ho důkazní kartou.

„Je chytrý,“ poznamenal Cooper. „Ale udělá kiks. Tihle lidi ho vždycky udělají.“

„Často ho udělají,“ opravil ho Rhyme v duchu.

Po chvíli technik ohlásil: „Mám tady docela dobrý otisk z jednoho z těch dálkových spínačů.“

Rhyme doufal, že otisk bude patřit někomu jinému, ale v tomto případě ho zanechal Galt – policie už znala jeho jméno, takže se nemusel namáhat se skrýváním své totožnosti.

Zazvonil telefon. Rhyme přimhouřil oči, a když viděl předčíslí, bleskurychle přijal hovor.

„Veliteli Luno.“

„Kapitáne Rhyme, možná došlo k novému vývoji.“

„Pokračujte, prosím.“

„Před hodinou došlo v jednom křídle budovy, kterou pan Hodinář sleduje, k falešnému hlášení požáru. Na dotyčném podlaží má kancelář firma, která zprostředkovává úvěry na nákup nemovitostí v Latinské Americe. Její majitel má barvitou minulost. Několikrát byl terčem vyšetřování. Pojal jsem podezření, a tak jsem prověřil jeho minulost a zjistil, že se stal několikrát terčem výhrůžek smrtí.“

„Z čí strany?“

„Ze strany klientů, jejichž obchody se ukázaly jako méně lukrativní, než si přáli. Ten člověk má i další aktivity, které se mi však nerozplétají snadno. A když se mi nerozplétají snadno, znamená to jediné: je to zločinec. A zločinci mívají velmi početnou a schopnou ochranku.“

„Takže k zabití takového člověka by bylo zapotřebí nájemného vraha Hodinářova formátu.“

„Přesně tak.“

„Ovšem,“ pokračoval Rhyme, „rovněž bych nebral ze zřetele možnost, že Hodinářův cíl se nachází právě na opačném konci budovy.“

„Jako že ten ohlášený požár byl jenom léčka?“

„Možné to je.“

„Řeknu Arturovým lidem, ať zváží i tuto možnost. Arturo na ten případ nasadil své nejlepší – a nejneviditelnější – experty na sledování.“

„Zjistili jste něco bližšího o obsahu té zásilky, kterou Logan obdržel? Co to písmeno ‚I‘ s pomlčkami? Co ten tištěný spoj, brožurka a čísla?“

„Prozatím jsou to jen spekulace. A já pokládám spekulace za plýtvání časem – myslím, že v tom se od sebe příliš nelišime, kapitáne.“

„To je pravda, veliteli.“

Rhyme muži znovu poděkoval a rozloučili se. Pohlédl na hodiny. Bylo deset hodin večer. Od prvního útoku v rozvodně uplynulo pětatřicet hodin. Rhyme se za tu dobu prakticky nezastavil. Na jednu stranu vnímal strašlivý tlak na vyřešení případu, jehož vyšetřování zatím postupovalo bolestně pomalu. Na druhou stranu byl vyčerpaný. Nevzpomínal si, že by někdy v poslední době cítil takovou únavu. Potřeboval se vyspat, ale nebyl ochoten to před nikým přiznat, dokonce ani před Sachsovou ne. Upřeně hleděl na mlčící telefon, přemýšlel, co mu právě sdělil velitel mexické policie, a přitom cítil, jak mu po čele stéká pot. Dopalovalo ho to. Chtěl si pot setřít, než si ho někdo všimne, ale tento luxus mu pochopitelně nebyl dopřán. A tak jen cukal hlavou ze strany na stranu. Konečně se kapka odtrhla od jeho čela a odletěla pryč.

Současně však tento pohyb upoutal pozornost Amélie Sachsové. Rhyme cítil, že se ho chystá zeptat, jestli se cítí dobře. A on nechtěl o svém stavu mluvit, protože by musel buďto přiznat, že se dobře necítí, anebo by jí musel lhát. Rychle tedy zajel s vozíkem k důkazní tabuli a zaujatě začal číst její obsah. Ve skutečnosti však nevnímal ani slovo.

Sachsová k němu vyrazila, jenže vtom zazvonil domovní zvonek. Po chvíli nastal u dveří pohyb a Thom vstoupil do místnosti s návštěvou. Rhyme snadno vydedukoval, o koho jde: žena seděla na vozíku stejné výroby, jako byl ten jeho.

52

Susan Stringerová měla pohledný obličej ve tvaru srdíčka a zpěvavý hlas. Její chování se dalo nejlépe charakterizovat slovy „příjemné“ a „milé“.

Oči jí však těkaly a rty měla napjaté, i když se usmívala, což přesně odpovídalo člověku, který je při manévrování ulicemi New Yorku odkázaný pouze na sílu svých paží.

„Bezbariérový dům na Upper West Side. To je rarita.“

Rhyme se na ni na oplátku usmál – ovšem rezervovaně. Měl spoustu práce a jen velmi malá část jeho agendy zahrnovala svědky; jeho předchozí tvrzení, že Susan Stringerovou „stručně a účinně“ vyslechne, samozřejmě nebylo míněno vážně.

Ale tato žena se téměř stala obětí Raye Galta – jen o vlásek unikla obzvláště strašné smrti – a mohla disponovat užitečnými informacemi. A pokud se při jejich předávání chtěla zároveň seznámit s Rhymem, jak mu tvrdila Sachsová, byl kriminalista ochoten to překousnout.

Susan pokynula Thomu Restonovi s vědoucím výrazem člověka, který si uvědomuje, jak důležitá – a náročná – je práce ošetřovatele. Thom se jí dotázal, zda si něco přeje, a ona odpověděla, že ne. „Nemohu se zdržet dlouho. Připozdívá se a já se necítím příliš dobře.“ Ve tváři měla prázdný výraz; bezpochyby si v duchu stále přehrávala strašlivé okamžiky ve výtahu. Přijela k Rhymovi o něco blíže. Její paže zjevně fungovaly dobře – páteřní míchu měla pravděpodobně poškozenou až někde v oblasti hrudníku nebo zad.

„Vy jste neutrpěla popáleniny?“ zeptal se jí Rhyme.

„Ne. Ani šok. Jediným problémem byl kouř – z těch…, z těch mužů, kteří se mnou cestovali ve výtahu. Jeden z nich začal hořet.“ Poslední větu pronesla Susan šeptem.

„Co se přesně stalo?“ zeptala se Sachsová.

Susan nasadila stoický výraz. „Blížili jsme se k přízemí, když vtom výtah náhle zastavil. Světla zhasla a zůstalo jen nouzové osvětlení. Jeden z těch byznysmenů za mnou natáhl ruku k panelu aseiskl tlačítko POMOC. Jenže sotva se ho dotkl, začal sténat a strašlivě se svíjet.“

Odkašlala si. „Bylo to strašné. Nemohl se toho panelu pustit. Jeho přítel ho uchopil nebo se o něj otřel. V tu chvíli jako by nastala řetězová reakce. Oba sebou začali cloumat. A jeden z nich chytil plamenem. Jeho vlasy…, ten kouř, ten zápach.“ Susan opět šeptala. „Strašné. Prostě strašné. Oni umírali, přímo vedle mě. Oni umírali a já křičela. Uvědomovala jsem si, že nastal nějaký problém s elektřinou, a nechtěla jsem se dotýkat kovového madla vozíku ani kovové zárubně dveří. Takže jsem tam jen tak seděla.“

Susan se zachvěla a zopakovala poslední větu: „Takže jsem tam jen tak seděla. A pak kabina sjela posledních pár metrů a dveře se otevřely. Ve vestibulu stály desítky lidí, vytáhli mě ven… Snažila jsem se je varovat, aby se ničeho nedotýkali, ale v tu chvíli už byla elektřina vypnutá.“ Chvíli tiše kašlala. „Co je to za muže ten Ray Galt?“ zeptala se na závěr.

„Myslí si, že onemocněl kvůli elektrickému vedení,“ vysvětlil jí Rhyme. „Má rakovinu. Usiluje o pomstu. Ale nedá se vyloučit, že je napojený na ekoteroristy. Možná si ho najala nějaká skupina, která bojuje proti tradičním energetickým společnostem. Zatím to nevíme. Nevíme to jistě.“

„A to chce kvůli tomu zabíjet nevinné lidi?“ vyhrkla Susan. „To je ale pokrytec.“

„Je to fanatik, takže mu pokrytectví vůbec nic neříká,“ poznamenala Sachsová. „To, co chce on, je vždycky dobré. A to, co mu v prosazování jeho dobra brání, je špatné. Velice jednoduchý svět.“

Rhyme pohlédl na Sachsovou, která se dovtípila a zeptala se Susan: „Říkala jste, že jste byla svědkem něčeho, co by nám mohlo pomoct?“

„Ano. Myslím, že jsem viděla pachatele.“ Rhyme potlačil svou nedůvěru ve svědky a povzbudivě řekl: „Pokračujte. Prosím.“

„Na našem patře nastoupil do kabiny.“

„A proč si myslíte, že to byl on?“

„Protože v kabině rozlil vodu. V tu chvíli to vypadalo jako nešťastná náhoda, ale teď už vím, že to udělal schválně. Aby zvýšil vodivost.“

„To je ta voda, kterou Ron našel na podrážkách obětí,“ konstatovala Sachsová. „No jistě. Říkali jsme si, odkud se asi vzala“

„Byl oblečený jako údržbář a v ruce nesl konev na zalévání rostlin. Na sobě měl hnědou kombinézu. Trochu umazanou. Připadalo mi to zvláštní. Na chodbách v budově žádné květiny nejsou a my je v kanceláři také nepěstujeme.“

„Máme tam ještě tým?“ zeptal se Rhyme Sachsové.

Amélie odpověděla, že pravděpodobně ano. „Ale spíš hasiče Policii už ne.“

„Tak ať zavolají správci budovy a v případě potřeby ho probudí. Ať se ho zeptají, jestli v budově někdo zajišťuje zalévání květin. A ať zkontrolují bezpečnostní kamery.“

O pár minut později už znali odpověď: správa budovy ani žádná z firem na sedmém patře nevyužívaly externího pracovníka na zalévání květin. Bezpečnostní kamery se však nacházely pouze v hlavním vestibulu a jejich širokoúhlé čočky bezcílně zabíraly „hromadu lidí, co přicházej, a hromadu lidí, co odcházej“, jak to pregnantně shrnul jeden ze šéfů hasičského týmu. „Nerozeznaj jedinej obličej.“

Rhyme otevřel Galtovu fotografii z databáze motorových vozidel. „Je to on?“ zeptal se Susan a kývl na displej.

„Mohl by to být on. Jenže se na nás nedíval a já se na něj taky prakticky nedívala.“ Adresovala Rhymovi další vědoucí pohled. „Neměli jsme obličeje ve stejné úrovni.“

„Vybavujete si na něm ještě něco dalšího?“

„Snad jen, že když kráčel ke kabině a pak nastoupil, neustále se díval na hodinky.“

„To kvůli lhůtě,“ poznamenala Sachsová. „Jenže stejně zahájil ten útok dřív,“ dodala po chvíli.

„Ale jen o pár minut,“ řekl Rhyme. „Možná měl strach, že ho někdo v budově poznal. Takže chtěl rychle dokončit práci a vy padnout. A kromě toho zřejmě sledoval přenosovou soustavu Algonquin Consolidated a věděl, že firma stejně šťávu ve stanovené lhůtě nevypne.“

Susan pokračovala: „Ale měl rukavice. Béžové rukavice. Kožené… Ty jsem měla v úrovni očí. A pamatuji se na ně i proto, že mě v tu chvíli napadlo, že se mu musí potit ruce. V kabině bylo horko“

Měla ta jeho kombinéza nějaký nápis?“

„Ne.“

Vybavuje se vám ještě něco?“

Susan pokrčila rameny. „Asi vám to nijak nepomůže, ale byl hrubý.“

„Hrubý?“

„Když nastoupil do výtahu, protlačil se kolem mě dozadu. A ani se neomluvil.“

„On se vás fyzicky dotkl?“

„Mě ne.“ Svědkyně sklopila oči. „Ale vozíku. V kabině bylo dost těsno.“

„Mele!“

Technik k nim otočil hlavu.

„Susan,“ oslovil svědkyni Rhyme. „Nevadilo by vám, kdybychom to místo na vašem vozíku ohledali?“

„Ne, vůbec ne.“

Cooper vytáhl lupu a pečlivě prohlédl tu stranu vozíku, kterou mu Susan ukázala. Rhyme přesně neviděl, co technik našel, ale Mel po chvíli zvedl do vzduchu dvě položky, které vytáhl ze šroubovaných spojů Susanina invalidního vozíku.

„Co to je?“

„Vlákna. Jedno tmavě zelené a druhé hnědé.“ Cooper je prozkoumal pod mikroskopem a pak otevřel počítačovou databázi vláken. „Je to bavlna, hrubá. Může pocházet z armády, z vojenských přebytků.“

„Je jí dost na otestování?“

„Spousta.“ Technik a Sachsová postupně vložili části obou vzorků do plynového chromatografu a hmotnostního spektrometru a nechali je analyzovat.

Když už Rhyme začal být netrpělivý, Sachsová ohlásila: „Mám výsledky.“ Z tiskárny vyjel list papíru a Cooper si ho prohlédl.

„Na zeleném vlákně je další letecké palivo. Ale to není všechno. Hnědé vlákno obsahovalo motorovou naftu. Plus další čínské bylinky.“

„Nafta.“ Rhyme se nad touto informací zamyslel. „Možná nejde o letiště. Možná má políčeno na rafinerii.“

„To by byl setsakra dobrý cíl, Lincolne,“ poznamenal Coop

„To tedy ano. „Sachsová, zavolej Garymu Nobleovi a řekni ať nechá zesílit bezpečnostní opatření v přístavech. Obzvlášť v rafineriích a na tankerech.“

Sachsová popadla telefon.

„Mele, dopis ty věci na tabuli.“

MÍSTO ČINU: KANCELÁŘSKÁ BUDOVA NA ZÁPADNÍ 54. ULICI 235

• Oběti (zemřely):

– Larry Fishbein, New York, účetní.

– Robert Bodine, New York, advokát.

– Franklin Tucker, Paramus, New Jersey, obchodník.

• Jeden otisk prstu Raymonda Galta.

• Kabel značky Bennington a dělené šrouby, totožné s ostatními útoky.

• Dva dálkově ovládané spínače ruční výroby:

– Jeden pro vypnutí napájení výtahu.

– Jeden pro sepnutí obvodu a vyslání proudu do kabiny výtahu.

• Šrouby a menší kabely spojující kabel s výtahem, nevystopovatelné.

• Oběti měly na botách vodu.

• Stopové důkazy:

– Čínské byliny, ženšen a kustovnice.

– Vlasové pero (plánuje u příštích útoků využít časovače namísto dálkových ovladačů?).

– Tmavě zelené bavlněné vlákno z hrubé látky.

~ Obsahuje stopy alternativního leteckého paliva.

= Útok na vojenskou základnu?

– Tmavě hnědé bavlněné vlákno z hrubé látky.

~ Obsahuje stopy motorové nafty.

~ Obsahuje další čínské byliny.

PROFIL PACHATELE

• Identifikován jako Raymond Galt, 40 let, bydliště na Manhattanu, Suffolk Street 227.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro Zemi“? Zřejmě ekoteroristická skupí“3’ Bez profilu v jakékoliv americké či mezinárodní databázi. Nová? Podzemní? Účast oso jménem Rahman. Další osoba má jméno Johnston. Kódované zmínky o peněžních přeV° dech, pohybu osob a něčem „velkým“.

– Možná souvislost s narušením bezpečnosti na rozvodně Algonquin Consolidated ve Filadelfii

– Nálezy SIGINT: kódovaná zmínka o zbraních: „papír a zásoby“ (střelné zbraně? Výbušniny?)

– V operaci se angažuji muž a žena.

– Galtová role neznámá.

• Léčí se na rakovinu; přítomnost značného množství vinblastinu a prednisonu, stopy etopozidu. Leukemie.

• Ozbrojen vojenskou pistolí Colt M1911, ráže 45.

• Maskoval se za údržbáře v tmavě hnědé kombinéze. Používá i tmavě zelenou?

• Nosí kožené rukavice béžové barvy.

Cooper setřídil důkazy a označil důkazní karty, zatímco Sachsová telefonicky varovala zástupce ministerstva vnitřní bezpečnosti před možným ohrožením přístavů v New Yorku a New Jersey.

Rhyme se Susan Stringerovou osaměli. A přestože Rhyme upřeně hleděl na tabuli, uvědomoval si, že ho svědkyně bedlivě sleduje. Neklidně se k ní otočil a pokusil se vymyslet způsob, jak ji odtud vypoklonkovat. Přijela, pomohla, setkala se s mrzáckou celebritou. A teď byl čas odejít.

„Takže vy jste cé-čtyřka, ano?“ zeptala se Susan.

Měla tím na mysli, že Rhyme si při svém zranění poškodil čtvrtý krční obratel – čtvrtou nejvýše postavenou kost na celé páteři.

„Ano, ale můžu malinko hýbat dlaněmi. Nic ovšem necítím.“

Technicky vzato bylo Rhymovo zranění „kompletní“, což znamenalo, že pod místem zranění ztratil všechny senzorické funkce (naopak „nekompletní“ pacienti si zachovávají značnou hybnost). Protože si však lidské tělo rádo zašprýmuje, několika elektrickým impulzům se podařilo za barikádu zlomeného obratle proniknut. Spojení bylo poruchové, ale ne zcela přerušené.

„Jste v dobrém stavu,“ poznamenala Susan. „Pokud jde o svalstvo.“

Rhyme nespustil oči z důkazní tabule, když nepřítomně řekl: „Každý den provádím cviky na zvýšení rozsahu pohybu a absolvuji funkční elektrickou stimulaci, abych si udržel svalové napětí.“

Lincoln Rhyme musel přiznat, že ho cvičení baví. Vysvětlil Susan, že cvičí na šlapacím kole a stacionárním bicyklu. Tyto stroje pohybovaly jím, nikoliv naopak, ale přesto mu zvětšovaly svalovou hmotu a zřejmě díky nim se také Rhymovi vrátila částečná hybnost do pravé ruky, zatímco po nehodě mu fungoval pouze levý prsteníček.

V podstatě byl dnes v lepší kondici než před zraněním.

Vylíčil to Susan a z jejího výrazu poznal, že to chápe. Zapumpovala rukou. „Rozdala bych si to s vámi v páce, ale…“

Rhyme se opravdu upřímně zasmál.

V tu chvíli nasadila Susan vážný výraz a rozhlédla se po místnosti, aby zjistila, jestli je někdo neposlouchá. Když dospěla k závěru, že nikoliv, otočila se zpátky, upřeně se zahleděla Rhymovi do očí a řekla: „Lincolne, věříte v osud?“

53

Ve světě tělesně postižených existuje jakás takás kolegialita.

Někteří pacienti zaujímají postoj jako z Bratrstva neohrožených: je to kdo s koho, neserte se do nás. Jiní jsou vstřícnější: Hele, kdyby ses někdy potřeboval někomu vyplakat na rameni, tak já jsem ti k dispozici. V tomhle jedeme spolu, příteli.

Lincoln Rhyme však neměl čas ani na jedno. Byl to kriminalista, jehož tělo shodou náhod nefungovalo tak, jak by si přál. Stejně jako byla Amélie Sachsová policajtka s artritidou a láskou k rychlým autům a zbraním.

Rhyme se vůči svému postižení nikterak nevymezoval. Bral je jako vedlejší okolnost. Na světě existovali příjemní mrzáci, vtipní mrzáci a pak taky nesnesitelní kreténi. Rhyme je všechny posuzoval zvlášť, stejně jako posuzoval ostatní lidi.

Susan Stringerovou pokládal za úžasně příjemnou ženu a respektoval její odvahu, když přijela sem, přestože klidně mohla zůstat doma, lízat si rány a nimrat se ve svém traumatu. Kromě poranění páteřní míchy však neměli nic společného a Rhyme už byl myšlenkami zpátky u Galta – třebaže si uvědomoval, že Susan bude asi zklamaná, že onen slavný ochrnutý kriminalista, kvůli kterému sem přijela, na ni má tak málo času.

A už vůbec se s nikým nehodlal bavit o nějakém pitomém osudu.

„Ne,“ odpověděl jí, „v tom smyslu, jaký zřejmě máte na mysli, v osud nevěřím.“

„Mluvím o tom, že to, co se na první pohled jeví jako náhoda, se třeba ve skutečnosti mělo stát.“

„Tak to opravdu ne,“ potvrdil jí Rhyme.

„Předpokládala jsem to.“ Susan se usmívala. „Dobrou zprávou pro lidi jako vy nicméně je, že existují lidé jako já, kteří v osud věří. Podle mě existuje důvod, proč jsem právě já jela tím výtahem a proč jsem teď tady.“ Její úsměv přerostl ve smích. „Nebojte se, nejsem žádný loudil.“ Začala šeptat: „Nebudu vás žádat o dar… ani o vaše tělo. Jsem šťastně vdaná a vidím, že vy a detektivka Sachsová žijete spolu. O to tady nejde. Jde jen a jen o vás.“

Rhyme se už už chystal…, totiž, on si vlastně sám nebyl tak úplně jistý, k čemu přesně se chystá. Prostě si přál, ať ta ženská odejde, ale nevěděl dost dobře, jak to navlíknout. A tak jen zvědavě – a obezřetně – zvedl obočí.

„Slyšel jste někdy o Pembrokeském centru páteřní míchy tady na Lexington Avenue?“ zeptala se Susan.

„Myslím, že ano. Nejsem si jistý.“ Rhyme neustále dostával nějaké informace o rehabilitačních centrech pro osoby s porušenou míchou, o nejrůznějších výrobcích a nových léčebných postupech. On však přestal věnovat tomuto přívalu materiálů pozornost; jeho posedlost případy, které vyšetřoval pro FBI a NYPD, značně omezovala čas na jakoukoliv volnočasovou četbu, natož aby jezdil po celé zemi a zkoušel nové léčebné postupy.

„Já tam absolvovala několik programů,“ pokračovala Susan. „A někteří lidé z mé podpůrné skupiny také.“

Z podpůrné skupiny. Rhymovi se zrychlil tep. Věděl, co teď přijde.

Susan Stringerová však byla znovu o krok vepředu. „Nebojte se, nežádám vás, abyste se k nám připojil. Nevypadáte, že byste byl dobrým členem.“ Oči v jejím srdíčkovitém obličeji zajiskřily. „Čehokoliv.“

„To tedy ne.“

„Žádám vás jen, abyste mě dnes večer vyslechl.“

„To můžu.“

„Totiž, Pembroke je jakousi jedničkou v léčbě poranění páteřní míchy. Dělají tam všechno.“

Existovalo mnoho slibných metod, které měly pomoci lidem s těžkým postižením. Problémem však bylo financování. Poranění páteře sice byla těžká a následky doživotní, ale nedalo se popřít, že v porovnání s jinými typy zdravotních obtíží tvořila závažná poranění páteřní míchy poměrně nepočetnou skupinu. To znamenalo, že vládní i firemní peníze určené na vyzkum proudily jinam: na procedury a léky, které mohly pomoci většímu počtu lidí. V důsledku toho zůstávala většina metod a procedur slibujících podstatné zlepšení stavu pacientů v experimentální fázi a v Americe nebyla schválena.

Některé výsledky přitom byly skutečně pozoruhodné. V několika výzkumných laboratořích se krysy s přerušenou míchou dokonce učily znovu chodit.

„Mají tam oddělení kritické reakce, ale to už nám samozřejmě příliš nepomůže.“

Stěžejním předpokladem minimalizace následků poškození páteřní míchy je léčba postižené oblasti bezprostředně po nehodě pomocí léků bránících otokům a budoucímu odumření nervstva v místě zranění. Časový interval, kdy lze následky nejvíce omezit, je však velmi krátký – obvykle trvá několik hodin nebo nanejvýš dní po zranění.

Lincoln Rhyme a Susan Stringerová coby pacienti-veteráni tak mohli využívat pouze metod usilujících o nápravu poškození. Tyto metody však pokaždé narážely na nepřekonatelný problém. Buňky centrální nervové soustavy – tedy buňky v mozku a míše – se neregenerují tak, jako se regenerují kožní buňky na prstu, když se člověk řízne.

Tuto bitvu sváděli specialisté a výzkumní pracovníci zabývající se poškozením páteřní míchy dnes a denně a Pembrokeské centrum představovalo jejich předvoj. Susan Rhymovi nastínila působivý seznam metod, které centrum nabízelo. Tamní lékaři pracovali s kmenovými buňkami, prováděli nervová přesměrování s využitím periferních nervů (tedy nervů mimo páteřní míchu, které se regenerovat dokážou) a léčili zraněné oblasti léky a dalšími látkami podporujícími regeneraci. Dokonce stavěli nebuněčné „mosty“ kolem místa zranění, aby přenesli nervové vzruchy mezi mozkem a svaly.

V centru bylo i velké oddělení protetiky.

„Bylo to úžasné,“ svěřila se Susan Rhymovi. „Viděla jsem tam video s jednou paraplegičkou, které implantovali počítačový ovladač a řadu kabelů. Mohla skoro normálně chodit.“

Rhyme upřeně hleděl na kus kabelu značky Bennington, který Galt použil při prvním útoku.

Kabely…

Susan mu popsala systém s názvem „Freehand“ a také další zařízení, jejichž principem byla implantace stimulátorů a elektrod do paží. Když pak pacient určitým způsobem pokrčil rameny nebo pohnul krkem, mohl vyvolat koordinovaný pohyb paží a rukou. Někteří kvadruplegici, vysvětlila Susan, se tímto způsobem dokonce dokážou najít.

„Je to úplně něco jiného než to nehorázné šarlatánství, kdy lékaři nestydatě kořistí na zoufalých lidech,“ dodala a vztekle začala líčit případ jednoho čínského doktora, který si účtoval dvacet tisíc dolarů za to, že vyvrtá pacientům do hlavy a páteře díry a implantuje jim do nich zárodečnou tkáň. Výsledek byl samozřejmě nulový – kromě toho, že vystavil pacienty riziku úmrtí, ještě vážnějšímu zranění a bankrotu.

Naproti tomu v Pembrokeském centru, vysvětlila Susan, jsou všichni lékaři absolventy špičkových lékařských fakult z celého světa.

Navíc si kladou realistické – tedy skromné – cíle. Kvadruplegik Rhymova typu už například nikdy nebude moci chodit, ale mohl by zlepšit svou funkci plic, možná i rozpohybovat další prsty a především získat zpět kontrolu nad střevy a močovým měchýřem. Tím by se nesmírně snížilo riziko záchvatů dysreflexie – prudkého zvýšení krevního tlaku, které může vést k mrtvici, po níž bude pacient ještě postiženější než dříve. Případně zemře.

„Mně to nesmírně pomohlo,“ pokračovala Susan. „Myslím, že za pár let už budu moci opět chodit.“

Rhyme jen kýval hlavou. Nenapadalo ho nic, co by teď měl říct.

„Nepracuji pro ně. Nejsem bojovnice za práva postižených. Jsem redaktorka, která je shodou okolností paraplegičkou.“ Tato povědomá slova vyvolala v Rhymově tváři lehký úsměv. „Ale když mi detektivka Sachsová sdělila, že pracuje s vámi, napadlo mě: osud. A tak jsem za vámi chtěla přijet a říct vám o Pembrokeském centru. Dokážou vám tam pomoct.“

„Já… jsem vám vděčný.“

„Samozřejmě jsem o vás četla. Vykonal jste pro město mnoho dobrého. Možná je načase, abyste udělal něco dobrého pro sebe.“

„Totiž, ono je to složité.“ Rhyme netušil, co tím chtěl říct, natožpak proč to vůbec řekl.

„Já vím, máte strach z rizik. Což je správné.“

Jistě, v jeho případě by byl chirurgický zákrok riskantnější než u Susan. Jako pacient s poraněním čtvrtého krčního obratle byl náchylný na výkyvy krevního tlaku, dýchací obtíže a infekce, problémem bylo najít optimální řešení. Stojí vůbec operace za to? Před lety už Rhyme téměř jeden zákrok podstoupil, ale nakonec mu do toho „vlezl“ případ a on odložil jakýkoliv lékařský zásah tohoto typu na neurčito.

Ale co teď? Rhyme zvažoval pro a proti: je jeho život takový, jaký by si přál? Samozřejmě že ne. Na druhou stranu byl docela spokojený. Miloval Sachsovou a ona jeho taky. Žil pro svou práci. Nehodlal tohle všechno bezmyšlenkovitě hodit za hlavu kvůli honbě za nerealistickým snem.

Za normálních okolností držel své osobní pocity bezpečně pod zámkem, ale u Susan Stringerové udělal výjimku a tohle všechno jí řekl. Susan to pochopila.

Rhyme poté sám sebe překvapil, když dodal něco, co ještě mnoha lidem vůbec nikdy neřekl: „Mám pocit, že mou osobu tvoří hlavně moje mysl. Ta je místem, kde žiju. A někdy mě napadá, že je to jeden z důvodů, proč jsem takový kriminalista, jaký jsem. Nic mě nerozptyluje. Moje síla pramení z mého postižení. Kdybych se měl změnit, kdybych se měl stát – cituji – ‚normálním‘, mělo by to dopad na mé schopnosti soudního kriminalisty? Já nevím. Ale nechci to riskovat.“

Susan se nad tím zamyslela. „To je zajímavá myšlenka. Ale kladu si otázku, jestli to není jen berlička, jen pouhá záminka, proč do toho rizika nejít.“

Rhyme tuto odpověď ocenil. Líbilo se mu, když někdo mluvil bez obalu. Ukázal na svůj vozík. „Berlička by byla v mém případě pokrok.“

Susan se zasmála.

„Díky za podněty,“ dodal Rhyme, protože měl pocit, že by to měl říct, a Susan ho na oplátku obšťastnila dalším ze svých vědoucích pohledů. Její výraz teď Rhyma dráždil o něco méně, ale i nadále byl znepokojivý.

Susan vycouvala z místnosti a řekla: „Mise splněna.“

Rhyme svraštil obočí.

„Našla jsem vám ta dvě vlákna, která byste jinak neměl.“ Usmála se. „Kéž by toho bylo víc.“ Znovu upřela pohled na Rhyma. „Ale i maličkosti někdy dokážou všechno změnit. A teď opravdu musím jet.“

Sachsová jí poděkovala a Thom ji vyprovodil ven.

Když odjela, Rhyme řekl: „To byla léčka, že jo?“

„Tak trochu ano, Rhyme,“ odvětila Sachsová. „V každém případě jsme ji potřebovali vyslechnout. Zavolala jsem jí, abychom se dohodly na termínu a místu, a přitom jsme se daly do řeči Když Susan zjistila, že pracuji s tebou, hned mi chtěla udělat přednášku. Tak jsem jí řekla, že bude lepší, když ji dám dohromady přímo se šéfem.“

Rhyme se krátce usmál.

Jeho úsměv však vymizel, když se k němu Sachsová naklonila a řekla hlasem tak tichým, že ho Mel Cooper nemohl slyšet: „Nechci, abys byl jiný, než jsi teď, Rhyme. Ale chci mít jistotu, že budeš zdravý. Na ničem jiném mi nezáleží. Ať se rozhodneš jakkoliv, já to přijmu.“

Rhyme si vzpomněl na název spisku, který mu zanechal dr. Kopeski ze sdružení Zemřít důstojně.

Rozhodnutí.

Sachsová se natáhla a políbila ho. Rhyme cítil, jak se její ruka dotýká jeho spánku, a také si uvědomil, že tlak Améliiny dlaně je na pouhé láskyplné gesto příliš silný.

„Mám teplotu?“ zeptal se s poťouchlým úsměvem, protože ji nachytal.

Také ona se zasmála. „Všichni máme teplotu, Rhyme. Ale jestli máš zvýšenou teplotu, to nedokážu posoudit.“ Znovu ho políbila. „A teď se trochu vyspi. Mel a já tu budeme ještě chvíli pracovat a pak už taky půjdu na kutě.“ Vrátila se k nalezeným důkazům.

Rhyme zaváhal, ale pak usoudil, že je opravdu unavený – příliš unavený, než aby mohl být Sachsové s Cooperem užitečný. Nasměroval vozík k výtahu, kde se k němu připojil Thom, a společně vyjeli úzkou kabinou nahoru. Rhyme stále cítil na čele krůpěje potu a zdálo se mu, že má brunátné tváře. Obojí patřilo k příznakům dysreflexie. Nebolela ho však hlava a neměl pocity ohlašující blížící se záchvat. Thom ho připravil ke spánku a absolvoval s nim všechny večerní úkony. Samozřejmě nevynechal ani měření krevního tlaku a teploty. „Trochu zvýšený,“ řekl o první veličině. Horečku Rhyme nicméně neměl.

Nato ho Thom dobře naučenými pohyby přemístil do postele a Rhyme si při tom vybavil několik minut starou Améliinu poznámku.

Všichni máme teplotu, Rhyme.

Lincolna Rhyma bezděky napadlo, že z klinického hlediska je to pravda. Všichni máme teplotu. Dokonce i mrtví.

54

Rychle se probudil ze snu.

Pokusil se na něj rozpomenout. Nevybavil si však dostatek detailů, aby mohl posoudit, zda byl ten sen zlý, nebo prostě jen podivný. Každopádně však byl intenzivní. Vzhledem k tomu, že se muž potil stejně vydatně, jako když kráčel turbínovnou firmy Algonquin Consolidated, se nicméně dalo předpokládat, že to byl sen zlý.

Slabé světlo hodin s budíkem mu oznamovalo, že je těsně před půlnocí. Muž spal jen krátce a byl celý otupělý; chvíli mu trvalo, než se zorientoval.

Po útoku na hotel se zbavil kombinézy, přilby i brašny s nářadím, ale jednu část své výstroje si ponechal: identifikační průkaz, který nyní visel na šňůrce přehozené přes židli opodál. Muž se na něj v přítmí zahleděl: na svůj rozmrzelý obličej na fotce, na neosobní nápis „R. Galt“ a také na poněkud přátelštější heslo nahoře:

ALGONQUIN CONSOLIDATED POWER AND LIGHT VLÉVÁME DO VAŠEHO ŽIVOTA ENERGII™

S ohledem na to, čemu se muž v uplynulých několika dnech věnoval, mu rozhodně nemohla uniknout ironie tohoto sloganu.

Znovu si lehl a zadíval se do oprýskaného stropu ubytovny v East Village, kam se před měsícem pod pseudonymem nastěhoval, protože věděl, že policie dříve či později vypátrá jeho byt.

Nakonec to bylo spíš dříve než později.

Muž ze sebe skopl přikrývku. Byl zpocený po celém těle.

Začal přemýšlet o vodivosti lidského těla. Odpor našich kluzkých vnitřních orgánů může klesnout až na 85 ohmů, což z nich činí mimořádně dobré vodiče. Vlhká kůže má odpor 1000 ohmů nebo i méně. Naopak suchá kůže vykazuje odpor 100 000 ohmů nebo i více. To je tak vysoká hodnota, že je zapotřebí značně vysokého napětí, obvykle 2000 voltů, aby elektrický proud pronikl do těla.

Pot tedy velmi usnadňuje práci.

Muž osychal, kůže se mu ochlazovala a odpor se zvedal.

Jeho myšlenky teď přeskakovaly z tématu na téma: co plánuje na zítřek, kolik voltů použije, jak napojí kabely. Myslel na lidi, se kterými pracuje. A myslel i na lidi, kteří jsou mu v patách. Ta ženská, co si hraje na detektiva, Sachsová. Ten mladší, Pulaski. A samozřejmě Lincoln Rhyme.

Muž pak začal přemýšlet o něčem úplně jiném: o chemicích Stanleym Millerovi a Haroldu Ureyovi z Chicagské univerzity, kteří v padesátých letech minulého století provedli velmi zajímavý experiment. V laboratoři vytvořili směs hmoty a atmosféry v takovém složení, jaké podle nich existovalo před miliardami let na zeměkouli. A pak do této kombinace vodíku, čpavku a metanu pouštěli jiskry napodobující blesky, které už tehdy zasahovaly zemský povrch.

A co se nestalo?

Po několika dnech našli něco fascinujícího. Ve zkumavkách se objevily stopy aminokyselin, takzvaných základních stavebních kamenů života.

Odhalili tedy jev, který nasvědčoval tomu, že život na zeměkouli započal v důsledku elektrické jiskry.

Zatímco se hodiny blížily k půlnoci, zformuloval muž v duchu svůj příští výhrůžný dopis určený firmě Algonquin Consolidated a městu New York. A když ho pak konečně začal přemáhat spánek, znovu si vzpomněl na elektřinu. A na ten nesmírný paradox, že týž milivteřinový záblesk, který před tolika a tolika lety stvořil život, ho zítra se stejnou rychlostí někomu vezme.

DEN ZEMĚ

Díl III

ŠŤÁVA

„Neselhal jsem. Pouze jsem našel deset tisíc cest, které nebudou fungovat.“

Thomas Alva Edison

55

„Po zaznění signálu, prosím, nechte vzkaz.“

Fred Dellray seděl o půl osmé ráno ve svém domě v Brooklynu, chvíli hleděl na telefon a pak ho zaklapl. Neobtěžoval se nechávat další vzkaz, zvláště když už jich v hlasové schránce nereagujícího Williama Brenta zanechal dvanáct.

Jsem nahranej, pomyslel si.

Nedalo se vyloučit, že Brent je mrtvý. Přestože byl totiž McDanielův jazyk totálně zhovadilý (symbiotícký konstrukt?), jeho teorie možná ne. Hypotéza, že Ray Galt fungoval jako vnitřní zrádce, jehož Rahman s Johnstonem a jejich skupina „Spravedlnost pro Zemi“ naverbovali jako pomocníka při útocích na firmu Algonquin Consolidated a její síť, byla veskrze logická. Kdyby byl Brent na jejich buňku narazil, bez váhání by ho zabili.

Ach jo, pomyslel si Dellray vztekle: zaslepená, prostoduchá politika, toť živná půda terorismu.

Fred Dellray však v této branži působil už dlouho a instinkt mu napovídal, že William Brent je živ a zdráv. New York je menší, než si lidé myslí, a zejména pak jeho nejnižší patra. Dellray již obtelefonoval své další kontakty, a že jich nebylo málo: důvěrné informátory i některé tajné agenty, kteří pracovali pod ním. O Brentovi však nikdo neslyšel. Dokonce ani Jimmy Jeep nic nevěděl, ačkoliv právě on měl rozhodně motiv Brenta znovu vypátrat, aby měl jistotu, že Dellray opravdu podpoří jeho chystaný odjezd do Georgie. Současně však nikdo neslyšel, že by si někdo objednával nájemnou vraždu nebo atentát. A žádný překvapený popelář nepřivezl ke „kukavozu“ popelnici a neobjevil uvnitř tohoto čpícího sarkofágu mrtvolu neznámého muže.

Dellray tedy dospěl k závěru, že se nabízí jen jedna logická odpověď a že on by ji měl konečně přestat ignorovat: Brent ho prostě podfoukl.

Zavolal na ministerstvo vnitřní bezpečnosti, aby zjistil, zda si práskač – buďto pod jménem Brent, nebo pod některou z asi šesti svých tajných identit – nerezervoval nějaký let. Dozvěděl se, že nikoliv, ale faktem bylo, že každý profesionální práskač ví, kde si obstarat neprůstřelné papíry.

„Miláčku?“

Dellray sebou škubl. Zvedl hlavu a viděl, že ve dveřích stojí Serena s Prestonem v náručí.

„Vypadáš nějak zachmuřeně,“ poznamenala. Dellraye nikdy nepřestávalo ohromovat, že se jeho žena tolik podobá herečce a producentce Jadě Pinkettové-Smithové. „Mračil ses, než jsi šel do postele, a když ses probudil, hned ses zase začal mračit. Mám podezření, že ses mračil i ve spánku.“

Dellray otevřel ústa, aby pronesl nějakou báchorku, ale pak raději řekl: „Myslím, že jsem včera dostal padáka.“

„Cože?“ Serena se zatvářila šokované. „McDaniel tě vyhodil?“

„Takovej výraz nepoužil – poděkoval mi.“

„Ale…“

„Některá ‚děkuju‘ znamenaj ‚děkuju‘. A jiná znamenaj ‚sbal si svý věci a…‘ Řekněme prostě, že jsem přehlíženej. Což je totéž.“

„Já myslím, že tomu přikládáš moc velkou váhu.“

„Pořád mi zapomíná volat nový informace o případu.“

„O případu té sítě?“

„Jo. Lincoln mi volá, Lon Sellitto mi volá. Za Tuckera mi volá jeho asistent.“

Dellray se nezmínil o dalším důvodu svých chmur: o hrozící obžalobě kvůli ukradeným a chybějícím sto tisícům.

Ještě znepokojivější však byla skutečnost, že Dellray skutečně věřil, že William Brent má solidní stopu, díky níž by mohli zastavit ty strašlivé útoky. Stopu, která zmizela společně s Brentem.

Serena se posadila vedle Dellraye a předala mu Prestona, který nadšeně sevřel dlaní tatínkův dlouhý palec, čímž částečně zmírnil jeho zamračenost. „Moc mě to mrzí, miláčku,“ řekla.

Dellray se zadíval z okna na složitou geometrii budov, za nimiž se rýsoval kus kamenného pilíře Brooklynského mostu. Na mysl se mu vedrala část Whitmanovy básně „Na brooklynském přívoze“.

To nejlepší, co jsem vykonal,

připadalo mi prázdné a podezřelé,

Mé myšlenky, o nichž jsem se domníval, že jsou veliké,

nebyly ve skutečnosti ubohé?

Tato slova docela dobře platila i pro něj. Navenek se Fred Dellray jevil jako rozevlátý, vzpurný a houževnatý muž ulice. Ve skutečnosti ho však občas – vlastně více než občas – napadala otázka: Co když to všechno dělám špatně?

Nejvěťší peckou však bylo hned následující dvojverší Whitmanovy básně:

Aniž jsi jediný, kdo ví, co je to být špatný,

Já jsem ten, který věděl, co je to být špatný.“ (Použito překladu Jiřího Koláře a Zdeňka Urbánka. (Pozn. překl.))

„Co si počnu?“ zamyslel se.

Spravedlnost pro Zemi…

Lítostivě si vzpomněl, jak nedávno odmítl příležitost zúčastnit se významné konference o sběru a analýze satelitních zpravodajských informací. Na pozvánce tehdy stálo: „Podoba budoucnosti“.

Než tehdy Dellray znovu vyrazil do terénu, hlasitě pronesl: „Tohle je podoba budoucnosti.“ Zmačkal pozvánku do kuličky a střelou za tři body ji hodil do odpadkového koše.

„Takže prostě… zůstaneš doma?“ zeptala se Serena a otřela Prestonovi pusinku. Škvrně se zahihňalo a chtělo ještě. Serena ho znovu otřela a navrch ho i zašimrala.

„Sledoval jsem v tom případu jednu stopu. A ta se rozplynula. Teda, ztratil jsem ji sám. Věřil jsem někomu, komu jsem neměl. Jsem vyřízenej.“

„Práskač? Práskač nechal tebe na holičkách?“

Dellrayovi chyběl malinký kousek, aby se manželce zmínil o těch sto tisících dolarů. Nakonec to však neudělal.

„Odešel a už se nevrátil,“ zabručel Dellray.

„Tak on odešel a už se nevrátil?“ Serena nasadila teatrálně vážný výraz. „Neříkej mi, že se onen ctihodný muž vzdálil a pak ti rádně neohlásil návrat.“

Agent se nedokázal ubránit úsměvu. „Používám jen práskače s mimořádnýma vlohama.“ Jeho úsměv pohasl. „Tenhle například za dva roky nezmeškal jedinou schůzku ani telefonát.“

Jenže jsem mu za ty dva roky samozřejmě platil vždycky až po tom, co mi obstaral požadované informace.

„Takže co teď budeš dělat?“ zeptala se Serena.

„Nevím,“ odpověděl Dellray podle pravdy.

„V tom případě mi můžeš prokázat jednu laskavost.“

„To asi jo. Jakou?“

„Víš, jak jsi chtěl ve sklepě uklidit tu hromadu věcí?“

Dellrayovou první reakcí bylo nutkání říct: No to snad nemyslíš vážně. Pak si ovšem vzpomněl, kolik má v Galtově případu stop – tedy žádnou –, zvedl chlapečka z klína, vstal a následoval svou manželku ze schodů.

56

Ron Pulaski stále slyšel ten zvuk. Žuchnutí a pak prasknutí.

Ó, to prasknutí. To znělo hrůzně.

Vzpomněl si na dobu, kdy poprvé pracoval pro Lincolna s Amélií: jak přestal být opatrný a jeden padouch ho praštil do hlavy pálkou nebo holí. Pulaski o tomto incidentu věděl, ale nepamatoval si z něj ani ťuk. Neopatrnost. Prostě odbočil za roh, aniž ujistil, kde se nachází podezřelý, a ten mu to parádně nandal. Zranění v něm probudilo strach, zmatek a dezorientaci. Dělal všechno možné – páni, jak ten se snažil –, jenže to trauma se mu neustále navracelo. A navíc: něco jiného bylo přestat být ve střehu a neuváženě odbočit za roh, a něco úplně jiného bylo udělat chybu a sám ublížit druhému.

Pulaski nyní zaparkoval služební vůz před nemocnicí. Byl to jiný služební vůz – jeho staré auto dopraváci zabavili kvůli důkazům. Kdyby se ho někdo zeptal, hodlal odpovědět, že je v nemocnici proto, aby sepsal výpověd člověka, který se pohyboval v blízkosti bytu muže páchajícího teroristické útoky na elektrickou síť.

Snažím se stanovit polohu pachatele…

Podobnými frázemi se Pulaski častoval se svým dvojčetem, rovněž policistou, a pak se tomu vždycky řehtali jako koně. Jenže tentokrát to nebylo vtipné. Pulaski totiž věděl, že muž, kterého přejel – z jehož trupu vzešlo to žuchnutí a z jehož hlavy prasknutí – byl jen nějaký nebohý kolemjdoucí.

Když Pulaski vstoupil do chaoticky rušné nemocnice, zmocnila se ho vlna paniky.

Co když jsem toho člověka zabil?

Předpokládal, že jeho čin by byl klasifikován jako zabití z vědomé nedbalosti. Nebo možná i s nepřímým úmyslem.

Mohl by to být konec jeho kariéry.

A i kdyby ho neobvinili, i kdyby ministr spravedlnosti nechal případ u ledu, stále by na něj mohla podat žalobu rodina poškozeného. Co kdyby například skončil ochrnutý jako Lincoln Rhyme? Vztahuje se na tyto případy policejní pojistka? Jeho pojištění by na celoživotní péči o tělesně postiženého bezpochyby nestačilo. Mohla by oběť Pulaského zažalovat a o všechno ho připravit? On i Jenny by pak do konce života pracovali jen na to aby zaplatili soudem vyměřené odškodnění. Děti by se možná nikdy nedostaly na univerzitu a skrovné spoření, které jim založili by se rozplynulo jako kouř.

„Přišel jsem navštívit Stanleyho Palmera,“ sdělil Pulaski recepční usazené za pultem. „Včera měl dopravní nehodu.“

„Jistě, pane policisto. Pokoj čtyři sta dva.“

Jelikož byl v uniformě, nerušeně prošel přes několikerý dveře, až našel příslušný pokoj. Přede dveřmi se na chvíli zastavil, aby sebral odvahu. Co když tam bude celá Palmerova rodina? Manželka a děti? Pokusil se vymyslet něco, co jim řekne.

V uších mu však znělo pouze žuchnutí. A pak prasknutí.

Ron Pulaski se zhluboka nadechl a vstoupil do pokoje. Palmer byl sám. Ležel v bezvědomí, napojený na všechny možné zlověstné hadičky a kabely vedoucí k elektronickým přístrojům, které byly stejně složité jako ty v Rhymově laboratoři.

Rhyme…

Jak jen svého šéfa zklamal! Muže, díky němuž zůstal policistou, protože i Rhyme se po úrazu vrátil ke své práci. A muže, který mu neustále svěřoval větší a větší zodpovědnost. Lincoln Rhyme mu věřil.

A já mu za to provedu tohle.

Pulaski upřeně hleděl na Palmera, který ležel absolutně bez hnutí – byl ještě nehybnější než Rhyme, protože se na jeho těle nehýbalo vůbec nic s výjimkou plic, a dokonce ani křivka na monitoru srdeční činnosti sebou příliš nemrskala. Kolem pokoje prošla sestra a Pulaski ji zavolal. „Jak je na tom?“

„Nevím,“ odpověděla sestra s těžkým přízvukem, který Pulaski nedokázal zařadit. „Musíte mluvit s doktorem, vy víte?“

Mladý policista se ještě chvíli díval na Palmerovo strnulé tělo a pak zvedl oči a spatřil muže středního věku a neurčité rasy. Nově příchozí měl na sobě modrý chirurgický oděv s vyšitým titulem MUDr. před jménem. Pulaského uniforma zřejmě zapůsobila i tentokrát, protože mu lékař bez okolků sdělil informace, které by možná běžnému návštěvníkovi neprozradil. Palmer podle něj utrpěl vážná vnitřní zranění a musel být operován. Momentálně se nacházel v komatu a lékaři zatím nebyli schopni stanovit prognózu vývoje.

Zdálo se, že v New Yorku a okolí nemá žádné příbuzné. Bydlel sám. Jeho rodiče a bratr žili v Oregonu a již byli o Palmerově nehodě zpraveni.

„Matičko skákavá,“ ulevil si Pulaski a vzpomněl si na vlastní matku.

„Tak tak.“ Doktor sklopil tabulku s grafem, upřel na policistu pohled a po chvíli s vědoucím výrazem řekl: „Ale vy jste sem nepřijel sepsat jeho výpověd. Vaše návštěva s vyšetřováním nesouvisí. Že ne?“

„Cože?“ Polekaný Pulaski se zmohl jen na nechápavý pohled.

Lékař nasadil laskavý úsměv. „To se stává. Příliš se tím netrapte.“

„Co se stává?“

„Dělám na zdejší pohotovosti už dlouho. Staří policajti se nikdy nepřijdou na oběť osobně podívat – to dělají jen ti mladí.“

„Ne, vážně. Já jsem opravdu přijel jen zjistit, jestli z něj nedostanu svědeckou výpověd.“

„Jistě…, ale to jste mohl zavolat a ověřit si, jestli je vůbec při vědomí. Nehrajte si na tvrdáka, policisto. Máte dobré srdce.“

Které však nyní tlouklo čím dál silněji.

Lékař přesunul pohled na Palmerovo nehybné tělo. „Ujel viník z místa nehody?“

„Ne. Známe jeho totožnost.“

„Fajn. Takže jste toho hajzla lapli. Doufám, že mu to dá porota pořádně sežrat.“ S těmito slovy doktor v potřísněném chirurgickém rubáši odešel.

Pulaski se ještě zastavil v sesterně, kde znovu uplatnil autoritu své uniformy a obstaral si Palmerovu adresu a číslo sociálního pojištění. Byl odhodlán zjistit si maximum informací o oběti, její rodině a vyživovaných osobách. Třebaže byl Palmer svobodný, nedalo se vyloučit, že má děti. Zavolá jim a zjistí, jestli by jim nemohl nějak pomoci. Sám moc peněz neměl, ale byl připraven poskytnout jim veškerou morální podporu.

Především však chtěl mladý policista ulevit své duši od bolesti, kterou způsobil.

Sestra se omluvila a otočila se k němu zády, protože jí zvonil telefon.

Také Pulaski se otočil, dokonce ještě rychleji, a než vyšel ze sesterny, nasadil si na oči sluneční brýle, aby nikdo neviděl jeho slzy.

57

Krátce po deváté hodině požádal Rhyme Mela Coopera, aby v laboratoři zapnul televizor, ale zvuk nechal ztlumený.

Jelikož se federálové dělili o nejnovější zjištění s newyorskou licií nebo přinejmenším s Rhymem jen dosti loudavě, chtěl mít kriminalista jistotu, že bude neustále informován o vývoji událostí.

A jaký lepší zdroj mohl zvolit než CNN? Galtův případ byl pochopitelně zprávou číslo jedna. Jeho fotografie se na obrazovce objevila asi miliónkrát a zmínek o záhadné ekoteroristické skupině „Spravedlnost pro Zemi“ bylo téměř také tolik. Stejně jako citátů „antizelené“ Andi Jessen.

Hlavní tresť zpráv o Galtových útocích nicméně tvořily nezřízené spekulace. Mnoho moderátorů vyslovovalo v této souvislosti otázku, zda útoky nesouvisejí s Dnem Země.

Ten byl ostatně i tématem dalších zpráv. Ve městě se měla konat řada oslav: přehlídka, výsadba stromů newyorskými školáky, protesty, výstava o nové energii ve společenském centru a také velké shromáždění v Central Parku, na kterém měli promluvit dva klíčoví prezidentovi spojenci v oblasti ekologie, nadějní senátoři ze západního pobřeží. Po shromáždění měl následovat koncert za účasti půltuctu slavných rockových kapel. Očekávalo se, že se shromáždění a koncertu zúčastní bezmála půl milionu lidí. Několik zpravodajských příspěvků se proto logicky věnovalo zvýšeným bezpečnostním opatřením na zmíněných akcích ve světle nedávných útoků.

Gary Noble s Tuckerem McDanielem již dříve sdělili Rhymovi, že na zajištění hladkého průběhu oslav bylo vyčleněno dvě stě federálních agentů a newyorských policistů a že kromě nich spolupracují lidé z technické podpory FBI s firmou Algonquin Consolidated, aby zajistili, že všechna elektrická vedení v parku a okolí budou chráněna před sabotáží.

Do místnosti vstoupil Ron Pulaski a Rhyme zvedl hlavu.

„Kde jsi, zelenáči?“

„Ehm…“ Mladý policista zvedl bílou obálku. „Mám tu DNA.“

Bylo však jasné, že se Pulaski zdržel někde jinde – a Rhyme byl přesvědčen, že ví kde. Kriminalista na něj netlačil, ale omezil se na konstatování: „Tohle nebyla priorita. My už přece pachatel známe. Tohle budeme potřebovat k procesu, ale nejdřív ho musíme dopadnout.“

„Jasně.“

„Našels včera u Galta ještě něco dalšího?“

„Znovu jsem to tam obrátil vzhůru nohama, Lincolne. Ale nenašel jsem nic, je mi líto.“

Také Sellitto už dorazil a vypadal ještě neupraveněji než obvykle. Zdálo se, že má na sobě stejné šaty jako včera – bledě modrou košili a tmavě modrý oblek. Rhyma napadlo, že poručík možná přespal ve své kanceláři. Sellitto je nyní ve stručnosti informoval o dění v centru; o tom, že Galtův případ už přetekl do světa public relations. V ohrožení se mohly ocitnout politické kariéry, a tak všichni místní, státní i federální pohlaváři nejenže vysílali do ulic co nejvíce lidí a „mobilizovali prostředky“, ale současně si dávali velmi záležet, aby byli viděni a působili dojmem, že dělají víc než ostatní.

Sellitto hlučně usedl do proutěného křesílka, hlasitě usrkl kávy a zadrmolil: „Především ale nikdo neví, jak se k tomuhle případu postavit. Na letištích, v metru i železničních stanicích máme pochůzkáře, federály a členy Národní gardy. A taky u všech rafinerií a přístavišť. Na tankery dohlížejí speciální přístavní hlídky – i když teda nevím, jak by mohl Galt zaútočit obloukovým výbojem na loď. A další lidi hlídkují na všech rozvodnách Algonquin Consolidated.“

„On už na rozvodny nezaútočí,“ namítl Rhyme.

„To já vím. Vědí to všichni, ale nikdo neví, kde přesně ho čekat. Ona je všude.“

„Kdo ona?“.

„Ta pitomá šťáva. Elektřina.“ Poručík mávl rukou, jako by chtěl tímto gestem obsáhnout celé město. „Je v každém domě.“ Šlehl pohledem po zásuvkách v Rhymově zdi a dodal: „Ještě že zatím nemáme další ultimáta. Kristepane, včera jsme měli dvě, v rozmezí pár hodin. Mám dojem, že se Galt prostě namíchl a rozhodl se zabít ty lidi ve výtahu, děj se co děj.“ Povzdechl si. „Řeknu ti, že teď budu nějakou dobu chodit po schodech. Aspoň zhubnu.“

Rhyme pohlédl na důkazní tabule a musel souhlasit, že se tento případ neřídí žádnými pravidly. Galt byl chytrý, ale ne geniální, a nechával za sebou spoustu stop. Bohužel však jeho stopy vyšetřovatele nikam nevedly – nabízely jim jen povšechné informace o pachatelových cílech.

Letiště?

Ropný sklad?

Lincolna Rhyma ovšem napadalo i něco dalšího: Není možné, že mám odpovědi před očima, jenže já je nevidím?

Znovu ucítil onu krůpěj potu, onu slabou a neustále se navracející bolest hlavy, která ho v posledních dnech trápila. Nějakou dobu ji úspěšně ignoroval, ale teď se tepavá bolest vrátila. Ano, cítil se hůře, o tom nebylo pochyb. Nemůže to mít vliv na jeho duševní schopnosti? Rhyme by to nikomu nepřiznal, dokonce ani Sachsové ne, ale tohle pro něj byla zřejmě nejděsivější věc na světě. Jak včera večer řekl Susan Stringerové, jeho mysl byla to jediné, co má.

Přistihl se, že upírá pohled do pracovny na protější straně chodby. Na stůl, kde ležela brožurka doktora Arlena Kopeského z organizace Zemřít důstojně.

Rozhodnutí…

A pak tu myšlenku zaplašil.

V tu chvíli Sellitto přijal hovor, napřímil trup a rychle odložil kávu. „Jo? Kde?“ Zapsal si informaci do svého salátového bloku.

Všichni přítomní ho upřeně sledovali. Nové ultimátum? myslel si Rhyme.

Poručík zaklapl telefon a zvedl hlavu od poznámek. „Možná něco máme,“ řekl. „Ozval se nám jeden pochůzkář v centru, kousek od čínské čtvrti. Prý ho zastavila nějaká žena a řekla, že toho našeho kluka viděla.“

„Galta?“ ujistil se Pulaski.

Na to Sellitto kysele: „O jakého jiného kluka se zajímáme, policisto?“

„Pardon.“

„Prý ho poznala podle fotky.“

„Kde?“ zeptal se Rhyme nedočkavě.

„Kousek od čínské čtvrti stojí nějaká opuštěná škola.“ Sellito jim sdělil adresu a Sachsová si ji zapsala.

„Ten pochůzkář už se tam díval. Momentálně tam nikdo není.“

„Ale jestli tam Galt byl, určitě tam po sobě něco nechal,“ prohlásil Rhyme.

Sachsová na jeho kývnutí vstala. „Dobrá, Rone, jedem.“

„Radši si s sebou vemte tým,“ řekl Sellitto a zatrpkle dodal „Třeba nám ještě zbylo pár policajtů, kteří nehlídají rozvodné skříně a kabely ve městě.“

„Zatím tam pošlete pohotovostní jednotku,“ řekla Sachsová „Ať se rozestaví poblíž, ale drží se z dohledu. Ron a já tam půjdeme jako první. Kdyby tam přece jen byl a potřebovali jsme ho zneškodnit, zavolám vám. Jestli je ale ta škola prázdná, nechceme, aby tam vpadli agenti a zničili všechny důkazy.“

Oba zamířili ze dveří.

Sellitto zatelefonoval Bo Haumannovi z pohotovostní jednotky a informoval ho o novém vývoji. Šéf zásahovky měl rozestavit své agenty po okolí a koordinovat postup se Sachsovou. Když poručík ukončil hovor, rozhlédl se po místnosti – zřejmě hledal nějaký pamlsek ke kávě. Díky Thomově laskavosti nakonec nalezl talíř plný cukroví, popadl ho, zmocnil se jedné medvědí tlapky a vmžiku ji pozřel. Poté se zamračil.

„Copak?“ zeptal se Rhyme.

„Zrovna jsem si uvědomil, že jsem zapomněl zavolat McDanielovi a federálům a informovat je o té operaci v čínské čtvrti – v té škole.“ Zašklebil se a teatrálně zvedl telefon. „Á sakra. Nemůžu. Nemám SIM kartu pro hovory v oblačné zóně. Budu jim to muset oznámit později.“

Rhyme se zasmál a nevšímal si spalující bolesti, která v jeho hlavě na okamžik zesílila. V tu chvíli zazvonil telefon a humor i bolest hlavy ho rázem přešly.

Volala Kathryn Danceová.

Rhyme zběsile poklepal prstem po touchpadu. „Ano, Kathryn, co se děje?“

„Zrovna jsem na telefonu s Rodolfem,“ řekla agentka. „Vypátrali Hodinářův cíl.“

Výborně, Pomyslel si Rhyme, přestože se mu zároveň honilo hlavou: Proč zrovna teď? Nakonec se však rozhodl, že Hodinářův případ pro něj bude alespoň v tuto chvíli prioritou. Po Galtovi přece pátrají Sachsová s Pulaským a houfem agentů pohotovostní jednotky. A když měl Rhyme naposledy šanci dopadnout Hodináře, věnoval se místo pátrání něčemu jinému, čehož Hodinář kamžitě využil, zabil svou oběť a prchl.

Tentokrát se to nestane. Richard Logan mu tentokrát neunikne. „Poslouchám,“ řekl agentce CBI a přinutil se odhlédnout od důkazních tabulí.

Ozvalo se cvaknutí.

„Rodolfo,“ řekla Danceová. „Na lince teď máte Lincolna. Nechám vás spolu mluvit. Musím teď zajít za Týdžejem.“

Oba muži se s ní rozloučili.

„Dobrý den, kapitáne.“

„Zdravím vás, veliteli. Tak co máte?“

„Arturo Diaz má v tom kancelářském komplexu, o kterém jsem vám říkal, čtyři tajné agenty. Zhruba před deseti minutami vstoupil do budovy pan Hodinář v převlečení za byznysmena. Zamířil k automatu ve vestibulu a zavolal do jedné firmy sídlící v pátém patře – na úplně opačném konci, než kde byl včera ten požární poplach. Přesně jak jste si myslel. Uvnitř pobyl asi deset minut a pak odešel.“

„Zmizel?“ zeptal se polekaně Rhyme.

„Ne. Momentálně je venku, v malém parku mezi dvěma hlavni budovami komplexu.“

„To tam jen tak sedí?“

„Vypadá to tak. Několikrát telefonoval z mobilu. Ovšem podle Artura buďto používá neobvyklou frekvenci, anebo má šifrovaný telefon. Nedokážeme ho odposlechnout.“

Rhyme si domyslel, že pravidla odposlechů jsou v Mexiku zřejmě o něco volnější než v USA.

„Vědí jistě, že je to Hodinář?“

„Ano. Arturovi muži ho prý zřetelně viděli. Má u sebe batoh. Pořád ho s sebou nosí.“

„Opravdu?“

„Ano. Ale stále nevíme jistě, co v něm má. Možná bombu. S detonátorem na tištěném spoji. Naše týmy už celý objekt obklíčily. Všichni jsou v civilu, ale opodál máme i spoustu vojáků. Plus pyrotechnickou četu.“

„A kde jste vy, veliteli?“

Rodolfo se zasmál. „Od vašeho Hodináře bylo velmi ohleduplné, že si vybral právě onen komplex. Je tady jamajské velvyslanectví. Mají tu protipumové bariéry a my jsme právě za nimi Logan nás nevidí.“

Rhyme doufal, že je to pravda.

„Kdy přikročíte k zásahu?“

„Jen co Arturovi muži prohlásí, že mají volné pole. V tom parku se to hemží nevinnými civilisty. Včetně spousty dětí. Ale on nám neunikne. Většinu cest už jsme zatarasili.“

Rhymovi stekla po skráni krůpěj potu. Zašklebil se a prudce naklonil hlavu na stranu, aby si otřel pot do podložky pod hlavou.

Hodinář…

Je tak blízko.

Prosím. Ať to vyjde. Prosím…

A znovu v sobě potlačil frustraci, že na tak důležitém případu musí pracovat na dálku.

„Brzy se vám ozveme, kapitáne.“

Rozloučili se a Rhyme se přinutil obrátit pozornost zpět na případ Raymonda Galta. Je stopa vedoucí do školy solidní? Galt vypadal naprosto tuctově, blížil se ke střednímu věku, nebyl ani tlustý, ani hubený a měl průměrnou výšku. V paranoidní atmosféře, kterou ve městě vyvolal, měli navíc lidé zřetelný sklon vidět i věci, které ve skutečnosti neexistovaly. Elektrické pasti, hrozící obloukové výboje… i samotného pachatele.

Vtom ho vylekal hlas Amélie Sachsové, který se praskavě ozval z vysílačky: „Jsi tam, Rhyme? Příjem.“

Sachsová zakončila repliku tradiční formulkou, která dává příjemci na vědomí, že může odpovědět. Rhyme a Sachsová však tuto formalitu ve vzájemné komunikaci přestali používat a Rhyme nyní z nějakého důvodu připadalo znepokojivé, že ji Sachová znovu oprášila.

„Povídej, Sachsová. Co máte?“

„Právě jsme dorazili na místo. Chystáme se vstoupit dovnitř. Brzy se ti ozvu.“

58

Ford Torino Cobra kaštanové barvy byl pro tajnou operaci vyžadující nenápadnost dosti nevhodný, a tak Sachsová se smykem zastavila zhruba dva bloky od školy, kde byl Galt spatřen.

Škola byla už léta zavřená a soudě podle cedulí měla být brzy stržena a na jejím místě měly vyrůst byty.

„Dobrá zašívárna,“ poznamenala Sachsová k Pulaskému když spěchali k budově a přitom si všimli dvoumetrového dřevěného plotu táhnoucího se kolem celé školy – byl pokrytý graffiti a plakáty s pozvánkami na alternativní divadelní představení a koncerty kapel, které dávno upadly v zapomnění. The Seventh Seal. The Right Hands. Bolo.

Pulaski, jenž se zjevně musel nutit ke koncentraci, přikývl. Sachsová na něj musela dohlížet. Ohledávání výtahu v Midtownu sice zvládl dobře, ale nyní se zdálo, že ho ta nehoda u Galtova bytu – to sražení člověka – už opět trápí.

Zastavili se před plotem. Demolice zatím nezačala. V dvoukřídlové bráně – tvořené dvěma kusy překližky visícími na pantech, spojenými řetězem a zajištěnými visacím zámkem – zela tak velká mezera, že se jí mohli snadno protáhnout dovnitř; pokud tu Galt opravdu pobýval, pravděpodobně do budovy vcházel také tudy. Sachsová se postavila vedle mezery a nakoukla dovnitř. Školní budova byla téměř zachovalá, přestože se zdálo, že se jedna část střechy propadla. Většinu oken vytloukli vandalové, ale uvnitř nebylo prakticky nic vidět.

No jo, opravdu to byla dobrá zašívárna. A také noční můra zásahových agentů. Uvnitř se nacházela dobrá stovka míst vhodných k obraně.

Nemám povolat pohotovostní jednotku? pomyslel si Sachsová. Zatím ne. Každá minuta zdržení by mohla Galtovi poslouží k dokončení nové zbraně. A každý krok zásahového agenta by mohl zničit stopové důkazy.

„Mohl tu natáhnout nástražné dráty,“ zašeptal Pulaski nejis-hjasem a podíval se na kovový řetízek. „A možná je pod proudem.“

„Ne. Neriskoval by, že se toho někdo náhodou dotkne a dostane šok. Okamžitě by sem totiž přijela policie.“ Nicméně, pokračovala Sachsová v duchu, mohl Galt umístit do objektu signalizační zařízení, které ho upozorní na přítomnost cizích lidí, povzdechla si tedy, zašklebila se a rozhlédla se po ulici. „Dokážeš to přelézt?“

„Co?“

„Ten plot.“

„Snad bych to zvládl. Kdybych někoho honil nebo někdo honil mě.“

„No, já to nedokážu, ledaže bys mě vyzvedl. A pak ho přelezl za mnou.“

„Tak jo.“

Přešli na místo, za nímž Sachsová viděla mezerou v plotě husté křoví, které by mohlo utlumit její pád a současně jim poskytnout nějaké krytí. Vzpomněla si, že je Galt ozbrojený – a navíc pětačtyřicítkou, což byla mimořádně silná zbraň. Ujistila se, že má pouzdro obsahující pistoli Glock spolehlivě upevněné na opasku, a přikývla. Pulaski se přikrčil a sepjal prsty.

„Ale musíš mít na paměti jednu věc,“ zašeptala Sachsová vážně, aby ho uklidnila. „Je to důležité.“

„Co?“ Pulaski se jí nejisté zadíval do očí.

„Přibrala jsem pár kilo. Dej si pozor na záda.“

Mladý policista se usmál. Netrvalo to dlouho, ale přesto to byl úsměv.

Sachsová mu položila nohu do dlaní, vyšvihla se vzhůru a zkroutila tvář bolestí.

Skutečnost, že Galt pravděpodobně nepustil proud do řetězu, ještě neznamenala, že něco nenastražil na druhé straně. Sachsová znovu spatřila před očima dírky v těle Luise Martina. A také včerejší umouněnou podlahu kabiny výtahu a třesoucí se těla hotelových hostů.

„Žádné posily nevoláme?“ zašeptal Pulaski. „Víš to jistě?“

„Vím to jistě. Takže na tři. Raz… Dva… Tři.“

Vyhoupla se nahoru a Pulaski – který byl daleko silnější, než čekala – zvedl její stoosmdesáticentimetrovou postavu kolmo do vzduchu. Sachsová se chytila dlaněmi horního okraje plotu, přitáhla tělo a na chvíli se posadila. Přitom vrhla letmý pohled na školu. V budově nebylo ani stopy po něčí přítomnosti. Přesunula zrak dolů a spatřila pod sebou pouze křoví – nic, co by mohlo sežehnout její tělo obloukovým výbojem o teplotě dva a půl tisíce stupňů, žádné kovové dráty ani přípojnice.

Otočila se zády ke škole, znovu se pevně chytila horního okraje plotu a spustila se co nejhlouběji. A když jí bylo jasné, že teď už bude muset skočit, skočila.

Dopadla na zem a chvíli se po ní kontrolovaně kutálela. Koleny i stehny jí lomcovala bolest. Svou artritidu však znala stejně důvěrně, jako znal Rhyme vlastní tělesná omezení, a tak věděla, že je to jen dočasný protest jejích kloubů. Než se stačila ukrýt za nejhustším keřem, vytasit pistoli a rozhlédnout se po případných cílech, záškuby v končetinách zeslábly.

„Vzduch čistý,“ zašeptala přes plot.

Ozvalo se žuchnutí a slabé heknutí, načež Pulaski jako herec z filmů o kung-fu dovedně a tiše přistál vedle ní. Také v jeho ruce se objevila zbraň.

Kdyby se Galt při jejich přesunu k hlavnímu vchodu náhodou podíval ven, bylo vyloučeno, že by si jich nevšiml. Museli proto obejít budovu zezadu, ale ještě předtím potřebovala Sachsová udělat něco jiného. Rozhlédla se po pozemku, ukázala Pulaskému, ať jde za ní, a ukrytá za křovím a popelnicemi, které nikdo neplnil, se začala přesouvat k pravé straně školy.

Pulaski ji pak kryl a ona rychle doběhla k místu, kde bylý ke zdi připevněny dva velké rezivějící boxy s oprýskaným logem Algonquin Consolidated a telefonním číslem pro případ nepředvídané události. Vytáhla z kapsy Sommersúv detektor napětí, zapnula ho a přejela jím přes boxy. Displej ukazoval nulu.

Sachsovou to nepřekvapilo, poněvadž se zdálo, že škola je už několik let opuštěná. Přesto byla ráda, že se tento předpoklad potvrdil.

„Podívej,“ zašeptal Pulaski a dotkl se její paže.

Sachsová přesunula pohled na místo, které jí ukazoval: do místnosti rozprostírající se za zaprášeným oknem. V potemnělém prostoru se těžko něco rozpoznávalo, ale po chvíli Amélie přece jen zaregistrovala matný pohyb, který jí připomínal pomalu se přesouvající světlo baterky. Stíny byly klamné, ale zdálo se, že je to muž sklánějící se nad jakýmsi dokumentem. Je to mapa? Nebo schéma elektrického zapojení, které Galt hodlal proměnit ve smrtelnou past?

„On je tady,“ zašeptal Pulaski vzrušeně.

Sachsová si nasadila sluchátka a zavolala veliteli pohotovostní jednotky Bo Haumannovi.

„Tak co máte, kolegové? Příjem.“

„Někdo tady je. Nepoznám, jestli je to Galt. Nachází se ve střední části hlavní budovy. Ron a já ho obstoupíme ze stran. Za jak dlouho přijedete? Příjem.“

„Za osm až devět minut. Provedeme tichý průnik, příjem.“

„Dobře. Budeme vzadu. Zavolejte mi, až budete připraveni k zásahu. Pak vnikneme do budovy zezadu.“

„Rozumím, konec.“

Nato Sachsová zavolala Rhymovi a oznámila mu, že možná mají pachatele a že jakmile na místo dorazí pohotovostní jednotka, provedou společně zásah.

„Dejte si pozor na pasti,“ nabádal ji Rhyme.

„Elektřina je vypnutá. Nic nám nehrozí.“

Ukončila spojení a pohlédla na Pulaského. „Připraven?“

Mladý policista přikývl.

Amélie se přikrčila, rychle se přesunula k zadní části školy, Pevně sevřela zbraň a pomyslela si: No tak, Galte. Tady nemáš tu svou šťávu, která by tě ochránila. Tady máš jen zbraň, ale já ji mám taky. Teď budeme hrát podle mých not.

59

Když Rhyme domluvil, znovu ucítil lechtání potu. Nakonec mu nezbývalo než zavolat Thoma a nechat si kapičku setřít. Tohle bylo možná pro Rhyma ze všeho nejhorší. Ve velkých věcech se odkázanost na druhé dala ještě vydržet: cvičení na zvýšení rozsahu pohybu, činnost střev a močového měchýře, přenosy vsedě na vozík a z vozíku na postel. Krmení.

Daleko více Rhyma obtěžovala – a uváděla do rozpaků – nutnost obracet se na druhé i kvůli banalitám. Odežeň tu mouchu, seber mi z kalhot smítko.

Setři mi z čela kapičku potu.

Ošetřovatel se dostavil a bez velkého přemýšlení celý problém vyřešil.

„Děkuji ti,“ řekl kriminalista a Thoma tento nečekaný projev vděku zarazil.

Rhyme se otočil zpátky k důkazním tabulím, ale ve skutečnosti teď na Galta příliš nemyslel, třebaže bylo možné, že Sachsová s pohotovostním týmem každou chvíli šíleného zaměstnance Algonquin Consolidated ve školní budově v čínské čtvrti zatknou.

Ne, jeho přehřátou mysl teď zaměstnával výlučně Hodinář v Mexico City. Zatraceně, proč mu Luna, Kathryn Danceová nebo prostě někdo nezavolá a dopodrobna mu nevylíčí, jak toho chlapa zneškodnili?

Možná už Hodinář bombu v kancelářské budově nastražil a svou přítomnost v parku nyní využívá k odvedení pozornosti. A ten batoh, který s sebou nosí, je možná plný cihel. Proč vlastně Logan bloumá v tom parku jako nějaký připitomělý turista, který se snaží zjistit, kde mu namíchají dobrou margaritu? A nemůže být jeho cílem nějaká úplně jiná kancelář?

„Mele,“ řekl Pdiyme, „chci vidět, kde se ten zásah odehravá. Google Earth… nebo jak se to jmenuje. Otevři mi to. A ukaž Mexico City.“

„Jasně.“

„Avenue Bosque de Reforma… Jak často se ty snímky aktualizují?“

„To nevím. Nejspíš jednou za pár měsíců. Ale myslím, že tam nemají záběry v reálném čase.“

„To je mi jedno.“

O pár minut později se už dívali na satelitní snímek dotyčné oblasti: na klikatou ulici Avenue Bosque de Reforma s kancelářskými budovami rozdělenými parkem, v němž momentálně seděl Hodinář. Na protější straně ulice stálo jamajské velvyslanectví chráněné několika řadami betonových bariér sloužících jako obrana proti pumovým útokům. Rodolfo Luna a jeho tým se zřejmě ukrývali za těmito zátarasy. Před samotnou ambasádou parkovalo několik oficiálních vozidel.

Rhyme si chvíli prohlížel celý komplex a pak zalapal po dechu. Na levé straně stála kolmo k cestě protivýbuchová bariéra a napravo se vodorovně s cestou táhlo šest dalších.

JAMAJSKÉ VELVYSLANECTVÍ

I_ _ _ _ _ _

Avenue Bosque de Reforma

Toto tedy bylo ono záhadné písmeno „I“ a šestice prázdných míst ze zásilky doručené Hodináři na letiště v Mexico City. H Zlatá písmena… I Malá modrá knížečka… Záhadná čísla… „Mele,“ řekl Rhyme ostře.

Technik prudce vzhlédl; kriminalistův naléhavý tón ho zjevně flekal. „Existuje nějaký pas, který má na obalu písmena ‚CC‘? CeIý má modrou barvu?“

Cooper otevřel v počítači archiv amerického ministerstva zahraničí a po chvíli hlásil: „Ano, existuje. Obal má tmavě modrou barvu a nahoře dvě propletená písmena ‚C‘. Je to pas Karibského společenství. To sdružuje asi patnáct zemí v…“

„Je členem i Jamajka?“

„Ano.“

Rhyme si také uvědomil, že o tajuplných číslech až dosud přemýšleli jako o šestičíslí pět set sedmdesát a tři sta sedmdesát devět. Přitom existoval i jiný způsob, jak na ně pohlížet. „Rychle se mi podívej na sportovně-užitkové lexusy. Je mezi nimi model který má v označení pět set sedmdesátku nebo tři sta sedmdesát devítku?“

Cooper odpověděl ještě rychleji než při hledání pasu. „Moment… Jo, LX pět set sedmdesát. Je to luxusní…“

„Sežeň mi k telefonu Lunu. Rychle!“ Rhyme nechtěl riskovat, že číslo bude vytáčet on, protože by si to vyžádalo více času a hrozila by vyšší pravděpodobnost chyby.

Znovu ucítil pot, ale nevšímal si toho.

„Sí?“

„Rodolfo! Tady Lincoln Rhyme.“

„A, kapitáne…“

„Poslouchejte mě! Jeho cílem jste vy. Ta kancelářská budova slouží jen k odvedení pozornosti! Víte, co znamenají ty čárky na kresbě? To je diagram jamajského velvyslanectví, kde se momentálně nacházíte, a ty čárky označují postavení protivýbuchových bariér. A nejezdíte náhodou v Lexusu LX pět set sedmdesát?“

„Ano… Chcete říct, že tohle byla ta číslice pět set sedmdesát?“

„Myslím, že ano. A Hodinář dostal jamajský pas, aby pronikl do objektu. Neparkuje někde poblíž auto s číslicí tři sta sedmdesát devět na registrační značce?“

„To snad… Totiž ano. Je to mercedes s diplomatickými značkami.“

„Vyklidte oblast! Okamžitě. V tom mercedesu je bomba.

Vzápětí uslyšel Rhyme výkřiky ve španělštině, dusavé kroky a těžké oddechování.

A pak ohlušující výbuch, který zcela zahltil reproduktor telefonu.

Rhyme zamžoural. „Veliteli! Jste tam…? Rodolfo?“

Znovu byl slyšet křik prokládaný praskáním statické elektřiny.

„Rodolfo!“

„Kapitáne Rhyme?“ ozvalo se po drahné chvíli. „Haló?“ Velitel strašlivě hulákal – zřejmě proto, že ho výbuch částečně ohlušil.

„Jste v pořádku, veliteli?“

„Haló?“

Následoval syčivý zvuk, sténání, hekání. Výkřiky.

Sirény a další křik.

„Neměli bychom zavolat…,“ začal Cooper.

A pak se z reproduktoru náhle vylinulo: „Qué…? Jste tam, kapitáne?“

„Ano. Jste zraněný, Rodolfo?“

„Ne, ne. Žádná vážná zranění. Mám jen šrámy a jsem trochu omráčený.“ Velitel lapal po dechu. „Přelezli jsme přes bariéry a spustili se na opačné straně. Lidi kolem jsou pořezaní a krvácejí. Ale myslím, že nikdo nezemřel. Tahle bomba by bývala zabila nejen mě, ale i kolegy stojící opodál. Jak jste to věděl?“

„K tomu se dostaneme později, veliteli. Kde je Hodinář?“

„Vydržte chvíli…, moment… No jasně. Při výbuchu uprchl. Ta exploze upoutala pozornost Arturových mužů – přesně jak plánoval, samozřejmě. Arturo říkal, že do parku vjelo auto a Hodinař nastoupil dovnitř. Momentálně směřují na jih. Naši lidé jsou jim v patách… Děkuji vám, kapitáne Rhyme. Ani nevíte, jak jsem vam vděčný. Ale teď už musím končit. Zavolám vám, jen co zjistíme něco dalšího.“

Rhyme se zhluboka nadechl a pokusil se ignorovat bolest hlavy i pot. Tak vidíš, Logane, pomyslel si, zastavili jsme tě. Překazili jsme ti plany. Ale pořád tě nemáme. Ještě ne.

Prosím, Rodolfo. Nepouštěj se ho.

Během těchto úvah zabloudily jeho oči k důkazním tabulím posaným informacemi o Galtovi. Možná obě operace skončí současně. Hodinář bude zadržen v Mexiku a Ray Galt ve staré škole v newyorské čínské čtvrti.

Jeho pozornost upoutala jedna konkrétní položka: Čínské byliny, ženšen a kustovnice.

A také další důkaz, který se našel v blízkosti bylin: Motorová nafta.

Rhyme si původně myslel, že palivo pochází z místa možného příštího útoku, například z rafinerie. Nyní ho však napadlo,že nafta mohla sloužit také k pohonu nějakého motoru.

Například elektrického generátoru.

A pak ho napadla další myšlenka.

„Mele, ten telefonát…“

„Jsi v pořádku?“

„Nic mi není,“ odsekl Rhyme.

„Jsi celý brunátný.“

Kriminalista si Cooperovy poznámky nevšímal a poručil: „Zjisti mi číslo toho policisty, který ohlásil, že se Galt ukrývá ve škole.“

Technik se k němu obrátil zády a vytočil číslo. O pár minut později zvedl hlavu. „To je divné. Tohle číslo mi dali na pochůzkovém. Ale je nefunkční.“

„Dej mi ho.“

Cooper Rhymovi pomalu nadiktoval číslo a ten je zadal do databáze mobilních telefonů používaných newyorskou policií.

Vypadlo mu, že jde o číslo s předplacenou kartou.

„Policista s jednorázovým mobilem? Na který se teď navíc nejde dovolat? To je vyloučeno.“

Škola se navíc nacházela v čínské čtvrti, kde na Galtovi ulpěly byliny. Nebylo to však místo, odkud pachatel organizoval útoky nebo kde se ukrýval. Byla to past! Galt napojil kabely na naftový generátor, aby jimi zabil své pronásledovatele, a pak sám sebe ohlásil, přičemž se vydával za policistu. A protože byla v budově vypnutá elektřina, Sachsová ani ostatní nečekali, že jim hrozí zásah proudem.

Elektřina je vypnutá. Nic nám nehrozí…

Rhyme je musí varovat. Přesunul prst k panelu rychlého vytáčení na displeji počítače a začal mačkat tlačítko „Sachsová“ – V tu chvíli však dotěrná bolest hlavy přerostla v oslepující explozi. Přes jeho zorné pole začala prolétávat světla připomínající elektrické jiskry, tisíc elektrických jisker. Ze všech pórů těla se vyřinul pot ohlašující nástup silného záchvatu dysreflexie. „Mele,“ zašeptal Lincoln Rhyme, „musíš zavolat…“

A pak ztratil vědomí.

60

Sachsová s Pulaským se nepozorovaně přesunuli do zadní části školy. Krčili se u země, hledali vchody a východy, když vtom poprvé uslyšeli zakňourání.

Pulaski upřel na Sachsovou polekaný pohled. Amélie zvedla prst a zaposlouchala se.

Zdálo se, že je to hlas ženy. Trpěla bolestí – možná ji Galt držel jako rukojmí, nebo dokonce mučil. Je to ta žena, která ho zahlédla? Nebo někdo jiný?

Zvuk na chvíli zeslábl a pak se opět ozval. Poslouchali ho dlouhých deset vteřin, načež Amélie Sachsová gestem vyzvala Rona Pulaského, ať se k ní přimkne těsněji. V zadní části školy to páchlo močí, hnijící překližkou a plísní.

Kňourání zesílilo. Co ten Galt k čertu provádí? Možná oběť disponovala informacemi, které potřeboval k příštímu útoku. „Ne, ne, ne.“ Sachsová si náhle byla jistá, že hlas říká právě to.

Anebo se Galt odtrhl od reality ještě více. Možná unesl nějakou zaměstnankyni Algonquin Consolidated a teď ji mučí a ukájí na ní svou touhu po pomstě. Možná měla ta žena na starost dálkové vedení. Proboha, ne, napadlo zčistajasna Sachsovou. Nemůže to být samotná Andi Jessen? Vycítila, že na ni Pulaski třeští oci

„Ne…, prosím,“ zasténala žena.

Sachsová stiskla tlačítko na vysílačce a zavolala šéfovi pohotovostní jednotky. „Bo…, tady je Amélie, příjem.“

„Poslouchám vás, příjem.“

„Má tady rukojmí. Kde jste?“

„Rukojmí? Koho?“

„Nějakou ženu. Neznámou.“

„Rozumím. Za pět minut jsme tam. Příjem.“

„On ji týrá. Nebudu čekat. Jdeme s Ronem dovnitř.“

„Znáte logistiku?“

„Jen to, co už jsem vám řekla. Galt je uprostřed budovy. V přízemí. Vyzbrojen je automatickou pistolí ráže pětačtyřicet. V celém objektu je vypnutá elektřina.“

„Tak aspoň to je dobrá zpráva. Konec.“ Sachsová se obrátila k Pulaskému, ukázala prstem před sebe zašeptala: „Takže pohyb! Přesuneme se k tamtěm zadním dveřim.

„Jasně,“ řekl mladý policista. „Dobře.“ Vrhl nejistý pohled do stínů budovy, odkud se právě vylinulo další zasténání.

Sachsová si prohlédla cestu k zadním dveřím a nakládací rampě. Rozdrolený asfalt posévaly rozbité lahve, staré noviny a plechovky. Přesun po této trase bude bezpochyby hlučný, ale nic jiného jim nezbývalo.

Gestem poslala Pulaského dopředu a společně vyrazili po cestě. Snažili se postupovat co nejtišeji a pokud možno se vyhýbat sklu, které by jim chroupalo pod botama.

Během přesunu se však na ně usmálo štěstí, ve které Sachsová na rozdíl od Lincolna Rhyma věřila: někde poblíž se rozvrněl hlučný naftový motor, který jim poskytl ideální zvukovou clonu.

Někdy má člověk zkrátka kliku, pomyslela si Sachsová. Bůh je i svědkem, že bychom ji teď docela potřebovali.

61

Nehodlal Rhyma ztratit.

Thom Reston už zvedl svého šéfa z vozíku Storm Arrow téměř do stoje a opřel ho o zed. U záchvatů autonomní dysreflexie by měl být pacient ve vzpřímené poloze – v knihách se píše, že by měl sedět, ale Rhyme seděl na vozíku už ve chvíli, kdy se mu cévy hromadně napjaly, a ošetřovatel ho chtěl zvednout ještě více aby nahnal krev zpátky dolů.

Thom byl na podobné incidenty dobře připraven – dokonce si v Rhymově nepřítomnosti nacvičoval předepsané postupy, protože věděl, že jeho šéf by na simulované procedury neměl trpělivost. A tak teď bez dívání popadl malou ampulku s lékem rozšiřujícím cévy, palcem z ní sundal víčko a strčil jednu tabletku Rhymovi pod jazyk.

„Pomozte mi, Mele,“ řekl.

Veškerý nácvik totiž prováděl bez fyzické přítomnosti pacienta, jehož hmotnost momentálně činila téměř devadesát kilogramů mrtvé váhy.

Takhle o něm nepřemýšlej, napomenul se.

Mel Cooper přiskočil a podepřel Rhyma, zatímco Thom stiskl rychlou předvolbu na telefonu, který měl nejlepší signál ze všech testovaných přístrojů a Thom ho neustále udržoval nabitý. Po dvou krátkých zazvoněních se hovor spojil a po pěti dlouhých vteřinách už ošetřovatel hovořil s lékařem v soukromé nemocnici, který okamžitě vyslal do Rhymova domu specializovaný tým. Nemocnice, do které Rhyme pravidelně docházel na specializované terapie a pravidelné prohlídky, měla velké oddělení pro pacienty s poraněním páteřní míchy a dva týmy rychlé reakce pro zásahy v situacích, kdy by přeprava strádajícího pacienta do nemocnice trvala příliš dlouho.

Rhyme prodělal během let zhruba dvanáct podobných záchvatů, avšak tento byl nejhorší, jaký u něj kdy Thom zažil. Nemohl Rhyma podepírat a zároveň mu měřit krevní tlak, ale bylo mu jasné, že je nebezpečně vysoký. Pacient měl rudý obličej a stále se potil. Thom si mohl jen domýšlet, jak trýznivou bolestí hlavy Rhyme trpí, když jeho tělo ošálené kvadruplegií dospělo k mylnému závěru, že potřebuje co nejrychleji více krve, a začalo ji zběsile pumpovat, což vyvolalo stažení cév.

Tento stav mohl skončit smrtí nebo – což Rhyma děsilo ještě více – způsobit mrtvici, po níž by pacient zůstal ještě ochrnutější. V takovém případě by Lincoln Rhyme dost možná oprášil myšlenku asistované sebevraždy, kterou sice dávno uložil k ledu, ale ten zatracený Arlen Kopeski ji znovu vytáhl na světlo.

„Co můžu dělat?“ zašeptal Cooper, jehož jinak pokojný obličej byl nyní temný, ustaraný a zbrocený potem.

„Prostě ho budeme držet ve vzpřímené poloze.“

Thom si prohlédl Rhymovy oči. Byly prázdné.

Vytáhl tedy druhou ampulku a podal pacientovi další dávku clonidinu.

Žádná reakce.

Thom s Cooperem jen bezmocně stáli a mlčeli. Ošetřovatel si vzpomněl na všechna ta léta strávená s Rhymem. Hádali se, někdy i divoce, ale Thom pracoval celý život jako ošetřovatel a věděl, že nesmí brát výlevy zlosti osobně. Že se jimi vůbec nesmí zabývat. A rozhodně svého pacienta nelitovat.

Rhyme mu dal několikrát padáka a v téměř stejném počtu případů dal Thom výpověd sám.

Nikdy však nevěřil, že jejich odloučení potrvá déle než jeden den. A také nikdy netrvalo.

Díval se na Rhyma, v duchu se rozčiloval, kde ti záchranáři vězí, a současně se zaobíral chmurnými otázkami: Není to všechno moje chyba? Dysreflexii často způsobuje podráždění vyvolané plným močovým měchýřem nebo tlustým střevem. A protože Rhyme nepoznal, kdy si potřebuje ulevit, zaznamenával Thom příjem jeho stravy a tekutin a odměřoval intervaly. Že by se spletl? Thom o tom pochyboval, ale možná k Rhymově podrážení přispěl i stres spojený s vyšetřováním dvou případů naráz. Měl ho kontrolovat častěji.

Měl jsem mít lepší úsudek. Měl jsem být rozhodnější…

Ztratit Rhyma by znamenalo ztratit nejlepšího kriminalistu ve městě, ne-li na celém světě. A také ztratit bezpočet obětí, protože jejich vrazi by zůstali neodhalení.

Ztratit Rhyma by také znamenalo ztratit jednoho z nejbližích přátel.

Přesto Thom zůstal klidný. Tohle se ošetřovatelé učí hned na začátku. V panice nelze dělat tvrdá a rychlá rozhodnutí.

Barva Rhymova obličeje se stabilizovala, a tak ho znovu posadili na vozík. Vestoje by už ho stejně příliš dlouho neudrželi

„Lincolne! Slyšíš mě?“

Žádná reakce.

O chvíli později sklátil Rhyme hlavu. A něco zašeptal.

„Lincolne. Budeš v pořádku. Doktor Metz už sem posílá tým.“

Další zašeptání.

„To je v pořádku, Lincolne. Budeš v pořádku.“

Rhyme slabým hlasem řekl: „Musíš jí říct…“

„Lincolne, zůstaň v klidu.“

„Sachsová.“

„Ta už je na místě činu,“ ubezpečil ho Cooper. „V té škole, kam jsi ji poslal. Ještě se nevrátila.“

„Musíš říct Sachsové…“ Jeho hlas zvadl.

„Řeknu, Lincolne. Řeknu jí to. Jen co se nám ozve,“ odpověděl Thom.

„Teď ji nebudeme rušit,“ připojil se Cooper. „Je Galtovi v patách.“

„Řekněte jí…“

Rhyme obrátil oči v sloup a znovu omdlel. Thom se vztekle podíval z okna, jako by tím mohl urychlit příjezd sanitky. Viděl však jen lidi kráčející na zdravých nohou, lidi běhající pro zdraví a lidi projíždějící na kole parkem, z nichž nikdo nejevil o jejich situaci jakýkoliv zájem.

62

Pulaski pohlédl na Sachsovou, která se právě dívala do okna v zadní části školy.

Zvedla prst, přimhouřila oči a pokusila se najít polohu, ze které by na Galta viděla lépe. Kňourání sem téměř nedoléhalo, protože běžící naftový motor se nacházel někde blízko, prakticky hned za plotem.

Jenže pak se sténání ozvalo hlasitěji.

Sachsová se otočila, ukázala na dveře a zašeptala: „Jdeme pro ni. Chci místo pokrýt křížovou palbou. Jeden půjde nahoru a jeden dolů. Chceš jít tudy, nebo tam vylézt po požárním schodišti?“

Pulaski se podíval napravo, kde se ve výšce nacházela plošina s otevřeným oknem, k níž vedl rezavý kovový žebřík. Věděl, že žebřík nemůže být pod proudem. Amélie to kontrolovala. Ale stejně se mu tamtudy příliš nechtělo. Pak si ovšem vzpomněl na svou chybu před Galtovým bytem. A na Stanley ho Palmera, který ještě stále mohl zemřít. A který už možná nikdy nebude jako dřív,

I kdyby nakrásně přežil. „Půjdu horem,“ prohlásil.

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„Nezapomeň, že jestli to bude jen trochu možné, chceme ho živého. Jeho další past už možná bude vybavena časovačem a my potřebujeme, aby nám řekl, kde je a kdy se bude aktivovat.“

Pulaski přikývl. Podřepí a vyrazil po špinavém asfaltu posetém nejrůznějším haraburdím. Soustřeď se, nabádal se v duchu. Máš důležitý úkol. Nenecháš se zase vystrašit. Neuděláš další chybu.

Když se v tichosti přesouval k žebříku, uvědomil si, že je opravdu mnohem méně vyplašený než předtím. A pak přestal být vyplašený úplně. Ron Pulaski měl vztek.

Galt zkrátka onemocněl. Inu, smůla. Zatraceně blbá situace. Jenže Pulaski měl taky za sebou vážné poranění hlavy, a nikomu to nevyčítal. A Lincoln Rhyme taky neseděl a nesoužil se. Vzhledem k novým lékům proti rakovině, novým léčebným postupům a tak dále bylo navíc docela dobře možné, že se Galt plně uzdraví. Jenže ten ukňouraný malý sráč se raději rozhodl přenést své neštěstí na nevinné. A co prokristapána dělá uvnitř ta žena? Určitě má nějaké informace, které Galt potřebuje. Anebo je to možná doktorka, která špatně stanovila diagnózu nebo něco podobného a on se teď mstí i na ní.

Při této myšlence lehce přidal do kroku. Ohlédl se a viděl že Sachsová čeká vedle pootevřených dveří. V lehce natažené ruce držela sklopenou služební pistoli Glock.

Pulaského vztek sílil. Přitiskl se k masivní cihlové zdi, kde ho nebylo vidět, a pokračoval v postupu k požárnímu žebříku. Ten byl starý a oprýskanou barvu na něm nahradila rez. Policista se na chvíli zarazil, když na betonu kolem základny žebříku spatřil kaluž stojaté vody. Voda…, elektřina. Jenže tady žádná elektřina nebyla. A navíc se té louži stejně nedalo vyhnout. Pulaski vstoupil do kaluže a začal čvachtavě kráčet k žebříku.

Ještě tři metry.

Podíval se nahoru a vybral si okno, kterým bude nejlepší prolézt. Doufal, že kovový žebřík a plošina nebudou vrzat nebo řinčet. Galt se teď nenacházel dál než dvanáct metrů od nich.

Bafání naftového motoru naštěstí dál přehlušovalo většinu zvuků.

Metr a půl.

Pulaski si zkontroloval srdce a zjistil, že tluče pravidelně. Lincoln Rhyme na něj zase bude moci být pyšný.

Zatraceně, vždyť on nakonec toho zvrhlého parchanta osobně zatkne.

Natáhl ruku k žebříku.

V tom okamžiku uslyšel prasknutí a všechny svaly v těle se mu současně stáhly. Na zlomek vteřiny viděl před očima nebeské světlo, které se však vzápětí rozplynulo ve žlutém a poté černém poli.

63

Amélie Sachsová s Lonem Sellittem stáli za školou a společně sledovali, jak budovu prolézají agenti pohotovostní jednotky.

„Past,“ poznamenal poručík.

„Jo,“ odvětila Sachsová zachmuřeně. „Galt umístil do boudy těsně za školou velký generátor, zapnul ho a odešel. Generátor byl napojený na kovové dveře a na požární schodiště.“

„Na požární schodiště. A Pulaski chtěl jít zrovna po něm.“

Amélie přikývla. „Chudák kluk. To…“

V tu chvíli je přerušil vysoký černošský agent pohotovostní jednotky. „Dokončili jsme prohledávání. Celý objekt je čistý. Ničeho jsme se uvnitř nedotýkali, jak jste žádali.“

„Digitální rekordér?“ zeptala se Sachsová. „Vsadím se, že použil něco takového.“

„Přesně tak, detektivko. Znělo to jako scéna z nějakého televizního pořadu. A v jedné místnosti visela na šňůře baterka, takže to vypadalo, že ji uvnitř někdo drží.“

Takže žádní rukojmí. Žádný Galt. Vůbec nikdo.

„Za minutku to tam ohledám.“

„Takže Galtovu zdejší přítomnost ve skutečnosti žádný policista neohlásil?“ zeptal se agent.

„Ne,“ zabručel Sellitto. „Udělal to sám Galt. Vsadil bych se, že z mobilu s předplacenou kartou. Ověřím to.“

„Takže tohle všechno,“ agent mávl rukou ke škole, „udělal jen proto, aby někoho z nás zabil.“

„Přesně tak,“ přitakala Sachsová zasmušile.

Zásahový agent se zašklebil a připojil se ke svému týmu. Sachsová okamžitě zavolala Rhymovi, aby mu oznámila, jak to ve škole dopadlo. A jak to dopadlo s Ronem Pulaským.

Hovor však kupodivu spadl přímo do hlasové schránky.

Možná se v případu objevilo něco nového nebo se vyhrotilo patrání po Hodináři v Mexiku.

Jejím směrem teď kráčel zdravotník – klopil hlavu do země a vyhýbal se smetí na cestě; dvůr za školou vypadal jako posetá odpadky. Sachsová mu vyšla naproti.

„Máte teď chvilku, paní?“ zeptal se jí zdravotník.

„Jistě.“

Zamířila za ním kolem školy k čekajícím sanitkám.

Na betonovém sloupku tam seděl s hlavou v dlaních Ron Pulaski. Sachsová se na chvíli zastavila, pak se zhluboka nadechla a přistoupila k němu.

„Je mi to líto, Rone.“

Mladý policista si masíroval ruku a protahoval prsty. „Ne paní.“ Zarazil se nad vlastní formálností a zaculil se. „Totiž, chtěl jsem říct, že děkuju.“

„Kdyby to šlo jinak, udělala bych to jinak. Jenže jsem nemohla křičet. Předpokládala jsem, že Galt je pořád uvnitř. A že je ozbrojený.“

„To jsem pochopil.“

Když Sachsová čekala před patnácti minutami u dveří, rozhodla se ještě jednou použít Sommersův detektor napětí, aby se znovu ujistila, že je ve škole vypnutá elektřina.

Ke své hrůze zjistila, že kovové dveře, od kterých se momentálně nacházela pouhých pár centimetrů, jsou pod napětím 220 voltů. A beton, na kterém dřepěla, byl celý mokrý. Amélie si tedy uvědomila, že bez ohledu na to, jestli je Galt uvnitř nebo ne, napojil kabely na kovovou infrastrukturu školy. A že potřebný proud zřejmě získává z naftového generátoru; tohle byl ten zvuk, který slyšeli.

Pokud ovšem Galt pustil proud do dveří, klidně ho mohl pustit i do požárního schodiště. Sachsová vyskočila a uháněla za Pulaským, jenž se právě blížil k žebříku. Měla však strach volat na něj jménem, a to i šeptem, protože kdyby byl Galt ve škole, uslyšel by ji a začal by střílet.

A tak Pulaského zasáhla taserem.

Nosila u sebe model X26, jehož elektrody vysílaly výboje s vysokým i nízkým napětím. X-šestadvacítka měla dosah zhruba deset metrů, a když Sachsová viděla, že nestihne Pulaského odstrčit včas, zasáhla ho dvojitými elektrodami. Mladý policista díky neurosvalovému znehybnění padl na zem jako podťatý. Dopadl tvrdě na rameno, ale díkybohu se opět neudeřil do hlavy. Sachsová ho pak s velkou námahou odvlekla do úkrytu. Generátor našla a vypnula právě ve chvíli, kdy ke škole dorazili agenti pohotovostní jednotky, odstřelili řetěz na vstupních dveřích a vtrhli do budovy.

„Vypadáš trochu otupěle.“

„Býla to docela šlupka,“ řekl Pulaski a zhluboka se nadechl.

„Tak si dej trochu oraz.“

„Nic mi není. Pomůžu ti s tím ohlodáním.“ Zamžoural jako opilec. „Chci říct, že ti pomůžu s tím ohledáním.“

„Opravdu se na to cítíš?“

„Jestli nebudu muset dělat rychlé pohyby, tak jo. Ale poslyš, tu věcičku, kterou ti věnoval Charlie Sommers, tu měj pořád po ruce, jasné? Nebudu se ničeho dotýkat, dokud to nezkontroluješ.“

Ze všeho nejdříve prošli v roštu kolem generátoru za školou. Pulaski zde posbíral a vložil do igelitových sáčků kabely vedoucí od generátoru ke dveřím a k požárnímu schodišti. Bezprostřední okolí generátoru pak ohledala přímo Sachsová. Generátor byl velký: na výšku měřil hodně přes metr a na délku téměř metr. Podle štítku na boku měl maximální výkon 5000 wattů a generoval proud o síle 41 ampérů.

Což byl zhruba čtyřsetnásobek hodnoty potřebné k usmrcení člověka.

Sachsová ukázala na generátor. „Můžete ho sbalit a převézt k Rhymovi?“ zeptala se členů ohledávacího týmu z Queensu, kteří se k ní právě připojili. Generátor vážil téměř sto kilogramů.

„To víš, že jo, Amélie. Co nejrychleji ho tam dopravíme.“

Sachsová se obrátila k Pulaskému. „Pojďme projít rošt uvnitř.“

Cestou do školní budovy jí zazvonil telefon. Na displeji stálo jméno „Rhyme“.

„Už bylo načase,“ řekla Sachsová dobrosrdečně, když přijala hovor. „Mám pro tebe…“

„Amélie.“ Byl to Thomův hlas, ale tenhle tón u něj Sachsová ještě nikdy neslyšela. „Radši se sem vrať. Radši se ihned vrať.“

64

Zadýchaná Sachsová vyběhla po rampě a strčila do dveří Rhymova domu.

Prosprintovala halou a vřítila se do pracovny na pravé straně naproti laboratoři.

Thom na ni pohlédl. Stál právě nad Lincolnem Rhymem, který seděl se zavřenýma očima na vozíku a obličej měl bledý a zpocený. Mezi nimi stál jeden z Rhymových lékařů, dobře stavěný Afroameričan, jenž býval na univerzitě fotbalovou hvězdou.

„Doktore Ralstone,“ řekla Sachsová a ztěžka oddechovala.

Ralston jí kývl na pozdrav. „Amélie.“

Konečně Rhyme otevřel oči. „Á, Sachsová,“ řekl slabým hlasem.

„Jak ti je?“

„Ne, ne, jak je tobě?“

„Mně je dobře.“

„A zelenáčovi?“

„Málem měl problém, ale nakonec to dopadlo dobře.“

„Byl tam generátor, že?“ zeptal se Rhyme přiškrceným hlasem.

„Ano, jak to víš? Volali ti z ohledávačky?“

„Ne, domyslel jsem si to. Podle té motorové nafty a čínské čtvrti. A podle toho, že v té škole byla vypnutá elektřina. Napadlo mě, že je to past. Jenže než jsem ti to stačil zavolat, postihl mě malý problém.“

„Nakonec to bylo jedno, Rhyme,“ ubezpečila ho Sachsová. „Taky jsem na to přišla.“

Neřekla mu však, jak málo chybělo, aby Pulaski dostal zásah elektrickým proudem.

„Tak to je dobře. Já… Dobře.“

Sachsová věděla, že Rhyme přemýšlí, kde udělal chybu. A jak mohl dopustit, že ona nebo i Pulaski málem přišli k úrazu nebo o život. Za normálních okolností by láteřil vzteky a ztropil by scénu. Chtěl by panáka, urážel by lidi, sršel by jízlivostí, kterou by však samozřejmě obracel proti sobě, jak Amélie i Thom velmi dobře věděli.

Teď to však bylo jiné. Rhyme měl v očích něco, co se jí ani trochu nelíbilo. Na člověka s tak vážným postižením dával Lincoln Rhyme jen neskutečně zřídka najevo jakoukoliv zranitelnost. Po tomto selhání z něj však čišela slabost.

Sachsová zjistila, že se na Rhyma nemůže dívat, a tak přesunula pohled k lékaři, který řekl: „Už je mimo nebezpečí. Krevní tlak klesl.“ Obrátil se k Rhymovi; drtivá většina pacientů s poraněním páteřní míchy totiž nesnáší, když se o nich mluví ve třetí osobě. Což se bohužel stává často. „Snažte se trávit co nejvíce času na vozíku a mimo lůžko a dbejte na to, aby vám někdo neustále kontroloval močový měchýř a tlusté střevo. A taky noste volné šaty a ponožky.“

Rhyme přikývl. „Proč se to stalo zrovna teď?“

„Pravděpodobně následkem stresu v kombinaci s nějakým fyzickým tlakem. Vnitřní tlak, boty, látka. Vždyť víte, jak dysreflexie funguje. Z velké části zůstává obestřena tajemstvím.“

„Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

„Čtyřicet minut,“ odpověděl Thom. „Přerušovaně.“

Rhyme zaklonil na vozíku hlavu. „Čtyřicet,“ zašeptal. Sachsová chápala, že si Lincoln znovu bude přehrávat v hlavě své selhání. Které ji a Pulaského málem připravilo o život.

Momentálně však hleděl k laboratoři. „Kde jsou důkazy?“

„Přijela jsem jako první. Ron už sem taky jede. Potřebovali jsme nějaké lidi z Queensu, aby přivezli ten generátor. Váží skoro sto kilo.“

„Ron sem jede?“

„Přesně tak,“ potvrdila Sachsová, přestože mu tuto informaci právě sdělila. Napadlo ji, jestli mu nával dysreflexie nezpůsobil dezorientaci. Možná mu doktor Ralston dal nějaký lék proti bolesti. Dysreflexii totiž doprovází trýznivá bolest hlavy.

„Fajn. Bude tady brzo? Ron?“

Sachsová váhavě pohlédla na Thoma.

„Bude tu každou minutou,“ odvětila.

„Lincolne,“ oslovil pacienta doktor Ralston, „byl bych raději, kdybyste se po zbytek dnešního dne už ničím nezatěžoval.“

Také Rhyme váhal a klopil hlavu do země. Že by se skutečně takovému požadavku podřídil?

Nakonec však tichým hlasem řekl: „Je mi líto, doktore, ale to opravdu nemůžu. Je tu ten případ…, je důležitý.“

„Myslíte ty útoky na síť? Ty teroristy?“

„Ano. Doufám, že vám to nevadí.“ Oči měl zastřené. „Omlouvám se. Ale opravdu na něm musím pracovat.“

Sachsová s Thomem si vyměnili pohledy. Rhymovo omluvné chování bylo mírně řečeno netypické.

A k tomu opět ta zranitelnost v očích.

„Já vím, že je to důležité, Lincolne. Nemohu vás do ničeho nutit. Ale pamatujte si, co jsem vám řekl: udržujte se ve vzpřímené poloze a vyhýbejte se jakýmkoliv tlakům na tělo, vnitřním i vnějším. Říkat vám, že se máte vystříhat stresu, by zřejmě bylo zbytečné. Vzhledem k tomu, že se po městě stále pohybuje ten šílenec.“

„Děkuji vám. A děkuji i tobě, Thome.“ Ošetřovatel vytřeštil oči a nejisté kývl.

Rhyme však znovu váhal, znovu zabodával oči do země. Nevyřídí se do laboratoře maximální rychlostí, kterou jeho vozík Storm Arrow dokázal vyvinout, což by za jiných okolností udělal. A dokonce i když se otevřely vstupní dveře a všichni přítomni slyšeli, jak Pulaski a ostatní ohledávači spěchají dovnitř s čerstvými důkazy, setrval Rhyme se sklopenou hlavou na místě.

„Lin…,“ slyšela se Sachsová říkat, ale včas se zarazila – zase ta pověrčivost. „Rhyme? Chceš jet do laboratoře?“

„Ano, jistě.“

Ale pořád zíral do podlahy. A nehýbal se.

Polekanou Amélii napadlo, že má možná další záchvat.

Poté však Rhyme polkl a pohnul ovladačem vozíku. Na jeho obličeji se rozlila úleva a Sachsová konečně pochopila, co s ním bylo: měl strach – děsil se –, že záchvat napáchal na jeho těle další škody, že ho možná připravil i o tu omezenou pohyblivost prave ruky a prstů, k níž se tak namáhavě dopracoval.

Na tohle tedy celou dobu hleděl: na svou ruku. Naštěstí se zdálo, že nijak neutrpěla.

„Tak pojď, Sachsová,“ řekl nakonec tiše. „Máme práci.“

65

V tý kulečníkový herně to vypadá jako ve feťáckým doupěti usoudil R. C.

Promluví si o tom s tátou.

Třicetiletý muž sevřel bledýma rukama láhev od piva a dál sledoval souboje u kulečníkových stolů. Potáhl z cigarety a vyfoukl kouř směrem k ventilátoru. Tyhle protikuřácké zákony byly fakt pitomý. Jeho táta říkal, že za ně můžou socialisti ve Washingtonu. Že jim nedělá problém posílat mladý kluky nechat se zabíjet do míst, který člověk ani neumí vyslovit, ale když přijde na kouření, tak člověku řeknou: máš utrum, kurva.

R. C. stále nespouštěl oči ze stolů. S tím rychlým hráčem na konci by mohly být potíže – v sázce byl pořádnej balík –, ale Stipp měl za barem baseballovou pálku. A oháněl se rád.

A když už je řeč o baseballových pálkách: ti Mets jsou fakt žabaři. R. C. popadl dálkový ovladač.

Boston mu náladu o moc nezlepšil.

„Slyšels o tom svinstvu?“ zeptal se Stippa.

„Jo, o jakým svinstvu?“ Stippovi šlo jedno oko šejdrem, nebo jak se tomu správně říká, když se jedno oko kouká jinam než na toho, s kým se člověk baví.

„O tý rozesraný elektrice. Jak nějakej chlápek napojil na hotel dráty. Dotkl ses normálně kliky a zzzzzzz, seš mrtvej.“

„Jo, ty myslíš tohleto svinstvo.“ Stipp se smradlavě zachechtal. „Jako na elektrickým křesle.“

„Tak nějak. Jenže taky to mohly bejt schody nebo nějaká kaluž nebo takový ty kovový poklopy v chodníku. Jak tam jezděj výtahy do sklepa.“

„Prostě na něj stoupneš a dostaneš šlehu, že jo?“

„Asi jo. Kurva. Nebo třeba zmáčkneš ten kovověj knoflík na sloupku semaforu. A máš ji. Jseš v prdeli.“

„Proč to ten magor dělá?“

„Co já vím, kurva… Když ti daj elektrický křeslo, tak si nachčiješ do kalhot a začnou ti hořet vlasy. Věděls to? Někdy tě niísto proudu zabije ten oheň. Upálí tě k smrti.“

„Ve většině států dávaj injekci.“ Stipp se zamračil. „Ale do kalhot si nejspíš cvrnkneš i tak.“

R. C. pokukoval po Janii v přiléhavé halence a snažil se rozpomenout, kdy si jeho žena přijede pro peníze na nákup, když vtom se otevřely dveře a do lokálu vstoupili dva lidé. Dva chlapi v uniformách přepravní společnosti, možná chlapi, kterým skončila šichta dřív, což bylo fajn, protože mohli až do večera utrácet. Jenže přímo za nima se nahrnul dovnitř i nějakej bezďák.

Do píče.

Černoch ve špinavých šatech nechal stát nákupní vozík s prázdnými plechovkami na chodníku a víceméně do lokálu vběhl. Uvnitř se otočil zády, vykoukl z okna a začal se drbat na noze. A pak i na hlavě ukryté pod hnusnou čepicí.

R. C. vyhledal pohledem barmana a zavrtěl hlavou.

„Hej, pane,“ houkl na bezdomovce Stipp. „Přejete si?“

„Je tam něco divnýho,“ zadrmolil muž. Chvíli mluvil sám se sebou a pak o něco hlasitěji pronesl: „Něco jsem tam viděl. Něco, co se mně nelíbí.“ Svůj výstup doplnil pronikavě vysokým smíchem, který sám o sobě působil dost divně.

„Jasně, tak si to vyřešte venku, oukej?“

„Viděl jste to?“ zeptal se otrapa do prázdna.

„No tak, kamaráde.“

Muž se však odšoural k baru a posadil se. Chvíli se prohraboval mezi několika vlhkými bankovkami a tunou drobných a pak pečlivě odpočítal několik mincí.

„Je mně líto, pane. Myslím, že už toho v sobě máte dost.“

„Já nic nepil. Viděli jste toho chlapa? Toho s tím drátem?“

S drátem?

R. C. a Stipp se po sobě podívali.

„Divný věci se dějou v tomhle městě.“ Bezdomovec upřel šílené oči na R. C. „Ten sráč byl přímo venku. Tam u toho, jak se to říká, kandelábru. Něco dělal. Hrál si s drátama. Slyšeli jste, co se tady děje? Lidem se smažej prdele.“

R. C. se odšoural k oknu kolem muže, který smrděl tak že z toho člověku chtělo blejt. Vykoukl z okna a spatřil kandelábr. Je k němu připojený kabel? R. C. to nedokázal posoudit. Je te terorista někde tady? Na Lower East Side?

No, a proč ne?

Jestli chtěl zabíjet nevinné občany, byla tahle čtvrť stejně dobrá jako kterákoliv jiná.

R. C. se obrátil na bezdomovce a řekl: „Tak hele, kámo, vypadni vocaď.“

„Já chci panáka.“

„Tady žádnýho nedostaneš.“ R. C. znovu vyhlédl z okna. Napadlo ho, že tam možná fakt viděl nějaký kabely, dráty nebo něco takovýho. Co se děje? Nechce se někdo srát přímo do jejich baru R. C. si zkusil vybavit všechny kovové předměty v lokále. Tyč na nohy podél barpultu, dřezy, kliky, pokladna. Do prdele, vždyť i pisoáry jsou z kovu. Může se proud vyšplhat po chcankách do ptáka, když si člověk vylívá ledvinu?

„Vy to nechápete, vy to nechápete!“ kvílel houmlesák a choval se čím dál divněji. „Venku není bezpečno! Koukněte ven! Není tam bezpečno! Ten kretén s drátama… Zůstanu tady, dokud tam nebude bezpečno.“

R. C, barman, Janie, chlapi od kulečníkových stolů i ti dva chlapi z přepravní firmy teď zírali z okna. Zápasy byly přerušeny R. C. přestal jevit zájem o Janii.

„Není tam bezpečno, člověče. Dejte mně vodku s kolou.“

„Ven. Nebudu ti to říkat znovu.“

„Ty si myslíš, že nemám prachy. Ale já prachy mám. Co je tohle, ha?“

Mužův zápach se šířil do celého baru. Byl ohavný.

Někdy člověk uhoří…

„Ale ten chlap s kabelem, ten chlap s kabelem…“

„Koukej se klidit, sakra. Jinak ti někdo venku ukradne vozík.

„Já tam nejdu. Nemůžete mě nutit. Nenechám se tam upálit.“

„Ven.“

„Ne!“ Ten odporný kretén bouchl pěstí do baru. „Nechcete mě obsoulo…, nechcete mě obsloužit,“ opravil se, „páč jsem černej.“

R. C. spatřil na ulici záblesk. Zalapal po dechu. A pak se uklidil. Byl to jen odraz čelního skla projíždějícího automobilu. Fakt, že se nechal takhle blbě vystrašit, ho rozzuřil ještě víc. „Nechcem tě obsouložit proto, že smrdíš a seš kretén. Padej.“

Bezdomovec si mezitím posbíral všechny vlhké bankovky a lepkavé mince. Musel mít u sebe dobrých dvacet dolarů. „Kretén jseš ty,“ zamumlal. „Vyhodíš mě, já tam půjdu a uhořím.“

„Seber si prachy a vypadni.“ Stipp popadl baseballovou pálku a vystavil ji na odiv.

Muži to však bylo jedno. „Jestli mě vyhodíš, tak všem řeknu, co se tady děje. Já vím, co se tady děje, myslíš, že to nevím? Koukal jsem, jak očumuješ tady slečnu Kozatou. Hanba tobě, dyť máš na ruce snubní prstýnek. Co si paní Kreténová pomyslí, až…“

R. C. popadl toho sráče oběma rukama za jeho odpudivou bundu.

V tu chvíli se však černoch panicky zkroutil a vykřikl: „Nemlať mě! Já jsem policajt, abys věděl! Jsem agent!“

„Hovno seš, a ne agent.“ R. C. zaklonil hlavu, aby dal černochovi čelo.

Během zlomku vteřiny se mu však před očima objevila legitimace agenta FBI, těsně následovaná hlavní pistole Glock.

„Óu, no to mě poser,“ zamumlal R. C.

Jeden ze dvou bělochů, kteří přišli do lokálu krátce před bezdomovcem, poznamenal: „Všechno můžeme řádně dosvědčit, Frede. Pokusil se ti způsobit ublížení na těle, i když ses mu představil jako příslušník policejní složky. Můžeme už se vrátit do práce?“

„Díky, pánové. Dál se toho ujmu sám.“

66

Fred Dellray se posadil na rozhrkanou židli v rohu kulečníkové herny – opěradlem dopředu a čelem k mladíkovi. S opěradlem před sebou sice působil méně zlověstně, ale Dellrayovi to nevadilo, protože nechtěl výrostkovi nahánět strach – potřeboval, aby R. C. přemýšlel s čistou hlavou.

I když trochu strachu by mu nahnat mohl.

„Víš, co já jsem, R. C?“

Kluk si povzdechl tak, že se celé jeho vychrtlé tělo otřáslo. „Ne. Teda, vím, že jste agent FBI a že jste tajnej. Ale nevím, proč mě obtěžujete.“

Dellray si dál vedl svou: „Já jsem chodící detektor lži. V týhle branži dělám už tak dlouho, že se můžu podívat na holku, a když uslyším, že mi říká: ‚Pojďme ke mně, můžem si zapíchat,‘ tak vím, že si ve skutečnosti myslí: ‚Než tam dojedem, bude už tenhle kořen tak pod obraz, že se budu moct trochu vyspat.‘“

„Já se jenom bránil. Vy jste mi vyhrožoval.“

„Jasně, kurva, jasně že jsem ti vyhrožoval. A ty můžeš klidně zavřít zobák, neceknout ani slovo a čekat, až sem přijede tvůj právník a bude tě držet za ručičku. Dokonce můžeš zavolat k federálům a stěžovat si na mě. Ale ať se rozhodneš, jak chceš, tvůj táta v Sing-Singu se každopádně dozví, že se jeho kluk sral do agenta FBI. A pomyslí si, že když ti svěřoval tenhle zaplivanej bar, tuhle jedinou věc, kterou ti nechal na starosti, než ho propustěj, tak přitom doufal, že to nepoděláš, jenže tys to podělal.“

Dellray sledoval, jak se R. C. kroutí. „Tak co, rozumíme si?

„Co chcete?“

Načež Dellray – aby se ujistil, že obrácená židle neuklidňuje mladého R. C. příliš – plácl mladíka do stehna a pevně mu je stiskl.

„Jauvajs. Proč jste to udělal?“

„Byls někdy na detektoru, R. C?“

„Ne, tátův advokát říkal, ať nikdy…“

„To je jenom řeč-nic-ká otázka,“ přerušil ho agent, i když to řečnická otázka nebyla. Ve skutečnosti chtěl vypustit na mladíka jistou dávku strachu, jako když policie hází mezi demonstranty granáty se slzným plynem.

Znovu výrostkovi zmáčkl stehno, aby dodal svým slovům váhu. Přitom se nemohl ubránit jedné myšlence: Hej, McDanieli, tohle při odposlouchávání oblačné zóny nemůžeš, že ne? To máš teda smůlu. Protože tohle je daleko větší zábava. Fred Dellray tu teď byl díky jediné osobě: své Sereně. Laskavost, o kterou ho doma požádala, neměla nic společného s úklidem sklepa, jak si původně myslel. Manželka ho prostě chtěla nakopnout. Zavedla ho dolů do neuklizeného kumbálu, kde Dellray přechovával kostýmy z dob, kdy ještě působil jako tajný agent na ulici. Po chvíli našla jeden konkrétní převlek zabalený ve stejném igelitovém obalu, jaké se používají na svatební šaty. Byl to převlek opilého bezdomovce, příhodně páchnoucí zatuchlinou, tělesným odérem a také trochou kočičí močí, které dohromady vytvářely tak odporný smrad, že se stačilo posadit vedle podezřelého a ten rázem vyklopil přiznání.

„No tak jsi přišel o práskače,“ řekla mu Serena. „Tak už se přestaň litovat a vydej se po jeho stopě. A jestli ho nedokážeš najít, tak aspoň zjisti, co zjistil on.“

Dellray se ve sklepě usmál, objal manželku a šel se převléknout. Než odešel z domu, Serena utrousila: „Člověče, ty snad hniješ zaživa.“ A laškovně ho plácla po zadku. Kteréžto gesto si vůči Dellrayovi dovolilo jen velmi, velmi málo lidí.

Fred Dellray vyrazil do ulic.

William Brent po sobě zametal stopy zdatně, ale Dellray je stejně zdatně odhaloval. Přitom se mimo jiné dozvěděl povzbudivou informaci, že Brent možná po Galtovi přece jen pátrá. Při rekonstrukci informátorových kroků totiž agent zjistil, že Brent opravdu objevil stopu vedoucí ke Galtovi, k hnutí „Spravedlnost pro Zemi“ nebo k něčemu, co souviselo s útoky. Pracoval tvrdě a šťoural hluboko pod povrchem. Nakonec se Dellray dozvěděl, že Brent navštívil tuto tmavou kulečníkovou hernu, kde podle všeho sháněl – a v ideálním případě také získal – důležité informace od mladého muže, jehož stehno nyní Dellray držel jako svěráku.

„Takže,“ řekl nyní výrostkovi. „Vyložil jsem ti svý karty. Bavíš se dobře?“

„Ježíšikriste.“ R. C. nasadil tak koženou grimasu, že jeho lícním svalům hrozila křeč. „Řekněte mně, co teda chcete.“

„Tohle je náš šéfík, chlapče.“ Dellray vytasil fotku Williama Brenta.

Bedlivě sledoval výrostkovu tvář, takže si všiml, že se v jeho očích mihl záblesk poznání. „Kolik ti zaplatil?“ zeptal se okamžitě.

Krátká odmlka Dellrayovi prozradila, že Brent mladíkovi skutečně zaplatil a že částka, kterou R. C. uvede, bude podstatně nižší, než odpovídá skutečnosti.

„Jeden hadr.“

Zatraceně. Brent s Dellrayovými penězi nakládal opravdu velkoryse.

„Ale drogy v tom nebyly, člověče,“ dodal R. C. s lehkým zakňouráním. „V tomhle já nejedu.“

„Samozřejmě že jedeš. Ale mně je to fuk. On tu byl kvůli informacím. A ty mě teď dobře poslouchej. Potřebuju vědět, na co se ptal a cos mu řekl.“ Dellray znovu sevřel své dlouhé prsty.

„Dobrý, povím vám to. Bill – teda, on říkal, že se jmenuje Bill.“ R. C. ukázal na Brentovu fotku.

„Jasan, Bill je stejně dobrý jméno jako kterýkoliv jiný. Pokračuj, kamaráde.“

„Prej slyšel, že se tady ve čtvrti zdržuje někdo divnej. Nějakej chlap, co přijel nedávno do města, jezdí v bílý dodávce a nosí u sebe stříledlo. Velkou pětačtyřicítku. Že prej někoho oddělal.“

Dellray na sobě nedal nic znát. „Koho oddělal? A proč?“

„To nevěděl.“

„Jméno.“

„Žádný neřek.“

Agent ani nepotřeboval detektor lži. Výrostkova dharmská poctivost byla na docela slušné úrovni.

„No tak, R. C, kamaráde, copak o něm ještě víš? Bílá dodávka, před časem přijel do města, velká pětačtyřicítka. Někoho odbouchl z neznámejch důvodů.“

„Možná ho nejdřív unes a teprve pak zabil… Prej je to někdo, do koho je radno se nesrat.“

Což se tak nějak rozumělo samo sebou.

R. C. pokračoval: „A tenhleten Bill, nebo kdo to vlastně byl, se doslech, že mám kontakty, chápete. Že jsem napojenej na drát.“

„Na drát.“

„Jo. Teda, já nemyslím ten drát, se kterým ten syčák zabíjí lidi. Myslím to tak, že jako vím, co se kde šustne.“

„Á, takhle to myslíš,“ utrousil Dellray, ale R. C. byl příliš pitomý, než aby pochopil ironii. „A opravdu seš napojenej na drát, viď že jo, hochu? Máš přehled o celý čtvrti, vid? Seš zkrátka taková Ethel Mertzová z Lower East Side.“

„Kdo?“

„Pokračuj.“

„Oukej, jasně, teda já jsem fakticky něco zaslech. Rád jsem informovanej, kdo se tady pohybuje a jaký věci by se tu mohly strhnout. Každopádně jsem už o tom chlapovi slyšel a všecko bylo tak, jak říkal Bill. Tak jsem ho poslal tam, kde ten maník přebejvá. A to je všecko. Sakumprásk.“

Dellray mu věřil. „Dej mně adresu.“

R. C. mu uvedl adresu jedné zpustlé ulice nedaleko od baru. Je to sklepní byt.“

„Dobrý, víc toho nepotřebuju.“

„Ale…“

„Nic tvýmu taťkovi neřeknu. Žádnej strach. Ledaže by ses mě snažil omrdat.“

„To vůbec, Frede, kdepak, fakticky.“

Když byl Dellray u dveří, R. C. na něj zavolal: „Bylo to jinak, než jste si myslel.“

Agent se otočil.

„Bylo to proto, že jste tak smrděl. Proto jsme vás nechtěli obsloužit. Ne kvůli tomu, že jste černej.“

O pět minut později se už Dellray blížil k bloku, který mu R. C. uvedl. Přemýšlel, jestli nemá přivolat posily, ale nakonec usoudil, že to zatím není nutné. Práce na ulici vyžaduje finesu, ne sirény a zásahové týmy. Natožpak Tuckera McDaniela. Dellray klusem přebíhal přes ulice a vyhýbal se davům lidí. Hlavou se mu přitom stejně jako v mnoha jiných případech honila myšlenka: vždyť je teprve poledne. Čím se všichni ti lidé prokristapána živí? Poté dvakrát odbočil za roh a vklouzl do boční uličky, aby se mohl přiblížit k dotyčnému bytu zezadu.

Rychle si prohlédl potemnělý a hnilobou zapáchající betonový kaňon.

Nedaleko od něj zametal dlažební kostky běloch v čepici a pytlovité košili. Dellray odpočítal adresy; zametač se nacházel přímo za místem, kam R. C. poslal Williama Brenta.

Tak tohle je divný, pomyslel si agent a vyrazil do uličky. Muž krátce pohlédl očima ukrytýma za zrcadlovými slunečními brýlemi jeho směrem a pokračoval v zametání. Dellray se zastavil kousek od něj, zamračil se a rozhlédl se po okolí. Snažil se v tom všem nějak vyznat.

Nakonec se ho zametač zeptal: „Co tu kurva děláš?“

„Já ti povím, co tu dělám,“ opáčil Dellray. „Tak za prvé zrovna teď koukám na tajnýho agenta NYPD, kterej se z nějakýho připitomělýho důvodu snaží dělat nenápadnýho tím, že zametá kočičí hlavy ve čtvrti, kde se přestalo zametat už před nějakejma sto třiceti rokama.“ Ukázal muži služební průkaz.

„Dellray? O vás už jsem slyšel,“ řekl policista a na svou obhajobu dodal: „Dělám jen, co mi nařídili. Tohle je sledovací operace.“

„Sledovací operace? Proč? Co je tohle za místo?“

„Vy to nevíte?“

Dellray obrátil oči v sloup.

Když mu to policista řekl, Dellray zkoprněl. Ale jen na okamžik. O pár vteřin později už ze sebe strhával páchnoucí kostým bezdomovce a cpal ho do nedaleké popelnice. Když vzápětí začal sprintovat k metru, všiml si policistovy polekané reakce a předpokládal, že ji mohla způsobit jedna ze dvou věcí: buďto policistu zarazil samotný Dellrayův striptýz, anebo skutečnost, že pod nechutným převlekem měl na sobě velurovou teplákovku světle zelené barvy. Dellray předpokládal, že tak trochu platí obojí.

67

Poslouchám vás, Rodolfo.“

„Možná budeme mít brzy dobré zprávy, Lincolne. Muži Artura Diaze sledovali pana Hodináře do Gustavo Madero. To je jedna delegación na severu města – vy byste asi řekli čtvrť, jako například váš Bronx. Velká část té čtvrti není moc příjemná a Arturo věří, že se tam ukrývají jeho spolupracovníci.“

„Ale víte, kde je on?“

„Jsou přesvědčeni, že to vědí. Našli auto, ve kterém unikl –nebyli víc než tři nebo čtyři minuty za ním, ale nepodařilo se jim prodrat se šňůrou aut až k němu a zastavit ho. Nicméně byl spatřen v jednom velkém bytovém domě poblíž centra téhle delegación. Momentálně se to tam uzavírá. Kompletně to tam ohledáme. Brzy se vám ozvu s dalšími informacemi.“

Rhyme ukončil hovor a pokusil se udržet na uzdě netrpělivost a obavy. Dokud neuvidí Hodináře stát v poutech před newyorským soudem, neuvěří, že byl skutečně zatčen.

Nepotěšila ho ani odpověď Kathryn Danceové, když jí zatelefonoval nejnovější informace: „Gustavo Madero? To je zavšivená čtvrť, Lincolne,“ řekla mu agentka. „Jednou jsem v Mexico City byla kvůli vydání pachatele. A tou čtvrtí jsme projížděli. Měla jsem strašnou radost, že se nám tam neporouchalo auto, přestože vedle mě seděli dva ozbrojení agenti federální vlády. Je to králičí doupě. Člověk se tam ukryje snadno. Dobré je na tom aspoň to, že tamní obyvatelé absolutně nebudou mít zájem trpět ve své čtvrti policii. Jestli tam Luna pošle autobus pořádkových policajtů, místní obyvatelé Američana bez mrknutí oka vydají.“

Rhyme Danceové slíbil, že ji bude informovat, a rozloučil se. Únava a otupělost v důsledku záchvatu dysreflexie na něj znovu začaly doléhat a on si položil hlavu na opěrku vozíku Storm Arrow.

No tak, zůstaň ve střehu! poručil si, neboť od sebe odmítal vyžadovat méně než sto deset procent nasazení, stejně jako od kohokoliv jiného. Momentálně se však na toto číslo necítil, ani trochu ne.

Poté zvedl hlavu, spatřil u důkazní tabule Rona Pulaského a myšlenky na Hodináře se náhle rozplynuly. Mladý policista měl velmi pomalé pohyby. Rhyme ho znepokojeně pozoroval. Rána od taseru musela být velice silná.

Jeho znepokojení však doprovázel i další pocit, který mu už hodinu nedával spát: výčitky svědomí. Bylo totiž výlučně Rhymovou chybou, že Pulaskému – a také Sachsové – scházelo jen velice málo, aby se ve škole uškvařili v Galtově pasti. Sachsová se snažila celý incident zlehčit. A Pulaski také. Když přišli, zasmál se a prohodil: „Dala mně šleha, brácho,“ což byl zřejmě nějaký vtip nebo narážka, protože se Mel Cooper zazubil. Rhyme to ovšem nechápal. A také neměl na legrácky náladu. Byl zmatený a dezorientovaný…, a to nejen následkem zdravotních komplikací, které ho dnes postihly. Dělalo mu potíže setřást ze sebe pocit selhání, že nechal Sachsovou a zelenáče napospas Galtovým nástrahám.

Nakonec se přece jen přinutil soustředit se na důkazy nalezené ve školním komplexu. Pár pytlíků stopových důkazů, nějaká elektronika. A především ten generátor. Lincoln Rhyme miloval velká a neskladná zařízení. Manipulace s nimi totiž vyžadovala těsný fyzický kontakt, při němž na nich ulpívalo velké množství otisků, vláken, vlasů, potu, kožních buněk a dalších stopových důkazů. Generátor byl sice upevněn na vozíku s kolečky, ale i tak muselo dát člověku dost práce přesunout ho na žádané místo.

Ronu Pulaskému zazvonil telefon. Pohlédl na Rhyma a zamířil do rohu místnosti, aby telefonát vyřídil. Navzdory zdeptanému vzezření se jeho tvář začala vyjasňovat. Když domluvil, zůstal chvíli stát na místě a díval se z okna. Rhyme sice nevěděl, o čem se mladý policista v telefonu bavil, ale nepřekvapilo ho, když k němu Pulaski přistoupil a v očích měl výraz kajícníka.

„Musím vám něco říct, Lincolne.“ Jeho pohled zahrnoval i Lona Sellitta.

„Jo?“ zeptal se Rhyme roztržitě a použil přitom slovo, za které by on sám zelenáče vyplísnil.

Nejednal jsem s vámi tak úplně na rovinu.“

„Tak úplně?“

„Dobrá, prostě jsem s vámi nejednal na rovinu.“

„V čem?“

Pulaski si prohlédl důkazní tabule a profil Raymonda Galta a řekl: „Ty výsledky DNA… Já vím, že nebylo nutné, abych je sem nosil. Využil jsem jich jako záminky. Šel jsem za Stanem Palmerem.“

„Za kým?“

„Za tím mužem v nemocnici – za tím, kterého jsem v té zadní uličce přejel.“

Rhyme byl netrpělivý. Čekaly na něj důkazy. Ale zdálo se, že je to důležité. Kývl tedy a zeptal se: „A je v pořádku?“

„Pořád nevědí. Ale především jsem vám chtěl říct, že mě mrzí, že jsem vám neřekl pravdu. Chtěl jsem, ale připadalo mi to…, co já vím, neprofesionální.“

„To taky bylo.“

„Jenže to není všechno. Když už jsem byl v té nemocnici, požádal jsem sestru o jeho číslo sociálního pojištění. A o osobní informace. A víte, co jsem zjistil? Že je to kriminálník. Odseděl si tři roky v Attice. V rejstříku toho má hodně.“

„Vážně?“ zeptala se Sachsová.

„Jo… Teda ano. A vede se na něj aktivní spis.“

„Takže po něm pátrají,“ zadumal se Rhyme.

„Kvůli čemu?“ zeptal se Sellitto.

„Přepadení, přechovávání kradeného majetku, loupež.“

Poručík se zachechtal. „Tak tys nacouval do krimoše.“ Znovu se zasmál a pohlédl na Rhyma, který však jeho pobavení nesdílel. „Tak proto jsi o tolik veselejší?“ zeptal se mladého policisty.

„Pořád nemám radost, že jsem ho zranil. Pořád je to moje bota.“

„Ale když už jsi měl někoho přejet, tak radši jeho než tátu čtyř dětí.“

„Totiž, jo,“ připustil Pulaski.

Rhyme měl k tomuto tématu ještě co říct, ale teď na to nebyla vhodná doba ani místo. „Důležité je, že už nejsi rozrušený, že ano?“

„Ano.“

„Fajn. Takže jestli jsme už ten dojemný příběh uzavřeli, možná bychom se všichni mohli vrátit k práci.“ Podíval se na digitální hodiny: byly tři odpoledne. Rhyme si bolestně uvědomoval časové napětí – bzučelo mu v mysli stejně znepokojivě jako skutečné napětí v elektrickém kabelu. Znali totožnost pachatele, znali jeho adresu. Neměli však jedinou solidní stopu vedoucí k místu jeho pobytu.

Vtom na chodbě zazvonil domovní zvonek.

Po pár vteřinách se ve dveřích objevil Thom s Tuckerem McDanielem, tentokrát bez doprovodu mladého poskoka. Rhyme okamžitě věděl, co jim McDaniel sdělí. Pravděpodobně to věděli všichni přítomní.

„Další ultimátum?“ zeptal se.

„Ano. A tentokrát už opravdu zvedl laťku.“

68

„Jaká je lhůta?“ zeptal se Sellitto.

„Dnešek o půl sedmé.“

„Takže máme něco málo přes tři hodiny. Co chce?“

„Tato žádost je ještě šílenější než první dvě. Mohu použít váš počítač?“

Rhyme mu gestem ukázal k computeru.

Zástupce zvláštního agenta začal ťukat do klávesnice a po chvíli se na monitoru objevil dopis. Rhyme ho však viděl rozmazaně. Zamžoural a naklonil se k monitoru.

K rukám generální ředitelky Andi Jessen a společnosti Algonquin Consolidated Power and Light:

Včera asi v 18 hodin byl přesměrován dálkově ovládaný spínač elektrické napětí dosahující hodnoty 13 800 voltů z distribuční sítě v kancelářské budově na Západní 54. ulici 235 do podlahy výtahu, přičemž zpětná větev propojovala podlahu s kontrolním panelem v kabině. Když se kabina před sestupem do přízemí zastavila a jeden pasažér se dotkl panelu, aby stiskl nouzové tlačítko, obvod se uzavřel a protékající proud usmrtil osoby uvnitř.

Dvakrát jsem vás žádal, abyste projevila dobrou víru a snížila objem dodávek. A vy jste to dvakrát odmítla. Kdybyste byla učinila, oč jsem vás rozumně žádal, nikdy byste nezpůsobila takové utrpení lidem, jež označujete za své zákazníky. Vy jste však mé požadavky lehkovážně ignorovala a cenu za to zaplatil někdo jiný.

Když v roce 1931 zemřel Thomas A. Edison, jeho spolupracovníci z piety požádali, aby se ve městě na šedesát vteřin vypnula veškerá elektřina jako projev úcty k člověku, který vytvořil síť a dal milionům lidí světlo. Město to tehdy odmítlo.

Já nyní vznáším stejný požadavek – nikoliv z úcty k muži, který síť VYTVOŘIL, nýbrž k lidem, které síť NIČÍ. K těm, kteří onemocní kvůli elektrickému vedení a kvůli znečištěnému ovzduší v důsledku spalování uhlí a radiace; k těm, kdo přijdou o domov kvůli zemětřesením vyvolaným geotermálními vrty a přehrazováním přirozeních vodních toků; k těm, které podvedly firmy jako Enron – seznam je nekonečný.

Na rozdíl od roku 1931 však já trvám na tom, abyste celou sít Northeastern Interconnection odpojila na jeden den. Počínaje dneškem v 18:30.

Pokud to uděláte, lidé uvidí, že nepotřebují tolik elektřiny, kolik jí dnes spotřebovávají. Uvidí, že je k tomu motivuje jen jejich hamižnost a nenasytnost, kterou vy s radostí přiživujete. A proč? Samozřejmě kvůli ZISKŮM.

Neuposlechnete-li mě ani tentokrát, následky budou daleko, daleko větší než v případě oněch drobných incidentů ze včerejška a předvčerejška a ztráty na životech daleko vyšší.

R. Galt

„Absurdní,“ řekl McDaniel. „Nastal by společensky chaos, výtržnosti, rabování. Guvernér a prezident jsou neoblomní. Nebudeme ustupovat.“

„Kde je ten dopis?“ zeptal se Pďiyme.

„Tam, kde ho teď vidíte. Přišel jako e-mail.“

„Komu ho Galt poslal?“

„Andi Jessen osobně. A taky firmě – na adresu bezpečnostního oddělení.“

„Dá se vystopovat?“

„Ne. Použil proxy server v Evropě… Zdá se, že se chystá k hromadnému útoku.“ McDaniel zvedl hlavu. „V případu se už silně angažuje Washington. Ti senátoři – ti, kteří spolupracuji s prezidentem v oblasti obnovitelné energie – přijedou do města dříve. Setkají se se starostou. A jede sem i náměstek ředitele FBI. Gary Noble všechno koordinuje. Máme v ulicích ještě více agentů a vojáků. Náčelník newyorské policie zmobilizoval tisíc dalších lidí.“ Agent si protřel oči. „Lincolne, máme dost početní i palebné síly, ale potřebujeme získat alespoň nějakou představu, kde očekávat příští útok. Co máte? Potřebujeme něco konkrétního.“

McDaniel tím Rhymovi připomínal, že mu případ přenechal na základě ujištění, že jeho zdravotní stav nebude brzdit vyšetřování.

Od začátku do konce…

Rhyme tedy získal, co chtěl – kontrolu nad vyšetřováním –, jenže pachatele nevypátral. A ačkoliv McDaniela ujišťoval, že jeho zdravotní stav nebude představovat žádnou překážku, ve skutečnosti kvůli němu přišli Sachsová s Pulaským málem o život spolu s nimi i dobrá desítka agentů pohotovostní jednotky. Rhyme pohlédl na agentův uhlazený obličej s očima dravce a vyrovnaným hlasem řekl: „Získal jsem další důkazy k analýze.“

McDaniel zaváhal a pak mávl rukou v nejednoznačném gestu. „No dobrá. Tak do toho.“

Cooper už měl od Rhyma pokyn zapnout na jeho kývnutí digitální rekordér s nahrávkou „sténání oběti“, kterou Galt pouštěl ve školní budově. „Začneme zvukovou analýzou.“

Technik s rukama v rukavicích připojil digitální rekordér k počítači a zadal několik povelů. Prohlédl si zvukové křivky, které se o chvíli později objevily na obrazovce, a prohlásil: „Hlasitost a kvalita signálu naznačují, že jde o nahrávku z nějakého televizního pořadu. Kabelová televize.“

„Značka rekordéru?“

„Sanoya. Čínský výrobek.“ Cooper opět vyťukal několik příkazů a prohlédl si nově otevřenou databázi. „Prodává se zhruba v deseti tisících prodejen v zemi. Nemá sériové číslo.“

„Něco dalšího?“

„Nejsou na něm otisky ani jiné stopy s výjimkou další taramasaláty.“

„Co ten generátor?“

Cooper se Sachsovou stroj pečlivě ohledali, zatímco Tucker McDaniel kamsi telefonoval a ošíval se v rohu. Ukázalo se, že jde o model Power Plus, který vyrobila společnost Williams-Jonas Manufacturing Company se sídlem v New Jersey.

„Odkud se tenhle kousek vzal?“ zeptal se Rhyme.

„Zjistíme to,“ řekla Sachsová.

Následující dva telefonáty – jeden na místní obchodní zastoupení výrobce a druhý na stavební, na kterou je výrobce odkázal – odhalily, že příslušný kus byl odcizen z jednoho staveniště na Manhattanu. Podle policistů z místní služebny nezanechal pachatel této krádeže žádné stopy. A bezpečnostní kamery na staveništi nebyly.

„Mám tady dost zvláštní stopové důkazy,“ ohlásil Cooper a vložil vzorek do chromátografu a spektrometru. Stroj začal vrnět.

„Něco tu máme…“ Cooper se skláněl nad displejem. „Hm“

Za normálních okolností by si za to od Rhyma vykoledoval jízlivý pohled typu: „Co to znamená?“ Kriminalista však byl po záchvatu stále vyčerpaný a otřesený. Trpělivě čekal, až mu to technik vysvětlí.

Konečně se dočkal: „Myslím, že jsem nic podobného ještě nikdy neviděl. Je tu značné množství křemene a nějaký chlorid amonný. V poměru zhruba deset ku jedné.“

Rhyme znal odpověď okamžitě. „Čistidlo na měď.“

„Na měděné dráty?“ nadhodil Pulaski. „Galt je čistí?“

„Dobrá dedukce, zelenáči. Ale já si tím nejsem jistý.“ Rhyme neměl dojem, že elektrikáři čistí dráty a kabely. „Navíc se čistidlo většinou používá na měď na budovách,“ vysvětlil. „Co tam máš dál, Mele?“

„Nějaký kamenný prášek, který se na Manhattanu obvykle nevidí. Stavební terakota.“ Cooper se díval do okuláru mikroskopu. „Plus nějaké granule, které vypadají jako bílý mramor.“

„Policejní nepokoje z roku padesát sedm,“ vyhrkl Rhyme. „Tedy z roku osmnáct set padesát sedm.“

„Cože?“ žasl McDaniel.

„Už je to pár let. Případ Delgado.“

„Aha, jasně,“ dovtípila se Sachsová.

„Dělali jsme na tom my?“ zeptal se Sellitto.

Rhymova grimasa obsahovala jasné sdělení: je úplně jedno, kdo vyšetřuje nějaký případ. Nebo kdy. Všichni ohledávači míst činu – a vlastně i všichni policisté – musí znát všechny velké případy ve městě, ty současné i ty minulé. Čím více si jich člověk nacpe do hlavy, tím větší je pravděpodobnost, že se mu podaří najít souvislosti a vyřešit díky nim aktuální zločin.

Domácí příprava…

Kriminalista vysvětlil těm, kdo nevěděli, oč jde, že před několika lety naplánoval paranoidní schizofrenik jménem Steven Delgado sérii vražd, které měly napodobovat úmrtí během nechvalně proslulých nepokojů newyorských policejních složek z roku 1857. Pro své vraždy si onen šílenec vybral City Hall Park, kde před 150 lety došlo k velkému krveprolití. Po první vraždě byl nicméně dopaden, protože Rhyme dokázal vypátrat jeho byt na Upper West Side, kde Delgado zanechal řadu stopových důkazů, mimo jiné čistidlo na měd, zbytky terakoty z mrakodrapu Woolworth Building a bílý mramorový prach z budovy městského soudu a magistrátu, která tehdy – stejně jako dnes – procházela renovací.

„Myslíte, že hodlá zaútočit na magistrát?“ dotázal se McDaniel naléhavě a svěsil ruku s telefonem.

„Myslím, že tady nějaká spojitost bude. Ale víc zatím nedokážu říct. Zapište to na tabuli a budeme o tom přemýšlet. Co dalšího jsi získal z toho generátoru, Mele?“

„Další vlasy,“ ohlásil Cooper a zvedl do vzduchu pinzetu. „Světlé, asi pětadvacet centimetrů dlouhé.“ Strčil vzorek pod mikroskop a pomalu posouval otočným stolkem. „Nejsou obarvené, odstín je přirozeně světlý. Nejeví známky degradace barvy a nejsou vysušené. Takže bych řekl, že patří někomu pod padesát let. A na jednom konci vykazují odchylku lomu. Mohl bych dát vzorek do chromátografu, ale jsem si na devadesát procent jistý, že je to…“

„Lak na vlasy.“

„Přesně tak.“

„Takže nejspíš patří ženě. Ještě něco?“

„Pak tu mám další vlas. Hnědý a nakrátko ostříhaný. Rovněž pod padesát let.“

Takže není Galtův,“ prohodil Rhyme. „Třeba jsme narazili na spojovací článek se ‚Spravedlností pro Zemi‘. Nebo s nějakými jinými aktéry. Pokračuj.“

Další zpráva už tak povzbudivá nebyla. „Tu baterku mohl koupit na tisícovce různých míst. Neobsahuje stopové důkazy ani otisky. Rovněž provázek je generický. A pokud jde o kabel, kterým Galt napojil dveře ve škole na generátor, tak ten je taky značky Bennington – stejný, jaký Galt používá pořád. Šrouby jsou generické, ale podobají se ostatním.“

Rhyme upíral oči na generátor a uvědomoval si, že mu v hlavě závratně víří myšlenky. Zčásti to bylo následkem záchvatu, který před pár hodinami prodělal. Zčásti to však muselo souviset s případem. Něco v něm nehrálo. Některé kusy skládanky chyběly.

Odpověd se musela ukrývat v důkazech. Nebo ještě přesněji v tom, co v důkazech není. Rhyme si znovu prohlédl důkazní tabule a snažil se zachovat klid. Nebylo to však proto, aby na příkaz lékaře zažehnal další epizodu dysreflexie; bylo to proto, že nic člověka neoslepuje víc než zoufalství.

PROFIL PACHATELE

• Identifikován jako Raymond Galt, 40 let, bydliště na Manhattanu, Suffolk Street 227.

• Napojení na teroristy? Vztah k „Spravedlnosti pro Zemi“? Zřejmě ekoteroristická skupina. Bez profilu v jakékoliv americké či mezinárodní databázi. Nová? Podzemní? Účast osoby jménem Rahman. Další osoba má jméno Johnston. Kódované zmínky o peněžních převodech, pohybu osob a něčem „velkým“.

– Možná souvislost s narušením bezpečnosti na rozvodně Algonquin Consolidated ve Filadelfii.

– Nálezy SIGINT: kódovaná zmínka o zbraních: „papír a zásoby“ (střelné zbraně? výbušniny?).

– V operaci se angažují muž a žena.

– Galtova role neznámá.

• Léčí se na rakovinu; přítomnost značného množství vinblastinu a prednisonu, stopy etopozidu. Leukemie.

• Ozbrojen vojenskou pistolí Colt M1911, ráže 45.

• Maskoval se za údržbáře v tmavě hnědé kombinéze. Používá i tmavě zelenou?

• Nosí kožené rukavice béžové barvy.

MlSTO ČINU: ROZVODNA ALGONQUIN CONSOLIDATED MANHATTAN-10, ZÁPADNÍ 57. ULICE

• Oběť (zemřela): Luis Martin, zástupce vedoucího prodejny hudebnin.

• Žádné otisky papilárních linií na jakémkoliv povrchu.

• Střepiny roztaveného kovu v důsledku obloukového výboje.

• Izolovaný kabel z hliníkových pramenů, stupeň světlosti 0.

– Výrobce Bennington Electrical Manufacturing, model AM-MV-60, maximální povolené napětí 60 000 V.

– Přeřezaný rukou pomocí pilky na železo, nový plátek, ulomený zoubek.

• Dva tzv. „dělené šrouby“ s otvory o průměru ¾ coulu.

– Nevystopovatelné.

• Výrazné stopy po nářadí na šroubech.

• Mosazná přípojnice upevněná ke kabelu šrouby o průměru ¼ coulu.

– Vše nevystopovatelné.

• Otisky bot.

Značka Albertson-Fenwick, model E-20 určený k práci s elektrozařízením, velikost 11.

• Kovová mříž přeřezaná za účelem přístupu do rozvodny, individualizovatelné otisky štípacích kleští.

• Přístupová dvířka a rám ze sklepních prostor.

– Odebrána DNA, odeslána na testy.

– Řecké jídlo, taramasaláta.

• Světlý vlas, délka 2,5 cm, přirozený, nositel ve věku do 50 let, nalezen v kavárně naproti rozvodně.

– Odeslán na toxikologicko-chemický screening.

• Minerální stopové důkazy: sopečný popel.

– V oblasti New Yorku se přirozeně nevyskytuje.

– Výstavy, muzea, geologické školy?

• Přístup do softwaru kontrolního centra Algonquin Consolidated dosažen pomocí vnitřních kódů, nikoliv hackerským útokem zvenčí.

DOPIS S ULTIMATEM

• Doručen Andi Jessen domů.

– Žádní svědkové.

• Ručně psaný.

– Odeslán k rozboru Parkeru Kincaidovi.

• Generický papír a inkoust.

– Nevystopovatelné.

• Žádné otisky prstů kromě otisků A. Jessen, vrátného, kurýra.

• V papíru nenalezeny žádné rozeznatelné stopové důkazy.

MISTO ČINU: BATTERY PARK HOTEL A OKOLÍ

• Oběti (zemřely):

– Linda Keplerová, Oklahoma City, turistka.

– Morris Kepler, Oklahoma City, turista.

– Samuel Vetter, Scottsdale, podnikatel.

– Ali Mamoud, New York, číšník.

– GerhartSchiller, Frankfurt, Německo, reklamní manažer.

• Dálkové ovládaný spínač k zapnutí proudu.

– Komponenty nevystopovatelné.

• Kabel značky Bennington a dělené šrouby, totožné s prvním útokem.

• Galtova kombinéza Algonquin Consolidated, přilba a brašna na nářadí s jeho otisky prstů, jiné otisky nenalezeny.

– Francouzský klíč se stopami, které lze identifikovat se stopami po nástroji na šroubech z prvního místa činu.

– Kulatý pilník se skleněným práškem, který lze identifikovat se sklem z lahve nalezené v rozvodně v Harlemu.

– Pravděpodobně pracuje sám.

• Stopové důkazy nalezené u zaměstnance Algonquin Consolidated Joeyho Barzana oběti Galtova útoku.

– Alternativní letecké palivo.

– Útok na vojenskou základnu?

MÍSTO ČINU: GALTŮV BYT,

SUFFOLK STREET 227, LOWER EAST SIDE

• Pera Bic SoftFeel s jemnou špičkou, modrý inkoust totožný s inkoustem použitým při psaní dopisu s ultimátem.

• Generický bílý počítačový papír totožný s papírem použitým pro dopis s ultimátem.

• Generická obálka č. 10, totožná s obálkou obsahující dopis s ultimátem.

• Štípací kleště, pilka na železo se stopami odpovídajícími stopám z prvního místa činu.

• Výstupy z počítačové tiskárny:

– Články o lékařském výzkumu spojitosti mezi rakovinou a vedením vysokého napětí.

– Galtovy příspěvky na blogy týkající se téhož.

• Boty Albertson-Fenwick Model E-20 určené pro práci s elektřinou, velikost 11, vzorek podrážky totožný s otisky bot na prvním místě činu.

• Další stopy alternativního leteckého paliva.

– Útok na vojenskou základnu?

• Žádné zjevné stopy ukazující na možné místo úkrytu nebo místo budoucích útoků.

MÍSTO ČINU: ROZVODNA ALGONQUIN CONSOLIDATED MH-7, VÝCHODNÍ 119. ULICE, HARLEM

• Molotovův koktejl: láhev od vína 0,751, zdroj nezjištěn.

– Jako hořlavina použit benzin BP.

– Kusy bavlněné látky, pravděpodobně z bílého trička, použity jako zápalnice, zdroj nezjištěn.

DRUHÝ DOPIS S ULTIMÁTEM

• Doručen Bernardu Wahlovi, bezpečnostnímu řediteli Algonquin Consolidated.

– Napaden Galtem.

– Žádný fyzický kontakt; žádné stopové důkazy.

– Žádný náznak, kde se ukrývá nebo kde příště zaútočí.

• Papír a inkoust totožný s papírem a inkoustem nalezeným v Galtově bytě.

• Další stopy alternativního leteckého paliva v papíru.

– Útok na vojenskou základnu?

MÍSTO ČINU: KANCELÁŘSKÁ BUDOVA NA ZÁPADNÍ 54. ULICI 235

• Oběti (zemřely):

– Larry Fishbein, New York, účetní.

– Robert Bodine, New York, advokát.

– Franklin Tucker, Paramus, New Jersey, obchodník.

• Jeden otisk prstu Raymonda Galta.

• Kabel značky Bennington a dělené šrouby, totožné s ostatními útoky.

• Dva dálkově ovládané spínače ruční výroby:

– Jeden pro vypnutí napájení výtahu.

– Jeden pro sepnutí obvodu a vyslání proudu do kabiny výtahu.

• Šrouby a menší kabely spojující kabel s výtahem, nevystopovatelné.

• Oběti měly na botách vodu.

• Stopové důkazy:

– Čínské byliny, ženšen a kustovnice.

– Vlasové pero (plánuje u příštích útoků využít časovače namísto dálkových ovladačů?).

– Tmavě zelené bavlněné vlákno z hrubé látky.

– Obsahuje stopy alternativního leteckého paliva.

– Tmavě hnědé bavlněné vlákno z hrubé látky.

– Obsahuje stopy motorové nafty.

– Obsahuje další čínské byliny.

MÍSTO ČINU: OPUŠTĚNÁ ŠKOLA, ČÍNSKÁ ČTVRŤ

• Kabel značky Bennington, totožný s kabely nalezenými na ostatních místech činu.

• Generátor Power Plus, výrobce Williams-Jonas Manufacturing, odcizený ze staveniště na Manhattanu.

• digitální hlasový rekordér značky Sanoya, na který byl nahrán segment z televizního pořadu nebo filmu. Kabelová televize.

– Další stopy taramasaláty.

• Baterka Brite-Beam.

– Nevystopovatelná.

• Provázek držící baterku, délka 180cm.

– Nevystopovatelný.

• Stopové důkazy odpovídající oblastí kolem městského magistrátu:

– Čistidlo mědi na bázi křemenu a chloridu amonného.

– Terakotový prach podobný fasádám na budovách v okolí.

– Bílý mramorový prach.

• Vlas, délka 23 cm, světlý, nastříkaný lakem, osoba pod 50 let, pravděpodobně žena.

• Vlas, délka 1 cm, hnědý, osoba pod 50 let.

TŘETÍ ULTIMÁTUM

• Zasláno e-mailem.

• Nevystopovatelné, použit proxy server v Evropě.

• Žádné zjevné stopy ukazující na možné místo úkrytu nebo místo budoucích útoků.

Ukázalo se však, že se Rhyme mýlí.

Nemýlil se v názoru, že důkazy – stejně jako řada dalších věcí v tomto případu – jednoduše nejdou dohromady. Mýlil se však v přesvědčení, že klíč k rozpletení záhady nelze nalézt na tabulích kolem něj. Vysvětlení se nakonec vřítilo do laboratoře v Thomově doprovodu a mělo podobu vysokého, štíhlého a zpoceného muže s černou kůží a zářivě zeleným oblečením.

Fred Dellray zalapal po dechu, rychle na všechny přítomné kývl a dál je ignoroval. Chvatně přistoupil k Rhymovi a spustil: „Potřebuju ti něco vyklopit, Lincolne. A ty mi pak musíš říct, jestli to dává smysl nebo ne.“

„Frede,“ začal McDaniel. „Co to k čertu…“

„Lincolne?“ nedal se Dellray.

„Jistě, Frede. Povídej.“

„Co bys řek na hypotézu, že Ray Galt je jenom obětní beránek? Že je ve skutečnosti mrtvej – a podle mě už hezkejch pár dní? A že celej tenhle kolotoč roztočil někdo úplně jinej? Od první chvíle?

Rhyme se na okamžik odmlčel – dezorientace ze záchvatu zpomalovala jeho hodnocení Dellrayovy myšlenky. Nakonec však nasadil slabý úsměv a řekl: „Co si myslím? Že je to geniální. To si myslím.“

69

Odpověď Tuckera McDaniela nicméně zněla: „To je směšné. Celé vyšetřování se točí kolem Galta.“

Sellitto si ho nevšímal. „Jaká je tvoje hypotéza, Frede? Chci si ji poslechnout.“

„Můj informátor, chlapík jménem William Brent, sledoval jednu stopu. Měl na ní někoho, kdo byl spojenej s těma útokama na síť – a možná za nima přímo stál. Jenže pak najednou Brent zmizel. Zjistil jsem, že se zajímal o někoho, kdo nedávno přijel do města, byl ozbrojenej pětačtyřicítkou a jezdil v bílý dodávce. Nedávno prej někoho unes a zabil. A posledních pár dní se zdržoval na jedný adrese v Lower East Side. Já ho tam našel. A ukázalo se, že je to místo činu.“

„Místo činu?“ zeptal se Rhyme.

„No jasně. Byl to byt Raye Galta.“

„Jenže Galt nepřijel do města před pár dny,“ namítla Sachsová. „Bydlí tady celý dospělý život.“

„No prá-ávě.“

„A co vám tedy Brent řekl?“ zeptal se McDaniel skepticky.

„Jó, ten teď hezky dlouho neřekne nikomu nic. Protože se včera nechal v uličce za Galtovým bytem srazit ňákým pochůzkářem z NYPD. Leží v nemocnici a pořád je v bezvědomí.“

„Proboha,“ zašeptal Ron Pulaski. „Neleží náhodou v St. Vincenťs?“

„Jo.“

„Tak to jsem ho srazil já,“ utrousil mladý policista slabě.

„Vy?“ zeptal se Dellray zvýšeným hlasem.

„Ale počkejte,“ namítl Pulaski, „to vlastně nemůže být on. Protože ten muž, kterého jsem přejel, se jmenuje Stanley Palmer.“

„Jó jó… To je on. ‚Palmer‘ bylo jedno z Brentových krycích jmen.“

„Chcete říct, že nemá záznam v rejstříku? Že neseděl za pokus o vraždu a přepadení?“

Dellray zavrtěl hlavou. „Jeho trestní lejstro bylo falešný, Rone. Strčili jsme ho do systému, aby každej, kdo by si ho chtěl proklepnout, zjistil, že má záznam. Nikdy mu nepřišili nic horšího než spiknutí a pak jsem si ho vzal do parády já. Brent je rovnej chlap. Práskal většinou pro peníze. A patří ke špičce v oboru.“

„Ale co dělal v té zadní uličce s nákupem?“

„Tenhle utajovací fígl používá spousta z nás. Když se taháte s nákupníma taškama nebo pytlema, vypadáte míň podezřele Úplně nejlepší je kočárek. S panenkou uvnitř, samozřejmě.“

„Aha,“ zamumlal Pulaski. „Já… Jéje.“

Rhyme se však policistovým duševním rozpoložením nehodlal zaobírat. Dellray jim nastínil věrohodnou teorii, která vysvětlovala rozpory, jež Rhyme v případu celou dobu cítil.

Pátral po vlkovi, když měl ve skutečnosti pronásledovat lišku.

Bylo to ale vůbec možné? Opravdu stál za těmi útoky někdo jiný a Galt byl jen obětní beránek?

McDaniel se tvářil pochybovačně. „Ale máme přece svědky…“

Dellray fixoval svýma hnědýma očima šéfovy modré a řekl: „Jsou spolehliví?“

„Jak to myslíte, Frede?“ V úlisném hlase zástupce zvláštního agenta se ozval ostrý podtón.

„Anebo to byli lidi, kteří věřili, že je to Galt, protože jsme my řekli médiím, po kom pátráme? A média to pak vytroubily do světa?“

„Když máte na očích bezpečnostní brýle, na hlavě přilbu a na těle firemní kombinézu…,“ přisadil si Rhyme. „Když jste stejné rasy a stejné postavy a když máte na mundúru falešný zaměstnanecký průkaz s vlastní fotkou a Galtovým jménem… Jasně, to by šlo.“

Také Sachsová se zamýšlela nad důkazy. „Ten elektrikář v tunelu, Joey Barzan, mi řekl, že ho identifikoval podle jmenovky. S Gal tem se nikdy předtím nesetkal. A navíc byla dole strašná tma.“

„A ten bezpečnostní ředitel Bernie Wahl,“ navázal Rhyme, „mu neviděl do tváře, když od něj dostal druhý dopis s ultimatem. Pachatel ho totiž přepadl zezadu.“

Kriminalista se na chvíli odmlčel. „Takže Galt byl ve skutečnosti ten, koho skutečný pachatel unesl a zabil. Jak zjistil tvůj informátor.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Dellray.

„Ale co důkazy?“ trval na svém McDaniel.

Rhyme se upřeně zadíval na tabuli a zavrtěl hlavou. „Sakra. Jak mi to mohlo uniknout?“

„Co, Rhyme?“

„Ty boty v Galtově bytě. Značka Albertson-Fenwick.“

„Ale ty se přece shodovaly,“ namítl Pulaski.

„Jasně že se shodovaly. Ale o to tu nejde, zelenáči. Ty boty byly v Galtově bytě. Jenže kdyby patřily jemu, tak by tam být nemohly, protože by je měl obuté! Zaměstnanci obvykle nemívají dva páry nových bot. Jsou drahé a oni si obvykle musí kupovat vlastní… Kdepak, skutečný pachatel si zjistil, jaké boty Galt nosí, a koupil si jiný pár. Totéž platí o těch štípacích kleštích a pilce. Skutečný pachatel je nechal v Galtově bytě, ať se tam klidně najdou. A pokud jde o ostatní důkazy usvědčující Galta, například o ten vlas v kavárně naproti rozvodně na Sedmapadesáté ulici… Ty byly taky podstrčené.

Podívejte na ten příspěvek na blogu,“ pokračoval kriminalista a ukázal hlavou na dokumenty, které Pulaski vydoloval z Galtovy tiskárny.

Můj příběli je typický pro mnoho lidí. Řadu let jsem pracoval jako elektrikář a později potížista (to je něco jako inspektor) pro několik elektrárenských společností a přicházel jsem do styku s vedením napětí vyššího než sto tisíc voltů. A jsem přesvědčený o tom, že právě elektromagnetická pole vytvářená přenosovým vedením, která jsou neizolovaná, způsobila moji leukemii. Kromě toho bylo dokázáno, že přenosové vedení přitahuje aerosolové částice, které vyvolávají mimo jiné rakovinu plic, ale o téhle věci sdělovací prostředky nemluví.

Musíme se postarat o to, aby si všechny elektrárenské společnosti, ale ještě naléhavěji veřejnost, tato nebezpečí uvědomovala. Protože dobrovolně tyhle firmy nebudou nic dělat, proč by taky měly? Kdyby lidi snížili spotřebu elektřiny třeba jenom na polovinu, mohli bychom zachránit tisíce životů ročně a přinutit je (ty firmy) k větší zodpovědnosti. Ony by zase vyvinuly bezpečnější způsoby, jak dodávat lidem energii. A taky jak přestat ničit zeměkouli.

Lidi, musíte vzít věci do vlastních rukou!

Raymond Galt

„A teď se podívejte na první dva odstavce prvního ultimáta“

Včera asi v 11:30 dopoledne se stal na rozvodně MH-10 na Záp. 57. ulici na Manhattanu incident s obloukovým výbojem, k němuž došlo upevněním kabelu Bennington a přípojnice k vedení za jističem pomocí dvou dělených šroubů. Odpojením čtyř rozvoden a zvýšením hranice jističe na rozvodně MH-10 vzniklo přetížení, a výsledné napětí dosahující téměř dvou set tisíc voltů způsobilo záblesk.

Za tento incident nesete plnou vinu vy, neboť byl způsoben vaší hamižností a sobeckostí. To je pro vaše odvětví typické a zasluhuje si to vítku. Enron zničil finanční životy lidí, vaše firma ničí naše fyzické životy a život na zeměkouli. Využíváním elektřiny, bez ohledu na její následky ničíte náš svět, zlovolně se zavrtáváte do naších životů jako virus, dokud nebudeme závislí na tom, co nás zabíjí.

„Jaký je mezi oběma texty rozdíl?“ dotázal se Rhyme.

Sachsová pokrčila rameny.

„Že v tom blogu nejsou žádné hrubky,“ nadhodil Pulaski.

„To je fakt, zelenáči, ale o to mi nejde. Veškeré chyby na blogu mohla vychytat a odstranit funkce automatických oprav. Já mluvím o volbě slov.“

Sachsová začala horečně kývat hlavou. „Jasně. Blog je napsaný mnohem jednodušším jazykem.“

„Přesně tak. Ten příspěvek do blogu napsal Galt osobně. Zatímco ty dopisy pouze přepsal – jsou psané jeho rukopisem – ale ve skutečnosti mu je nadiktoval skutečný pachatel, který ho unesl a přinutil ho napsat, co mu řekne. Pachatel přitom používal vlastní jazyk a výrazy, které byly Galtovi cizí, a proto Galt méně obvyklá slova přepsal špatně. V blogu například nikdy nepoužiji slova jako ‚zlovolný‘… A podobné chyby jsou i v dalším dopise. Jen v posledním dopise žádné chyby nenajdeme, protože ho pachatel napsal sám a poslal ho e-mailem.“

Sellitto začal přecházet po místnosti. Podlaha začala vrzat. „Vzpomínáte si, co říkal Parker Kincaid? Ten náš člověk přes rukopisy? Říkal, že ten dopis napsal někdo, kdo byl citově rozrušený – byl citově rozrušený, protože psal ten dopis pod nátlakem. To rozruší každého. A navíc pachatel přinutil Galta manipulovat se spínači a s přilbou, aby se na nich ocitly jeho otisky.“

Rhyme přikývl. „Já se dokonce vsadím, že ty příspěvky na blogu byly skutečné. Zatraceně, vždyť jen kvůli nim si pachatel dost možná Galta vůbec vybral. Zjistil prostě, že má Galt obrovský vztek na energetický průmysl.“

O chvíli později se už znovu díval na fyzické důkazy: na kabely, matky a šrouby.

A taky na ten generátor. U toho se nějakou dobu zdržel.

Nato si otevřel v počítači textový procesor a dal se do psaní. V krku a spánku mu bušilo – tentokrát však nešlo o předzvěst útoku, nýbrž o znamení, že mu srdce silně tluče vzrušením.

Vzrušením z lovu.

Lišky, ne vlci…

„No,“ zamumlal McDaniel a nevšímal si vyzvánějícího telefonu. „Jestli je to pravda, což si nemyslím, ale jestli je to pravda, tak kdo za tím k čertu stojí?“

Kriminalista dál pomalu vyťukával písmena. „Zamysleme se nad fakty,“ řekl. „Nejdříve pomineme všechny důkazy, které usvědčují konkrétně Galta; prozatím budeme předpokládat, že jsou nastrčené. Takže si odmyslíme ten krátký světlý vlas, to nářadí, boty, jeho uniformu, brašnu na nářadí, přilbu, otisky prstů. Tohle všechno půjde pryč.

A co nám tedy zůstane? Zůstane nám stopa ukazující do Queensu – ta taramasaláta. Pachatel se pokusil zničit přístupová dvířka, na kterých jsme tuto stopu našli, takže víme, že je skutečná. Máme tu zbraň, takže víme, že skutečný pachatel má přístup ke zbraním. A máme geografickou stopu ukazující na oblast Městského magistrátu – to je ta stopa, kterou jsme našli na generátoru. A pak tu jsou ty vlasy – jeden dlouhý blonďatý a jeden krátký hnědý. To naznačuje, že pachatelé byli dva. Jedním byl rozhodně muž, který organizoval ty útoky. Druhého neznáme ale pravděpodobně šlo o ženu. Co dalšího o nich víme?“

„Není z New Yorku,“ poznamenal Dellray.

„Vyzná se v obloukových výbojích a umí klást nástražné dráty,“ doplnil Pulaski.

„Prima,“ řekl Rhyme.

„A jeden z nich má přístup do objektů Algonquin Consolidated,“ dodal Sellitto.

„Možné to je, i když na tohle mohli použít Galta.“

Nastalé ticho v salonu přerušovalo jen vmění a cvakání kriminalistických přístrojů. Někomu v kapse zacinkaly mince.

„Muž a žena,“ poznamenal McDaniel. „Přesně tohle zjistilo naše técéčko. ‚Spravedlnost pro Zemi‘.“

Rhyme si povzdechl. „Tohle bych mohl zbaštit, Tuckere, kdybychom měli o té skupině nějaké důkazy. Jenže je nemáme. Nemáme jediné vlákno, otisk ani smítko.“

„Všechno je to v oblačné zóně.“

„Ovšem,“ odsekl kriminalista, „pokud ti lidé existují, tak mají fyzické tělo. Někde. Jenže já o něm nemám žádný důkaz.“

„Tak co se tedy podle vás děje?“ Rhyme se usmál.

Sachsová téměř současně začala vrtět hlavou. „Rhyme, že si nemyslíš, že je to možné? Ze ne?“

„Víš, co vždycky říkám: když vyloučíš všechny ostatní možnosti, tak ta zbývající musí být správná bez ohledu na to, jak divoká nám připadá.“

„Já to nechápu, Lincolne,“ řekl Pulaski. McDanielúv výraz prozrazoval totéž. „Jak to myslíte?“

„Víš, zelenáči, možná by sis mohl položit pár otázek. Za prvé: nemá Andi Jessen zhruba stejně dlouhé světlé vlasy, jako je ten vlas, který jsi našel? Za druhé: nemá bratra, který sloužil v armádě, bydlí mimo New York a mohl by mít přístup ke zbraním, jako je armádní pětačtyřicítka Colt devatenáct set jedenáct? A za třetí: nestrávila Andi v posledních pár dnech nějaký čas na městském magistrátu, například během tiskových konferencí?“

70

„Andi Jessen?“

„A její bratr Randall, který za ni dělal černou práci,“ odvětil Rhyme McDanielovi, aniž přestal psát. „To on fyzicky připravil ty útoky. Ale koordinovali je spolu. Proto došlo k tomu přenosu důkazů. Pomáhala mu vytáhnout generátor z bílé dodávky a přenést ho do zadní části školy v čínské čtvrti.“

Sachsová si založila ruce na prsou a zamyslela se nad tím. „Vzpomeňte si: Charlie Sommers říkal, že armáda učí o obloukových výbojích vojáky. Randall se mohl naučit všechno potřebné tam.“

„A ta vlákna, která jsme našli v Susanině vozíku?“ dodal Cooper. „Podle databáze mohla pocházet z vojenské uniformy.“

Rhyme kývl na důkazní tabuli. „A ještě předtím se objevila zpráva o vniknutí do firemní rozvodny ve Filadelfii. A my jsme v televizi slyšeli, že Randall Jessen bydlí ve státě Pensylvánie.“

„To je pravda,“ přitakala Sachsová.

„Má tmavé vlasy?“ zeptal se Pulaski.

„Ano, má. Totiž, podle fotografií na Andiině stole je měl tmavé přinejmenším jako kluk. A Andi mi sama řekla, že Randall tady nebydlí. A je tu i něco dalšího. Andi mi prozradila, že její specializací není technická stránka energetické branže. Po otci prý zdědila spíše talent na obchodní záležitosti. Ale vzpomínáte si na ten příspěvek o ní před jednou z tiskových konferencí?“

Cooper přikývl. „Než nastoupila do managementu a vystřídala svého otce, pracovala nějakou dobu jako elektrikářka.“ Ukázal na profil pachatele na důkazní tabuli. „Takže lhala.“

„A to řecké jídlo,“ dodala Sachsová, „to mohlo pocházet přímo od Andi. Anebo se setkala s bratrem v některé restauraci poblíž sídla firmy.“

Rhyme dál upíral oči na to, co právě psal. Po chvíli se zakabonil, protože ho napadlo něco dalšího. „A jak to, že je Bernie Wahl pořád naživu?“

„Myslíš bezpečnostního ředitele Algonquin Consolidated?“ zadumal se Sellitto. „Sakra, na to jsem nepomyslel. Jasně, bývalo by logické, kdyby ho Galt – totiž pachatel – zabil.“

„Randall mohl doručit druhý dopis s ultimátem tuctem různých způsobů. Jenže on chtěl vyvolat ve Wahlovi dojem, že je Galt. Wahl neměl možnost pohlédnout útočníkovi do tváře.“

Dellray s tím souhlasil: „Žádnej div, že nikdo nezahlíd skutečnýho Galta, i když v televizi a na internetu zveřejnili jeho fotky. Pachatelem byl totiž někdo úplně jinej.“

McDaniel se teď tvářil o něco méně skepticky. „Takže kde je Randall Jessen teď?“

„Zatím jen víme, že na půl sedmou plánuje něco velkého.“

Rhyme si prohlédl nejčerstvější důkazy, na chvíli se pohroužil do myšlenek a poté psal dál – sestavoval seznam instrukcí, jak pokračovat ve vyšetřování, ale šlo mu to nesmírně pomalu.

Zástupce zvláštního agenta znovu nasadil skeptický výraz. „Promiňte, technická poznámka. Chápu, co se mi snažíte sdělit, ale jaký by ta žena měla motiv? Vždyť tím kálí do vlastní firmy. Dopouští se vražd. To nemá logiku.“

Rhyme opravil překlep a pokračoval.

Ťuk, ťuk…

Nakonec zvedl hlavu a tiše řekl: „Oběti.“

„Cože?“

Kriminalista to vysvětlil: „Kdyby chtěl pachatel jednoduše vyslat nějaké poselství, jak se na první pohled zdálo, mohl použít časovač – aby nemusel riskovat svou přítomnost v blízkosti útoku. Víme, že by to mohl udělat; na jednom místě činu jsme přece našli to vlasové pero z časovače. Jenže on to neudělal. Místo toho používal dálkový ovladač, a když oběti umíraly, nacházel se poblíž. Proč?“

Sellitto se uchechtl. „Sakra, Linku. Takže Andi a její bratr šli po někom konkrétním. Ovšem seznam obětí měl naoko působit nahodile. Proto k těm útokům došlo už před vypršením lhůty.“

„Přesně tak…! Zelenáči, přines sem důkazní tabule. Rychle.“

Pulaski uposlechl.

„Oběti. Prohlédněte si oběti.“

Luis Martin, zástupce vedoucího prodejny hudebnin

Linda Keplerová, Oklahoma City, turistka

Morris Kepler, Oklahoma City, turista

Samuel Vetter, Scottsdale, podnikatel

Ali Mamoud, New York, číšník

Gerhart Schiller, Frankfurt, Německo, reklamní manažer

Larry Fishbein, New York, účetní

Robert Bodine, New York, advokát

Franklin Tucker, Paramus, Nezv jersey, obchodník

„Víme něco o zraněných?“

Sachsová odpověděla, že ne.

„Zamýšlenou obětí mohl být i někdo z nich. Měli bychom to zjistit. Ale co víme alespoň o nich, o těch zabitých?“ zeptal se Rhyme a zadíval se na jména. „Existuje nějaký důvod, proč by Andi chtěla někoho z nich zabít?“

„Keplerovi byli turisté, kteří do města přijeli se zájezdem,“ řekla Sachsová. „Před deseti lety odešli do důchodu. Zato Vetter byl svědek. Možná proto ho zabili.“

„Ne, tuhle akci naplánovali už před měsícem. V čem podnikal?“

Sachsová zalistovala ve svých poznámkách. „Byl prezidentem firmy Southwest Concrete.“

„Vyhledej je, Mele.“

Za minutu už Cooper hlásil: „Teda, tohle si poslechněte. Firma sídlí ve Scottsdale a zabývá se stavitelstvím se specializací na infrastrukturální projekty. Na jejich webové stránce stojí, že se Vetter v Battery Park Hotelu účastnil semináře o financování alternativní energie.“ Technik zvedl hlavu. „Firma nedávno stavěla základy pro fotovoltaická pole.“

„Solární energie.“ Rhyme dál hltal očima důkazy. „A co ty oběti v kancelářské budově? Sachsová, zavolej Susan Stringerové a zjisti, jestli o nich něco neví.“

Sachsová vytáhla mobilní telefon a spojila se s tělesně postiženou redaktorkou. Po chvíli ukončila hovor a řekla: „O tom advokátovi ani o muži, který přistoupil v pátém patře, Susan nic neví. Ovšem účetního Larryho Fishbeina trochu znala. Slyšela ho, jak si stěžuje, že v účetních knihách firmy, ve které právě dělal audit je něco divného. Prý se tam ztrácely nějaké peníze. A ať už byl kdekoliv, prý tam panovalo strašné horko. Takové, že se tam ani nedal hrát golf.“

„Možná to bylo v Arizoně. Zavolejte k němu do firmy a zjistěte to.“

Sellitto si vzal od Sachsové číslo na firmu Larryho Fishbeina a vytočil je. Několik minut hovořil a pak se rozloučil. „Trefa. Fishbein byl ve Scottsdale. Vrátil se v úterý.“

„Á, ve Scottsdale… Tam, co měl Vetter firmu.“

„Co to znamená, Lincolne?“ dotázal se McDaniel. „Pořád nevidím motiv.“

Rhyme po chvíli odpověděl: „Andi Jessen se staví proti obnovitelné energii, že?“

„To je trochu silný výraz,“ namítla Sachsová. „Ale rozhodně jí příliš nefandí.“

„Co když uplácela firmy zabývající se alternativní energií, aby omezily výrobu, nebo nějak jinak sabotovala jejich činnost?“

„Aby udržela poptávku po energii od Algonquin Consolidated?“ dotázal se McDaniel. Když měl teď v kapse motiv, působil o něco vstřícněji.

„Přesně tak. Vetter s Fishbeinem možná disponovali informacemi, které by ji potopily. Kdyby byli při různých incidentech zavražděni jen oni dva, vyšetřovatelé by si mohli položit otázku, jestli mezi oběma případy neexistuje spojitost. A tak to Andi navlíkla tak, aby to vypadalo, že oba muži jsou náhodnými oběťmi, a nikdo si je nedal dohromady. Proto se ta ultimáta ani nedala splnit. Ona totiž nechtěla, aby je někdo splnil. Potřebovala, aby k útokům opravdu došlo.“

Rhyme se obrátil na Sachsovou. „Sežeň jména zraněných a prověř jejich minulost. Možná byl někdo z nich taky jejím cílem.“

„Jistě, Rhyme.“

„Jenže,“ pravil Sellitto s neobvyklou naléhavostí v hlase, „existuje třetí výhrůžný dopis – ten e-mail. Z toho vyplývá, ze Jessen musí zabít ještě někoho dalšího. Kdo má být příští oběť?

Rhyme pokračoval v co nejrychlejším psaní do textového procesoru. Na okamžik upřel pohled na digitální hodiny na stěně. „To nevím. A máme necelé dvě hodiny na to, abychom to zjistili.“

71

Navzdory hrůze z Galtových útoků nemohl Charlie Sommers popřít jistou rozjařenost, která ho naprosto…, inu, elektrizovala.

Udělal si přestávku na kávu, kterou strávil čmáráním plánků (samozřejmě na ubrousek) k jednomu možnému vynálezu: k novému způsobu dopravy vodíkového plynu do palivových článků pro domácnosti. Momentálně se vracel na hlavní podlaží výstavy nové energii v Manhattanském společenském centru na West Side, nedaleko od řeky Hudson. Sál byl plný tisícovek nejkreativnějších lidí na světě: vynálezců, vědců, profesorů, ale i neodmyslitelných investorů, z nichž všichni se zde věnovali jediné věci: alternativní energii. Jak ji vyrobit, dopravit, uskladnit a upotřebit. Byla to největší konference svého druhu na světě, která se časově shodovala s Dnem Země. Svedla dohromady lidi, kteří si uvědomovali význam energie, ale současně věděli, jak je důležité nakládat s ní velmi odlišnými způsoby, než jsme dosud byli zvyklí.

Když Sommers procházel sály futuristického společenského centra – dokončeného teprve asi před měsícem –, srdce mu bušilo jako školákovi na první fyzikální olympiádě. Cítil závrať, otáčel hlavou ze strany na stranu a hltavě si prohlížel stánky a expozice: firmy provozující větrné farmy, neziskové organizace shánějící finanční podporu na stavbu mikrosítí v odlehlých koutech rozvojových zemí, firmy zužitkovávající solární energii, firmy provádějící geotermální průzkum i menší podniky, které vyráběly nebo instalovaly fotovoltaická pole, setrvačníkové systémy, zařízení na uskladnění kapalného sodíku, baterie, supravodivé přenosové systémy, inteligentní elektrické sítě…, seznam byl nekonečný.

A naprosto fascinující.

Sommers došel ke třímetrovému stánku své firmy, který se nacházel v zadní části haly.

ALGONQUIN CONSOLIDATED POWER AND LIGHT

ODDĚLENÍ SPECIÁLNÍCH PROJEKTŮ

CHYTŘEJŠÍ ALTERNATIVA™

Ačkoliv byla firma Algonquin Consolidated pravděpodobně větší než pět největších zdejších vystavovatelů dohromady, pronajala si na výstavě o nových energiích jen nejmenší možný stánek a Sommers byl jediný člověk, který u něj firmu zastupoval.

Což docela jasně naznačovalo, co si generální ředitelka Andi Jessen o obnovitelných zdrojích myslí.

Sommersovi to však nevadilo. Jistě, zastupoval zde svou firmu, ale také se sem přišel seznámit s lidmi a navázat vlastní kontakty. Jednoho dne – doufal, že to bude brzy – měl v plánu z Algonquin Consolidated odejít a začít se plně věnovat vlastní firmě. O svých soukromých projektech mluvil s nadřízenými velmi otevřeně a nikdo z vedení Algonquin Consolidated nikdy neměl problém s tím, co dělá ve volném čase. Vynálezy, které vytvářel doma, by je stejně nezajímaly – ani systém úspory vody v kuchyni Sink-Rynicity, ani takzvaný Volt-Collector, což byla přenosná krabička, která využívala pohybu vozidel k výrobě energie a jejímu uskladnění v baterii, kterou pak člověk mohl doma připojit například ke svítidlu, a snížit tak spotřebu energie.

Král megawattů…

Jeho firma se jmenovala Sommers Illuminating Innovations, Inc., už byla zapsaná v obchodním rejstříku a figuroval v ní on, jeho manželka a její bratr. Název byl jakousi variací na jméno firmy Edison Illuminating Company, kterou kdysi založil Thomas Edison a jež se stala první investory vlastněnou společností veřejných služeb a provozovatelem první elektrické sítě.

Sommers měl sice možná v sobě špetku – malinkou špetku –Edisonova génia, ale nebyl to podnikatel. Ve finančních záležitostech tápal. Když ho napadlo vytvářet regionální sítě, aby menší výrobci mohli prodávat přebytečnou elektřinu firmě Algonquin Consolidated a dalším velkým energetickým společnostem, jeden jeho přítel z branže se tomu jen zasmál. „A proč by měla Algonquin Consolidated chtít kupovat elektřinu, když se zabývá jejím prodejem?“

„No,“ odpověděl Sommers a překvapeně zamrkal nad kamarádovou naivitou, „protože je to efektivnější. Sníží se cena elektřiny pro zákazníky a omezí se riziko výpadků.“ Bylo to tak zjevné.

Přítelův opětovný smích naznačoval, že ve skutečnosti je možná naivní Sommers.

Vynálezce vstoupil do stánku, rozsvítil a sundal ceduli PŘIJDU HNED. Posadil se a nasypal si do misky další bonbony. (Šéfové firmy vetovali návrh, aby se před stánek postavila modelka v šatech s hlubokým výstřihem a usmívala se na návštěvníky, jak tomu bylo u některých jiných vystavovatelů.)

Ne, on se musel usmívat sám. A tak se křenil jako divý, volal gesty návštěvníky k sobě a rozmlouval s nimi o energii.

A když měl právě náhodou přestávku, posadil se, rozhlížel se kolem sebe a přemýšlel, co by se asi honilo hlavou Thomasi Edisonovi, kdyby procházel těmito sály. Sommers měl pocit, že by byl slavný vynálezce uchvácený a nadšený, ale ne ohromený. Výroba elektrické energie a charakter elektrické sítě se koneckonců v posledních 125 letech nijak významně nezměnily. Měřítko bylo větší, účinnost vyšší, ale všechny základní systémy, které se dnes používaly, byly známy už v Edisonově době.

Dost možná by Edison závistivě hleděl na dnešní halogenové žárovky, protože by si pamatoval, jak obtížné bylo najít do jeho žárovek funkční vlákno. A asi by se rozesmál při pohledu na jaderné mikroreaktory, které se mohly přesouvat na lodích tam, kde byly zapotřebí (Edison už v prvních letech devatenáctého století předpověděl, že jednoho dne bude generátory pohánět jaderná energie). Bezpochyby by ovšem užasl nad samotnou budovou společenského centra. Architekt se totiž vůbec nesnažil zakrýt útroby stavby: nosníky, zdi, vzduchotechniku, ba ani části podlahy, na nichž se leskla měd a nerezová ocel.

Jako bychom se nacházeli uvnitř obrovského spínacího ústrojí, Pomyslel si Sommers.

Manažer speciálních projektů však zůstával ve střehu. Vynálezy mají i svou stinnou stránku. Výroba první žárovky se změnila v úpornou bitvu – nejen technologickou, ale i právní. Desítky lidí sváděly nelítostný a vleklý boj za to, aby si mohli připsat zásluhy – a zisky – za vynález žárovky. Jako vítězové nakonec vyšli Thomas Edison a Angličan Joseph Wilson Swan, ovšem zanechali za sebou bojiště poseté soudními žalobami, zlobou, špionáží a sabotážemi. A také zničenými kariérami.

Sommers o těchto věcech přemýšlel, protože před chvílí spatřil kousek od stánku Algonquin Consolidated podezřelého muže v brýlích a čepici. Podezřelý byl proto, že se zdržoval u dvou zcela odlišných stánků opodál. První firma vyráběla zařízení pro geotermální průzkum, která dokázala vyhledávat horká místa hluboko pod povrchem. Druhá pak konstruovala hybridní motory pro malá vozidla. Sommers ovšem věděl, že člověka se zájmem o geotermální energii by hybridní motory pravděpodobně nezajímaly.

Jistě, o Sommerse a firmu Algonquin Consolidated nejevil ten muž prakticky žádný zájem, ale klidně mohl fotografovat některé vynálezy a prototypy, které byly na stánku vystaveny. Špionážní kamery jsou dnes mimořádně důmyslné.

Sommers se otočil, aby odpověděl na otázku jakési ženě. Když přesunul pohled zpátky, muž – špion, byznysmen nebo možná jen zvědavý návštěvník – už byl pryč.

O deset minut později proud návštěvníků znovu zeslábl a Sommers se rozhodl, že si zajde na toaletu. Požádal muže ve vedlejším stánku, aby mu pohlídal věci, a vydal se téměř opuštěnou chodbou k pánským záchodkům. Skutečnost, že jeho stánek byl malý a nacházel se v levnější části výstavní plochy, měla i své výhody: člověk měl toaletu prakticky jen pro sebe. Sommers odbočil do chodby, jejíž módní ocelovou podlahu zdobily výčnělky, které měly zřejmě napodobovat palubu kosmické stanice nebo rakety.

Když byl šest metrů od dveří, začal mu zvonit mobilní telefon.

Sommers číslo neznal, ale podle předčíslí šlo o místní pevnou linku. Na chvíli se zamyslel a pak stiskl tlačítko ODMÍTNOUT.

Charlie Sommers pokračoval v chůzi k toaletě. Přitom si všiml naleštěné měděné kliky dveří a napadlo ho: Tady se tedy rozhodně nešetřilo. Není divu, že nás ten stánek vyšel tak strašně draho.

72

„Prosím,“ mumlala Sachsová nahlas a skláněla se nad mikrofonem. „Vezměte to, Charlie! Prosím!“

Před okamžikem zatelefonovala Sommersovi, ale hned po prvním zazvonění se sepnula hlasová schránka.

Sachsová to zkoušela znovu.

„No tak!“ vykřikl i Rhyme.

Dvě zazvonění…, tři…

A konečně to v reproduktoru cvaklo. „Haló?“

„Charlie, tady Amélie Sachsová.“

„Ó, vy jste mi před minutkou volala? Zrovna jsem šel…“

„Charlie,“ skočila mu do řeči Amélie, „hrozí vám nebezpečí.“

„Cože?“

„Kde teď jste?“

„Ve společenském centru, chystám se… Jak to myslíte, že mi hrozí nebezpečí?“

„Jste poblíž něčeho kovového? Něčeho, co by mohlo způsobit obloukový výboj nebo na co by se dal připojit živý kabel?“

Sommers se stroze zasmál. „Zrovna stojím na kovové podlaze. A chystal jsem se otevřít dveře toalety s kovovou klikou.“ Náhle se z jeho hlasu veškerý humor vytratil. „Chcete říct, že by to tu mohlo být pod proudem?“

„Je to možné. Okamžitě sejděte z té kovové podlahy.“

„Tomu nerozumím.“

„Přišlo další ultimátum se lhůtou. Půl sedmé večer. My se však domníváme, že ty útoky – na hotel, na výtah – nemají s hrozbami nebo požadavky nic společného. Je to jen záminka k útokům na konkrétní lidi. A vy byste mohl být jedním z nich.“

„Já? Proč?“

„Tak především se přesuňte někam do bezpečí.“

„Vrátím se do hlavního křídla. Je tam betonová podlaha. Moment.“ O chvíli později řekl: „Dobrý. Totiž, někoho jsem tu viděl, pozoroval mě. Ale myslím, že Galt to nebyl.“

„Charlie,“ ozval se Rhyme, „tady je Lincoln. Myslíme si, že Ray Galt byl jen zástěrka. A že je pravděpodobně mrtvý.“

„Takže za těmi útoky stojí někdo jiný?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Andi Jessen. Ten muž, kterého jste viděl, by mohl být jejj bratr Randall. Důkazy naznačují, že pracují společně.“

„Cože? To je šílené. A proč hrozí nebezpečí zrovna mně?“

Sachsová se opět ujala slova: „Někteří lidé zabití při předchozích útocích se zabývali výrobou alternativní energie. Stejně jako vy. Domníváme se, že Jessen možná uplácí firmy podnikající v oblasti obnovitelné energie, aby snížily výrobu nebo zvýšily poptávku po elektřině od Algonquin Consolidated.“

Nastala chvíle ticha. „No, je pravda, že jeden z mých projektů se zabýval konsolidací regionálních sítí tak, aby mohly být soběstačnější – a začaly dodávat šťávu do velkých sítí, jako je síť Algonquin Consolidated. Tohle by pro ni možná mohl být problém.“

„Nebyl jste v poslední době ve Scottsdale?“

„Ano, pracuji na několika projektech solárních farem, mimo jiné i nedaleko odtamtud. V Kalifornii jsou větrné farmy a geotermální energie. V Arizoně jsou většinou solární farmy.“

„Přemýšlela jsem o něčem, co jste mi říkal, když jsem se s vámi seznámila ve firmě,“ prohlásila Sachsová. „Proč o pomoc s naším vyšetřováním požádala zrovna vás?“

Sommers se zarazil. „Máte pravdu. Mohla o to požádat deset jiných lidí.“

„Myslím, že na vás chystala léčku.“

Sommers po chvíli zalapal po dechu a hlesl: „Ježíšikriste.“

„Co je?“ zeptal se Rhyme.

„Možná nakonec nejsem ohrožen jenom já. Přemýšlejte o tom všichni tady na výstavě jsou pro Algonquin Consolidated hrozbou. Celá akce je přece zaměřená na alternativní energii, mikrosítě, decentralizaci… Jestli je Andi tak posedlá touhou udělat z Algonquin Consolidated největšího dodavatele energie v Severní Americe, mohla by pokládat za hrozbu každého vystavovatele.

„Pracuje ve firmě někdo, komu můžeme věřit? Někdo, kdo by ve vaší budově odpojil elektřinu? A neřekl o tom Andi?“

„Jenže naše firma tady nemá síť. Je to podobné jako u některých tras metra; společenské centrum si vyrábí vlastní šťávu. Generátor stojí hned vedle. Neměli bychom to tu evakuovat?“

„Museli by lidé procházet po kovové podlaze, aby se dostali ven?“

„Ano, většina ano. Hlavní vestibul a nákladové rampy jsou z oceli. Z čisté nenatřené oceli. A víte, jak velké množství elektřiny to tady napájí? V den, jako je tento, se výkon blíží dvaceti milionům wattů. Podívejte, můžu sejít dolů a najít napájecí zdroj. A možná se mi pak podaří odpojit jističe. Mohl bych…“

„Ne, my potřebujeme zjistit, co přesně dělají. A jak to dělají. Zavoláme vám, jen co budeme vědět více. Hlavně nikam nechoďte!“

73

Zpocený a zběsilý Charlie Sommers se rozhlédl po desetitisícovkách návštěvníků výstavy o nové energii, z nichž někteří doufali, že na tomto oboru vydělají majlant, jiní chtěli jeho prostřednictvím pomoci planetě nebo ji přímo zachránit a ještě jiní tu byli jen proto, že návštěvu výstavy pokládali za příjemné využití volného času.

Nechyběli mezi nimi mladí lidé, které – podobně jako jeho před pár lety – návštěva výstavy přiměje k tomu, aby si po skončení střední školy vybrali jiný obor, než měli původně v plánu. Více fyziky, méně cizích jazyků a dějepisu. A aby se stali Edisony své generace.

Ti všichni teď byli v ohrožení.

Nikam nechoďte, řekla mu policie.

Lidé rejdili sem a tam a v rukou nesli tašky s reklamními předměty vystavovatelů – pestrobarevné tašky potištěné firemními logy jako Volt Storage Technologies, Next Generation Batteries, Geothermal Innovations.

Nikam nechoďte…

Sommersova mysl se však právě nacházela v módu, kterému jeho manželka říkala „Charlie-dum“. Točila se téměř samovolně, jako dynamo, jako setrvačník pro skladování energie. Deset tisíc otáček za minutu. A právě teď myslela na spotřebu energie Manhattanského společenského centra. Dvacet megawattů.

Dvacet milionů wattů.

Výkon rovná se napětí krát proud…

Kdyby se takové množství elektrické energie přesměrovalo do vodivé konstrukce centra, usmrtilo by tisíce lidí. Obloukové výboje nebo i „obyčejné“ zemní proudy by rázem projely lidskými těly, vyžádaly si spoustu životů a zanechaly po sobě čoudící hromady masa, šatů a vlasů.

Nikam nechoďte…

Jenže Charlie Sommers prostě nemohl nikam nejít.

Navíc stejně jako každý vynálezce neztrácel ze zřetele praktické detaily. Randall a Andi Jessenovi určitě generátor nějakým způsobem zajistili. Nemohli riskovat, že policie jejich plán odhalí, zavolá obsluze a nechá zařízení jednoduše odpojit. Z generátoru do budovy však muselo vést nějaké hlavní vedení, pravděpodobně místní distribuční linka s napětím 138 000 voltů. Pokud chtěli Jessenovi pustit proud do podlah, do schodiště, do klik od dveří nebo možná znovu do výtahů, museli se na tuto linku nějak napojit.

Sommers začal přemýšlet:

Návštěvníci výstavy se nemohou šťávě vyhnout.

Nemohou se před ní ochránit.

Takže se jí musí useknout hlava.

O žádném nikam nechoďte nemohlo být řeči.

Kdyby se mu podařilo najít napájecí vedení dříve, než na ně Randall Jessen napojí vlastní smrtící větev, dokázal by je vyzkratovat. Prostě by na ně připojil kabel a poslal ho na zpětný zdroj. Vzniklý zkrat doprovázený stejně silným obloukovým výbojem, jako byl ten na autobusové zastávce před pár dny, by v generátoru společenského centra odpojil jističe a eliminoval nebezpečí. Naskočil by sice systém nouzového osvětlení, avšak ten pracoval s nízkým napětím – pravděpodobně byl napájený z dvanáctivoltových olověných akumulátorů. Při tak malém napětí by rozhodně nikomu nehrozil těžký zásah elektrickým proudem. Pár lidí by uvízlo ve výtazích, možná by nastala panika. Počet raněných by však byl minimální.

Poté však na něj dolehla realita. Jediným způsobem, jak systém vyzkratovat, bylo provést nejnebezpečnější proceduru v elektrárenském oboru: holýma rukama pracovat s vedením o napětí 138 000 voltů. O něco takového se někdy pokusili jen špičkoví elektrikáři. Při práci stáli na izolovaných kbelících nebo se spouštěli z vrtulníků, aby eliminovali riziko kontaktu se zemí, a na sobě rněli „Faradayovy obleky“ z jemné kovové síťoviny. Když se tímto způsobem dotkli vedení vysokého napětí, v podstatě se stali jeho součástí a přes jejich těla proudily statisíce voltů.

Charlie Sommers se nikdy nepokoušel pracovat s vysokým napětím holýma rukama, ale věděl, jak se to dělá – teoreticky.

Jako pták na drátě…

Ve výstavním stánku Algonquin Consolidated nyní sebral svůj až dojemně chudý box s nářadím a od kolegy-vystavovatele si vypůjčil kus lehkého kabelu pro přenos vysokého napětí. Nato odběhl do potemnělé chodby a našel v ní služební východ. Podíval se na měděnou kliku, na malý okamžik zaváhal a pak zprudka otevřel dveře a vnořil se do temnoty několikapatrového sklepenemní pod budovou.

Nikam nechodte?

To asi těžko.

74

Muž seděl na předním sedadle své bílé dodávky, ve které panovalo horko, protože klimatizace byla vypnutá. Nechtěl stát se zapnutým motorem a poutat na sebe pozornost. Parkující vozidlo v pořádku. Parkující vozidlo se zapnutým motorem exponenciálně zvyšuje podezření.

Po tváři mu stékal pot. On si ho však sotva všiml. Přitiskl si sluchátko ještě těsněji na ucho. Pořád nic. Zvýšil hlasitost. Ozvalo se zašumění, jedno nebo dvě cinknutí, prasknutí.

Přemýšlel o slovech, která během dneška odeslal e-mailem: Neuposlechnete-li mě ani tentokrát, následky budou daleko, daleko větší než v případě oněch drobných incidentů ze včerejška a předvčerejším a ztráty na životech daleko vyšší.

Ano i ne.

Naklonil hlavu a chvíli poslouchal další slova proudící do mikrofonu ukrytého v generátoru, který včera nastražil ve škole v čínské čtvrti. Generátor v podstatě představoval trojského koně, kterého ohledávací jednotka tak úslužně dovezla přímo do domu Lincolna Rhyma. Díky tomu měl muž již nyní docela dobrý přehled o složení a poloze jednotlivých Rhymových pomocníků. Detektiv Lon Sellitto z newyorské policie a Tucker McDaniel, zástupce zvláštního agenta FBI, byli momentálně pryč – odjeli na městský magistrát, kde hodlali koordinovat obranu společenského centra.

Amélie Sachsová s Ronem Pulaským zase uháněli do centra samotného, aby se v něm pokusili vypnout elektřinu. Ztráta času, pomyslel si muž.

A vzápětí ztuhnul, poněvadž uslyšel hlas Lincolna Rhyma. „Poslyš, Mele, potřebuju, abys odvezl ten kabel do laboratoře Queensu.“

„Ten…“

„Ten kabel!“

„Který?“

„Kolik je tam sakra kabelů?“

„Asi čtyři.“

„No, tak já myslím ten, který Sachsová s Pulaským našli v té škole v čínské čtvrti. Chci, aby vyškrábli stopové důkazy z mezery mezi izolací a drátem samotným a projeli je jejich elektronovým mikroskopem.“

Následovalo šustění igelitu a papíru. A o chvíli později kroky „Vrátím se za čtyřicet minut, možná za hodinu.“

„Mně je jedno, kdy se vrátíš. Podstatné pro mě je, kdy mi zavoláš výsledky.“

Další kroky a žuchnutí.

Mikrofon byl velmi citlivý.

Bouchnutí dveří. Ticho. Ťukot kláves počítače a nic jiného.

A pak Rhymův křik: „Zatracená práce, Thome…! Thome!“

„Co je, Lincolne? Je ti…“

„Je už Mel pryč?“

„Vydrž.“

O chvíli později druhý muž zavolal: „Ano, jeho auto zrovna odjelo. Chceš, abych mu zavolal?“

„Ne, neobtěžuj se. Potřebuju kus kabelu. Chci zjistit, jestli dokážu napodobit něco, co udělal Randall… Dlouhý kus kabelu. Máme tu něco takového?“

„Může to být prodlužovací šňůra?“

„Ne, něco delšího. Sedm, deset metrů.“

„K čemu by mi tu byl tak dlouhý kabel?“

„Jen jsem si říkal, ze tu třeba nějaký budeš mít. No nic, tak běž nějaký sehnat. Hned.“

„A kde mám jako sehnat kabel?“

„V prodejně kabelů, do prdele. Co já vím? Asi v železářství. Jedno je na Broadwayi, ne? Kdysi tam bývalo.“

„Je tam pořád. Takže ho potřebuješ deset metrů?“

„To by mělo stačit… Co je?“

„Já jen, že nevypadáš dobře, Lincolne. Nevím nevím, jestli bych metod tebe odcházet.“

„Ano, měl bys. Měl bys dělat, oč tě žádám. Čím dřív odejdeš, tím dřív budeš zpátky a budeš mi moct dělat kvočnu do roztrhání těla. Ale teď už běž!“

Chvíli se žádný zvuk neozýval.

„No dobrá. Ale nejdřív ti zkontroluju krevní tlak.“

Další pauza.

„Tak dělej.“

Následovaly tlumené zvuky, slabé zasyčení, trhavý zvuk suchého zipu. „Není to tak zlé. Ale chci mít jistotu, že se ti zase nezvedne… jak se cítíš?“

„Jsem jenom unavený.“

„Za půl hodiny jsem zpátky.“

Na podlaze se ozvaly tlumené kroky. Dveře se ještě jednou otevřely a opět zavřely.

Muž ještě chvíli poslouchal a pak vstal. Oblékl si kombinézu opraváře kabelové televize. Vložil do brašny na nářadí pistoli Colt M1911 a přehodil si brašnu přes rameno.

Podíval se přes čelní sklo před sebe a pak do zpětných zrcátek, a když se ujistil, že ulička je prázdná, vystoupil z vozu. Znovu si ověřil, že nikde nejsou bezpečnostní kamery, a zamířil k zadním dveřím domu Lincolna Rhyma. Během tří minut vyřadil z činnosti alarm, otevřel paklíčem zámek a vklouzl do sklepa.

Tam našel elektrickou rozvodnou skříň a v tichosti se pustil do práce – i tentokrát napojil jedno ze svých dálkově ovládaných spínacích ústrojí na kabelové vedení projektované na 400 ampérú, což byl dvojnásobek hodnoty většiny ostatních domů v okolí.

Tato okolnost byla zajímavá, ale samozřejmě nikterak významná, protože muž věděl, že okamžitou smrt dokáže způsobit i drobný zlomek uvedené hodnoty.

Jedna desetina jednoho ampéru…

75

Rhyme si prohlížel důkazní tabule, když v jeho domě vypadla elektřina.

Počítačový monitor zčernal a elektronika se s heknutím odmlčela. Červené, zelené a žluté oči LED kontrolek na přístrojích kolem něj pohasly.

Rhyme začal otáčet hlavu ze strany na stranu.

Ze sklepa sem dolehlo vrznutí dveří. A pak se ozvaly kroky – nikoliv samotné našlapování, ale spíš chabé protesty starého vyschlého dřeva sténajícího pod tíhou lidského těla.

„Haló?“ křikl Rhyme. „Thome? Jsi to ty? Elektřina. Něco se stalo s elektřinou.“

Vrzavý zvuk zesílil. A pak vymizel. Rhyme se otočil na vozíku kolem dokola a prohlédl si celou místnost. Jeho oči těkaly stejně, jako kdysi těkaly bezprostředně po příchodu na místo činu, kde hltavě vstřebávaly veškeré relevantní důkazy a dělaly si první obrázek o charakteru místa. A také hledaly možné nástrahy: místa, na nichž by se stále mohl ukrývat pachatel, možná zraněný, možná zpanikařený a možná chladně vyčkávající na příležitost zabít policejního důstojníka.

Další vrznutí.

Rhyme se znovu otočil na vozíku o tři sta šedesát stupňů, ale nic neviděl. Poté si všiml, že na jednom vyšetřovacím stole v protějším koutě místnosti leží mobilní telefon. Přestože se zbytek domu ocitl bez energie, telefon samozřejmě fungoval dál.

Baterie…

Rhyme posunul prst na touchpadu dopředu a vozík Storm Arrow bleskurychle zareagoval. Kriminalista dojel ke stolu, zastavil se zády ke dveřím a upřeně se zahleděl na přístroj. Neležel dál než padesát centimetrů od jeho obličeje.

Indikátor stavu baterie žhnul zeleně. V přístroji bylo dost šťávy na spoustu dlouhých hovorů.

„Thome?“ zavolal znovu. Nic

Skrz telegraf svých spánků a tepajících žil na krku ucítil Rhyme, že mu buší srdce.

Byl v místnosti sám a fakticky nepohyblivý. Nacházel se necelého půl metru od telefonu, a přesto na něj mohl pouze hledět. Vytočil se lehce bokem a pak se rychle obrátil zpátky, takže vozík bouchl do stolu a mírně telefon rozhýbal. Přístroj se však nehnul z místa.

V tu chvíli si Pdiyme uvědomil, že se v místnosti změnila akustika, což mu prozradilo, že nově příchozí vstoupil dovnitř. Znovu bouchl do stolu. Než se však telefon stačil posunout o něco blíže k němu, ozvaly se na podlaze za Rhymem dusavé kroky. Přes jeho rameno se natáhla ruka v rukavici a zmocnila se telefonu.

„To jste vy?“ dotázal se Rhyme naléhavě člověka za sebou. „Randall? Randall Jessen?“

Žádná odpověď.

Za Rhymem se teď ozývalo jen jakési slabé cvakání. A pak lehký náraz, který kriminalista cítil v ramenou. Indikátor stavu baterie vozíku, který se nacházel na touchpadu, náhle zčernal. Vetřelec ručně uvolnil brzdu a odjel s vozíkem na místo osvětlené pruhem chabého slunečního světla, které sem proudilo oknem.

Pak vozík pomalu otočil.

Rhyme otevřel ústa, aby něco řekl, jenže pak jen přimhouřil oči a pozorně si prohlédl obličej před sebou. Chvíli neříkal nic a pak překvapeně zašeptal: „To není možné.“

Plastická operace byla velmi zdařilá, ale některé nejvýraznější rysy přesto muži ve tváři zůstaly. A kromě toho: jak by mohl Rhyme nepoznat Richarda Logana alias Hodináře, muže, jenž se měl právě nyní ukrývat v jedné nevábné části Mexico City?

76

Logan vypnul mobilní telefon, který se Lincoln Rhyme zřejmě zoufale snažil nějakým způsobem použít.

„Tohle nechápu,“ řekl kriminalista.

Logan si sundal z ramene brašnu na nářadí, položil ji na podlahu, sehnul se k ní a otevřel ji. Zalovil v ní dlouhými prsty a vytáhl notebook a dvě bezdrátové videokamery. Jednu odnesl do kuchyně a nasměroval na zadní uličku. Druhou položil do předního okna. Zapnul počítač, umístil ho na nedaleký stůl a zadal několik příkazů. Na displeji se okamžitě objevily záběry z uličky a chodníku před domem. Byl to stejný systém, jaký Logan použil v Battery Park Hotelu, kde špehoval Vettera, aby zvolil nejlepší okamžik, kdy sepnout spínač: jakmile se kůže dotkne kovu.

Poté Logan zvedl hlavu. Slabě se zasmál a zamířil k tmavé krbové římse, na které ležely kapesní hodinky.

„Pořád máte můj dárek,“ zašeptal. „Máte ho…, máte ho venku, vystavený.“ Byl zjevně v šoku. Předpokládal, že Rhyme nechal starobylé breguety rozebrat a každou součástku ohledat, aby zjistil, kde Logan bydlí.

Ačkoliv byli nepřátelé a Logan byl odhodlán Rhyma za chvíli zabít, přesto kriminalistu nesmírně obdivoval a z nějakého důvodu ho těšilo, že Rhyme ponechal unikátní hodinky nedotčené.

Když o tom však přemýšlel, dospěl k závěru, že kriminalista je přece jen nechal rozebrat do posledního pera a kolečka, poskytl je technikům k ohledání, ale pak hodinový strojek opět řádně složil.

Což znamenalo, že i Rhyme byl tak trochu hodinář.

Vedle hodinek byl vzkaz, který přišel spolu s nimi. Logan v něm jednak vyjadřoval Rhymovi uznání, a jednak mu zlověstné sliboval, že se ještě setkají.

Kterýžto slib tímto dodržel.

Kriminalista se pomalu vzpamatovával z šoku. „Každou chvíli se někdo vrátí,“ prohodil.

„Ne, Lincolne. Nevrátí.“ Logan mu přesně vyjmenoval, kde se momentálně nacházejí všichni lidé, kteří byli ještě před patnácti minutami v pokoji.

Rhyme se zamračil. „Jak jste to…? Ale ne. No jistě, ten generátor. Měl jste v něm štěnici.“ Znechuceně zavřel oči.

„Přesně tak. Takže vím, kolik mám času.“

Richard Logan si pomyslel, že ať už se v jeho životě odehrávalo cokoliv, vždycky přesně věděl, kolik má času.

Rozčarování v Rhymově tváři se poté změnilo v nechápavost. „Takže za Raye Galta se nevydával Randall Jessen. Nýbrž vy.“

Logan si láskyplně prohlédl breguety a porovnal jejich čas s vlastními hodinkami. „Pořád je natahujete.“ Vrátil je na místo. „Přesně tak. Už týden jsem Raymond Galt, elektrikář a potížista.“

„Ale vždyť jsem vás zároveň viděl na těch záběrech z letištní bezpečnostní kamery… Dostal jste zakázku zabít v Mexiku Rodolfa Lunu.“

„To není úplně přesné. Jeho kolega Arturo Diaz byl na výplatní listině jednoho z velkých drogových kartelů z Puerto Vallarta. Luna je jeden z posledních poctivých policajtů, kteří ještě v Mexiku zbyli. Diaz si mě chtěl najmout na jeho vraždu. Jenže já měl moc práce. Za jistý poplatek jsem však souhlasil, že budu předstírat, že se na jeho vraždu chystám, aby podezření nepadlo na Diaze. Koneckonců to dobře posloužilo i mým vlastním cílům. Potřeboval jsem, aby si všichni – a zejména vy – mysleli, že jsem někde jinde než v New Yorku.“

„Ale na tom letišti…“ Rhymův hlas se změnil ve zmatený šepot. „Vždyť jste byl v tom letadle. Ty záběry z kamer. Viděli jsme vás, jak nasedáte do toho auta a ukrýváte se pod plachtou. A pak vás viděli v Mexico City a na cestě z letiště. Ještě před hodinou vás viděli ve čtvrti Gustavo Madero. Vaše otisky a…“ Rhyme se zarazil. Zavrtěl hlavou a nasadil odevzdaný úsměv. „Proboha. Vy jste vůbec neodjel z letiště.“

„Ne, neodjel.“

„Vyzvedl jste si tu zásilku a přímo před kamerou jste schválně nastoupil do auta, které ale jen odjelo ze záběru. Pak jste ten balíček předal někomu jinému a odletěl zpátky na východní pobřeží. Diazovi muži přitom neustále hlásili, že jste v Mexico City – aby si všichni mysleli, že jste opravdu tam. Kolik Diazových lidí v tom jelo?“

„Něco přes dvacet.“

„Takže žádné auto do Gustavo Madero neujelo?“

„Ne.“ Lítost byla emoce, kterou Logan pokládal za neefektivní, a tím i zbytečnou. Přesto vnímal – aniž by to jím osobně jakkoliv pohnulo –, že cosi na Lincolnu Rhymovi nyní opravdu vzbuzuje lítost. Kromě toho se mu zdál kriminalista menší, než když se setkali naposledy. Téměř křehký. Možná byl nemocný. Což bylo dobře, usoudil Logan: elektřina proudící jeho tělem alespoň dokoná dílo rychleji. Logan si rozhodně nepřál, aby Lincoln Rhyme trpěl.

„Vy jste očekával útok na Lunu,“ dodal, jako by chtěl kriminalistu utěšit. „Zabránil jste Diazovi, aby ho zabil. Nikdy by mě nenapadlo, že na to přijdete včas. Ale když se nad tím tak zamyslím, vlastně by mě to nemělo překvapovat.“

„Ale vás jsem nezastavil.“

Logan během své dlouhé profesionální kariéry zabil bezpočet lidí. Většina z nich se tváří v tvář smrti zvláštně zklidnila, jako by pochopila nevyhnutelnost toho, co přijde. Rhyme však zašel ještě dál. Jako by téměř cítil úlevu. Možná Logan viděl v jeho tváři příznaky nějaké smrtelné nemoci. Anebo Rhyme vzhledem k postižení jednoduše ztratil vůli k životu. Rychlá smrt tak pro něj bude požehnáním.

„Kde je Galtovo tělo?“

„V Topeništi – to je turbínovna v sídle Algonquin Consolidated. Nic z něj nezůstalo.“ Logan se podíval na notebook. Vzduch byl stále čistý. Sebral kus středně silného kabelu značky Bennington a připojil jeden konec k nedaleké zásuvce na 220 voltů. Cele měsíce studoval elektřinu. A tak k ní dnes měl stejně důvěrný vztah jako k jemným soukolím a perům v hodinách a hodinkách.

V kapse cítil tíhu dálkového ovladače, kterým za chvíli opět zapne proud a vyšle do kriminalistova těla tolik ampérů, že ho to okamžitě zabije.

Když ovíjel druhý konec kabelu kolem Rhymovy paže, kriminalista řekl: „Ovšem jestli jste měl v tom generátoru štěnici, musel jste taky slyšet, co jsme říkali předtím. Víme, že skutečným pachatelem není Raymond Galt, že sloužil jen jako návnada. A taký víme, že Andi Jessen chtěla zabít Sama Vettera a Larryho Fishbeina. Takže ať už ty pasti nastražil její bratr nebo vy, ona bude každopádně zatčena a…“

Logan se na Rhyma jen letmo podíval, ale i to kriminalistovi stačilo, aby nasadil výraz pochopení a současně naprosté odevzdanosti. „Ale o to tady nejde, že? O to tady vůbec nejde.“

„Ne, Lincolne. O to tady nejde.“

77

Nikoliv pták na drátě, nýbrž nad drátem.

Charlie Sommers se houpal ve vzduchu na nejnižším podzemním podlaží Manhattanského společenského centra. Visel na improvizované smyčce nacházející se přesně šedesát centimetrů od červeně izolovaného kabelu nesoucího napětí 138 000 voltů.

Kdyby zde místo elektřiny protékala voda, pak by se tlak v kabelu před ním zhruba rovnal hydrostatickému tlaku na mořském dně – miliony kilogramů na centimetr čtvereční, které čekají na sebemenší příležitost rozdrtit ponorku v placatý a zkrvavený kovový plát.

Hlavní vedení zavěšené na izolovaných skleněných podpěrách se nacházelo tři metry nad zemí a vedlo ze zdi přes celé podzemí k vlastní rozvodně společenského centra, která byla situována na protějším konci potemnělého prostoru.

Protože se Sommers nemohl dotýkat holého drátu a současně čehokoliv spojeného se zemí, vyrobil si improvizovanou smyčku z požární hadice, kterou na dvou místech připevnil k můstku vedoucímu nad kabelem. Poté se namáhavě spustil dolů a vsoukal se do oka smyčky. Přitom jen vroucně doufal, že jsou požární hadice vyrobené výlučně z gumy a plátna; kdyby byla hadice z nějakého důvodu zesílená kovovými drátky, stal by se za pár minut hlavním protagonistou jednorázového zemního zkratu a kompletně by se vypařil.

Kolem krku měl kus kabelu o světlosti 1/0, který si vypůjčil ze stánku vedle expozice Algonquin Consolidated. Nyní vytáhl švýcarský nůž a pomalu začal z kabelu odkrajovat tmavě červenou izolaci. Jakmile skončí, odstraní podobným způsobem izolaci z vysokonapěťového vedení a odhalí hliníkové prameny. A pak nechráněnýma rukama oba kabely propojí.

Načež se stane jedna ze dvou věcí.

Budto nic.

Anebo zemní zkrat… a pára.

V prvním případě pak Sommers opatrně natáhne druhý konec svého kabelu a dotkne se jím nedalekého zpětného zdroje – například některého železného nosníku spojeného se základy společenského centra. Výsledkem by byl spektakulární „kraťas“, který by spolehlivě vyhodil jističe v generátorovně centra.

A pokud šlo o něj…, inu, Charlie Sommers samotný by sice uzemněný nebyl, ale takto vysoké napětí by vytvořilo obrovský obloukový výboj, který by ho snadno mohl upálit.

Sommers věděl, že Randall a Andi Jessenovi už na žádné lhůty neberou ohled a mohli by svou větev připojit v kterémkoliv okamžiku, a tak pracoval rychle a horečně z kabelu odkrajoval krvavě rudou izolaci. Zkroucené kusy dielektrika dopadaly na podlahu pod ním a Sommers se nedokázal ubránit myšlence, že jsou jako okvětní lístky, které opadají z usychajících růží v krematoriu nedlouho poté, co se smuteční hosté vrátili domů.

78

Richard Logan sledoval, jak Rhyme hledí z jednoho z velkých oken domu směrem k East River. Někde tam se nad ponurou siluetou nábřeží pánovitě vzpínaly šedočervené věže Algonquin Consolidated. Komíny odtud nebyly vidět, ale Logan předpokládal, že během chladných dní Rhyme vidí chuchvalcovitá oblaka kouře stoupající k obloze.

Kriminalista zavrtěl hlavou a zašeptal. „Takže si vás vůbec nenajala Andi Jessen.“

„Ne.“

„Ona je terč, že je to tak? Snažíte se to na ni hodit.“

„Přesně tak.“

Rhyme kývl směrem k brašně na nářadí u Loganových nohou. „Máte v ní důkazy, které usvědčují ji a jejího bratra. Nastrčíte je tady, jako by Andi s Randallem zabili i mě. Stejně jako nastrkáváte důkazy pořád. Ty stopy z městského magistrátu, ten světlý vlas, to řecké jídlo. Někdo si vás najal, abyste vyvolal dojem, že Andi využila Raye Galta k vraždě Sama Vettera a Larryho Fishbeina… Proč právě jich?“

„Nešlo konkrétně o ně. Obětí mohl být kdokoliv z té konference o alternativní energii v Battery Park Hotelu nebo kdokoliv z Fishbeinovy účetní firmy. Každý tam mohl disponovat informacemi o takovém či onakém podvodu, který Andi Jessen mohla chtít ututlat.“

„Přestože ve skutečnosti žádnými podobnými informacemi nedisponovali.“

„Ne. S Algonquin Consolidated ani Andi to nemělo vůbec nic společného.“

„Takže kdo za tím stojí?“ Rhyme kabonil čelo a oči mu těkaly po důkazních tabulích, jako by před smrtí potřeboval znát odpověď na tuto záhadu. „Nedokážu na to přijít.“

Logan pohlédl na kriminalistovu vyzáblou tvář.

Lítost…

Vytáhl druhý kabel, omotal ho kolem Rhyma a připojil ho k radiátoru coby nejbližšímu uzemnění.

Richardu Loganovi z morálního hlediska nikdy nezáleželo na tom, proč si jeho klienti přejí smrt obětí, ale vždy se od klientů snažil vyzvědět motiv, protože mu to pomáhalo při plánování akce a následném úniku. Se zájmem si proto od klienta vyslechl, proč musí být Andi Jessen zdiskreditována a proč musí jít na dlouhou, velmi dlouhou dobu do vězení. „Andi je hrozbou pro nový pořádek,“ řekl nyní Rhymovi. „Její stanovisko – její velmi hlasité stanovisko, jak se zdá – zní tak, že jedinými významnými zdroji energie jsou a ještě dalších sto let budou ropa, zemní plyn, uhlí a jádro. A že obnovitelné zdroje jsou jen dětskou hračkou.“

„Prostě poukazuje na to, že císař je nahý.“

„Přesně tak.“

„Takže za tím přece jen stojí nějaká ekoteroristická skupina?“

Logan se zašklebil. „Ekoteroristi? Ale prosím vás. Vousatí nemytí idioti, kteří nedokážou ani podpálit staveniště lyžařského letoviska a nenechat se přitom chytit?“ Logan se zasmál. „Ne, Lincolne. Tady jde o peníze.“

Zdálo se, že to Rhyme pochopil. „Aha, jistě… Nezáleží na tom, že čistá energie a obnovitelné zdroje zatím tyhle velké plány příliš nenaplňují; z výstavby větrných a slunečních farem, regionálních sítí a přenosového zařízení pořád koukají obrovské zisky.“

„Přesně tak. A taky vládní dotace a daňové úlevy. Nemluvě o spotřebitelích, kteří za zelenou energii zaplatí všechno, co se jim naúčtuje, protože si myslí, že tím zachraňují planetu.“

„Když jsme vypátrali Galtův byt a ty jeho e-maily o rakovině,“ prohlásil Rhyme, „připadala nám pomsta jako motiv trochu nevěrohodná.“

„To ano. Zato chamtivost je věčná.“

Kriminalista se neubránil úsměvu. „Takže za tím stojí nějaký zelený kartel. No to je představa.“ Ještě jednou si prohlédl důkazní tabule. „Myslím, že jednoho z hráčů dokážu vydedukovat… Bob Cavanaugh?“

„Správně. Ano. To je jejich šéf. Jak jste na to přišel?“

„Poskytl nám informace očerňující Randalla Jessena.“ Rhyme přimhouřil oči. „A taky nám pomáhal v tom hotelu v Battery Parku. Možná jsme mohli Vettera zachránit… Ale jistě, ono bylo vlastně jedno, jestli zabijete jeho, Fishbeina nebo kohokoliv jiného.“

„Přesně tak. Důležité bylo, aby byla v souvislosti s útoky zatčena Andi Jessen. Zatčena, zdiskreditována a poslána do vězení. A pak tu byl další motiv: Cavanaugh býval společníkem Andina otce a nikdy se nesmířil s tím, že funkci prezidenta a generálního ředitele firmy dostala místo něj tatínkova dceruška.“

„Ale Cavanaugh nemůže být jediný.“

„Ne. V tom kartelu figurují ředitelé nejméně šesti firem dodávajících vybavení pro výrobu alternativní energie. Jsou z celého světa, ale hlavně ze Spojených států, Číny a Švýcarska.“

„Zelený kartel.“ Rhyme zavrtěl hlavou.

„Časy se mění,“ poznamenal Logan.

„Ale proč prostě nenechali Andi zabít?“

„Přesně tuhle otázku jsem si kladl taky,“ prohlásil Hodinář. „Jenže to má i jeden ekonomický aspekt. Cavanaugh a ostatní potřebovali vyřadit Andi ze hry, ale současně potřebovali, aby prudce klesla cena akcií Algonquin Consolidated. Kartel pak hodlal celou firmu převzít.“

„A ten útok na autobus?“

„Bylo třeba získat si pozornost veřejnosti.“ Logan pocítil malinké výčitky. Nedělalo mu problém je Rhymovi přiznat: „Nechtěl jsem, aby tam někdo zemřel. Ten pasažér by byl v pořádku, kdyby místo váhání nastoupil do autobusu. Ale už jsem nemohl čekat.“

„Chápu, proč jste si vybral Vettera a Fishbeina, abyste vyvolal dojem, že je chce Andi zabít – oba se angažovali v projektech alternativní energie v Arizoně. Byly to logické oběti. Ale proč chtěl kartel zavraždit i Charlieho Sommerse? Copak jeho zaměstnáním nebyl rozvoj alternativní energie?“

„Sommerse?“ Logan kývl na generátor. „Slyšel jsem, jak se o něm bavíte. A když jsem předával Berniemu Wahlovi druhý dopis, prozradil mi jeho jméno. Práskl mi i vás, mimochodem…“

„A čím jste mu vyhrožoval? Že pustíte proud do celé jeho rodiny?“

„Ano.“

„Tak to mu těžko můžu něco vyčítat.“

Logan pokračoval: „Ale ať je tenhleten Sommers kdokoliv, v jejich plánu nefiguruje.“

„Ale poslal jste přece do Algonquin Consolidated třetí dopis s ultimátem. To znamená, že jste musel zabít ještě někoho dalšího. Copak nemáte v tom společenském centru past?“ Rhyme se zatvářil zmateně.

„Ne.“

Načež kriminalista chápavě kývl. „No jistě… Já. Další obětí jsem já.“

Logan se odmlčel s kabelem napnutým v rukou. „Přesně tak.“

„Takže jste celou tuhle zakázku přijal kvůli mně.“

„Volá mi spousta lidí. Ale já čekal na práci, která by mě přivedla zpátky do New Yorku.“ Logan sklopil hlavu. „Když jsem tu byl před pár lety, málem jste mě dopadl – a překazil jste mi zakázku. Bylo to vůbec poprvé, co mi někdo zabránil ve splnění kontraktu. Musel jsem vrátit zálohu… Nešlo mi o peníze, ale o to ztrapnění. O tu ostudu. A pak jste mě málem dopadl i v Anglii. Příště… by se už na vás mohlo usmát štěstí. A proto jsem přijal tuhle zakázku, když mi Cavanaugh zavolal. Potřeboval jsem se dostat do vaší blízkosti.“

Logan přemýšlel, proč zvolil právě tato slova. Zaplašil tu myšlenku, dokončil připojování kabelu a vstal. „Promiňte. Ale musím to udělat,“ omluvil se a nalil Rhymovi na košili vodu. Bylo to nedůstojné, ale jinou možnost neměl. „Kvůli vodivosti,“ vysvětlil.

„A co ‚Spravedlnost pro Zemi‘? Ti s vámi taky nemají nic společného?“

„Ne. Nikdy jsem o nich neslyšel.“

Rhyme si ho bedlivě prohlížel. „Takže ten spínač na dálkové ovládání, který jste vyrobil, je teď napojený dole na moji rozvodnou skříň?“

„Ano.“

Rhyme se zahloubal. „Elektřina… Za posledních pár dní jsem se toho o ní spoustu dozvěděl.“

„Já ji studuji už několik měsíců.“

„Galt vás naučil, jak funguje počítačový systém Algonquin Consolidated?“

„Ne, to byl Cavanaugh. A ten mi taky předal přístupové kódy.“

„Á, jistě.“

„Nicméně jsem absolvoval i kurz programu SCADA a programu řízení energie, který používají v Algonquin Consolidated.“

„Ovšem, to bylo logické.“

Logan pokračoval: „Samotného mě překvapilo, jak mě tenhle obor uchvátil. Vždycky jsem elektřinu podceňoval.“

„Kvůli svému hodinářství?“

„Přesně tak. Baterie a masově vyráběný čip se sice vyrovnají schopnostem nejdokonalejších ručně vyrobených hodinek…“

Rhyme chápavě přikývl. „Jenže elektrické hodinky vám připadají laciné. Použití baterie jako by snižovalo jejich krásu. Degraduje jejich uměleckou hodnotu.“

Logan cítil, jak jím projíždí vzrušení. Vést podobný rozhovor pro něj bylo fascinující: existovalo tak málo lidí, kteří se mu dokázali vyrovnat. A kriminalista dokonce věděl, co on sám cítí! „Ano, ano, přesně tak. Jenže během práce na této zakázce se můj názor změnil. Proč by měly být hodinky, které ukazují čas prostřednictvím oscilátoru regulovaného křemenným krystalem, méně úžasné než hodinky poháněné soustavou ozubených koleček, páček a pér? V konečném důsledku stojí za oběma fyzika. Což vy jako vědecky založený muž dokážete ocenit… A pokud jde o komplikace… Vy víte, co jsou to komplikace, že?“

„Všechny ty serepetičky a cingrlátka, které se zabudovávají do hodinek,“ odpověděl Rhyme. „Datum, fáze měsíce, rovnodennost, zvonkohry…“

Logan byl překvapen.

„Totiž, já zase studoval hodinářství,“ dodal Rhyme.

Dostat se do tvé blízkosti…

„Elektronické hodinky všechny tyto funkce kopírují a přidávají ještě sto dalších. Třeba Timex Data Link. Znáte je?“

„Ne,“ řekl Rhyme.

„Dnes už je to klasika – náramkové hodinky, které se dají připojit k počítači. Ukazování času je jen jednou ze sta funkcí, které mají. Astronauti je měli na ruce při letech na Měsíc.“

Další pohled na počítačový monitor. K domu se nikdo neblížil. „A vás všechny tyhle změny, tahle modernost netrápí?“ dotázal se Rhyme.

„Ne, protože jen dokazuje, nakolik je pojem času vetknutý do našich životů. Zapomínáme, že hodináři byli jakousi obdobou dnešních vynálezců ze Silicon Valley. Stačí se podívat na tento projekt. Elektřina je opravdu působivá zbraň. Jen a jen díky elektřině dokážu na několik dní vyřadit z činnosti celé město. Stala se součástí naší přirozenosti, součástí našeho bytí. Nemohli bychom bez ní žít… Časy se mění. A my se musíme změnit taky. Bez ohledu na rizika. Bez ohledu na to, čeho se musíme vzdát.“

„Mám jednu prosbu,“ řekl Rhyme.

„Upravil jsem jističe ve vaší rozvodné skříni. Propustí trojnásobné zatížení; Bude to rychlé. Nic neucítíte.“

„Já toho stejně moc necítím,“ poznamenal Rhyme.

„Totiž…“ Logan si připadal, jako by se dopustil ošklivého faux pas. „Omlouvám se. Nepřemýšlel jsem.“

Rhyme váhavě kývl. „Moje prosba souvisí s Amélií.“

„Sachsovou?“

„Není důvod, abyste šel i po ní.“

Logan se již nad touto otázkou zamýšlel a nyní sdělil Rhymovi svůj závěr. „Ne, nemám to v úmyslu. Ona mě bezpochyby bude chtít vypátrat. Bude houževnatá. Jenže se mi nemůže rovnat. Takže jí nic nehrozí.“

Rhyme nasadil slabý úsměv. „Děkuji vám…, chtěl jsem říct ‚Richarde‘. Jste Richard Logan, že? Nebo je i tohle jméno falešné?“

„To je moje skutečné jméno.“ Logan znovu pohlédl na displej. Chodník před domem byl liduprázdný. Policie nikde. A ani žádný Rhymův spolupracovník se nevracel. Byli s kriminalistou úplně sami. Přišel čas. „Jste pozoruhodně klidný.“

„Proč bych neměl být?“ odvětil Rhyme. „Vždyť už léta přesluhuju. Každý den je pro mě tak trochu překvapení, že jsem se probudil.“

Logan sáhl do brašny a hodil na podlahu další smotaný kabel, který obsahoval otisky prstů Randalla Jessena. Nato otevřel sáček, obrátil ho naruby a nechal k zemi dopadnout několik Randallových vlasů. Vytáhl jeho botu a zanechal v rozlité vodě otisk podrážky. A nakonec rozmístil po pokoji dalších pár světlých vlasů Andi Jessen spolu s několika vlákny z jednoho jejího kostýmu, který našel v její skříni v kanceláři.

Zvedl hlavu a znovu zkontroloval elektrické zapojení. Proč váhá? Snad to bylo tím, že Rhymova smrt pro něj představovala konec jedné éry. Zabití kriminalisty pro něj byla obrovská úleva Zároveň to však byla ztráta, o níž Logan věděl, že ji bude pociťovat navěky. Předpokládal, že něco podobného zažívá člověk který se chystá odpojit někoho blízkého od lékařských přístrojů.

Do vaší blízkosti…

Vytáhl z kapsy dálkový ovladač a odstoupil od vozíku.

Lincoln Rhyme si ho klidně prohlédl, povzdechl si a řekl: „Takže to je asi tak všechno.“

Logan zaváhal, přimhouřil oči a upřel je na Rhyma. V kriminalistově tónu se něco radikálně změnilo. A také ve výrazu jeho obličeje. A ty oči…, ty oči náhle připomínaly oči dravce.

Richard Logan se fyzicky otřásl, neboť si náhle uvědomil, že Rhymova zdánlivě nelogická věta vůbec nebyla adresována jemu.

Byl to nějaký vzkaz. Vzkaz jiné osobě.

„Co jste udělal?“ zašeptal Logan s bušícím srdcem a upřel pohled na malý počítačový monitor. V záběru nebyl nikdo, kdo se vracel do domu.

Jenže… co když z domu vůbec nikdo neodešel?

Ach ne…

Logan přesunul pohled na Rhyma a pak stiskl prstem dvě tlačítka dálkového ovládání. Nic se nestalo.

„Sotva jste vyšel nahoru,“ řekl Rhyme věcně, „jeden z našich policistů zase obvod rozpojil.“

„Ne,“ hlesl Logan.

Na podlaze za ním se ozvalo vrznutí. Otočil se.

„Richarde Logane, ani hnout!“ Byla to ta policejní detektivka, o které se právě bavili, Amélie Sachsová. „Ruce nahoru, ať je vidím. A jestli s nimi pohnete, budete zastřelen.“

Za ní se objevili dva další muži. Logan předpokládal, že jsou to rovněž policisté. Jeden byl podsaditý a na sobě měl pomačkaný modrý oblek. Druhý, štíhlejší, byl jen v košili a na očích měl brýle s černými obroučkami.

Všichni tři na něj mířili služebními zbraněmi. Logan však upíral pohled jen na Amélii Sachsovou, která se zdála nejodhodlanější ke střelbě. Současně si uvědomil, že Rhyme se před chvílí na Sachsovou zeptal jen proto, aby policisty uvědomil, že je připraven vyřknout kouzelná slova a aktivovat past.

Takže to je asi tak všechno…

Jedním z důsledků však bylo, že detektivka zaslechla Loganovu poznámku o svých nedostatečných kvalitách.

Přesto když Sachsová vykročila kupředu a nasadila Loganovi pouta, činila tak navýsost profesionálně, ba téměř jemně. Načež ho s minimální námahou přiměla lehnout si na podlahu.

Podsaditý důstojník zamířil k Rhymovi a natáhl se po kabelech, jimiž byl kriminalista omotán.

„Rukavice, prosím,“ řekl Rhyme klidně.

Velký policista zaváhal. Nasadil si gumové rukavice, odmotal kabely a řekl do vysílačky: „Nahoře vše zajištěno. Můžete znovu zapnout proud.“

O chvíli později se v místnosti rozsvítila světla a policisté za všeobecného cvakání přístrojů probouzejících se k životu a červeného, zeleného a bílého blikání diod přečetli Richardu Loganovi alias Hodináři práva.

79

Byl čas na hrdinství.

Což není právě silná stránka vynálezců.

Charlie Sommers dospěl k závěru, že už z lehkého kabelu odstranil dostatek izolace a je připraven pokusit se vyzkratovat vedení.

Teoreticky by to mělo fungovat.

Riziko spočívalo v tom, že jakmile se s kabelem přiblíží ke zpětnému zdroji, obrovské napětí v zoufalé snaze dostat se do země obloukem přeskočí a zachvátí jeho tělo v plazmatické jiskře. Sommers se nacházel pouhé tři metry nad betonem; přitom už viděl záběry obloukových výbojů dosahujících délky patnácti metrů.

Čekal už však dost dlouho.

Takže první krok: připojit kabel k hlavnímu vedení.

Vzpomněl si na svou ženu, vzpomněl si na své děti – a také na své další děti: na vynálezy, jimž se stal během let otcem –, naklonil se k živému vedení, zhluboka se nadechl a holýma rukama na ně přitiskl lehký kabel.

Nic se nestalo. Zatím dobrý. Jeho tělo a kabely teď měly stejný potenciál. Charlie Sommers se stal v podstatě součástí vedení s napětím 138 000 voltů.

Začal rukama navíjet obnaženou část kabelu pod živým vedením, až dospěl k jeho druhému konci, který zkroutil, aby dosáhl těsnějšího kontaktu.

Uchopil izolovanou část kabelu, odtáhl se na své nejisté houpačce z požární hadice a upřeně se zahleděl na místo, v němž se rozhodl uzavřít obvod: na železný nosník, který stoupal ke stropu, ale současně – což bylo pro jeho účely mnohem důležitější – klesal hluboko do země.

Do země, kam se veškerá elektřina instinktivně snaží vrátit.

Nosník se táhl necelé dva metry od něj.

Charlie Sommers se slabě zasmál.

Tohle bylo naprosto směšné. Jakmile se obnažený konec kabelu přiblíží ke kovovému trámu, bude elektrický proud předpokládat kontakt a sám vyrazí vpřed v obrovském záblesku obloukového výboje. Plazma, plameny, roztavené kousky kovu letící rychlostí kilometr za vteřinu…

Jinou možnost však neviděl.

Teď!

Useknout jí hlavu…

Začal přibližovat kabel ke kovovému nosníku.

Metr a půl, metr dvacet, metr…

„Hej, vy tam! Charlie? Charlie Sommersi?“

Vynálezce zalapal po dechu. Konec kabelu se divoce houpal, ale on ho rychle navinul zpátky.

„Kdo je tam?“ vyhrkl dříve, než si stačil uvědomit, že by to mohl být Andiin bratr, který ho přišel zastřelit.

„Tady Ron Pulaski. Jsem ten policista, který pracuje s detektivkou Sachsovou.“

„Ano, a co chcete?“ hekal Sommers. „Co tady děláte?“

„Už půl hodiny se vám snažíme dovolat.“

„Odejděte odsud, policisto. Je to nebezpečné!“

„Nedokázali jsme se s vámi spojit. Volali jsme vám hned potom, co jste domluvil s Amélií a Lincolnem.“

Sommers zklidnil hlas. „Nemám ten pitomý telefon u sebe. Heledte se, chystám se tady odpojit elektřinu, v celé oblasti. Je to jediný způsob, jak ho zastavit. Nastane obrovský…“

„On už je zastaven.“

„Cože?“

„Ano, pane, poslali mě, abych vás tu našel. A abych vám sdělil, že to, o čem mluvili v telefonu, není pravda. Věděli totiž, že je vrah odposlouchává, a nemohli vám říct, co mají doopravdy v plánu. Museli jsme ho utvrdit v přesvědčení, že podle nás dojde k útoku tady. A sotva jsem odešel od Lincolna, snažil jsem se vám dovolat. Jenže jsme se s vámi nedokázali spojit. Naštěstí nám někdo řekl, že vás viděl jít sem dolů.“

Sommers se zadíval na kabel, který se houpal pod ním. Šťáva v něm se mohla v kterémkoliv okamžiku rozhodnout, že to chce vzít zkratkou zpátky do země, a Sommers by v tu chvíli jednoduše zmizel.

„Poslyšte,“ zavolal Pulaski, „co tam nahoře vlastně děláte?“

Zabíjím se.

Sommers pomalu dovinul kabel a pak se vrátil na původní místo a začal rozpojovat kontakt s hlavním vedením, přičemž očekával – ne, vlastně si tím byl jistý –, že každým okamžikem uslyší velmi, velmi krátké prsknutí obloukového výboje a současně i vlastní smrti.

Zdálo se, že proces usekávání hlavy bestii trvá celou věčnost.

„Můžu pro vás něco udělat, pane?“

Ano, zavřít klapačku.

„Ehm, prostě se držte zpátky a dejte mi minutku, policisto.“

„Jistě.“

Konečně se kabel oddělil od napájecího vedení a Sommers ho upustil na podlahu. Vysoukal se ze smyčky vyrobené z požární hadice, zhoupl se po ní na natažených rukou, chvíli na ní visel a pak seskočil přímo na ležící kabel. Při pádu se skácel bolestí, ale vzápětí vstal a osahal si nohy, jestli nemá něco zlomeného. Žádné zlomeniny necítil.

„Co jste to říkal, pane?“ dotázal se Pulaski.

Charlie Sommers si totiž celou dobu opakoval šílenou mantru: nikam nechoďte, nikam nechoďte, nikam nechoďte…

Policistovi nicméně odpověděl: „Nic.“ Oprášil si kalhoty, rozhlédl se kolem sebe a řekl: „Hej, policisto?“

„Ano, pane?“

„Nešel jste cestou sem náhodou kolem toalety?“

80

„Charlie Sommers je v pořádku,“ ohlásila Sachsová a schovala mobilní telefon. „Právě mi volal Ron.“

Rhyme se zamračil. „Nevěděl jsem, že by neměl být v pořádku.“

„Vypadá to, že si chtěl hrát na hrdinu. Chystal se odpojit celé společenské centrum od elektřiny. Ron ho našel ve sklepě s kabelem a nějakým nářadím. Visel ze stropu.“

„Co tam dělal?“

„Já nevím.“

„Čemu na ‚nikam nechodte‘ nerozuměl?“

Sachsová pokrčila rameny.

„A tos mu prostě nemohla zavolat?“

„Neměl u sebe telefon. Drmolil něco o sto tisících voltů.“

Rovněž bratr Andi Jessen vyvázl bez zranění, i když byl celý špinavý, hladový a rozezlený. Policisté ho vytáhli ze zadní části Loganovy bílé dodávky zaparkované v uličce za Rhymovým domem. Logan se s ním vůbec nebavil a držel ho ve tmě – fyzické i informační. Randall Jessen proto předpokládal, že se stal obětí únosu, jehož pachatelé budou žádat výkupné po jeho bohaté sestře-generální ředitelce. O předchozích útocích nic neslyšel a Logan měl ve skutečnosti v plánu zabít ho elektrickým proudem ve sklepě Rhymova domu a vyvolat zdání, že se Jessen při odpojování spínače, kterým chtěl usmrtit Lincolna Rhyma, nešťastnou náhodou dotkl živého drátu. Randall se v domě setkal se svou sestrou, kterou momentálně zpovídal Gary Noble.

Rhyme si kladl otázku, zda Andi Jessen nějak zareaguje na fakt, že strůjcem útoků byl ve skutečnosti terč její mediální kritiky – totiž svět alternativních energií.

„A co Bob Cavanaugh?“ zeptal se Rhyme. „Provozní ředitel?“

„Mají ho McDanielovi lidé. Byl ve své kanceláři. Nekladl odpor. Našly se u něj stohy obchodních záznamů o nových firmách podnikajících v oblasti alternativní energie, se kterými chtěli spiklenci po ovládnutí Algonquin Consolidated uzavřít smlouvy. Jestli nebude spolupracovat, vytáhne FBI ostatní jména z jeho počítače a telefonních záznamů.“

Zelený kartel…

Rhyme si uvědomil, že Richard Logan, který teď seděl spoutaný a s řetězy na nohou mezi dvěma uniformovanými policisty mu něco říká. „Léčka?“ zopakoval svým chladným, téměř přízračně analytickým hlasem. „Tohle všechno bylo falešné. Celou dobu jste to věděl.“

„Věděl.“ Rhyme si Hodináře pozorně změřil pohledem. Ačkoliv mu sám potvrdil, že se jmenuje Richard Logan, kriminalista o něm nemohl takto přemýšlet. Věděl, že pro něj to bude navždy ‚Hodinář‘. Ano, obličej se po plastické operaci změnil, ale oči patřily témuž muži, jenž mnohokrát prokázal, že je do posledního detailu stejně chytrý jako Rhyme samotný. A v některých případech i chytřejší. Navíc se nenechal svazovat malichernostmi, jako jsou zákon a svědomí.

Řetězy byly silné a pouta těsná, ale Lon Sellitto přesto seděl poblíž a nespouštěl z Logana oči, jako by si myslel, že Hodinář dokáže využít svých netušených duševních schopností k naplánování útěku.

Rhyme tomu však nevěřil. Logan si již změřil těkajícíma očima celou místnost i všechny přítomné a zjevně dospěl k závěru, že vzdorem nic nezíská.

„Takže,“ řekl vyrovnaným hlasem, „jak jste to provedli?“ Zdálo se, že je skutečně zvědavý.

Zatímco Sachsová s Cooperem ukládali do sáčků nové důkazy a katalogizovali je, Rhyme – jehož ego rovněž nebylo malé – s radostí Hodináři odpověděl: „Když mi náš agent FBI sdělil, že pachatelem není Galt, nýbrž někdo jiný, pořád mi to vrtalo hlavou. Vy sám víte, jak je riskantní dělat unáhlené závěry… A já celou dobu předpokládal, že pachatelem je Galt. Když však náš agent obrátil tuhle myšlenku vzhůru nohama, úplně mě to…,“ Rhyme se usmál, jaké příhodné slovo se mu vydralo na mysl, „… úplně mě to elektrizovalo a začal jsem ty útoky vidět v širším kontextu. Třeba ta past ve škole: jaký mělo smysl snažit se ublížit jen dvěma nebo třem policistům? Navíc pomocí hlučného generátoru? Napadlo mě tedy, že by to mohl být dobrý způsob, jak dostat do laboratoře nějaký podstrčený důkaz – navíc tak velký, že se v něm dá ukrýt i mikrofon.

Odvážil jsem se tedy dedukce, že je ten generátor napíchnutý a že nás odposloucháváte. A začal jsem žvanit o nových hypotézách usvědčujících Andi Jessen a jejího bratra, což byla teorie, na kterou ukazovaly podstrčené stopy. Současně s tím jsem však začal psát pokyny pro lidi v laboratoři. Všichni mi četli přes rameno. Nařídil jsem Melovi – svému společníkovi –, ať ohledá ten generátor, jestli v něm není štěnice…, a ona tam opravdu byla. A pokud jste chtěl, abychom našli ten generátor, tak to nemohlo znamenat nic jiného, než že veškeré důkazy nalezené na něm jsou podstrčené. Z toho vyplývalo, že osoba, kterou tyto důkazy usvědčovaly, ve skutečnosti zmíněné zločiny nespáchala: že Andi Jessen a její bratr jsou nevinní.“

Logan se zamračil. „Takže jste ji nikdy nepodezíral?“

„Ale ano, podezíral. Mysleli jsme si, že nám Andi lhala. Copak jste to v mikrofonu neslyšel?“

„Ano, ale nevěděl jsem jistě, co tím myslíte.“

„Andi řekla Sachsové, že zdědila talent po otci. Jako by tím chtěla zakrýt skutečnost, že kdysi pracovala jako elektrikářka a dokáže vyvolat obloukový vývoj. Jenže když se nad jejími slovy zamyslíte, tak Andi nepopírala, že pracovala v terénu, ale chtěla jen říct, že má talent především na obchodní stránku řízení energetického kolosu… Ovšem jestli pachatelem nebyla Andi ani její bratr, tak kdo tedy? Neustále jsem se vracel k důkazům.“ Rhyme letmo pohlédl na důkazní tabule. „Některé položky zůstaly nevysvětlené. Hlavně jsem si lámal hlavu s tím perem.“

„S perem? Ano, o tom jste se zmiňoval.“

„Na jednom místě činu jsme našli drobné vlasové pero. Skoro neviditelné. Mysleli jsme si, že by mohlo pocházet z časovače v nějakém spínači. Jenže jsem pak dospěl k závěru, že jestli mohlo pocházet z časovače, tak mohlo stejně dobře pocházet i z nějakých hodinek. Což mě samozřejmě přivedlo na vaši stopu.“

„Vlasové pero?“ Loganovi poklesla čelist. „Vždycky si před zakázkou čistím šaty válečkem,“ ukázal na stojan plný přilnavých válečků na psí chlupy vedle vyšetřovacího stolu, „abych měl jistotu, že na sobě nemám nějaké stopové důkazy. Muselo mi spadnout do záložky kalhot. A víte, co je na tom legrační, Lincolne? Že mi tam nejspíš spadlo ve chvíli, kdy jsem vyhazoval spoustu svých starých zásob a nářadí. Jak už jsem vám říkal…, začalo mě fascinovat elektronické měření času. O tohle jsem se chtěl pokusit příště. Chtěl jsem vyrobit nejdokonalejší hodiny na světě. Ještě lepší, než jsou vládní atomové hodiny. Ale elektronické.“

Rhyme pokračoval: „A pak se do mozaiky začaly skládat i všechny ostatní dílky. Můj závěr v souvislosti s těmi dopisv – totiž že je Galt napsal pod pohrůžkou násilí – dával smysl v případě, že jste mu je diktoval vy. A to alternativní letecké palivo? To se momentálně testuje většinou u vojenských tryskáčů, což ovšem neznamená, že se nemohlo testovat i u některých soukromých a komerčních letů. Dospěl jsem k závěru, že by nemělo logiku plánovat útok na letiště nebo vojenskou základnu, protože tamní elektrické systémy jsou příliš dobře střežené. Odkud se tedy ty stopy vzaly? Jediná zmínka o letecké dopravě, kterou jsem za posledních několik dní slyšel, se vůbec netýkala našeho případu, nýbrž vás – vaší přítomnosti v Mexiku. Navíc jsme na jednom místě činu našli zelené vlákno… Mělo přesně stejný odstín jako mexické policejní uniformy. A bylo napuštěné leteckým benzinem.“

„Já jsem někde nechal vlákno?“ Logan měl na sebe vztek. Přímo běsnil.

„Předpokládal jsem, že ho na vás přenesl Arturo Diaz – na letišti, než jste odletěl zpátky do Filadelfie, abyste tam unesl Randalla Jessena a odjel s ním do New Yorku.“

Logan se zmohl na pouhé povzdechnutí, čímž Rhymovu hypotézu potvrdil.

„Taková tedy byla moje hypotéza, ve které jste hrál roli vy. Jenže to pořád byla jen ryzí spekulace – než jsem si uvědomil, že mám odpověď přímo před sebou. Definitivní odpověď.“

„Co tím myslíte?“

„DNA. Měli jsme analýzu krve, kterou jsme našli na přístupových dvířkách pod rozvodnou u místa prvního útoku. Jenže já ji nikdy nevložil do CODIS – do databáze DNA. Proč bych to taky dělal? Galtovu totožnost jsme už přece znali.“

Mělo to být poslední ověření. Rhyme krátce předtím napsal Cooperovi pokyn – kvůli štěnici v generátoru mu to nemohl říct ústně –, aby laboratoř DNA poslala kopii vzorku do databáze CODIS. „Když jste měl před pár lety tu zakázku v New Yorku, získali jsme vzorek vaší DNA. Zprávu z laboratoře, která potvrzovala, že ten vzorek patří opravdu vám, jsem četl právě ve chvíli, kdy jste se objevil v místnosti. Naštěstí se mi podařilo rychle přepnout obrazovku na jinou aplikaci.“

Loganovi se sevřela tvář vztekem. „Ano, ano… U těch přístupových dvířek v rozvodně jsem si pořezal prst o kovový výčnělek. Otřel jsem si krev, co nejlíp to šlo, ale měl jsem strach, že ji objevíte. Proto jsem nastražil tu baterii, aby vybuchla a spálila i DNA.“

„Locardův princip,“ začal Rhyme citovat slova slavného kriminologa z počátku dvacátého století. „‚Při každém trestném činu dochází k přenosu…‘“

Logan za něj citát dokončil: „,… důkazů mezi pachatelem a místem činu nebo mezi pachatelem a obětí. Může být velmi těžké ho objevit, ale tento přenos existuje. A je povinností každého vyšetřovatele pracujícího na místě činu najít onen společný střípek důkazu, který povede ke zjištění pachatelovy totožnosti nebo ho dovede až k jeho prahu.‘“

Rhyme se neubránil smíchu. Tato citace patřila jemu – byla to parafráze na Locardův výrok. Objevila se v jednom článku o soudní kriminalistice, který Rhyme napsal teprve před dvěma nebo třemi měsíci. Ani Richard Logan zjevně nezanedbával domácí přípravu.

Anebo v tom bylo i něco dalšího?

Proto jsem přijal tuhle zakázku… Potřeboval jsem se dostat do vaší blízkosti…

„Vy nejste jen dobrý kriminalista,“ řekl Logan. „Vy jste i dobrý herec. Úplně jste mě ošálil.“

„Však vy jste taky obelstil hezkou řádku lidí, nemám pravdu?“

Muži se na sebe podívali a jejich pohledy se do sebe zaklesly. Po chvíli zazvonil Sellittovi telefon a poručík vyřídil krátký hovor. „Převoz je tady.“

Ve dveřích se objevili tři policisté, dva uniformovaní strážníci a jeden hnědovlasý detektiv v džínsech, modré košili a béžovém sportovním saku. Ve tváři měl nenucený úsměv, který příliš nekorespondoval se dvěma velmi velkými automatickými pistolemi jež mu visely u pasu.

„Ahoj, Rolande,“ řekla Amélie Sachsová s úsměvem.

„Dlouho jsme se neviděli,“ nadhodil Rhyme.

„Nazdárek. Koukám, že máte kapitální úlovek.“ Roland Bell byl rostlinka přesazená do New Yorku z úřadu šerifa v Severní Karolíně. V newyorské policii působil jako detektiv už několik let, ale svůj nosový jižanský středoatlantický přízvuk stále ještě neztratil. Specializoval se na ochranu svědků a zajišťování přepravy nebezpečných podezřelých. Na tuto práci neexistoval nikdo lepší. Rhyme měl radost, že Hodináře doprovodí do vazby právě on. „Bude v dobrých rukou.“

Bell kývl a strážníci pomohli Loganovi vstát. Bell mu zkontroloval pouta a řetězy a osobně ho prohledal. Nakonec znovu kývl a celá družina vyšla ze dveří. Hodinář se naposledy ohlédl a téměř stydlivě řekl: „Ještě se uvidíme, Lincolne.“

„Ano, já vím. Už se na to těším.“

Úsměv na tváři zadrženého se přetavil ve zmatený výraz. „Objevím se u soudu jako expertní svědek obžaloby,“ pokračoval Rhyme.

„Možná se uvidíme tam. A možná někde jinde.“ Logan pohlédl na breguety. „Nezapomeňte je natahovat.“

A s těmito slovy zmizel.

81

„Strašně nerad vám to říkám, Rodolfo.“

Velitelův hlučný projev byl tentam. „Arturo? Ne. Tomu nemůžu uvěřit.“

Rhyme popsal Lunovi spiknutí, které zorganizoval Diaz – jak chtěl mladý důstojník zabít svého šéfa a vyvolat zdání, že jde o nezamýšlený důsledek jiné nájemné vraždy v Mexico City.

Když nastalé ticho trvalo příliš dlouho, Rhyme se zeptal: „Byl to váš přítel?“

„Á, přátelství… Řekl bych, že pokud jde o zradu, je žena, která se vyspí s mužem a vrátí se domů, aby se postarala o děti a uvařila choti teplé jídlo, menší hříšnicí než přítel, který vás zradí z chamtivosti. Co si o tom myslíte vy, kapitáne Rhyme?“

„Že zrada je symptomem pravdy.“

„Á, kapitáne Rhyme, vy jste buddhista? Nebo hinduista?“

Rhyme se musel zasmát. „Ne.“

„Ale hýříte filozofickými řečmi… Odpověď na vaši otázku zní tak, že Arturo Diaz byl mexický policista, což je samo o sobě dostatečný důvod k tomu, aby udělal, co udělal. Život tady dole je nesnesitelný.“

„Ale vy odoláváte. Vy bojujete dál.“

„To ano. Jenže já jsem blázen. Ostatně jako vy, příteli. Copak vy byste nemohl vydělávat miliony sepisováním bezpečnostních zpráv pro velké firmy?“

„Ano,“ odvětil kriminalista, „ale jaká by to byla zábava?“

Mexičanův smích byl upřímný a bujarý. „Co teď s ním bude?“ zeptal se.

„S Loganem? Bude usvědčen ze všech vražd, které v tomto případu spáchal. Plus ze zločinů, jichž se tu dopustil před několika lety.“

„Dostane trest smrti?“

„Mohl by, ale popraven nebude.“

„Proč ne? Kvůli těm liberálům v Americe, o kterých tolik slýchám?“

„Je to trochu složitější. Jde o otázku současné politiky. Momentálně zdejší guvernér nechce popravovat žádné odsouzence bez ohledu na to, čím se provinili, protože jsou s tím spojené mrzutosti.“

„Zejména pro odsouzence samotného.“

„Jeho názor v této rovnici příliš významně nefiguruje.“

„To asi ne. Ovšem navzdory této shovívavosti si, kapitáne, myslím, že by se mi v Americe líbilo. Možná potají přejdu hranice a stanu se nezákonným přistěhovalcem. Mohl bych pracovat v McDonald’s a po nocích řešit zločiny.“

„Budu vás sponzorovat, Rodolfo.“

„Ha. To, že bych se k vám vypravil, je zhruba stejně pravděpodobné, jako že vy přijedete do Mexico City na kuřecí s chilli omáčkou a na tequilu.“

„Ano, to je taky pravda. I když tequilu bych si dal.“

„No nic, bohužel musím jít vyčistit to krysí hnízdo, ve které se můj úřad proměnil. Možná…“

Lunův hlas se vytratil.

„Co, veliteli?“

„Možná budu mít nějaké otázky ohledně důkazů. Vím, že je to ode mě troufalé, ale možná bych se s nimi mohl obrátit na vás.“

„S radostí vám pomůžu, jakkoliv to půjde.“

„Výborně.“ Luna se znovu zachechtal. „Když budu mít štěstí, třeba si i já budu moci přidat za pár let ke jménu ta magická písmena.“

„Magická písmena?“

„‚V. v.‘“

„Vy? Vy a do výslužby, veliteli?“

„Já jen dělám vtip, kapitáne. Pro lidi, jako jsme my, výslužba není. My zemřeme při práci. Modleme se, aby to bylo až za dlouho. A teď už sbohem, příteli.“

Rozloučili se. Rhyme poté nařídil telefonu, aby vytočil číslo Kathryn Danceové v Kalifornii, a oznámil jí zprávu o zatčení Richarda Logana. Konverzace byla stručná. Ne proto, že by měl Rhyme nespolečenskou náladu. Právě naopak: byl ze svého vítězství nadšený.

Následky záchvatu dysreflexie na něj však doléhaly jako chladná rosa. Přenechal tedy konverzaci – „holčičí brebentění“ –Sachsové a požádal Thoma o sklenku glenmorangie.

„Osmnáctiletou, kdybys byl tak laskav. Prosím a děkuji ti.“

Thom nalil do sklenice velkorysou dávku whisky a vložil ji do držáku poblíž šéfových úst. Rhyme upil přes slámku trochu kouřem prosyceného nápoje, vychutnal si ho a spolkl. Ucítil příjemné teplo, které však zároveň zvýraznilo otravnou únavu, jež ho už zhruba týden sužovala. Přinutil se na ni nemyslet.

Když Sachsová domluvila, zeptal se jí: „Připojíš se ke mně, Sachsová?“

„To si piš.“

„Mám chuť na nějakou hudbu,“ prohlásil Rhyme.

„Jazz?“

„Jasně.“

Nakonec vybral Davea Brubecka, živou nahrávku z koncertu ze šedesátých let, a zanedlouho se z reproduktorů vylinula neučesaná a nakažlivá titulní skladba „Take Five“ ve výrazném pětičtvrtečním taktu.

Když si Sachsová nalila skotskou a posadila se vedle Rhyma, její oči zabloudily k důkazním tabulím. „Na jednu věc jsme zapomněli, Rhyme.“

„Na jakou?“

„Na tu údajnou teroristickou skupinu. ‚Spravedlnost pro Zemi‘.“

„To je už McDanielúv případ. Kdybychom našli nějaké důkazy, trápilo by mě to víc. Jenže… my nic nemáme.“ Znovu se napil whisky a cítil, jak se ho zmocňuje další vlna nepolevující únavy. Přesto ze sebe ještě vysoukal drobný vtip: „Osobně si myslím, že to byl jen omyl z oblačné zóny.“

82

Oslavy Dne Země v Central Parku byly v plném proudu.

V šest hodin a dvacet minut v tento příjemný, byť chladný a zatažený večer stál agent FBI na okraji Sheep Meadow a sledoval dav, jehož členové vesměs proti něčemu protestovali. Kromě nich se na louce nacházelo i několik piknikářů a turistů, ale drtivá většina ze zhruba padesáti tisíc zúčastněných jen ventilovala svůj vztek z globálního oteplování, z velkých ropných společností, z oxidu uhličitého, ze skleníkových plynů.

A taky z metanu.

Zvláštní agent Timothy Conradt jen třeštil oči, když slyšel, jak jakási skupina lidí protestuje proti nadýmání krav. Metan z plynujícího dobytka údajně vytváří díry v ozonové vrstvě.

Kravské prdy.

Svět se vážně zbláznil.

Conradt měl pod nosem falešný knír a na sobě džínsy a pytlovitou košili, která zakrývala vysílačku a služební zbraň. Jeho žena mu ráno šaty vyžehlila, když předtím vetovala jeho návrh, že v nich bude spát, aby měl správnou „jetou image“.

Conradt rozhodně nebyl příznivcem prvoplánových liberálů a lidí, kteří by zaprodali zemi ve jménu… čeho vlastně? Sebeuspokojení, Evropy, globalismu, socialismu, zbabělosti.

Jedna věc ho však s lidmi na louce spojovala: zájem o životní prostředí. Conradt žil s přírodou a pro přírodu. Hony, rybaření, výšlapy. A tak s demonstranty sympatizoval.

Obezřetně si prohlížel dav, protože pachatel známý jako Hodinář byl sice zatčen, ale zástupce zvláštního agenta Tucker McDaniel si byl pořád jistý, že se skupina „Spravedlnost pro Zemi“ o něco pokusí. Informace SIGINT byly přesvědčivé, to musel přiznat i netechnicky založený Conradt. „Spravedlnost pro Zemi“– Nebo také „Espézetka“, jak nyní agenti na McDanielův pokyn této skupině říkali.

Týmy agentů a policistů NYPD byly rozmístěné po celém městě – pokrývaly společenské centrum nedaleko od řeky Hudson, přehlídku v Battery Parku i toto shromáždění v Central Parku.

Podle McDanielovy teorie agenti špatně interpretovali spojitost mezi Richardem Loganem, společností Algonquin Consolidated Power and Light a „Espézetkou“, avšak bylo pravděpodobné, že skupina navázala spojenectví s nějakou islamistickou fundamentalistickou buňkou.

Symbiotický konstrukt.

Conradtovi bylo jasné, že tenhle výraz bude příštích pár měsíců terčem spousty vtipů, jakmile si agenti vyrazí někam na panáka.

On sám měl na základě dlouholetých zkušeností z terénní práce dojem, že „Espézetka“ možná existuje, ale je to jen parta pomatenců, která pro nikoho nepředstavuje hrozbu. Přesto navzdory nenucené chůzi celou dobu bedlivě pozoroval lidi, kteří by mohli zapadat do profilu. Sledoval, kdo drží ruce podezřele u těla, zaměřoval se na jisté typy batůžků, pozoroval chůzi, která by mohla prozradit, zda daný člověk nemá u sebe zbraň nebo výbušninu. Bledá mužská čelist mohla prozrazovat čerstvě oholený plnovous, zatímco žena dotýkající se roztržitě vlastních vlasů mohla být nesvá z faktu, že je vůbec poprvé od puberty na veřejnosti bez hidžábu.

A také neustále sledoval oči.

Prozatím tu Conradt viděl oči zapálené, oči nepřítomné a oči zvědavé.

Žádné z nich však nenaznačovaly, že patří muži či ženě, kteří by chtěli zavraždit velký počet lidí ve jménu nějakého božstva. Případně ve jménu velryb, stromů nebo puštíků západních. Conradt se mezi demonstranty ještě chvíli proplétal a pak se postavil vedle své partnerky, vážně se tvářící pětatřicetileté agentky oděné v dlouhé selské sukni a halence, která si pytlovitostí nezadala s Conradtovou košilí. „Máš něco?“

Byla to nesmyslná otázka, protože kdyby agentka „něco měla“, byla by zavolala nejen jemu, ale i bezpočtu dalších policistů a agentů, kteří se tu dnes večer pohybovali.

Zavrtěla hlavou.

Nesmyslné otázky nestojí za odpověď, tvrdila Barb.

Vlastně ne Barb, ale Bar-ba-ra, opravil se Conradt v duchu Stejně jako ho opravila ona, když spolu začali spolupracovat.

„Už jsou tady?“ Conradt ukázal na pódium stojící na jižním konci Sheep Meadow. Měl na mysli řečníky, jejichž vystoupení měla začít o půl sedmé; dva senátory, kteří do města přiletěli z Washingtonu. Tito muži spolupracovali s prezidentem v ekologických otázkách a podporovali legislativní návrhy, které dělaly radost zeleným liberálům, zatímco polovina amerických korporací by jim kvůli nim nejradši zakroutila krkem.

Po projevech měl následovat koncert. Conradt nedokázal posoudit, zda sem většina lidí přišla kvůli hudbě, nebo kvůli projevům. V případě tohoto davu to bylo zřejmě zhruba půl napůl.

„Právě dorazili,“ odpověděla Barbara.

Oba chvíli sledovali okolí. „Stejně je to legrační akronym,“ prohodil Conradt. ,“SPZ‘.“

„‚SPZ‘ není akronym.“

„Jak to myslíš?“

Barbara ho poučila: „Aby byla nějaká zkratka akronymem, musí dohromady vytvářet samostatné slovo.“

„V angličtině?“

Barbara si povzdechla, na Conradtův vkus poněkud povýšeně. „V tom jazyce, kterým mluví řečník. To je snad jasné.“

„Takže ‚NHL‘ není akronym?“

„Ne, to je zkratka. Akronym je třeba ‚NAFTA‘ – Severoamerická dohoda o volném obchodu.“

Conradt si pomyslel: Ta Barbara je ale…

„A co ‚FENA‘?“ zeptal se.

„Nevím. Tuhle zkratku neznám. Co to znamená?“

„Vždycky to zapomenu.“

V jejich vysílačkách současně zapraskalo a oba naklonili hlavy. „Pozor, návštěvníci jsou na pódiu. Opakuji, návštěvníci jsou na pódiu.“

Návštěvníci – eufemismus pro senátory.

Agent z velitelského stanoviště nařídil Conradtovi s Barbarou, aby se přesunuli na pozici na západní straně pódia. Oba vyrazili kupředu.

„Víš, na téhle louce se kdysi vážně pásly ovce,“ sdělil Conradt FENĚ. „Zakladatelé města a jejich potomci je tu pásli až do třicátých let. Pak je přesunuli do Prospect Parku v Brooklynu. Myslím ty ovce.“

Barbara mu adresovala prázdný pohled, který měl znamenat: Jak to s čím souvisí?

Conradt ji nechal jít po úzké pěšině před sebou. Náhle se ozval potlesk. A výkřiky.

Oba senátoři vystoupili na pódium. Ten, který měl mít projev jako první, se naklonil k mikrofonu a začal hovořit hlubokým a zvučným hlasem, který se rozléhal po celé Sheep Meadow. Lidé v davu brzy ochraptěli, neboť každou chvíli zběsilým křikem vyjadřovali nadšený souhlas se senátorovými líbivými frázemi.

Kázání k obráceným na víru.

V tom okamžiku spatřil Conradt vedle pódia něco, co se vytrvale blížilo kupředu k místu, kde stáli oba senátoři. Na chvíli ztuhl a pak se vrhl dopředu.

„Co je?“ zavolala Barbara a natáhla ruku pro zbraň.

„‚Espézetka‘,“ zašeptal Conradt. A popadl vysílačku.

83

V sedm hodin večer se Fred Dellray vrátil do manhattanské federální budovy z návštěvy u Williama Brenta alias Stanleyho Palmera alias spoustu dalších jmen. Informátor utrpěl těžká zranění, ale v době Dellrayovy návštěvy v nemocnici už byl při vědomí a za tři nebo čtyři dny ho měli propustit.

V té době ho již kontaktovali městští právníci ohledně mimosoudního vyrovnání za nehodu. Protože ho srazil uniformovaný příslušník newyorské policie, který s hlídkovým vozem couval jako pitomec, byl tento případ předem vyřešená záležitost. Nabízená částka dosahovala výše zhruba 50 000 dolarů plus léčebné výlohy.

William Brent měl tedy za sebou několik velmi úspěšných dní, přinejmenším finančně, neboť se stal jednak příjemcem nezdanitelného odškodného za osobní újmu, a jednak příjemcem sta tisíc dolarů, které mu vyplatil Dellray – ani tato částka nepodléhala zdanění, ovšem výlučně za předpokladu, že se o ní nikdy nedoslechnou federální ani státní daňový úřad.

Dellray nyní seděl ve své kanceláři a vychutnával si zprávu, že Richard Logan neboli Hodinář sedí ve vazbě, když se jeho asistentka – elegantní Afroameričanka, které ještě nebylo ani třicet – zeptala: „Slyšel jste o tom Dni Země?“

„A copak?“

„Přesné detaily neznám. Ale ta skupina, ‚Espézetka‘…“

„Cože?“

„‚SPZ‘. ‚Spravedlnost pro Zemi‘ nebo jak se to přesně jmenují. Zkrátka ta ekoteroristická skupina.“

Dellray odložil kávu. Srdce se mu rozbušilo. „Tak ona vážně existuje?“

„Jo.“

„A co se stalo?“ zeptal se agent naléhavě.

„Já jen slyšela, že pronikli do Central Parku, přímo do blízkosti těch dvou senátorů – těch, které prezident poslal, aby vystoupili na shromáždění. Zvláštní agent chce, abyste za ním přišel do kanceláře. Bezodkladně.“

„Byl někdo zraněnej nebo mrtvej?“ zašeptal Dellray zděšeně.

„To já nevím.“

Agent se zachmuřil, vstal a rychle zamířil na chodbu. Tam se dal do svérázného klusu, který často používal místo chůze a jejž si samozřejmě osvojil na ulici.

Na ulici, které se nyní chystal říci sbohem. Objevil sice důležitou stopu, která přispěla k dopadení Hodináře, ale selhal při svém hlavním úkolu: vypátrat teroristickou skupinu.

A tento nezdar teď McDaniel bezpochyby využije k tomu, aby ho profesně ukřižoval. Udělá to svým typickým způsobem: živým, a přitom zasmušilým; rázným, a přitom jemným. Možná to už i udělal, pokud si to zvláštní agent přál.

No nic, tak v tom pokračuj, Frede. Děláš dobrou práci…

Během chůze nakukoval Dellray do jednotlivých kanceláří, aby našel někoho, koho se bude moci na incident v Central Parku zeptat. Všechny kanceláře však zely prázdnotou. Pracovní doba už sice skončila, ale podle Dellraye bylo pravděpodobnější, že po odhalení „Spravedlnosti pro Zemi“ všichni spěšně odjeli do Central Parku. Byl to zřejmě nejvýmluvnější indikátor, že jeho kariéra skončila. Nikdo mu ani nezavolal, aby si vyžádal jeho přítomnost na operaci.

Samozřejmě existoval ještě jeden možný důvod, proč ho z operace vynechali – a proč si ho teď šéf manhattanské pobočky zve k sobě do kanceláře: ukradených sto tisíc dolarů.

Co si ksakru myslel? Dellray to udělal pro město, které miloval, a pro občany, jež se přísahou zavázal chránit. Ale opravdu věřil, že mu projde něco takového? Zvlášť když měl za šéfa muže, který se ho snažil vyštípat a jenž nad zprávami svých agentů hloubal jako člověk závislý na křížovkách?

Podaří se mi to uhrát tak, abych nemusel do vězení? pomyslel si Dellray.

Nebyl si tím jistý. Po fiasku se „Spravedlností pro Zemi“ byly jeho akcie opravdu nízko.

Prošel jednou chodbou fádní kancelářské budovy. Prošel druhou chodbou.

Nakonec dospěl do pracovny zvláštního agenta pověřeného velením manhattanské pobočky. Jeho asistentka Dellraye ohlásila a agent vkráčel do velké rohové kanceláře.

„Frede.“

„Jone.“

Asi pětapadesátiletý zvláštní agent Jonathan Phelps si prohrábl dozadu učesané šedé vlasy a ukázal agentovi na židli naproti svému stolu, na němž se válely stohy lejster.

Vlastně ne, pomyslel si Dellray, ‚válely‘ není správný výraz. Všechny písemnosti byly uspořádané a zorganizované, pouze jich byla asi deseticentimetrová souvislá vrstva. Koneckonců se nacházeli v New Yorku. Vždy tu existovala spousta věcí, které se mohly zvrtnout, a bylo potřeba lidí jako Phelps, aby je vyžehlili.

Dellray se pokusil šéfa odhadnout, ale z jeho tváře nedokázal nic vyčíst. Také Phelps dříve působil jako tajný agent. Společná minulost však nemohla Dellrayovi získat žádnou výhodu. Vlastně to byl jeden z typických rysů FBI: nade vším tu vládly federální zákony a z nich vyplývající ustanovení a předpisy. Šéf manhattanské pobočky seděl v kanceláři úplně sám, což Dellraye nepřekvapovalo; Tucker McDaniel teď zřejmě předčítá práva teroristům v Central Parku.

„Takže, Frede. Přejdu rovnou k věci.“

„Jistě.“

„Jde o tu záležitost s ‚Espézetkou‘.“

„Se ‚Spravedlností pro Zemi‘.“

„Přesně tak.“ Phelps si znovu uhladil bujnou hřívu. Když odtáhl ruku, měl vlasy stejně ulízané jako předtím.

„Chci jen něco pochopit. Vy jste o té skupině nic nezjistil, viďte?“

Dellray to dotáhl tak daleko i díky tomu, že nedělal okolky s pravdou. „Ne, Jone. Zvoral jsem to. Aktivizoval jsem všechny svoje obvyklé zdroje a k tomu i pár nových. Všechny práskače, které momentálně pasu, i pár těch, které už jsem pustil k vodě. Celkem nějakých pětadvacet lidí. Ale neobjevil jsem nic. Omlouvám se.“

„Sledovací tým Tuckera McDaniela měl přitom deset čistých tipů.“

Oblačná zóna…

Dellray nehodlal McDaniela nikterak shazovat nebo se o něj otírat. „Něco se mi doneslo. Jeho týmy prý získaly hromadu kvalitních detailů. Ty osoby – ten Rahman a Johnston. Plus ta krycí slova pro zbraně.“ Povzdechl si. „Slyšel jsem, že došlo k nějakému incidentu, Jone. Co se stalo?“

„Ó, ano. ‚Espézetka‘ začala jednat.“

„Jsou nějaké oběti?“

„Máme z toho videozáznam. Chcete si ho prohlédnout?“

Ne, pane, pomyslel si Dellray, to teda nechci. Ze všeho nejméně se chtěl dívat na to, jak kvůli jeho selhání přicházejí k úrazu nevinní lidé. Nebo jak je zachraňuje Tucker McDaniel se svým zásahovým týmem. Přesto šéfovi řekl: „Jistě. Podívám se.“

Zvláštní agent pověřený vedením manhattanské pobočky se naklonil nad notebook, stiskl pár kláves a otočil přístroj displejem k Dellrayovi. Ten očekával, že uvidí typický videozáznam ze sledovací operace FBI, natočený pomocí širokoúhlého objektivu, s nízkým kontrastem, aby se zachytily veškeré detaily, a s informačním proužkem ukazujícím v dolní části obrazovky místo a čas pořízení záběru.

Místo toho se však díval na záznam zpravodajského vstupu CNN.

CNN?

Usměvavá a pečlivě učesaná reportérka se stohem poznámek v ruce hovořila na záběru s jakýmsi třicátníkem v saku a nesladěných kalhotách. Muž měl tmavou pleť a nakrátko ostříhané vlasy. Nejisté se usmíval a těkal očima mezi reportérkou a kamerou. Vedle něj stál asi osmiletý pihovatý zrzek.

Reportérka právě říkala muži: „Vaši studenti se prý na Den Země připravují už několik měsíců.“

„To je pravda,“ odpověděl muž nejistě, ale pyšně.

„Zde v Central Parku je dnes večer spousta různých skupin, které podporují to či ono. Prosazují vaši žáci nějaký konkrétní ekologický projekt?“

„To ani ne. Mají spoustu různých zájmů: obnovitelnou energii, ohrožení deštných pralesů, globální oteplování a emise oxidu uhličitého, ochranu ozónové vrstvy, recyklaci.“

„A kdo je tady váš malý pomocník?“

„To je můj žák. Tony Johnston.“

Johnston?

„Ahoj, Tony. Můžeš prozradit našim divákům u televizních obrazovek, jak se jmenuje váš školní kroužek mladých ekologů?“

„Ehm, jo. Jmenuje se ‚Správný dorost pro Zemi‘.“

„Musím říct, že máte opravdu parádní plakáty. Ty jste si vyrobili s ostatními ‚správňáky‘ sami?“

„Ehm, jo. Ale trochu nám pomáhal tady náš pan učitel,“ klučina zvedl hlavu k muži vedle sebe, „pan Rahman.“

„Tak to je prima, Tony. Děkuji tobě, tvému třídnímu učiteli Peteru Rahmanovi i všem třeťákům ze základní školy Ralpha Walda Emersona v Queensu, kteří zastávají názor, že pokud jde o ochranu životní prostředí, není nikdy příliš brzy přiložit ruku k dílu… Z Central Parku se vám živě přihlásila Kathy Brighamová z…“

Šéf pobočky bodl prstem do klávesnice, obrazovka potemněla a on se znovu opřel. Dellray nedokázal posoudit, zda se teď Phelps rozchechtá, nebo utrousí nějakou sprosťárnu. „‚Spravedlnost‘,“ vysoukal ze sebe jeho šéf nakonec. „‚Správný dorost‘.“ Povzdechl si. „Chcete si tipnout, jak velký průšvih má tato pobočka na krku, Frede?“

Dellray zvedl huňaté obočí.

„Kromě výdajů na mobilizaci čtyř set agentů jsme ve Washingtonu vyžebrali dalších pět milionů dolarů. Přes magistrátní soudce v New Yorku, Westchesteru, Filadelfii, Baltimoru a Bostonu jsme protlačili pětadvacet povolení k prohlídkám. Měli jsme absolutně neprůstřelné SIGINT, že tahle ekoteroristická skupina, horší než Timothy McVeigh a horší než bin Ládin, srazí Ameriku na kolena útokem, jaký nemá v dějinách země obdoby.

A nakonec se z toho vyklubala hrstka osmiletých a devítiletých školáků. Ten krycí výraz ‚papír a zásoby‘? Ten označoval papír a zásoby. Jejich komunikace se neodehrávala v oblačné zóně; odehrávala se v učebně během velké přestávky. A ta žena spolupracující s Rahmanem? To byl pravděpodobně malý Tony, protože zatím, chudák, nezačal mutovat… Ještě štěstí, že jsme nezachytili SIGINT o tom, že se někdo například snaží v Central Parku ‚vypustit holuby‘, protože bychom možná zahájili útok raketami země-vzduch.“

Chvíli panovalo ticho.

„Vy se vůbec netváříte škodolibě, Frede.“

Agent pokrčil útlými rameny.

„Chcete Tuckerovu funkci?“

„A kam bude…“

„Někam jinam. Do Washingtonu. Záleží na tom…? Tak co? Chcete místo mého zástupce? Jestli ano, můžete se ještě dnes večer přestěhovat do jeho kanceláře.“

Dellray neváhal. „Ne, Jone. Díky, ale nechci.“

„Jste jedním z nejuznávanějších agentů v této instituci. Lidé k vám vzhlížejí. Chci vás požádat, abyste si to ještě rozmyslel.“

„Já chci být na ulici. Nikdy jsem po ničem jiném netoužil. Je to pro mě důležité.“ Na člověka, který chce být na ulici, to znělo mimořádně formálně.

„Ach, vy kovbojové.“ Phelps se usmál. „Ale teď už byste se možná měl vrátit do své kanceláře. Každou chvíli si se mnou přijde popovídat McDaniel. Předpokládám, že se s ním asi nechcete setkat.“

„Asi ne.“

Když byl Dellray u dveří, šéf pobočky dodal: „Poslyšte, Frede, je tu ještě jedna věc.“

Agent se zastavil v polovině kroku.

„Vy jste pracoval na tom Gonzalesovi, vidte?“

Dellray se v minulosti několikrát tváří v tvář setkal s nejnebezpečnějšími padouchy v celém New Yorku, aniž se mu tepová frekvence zvýšila o jediný úder. Nyní si však byl jistý, že mu na krku viditelně pulzují krční tepny. „Myslíte tu protidrogovou razii na Staten Islandu. Jistě.“

„Zdá se, že tam došlo k malé mýlce.“

„K mýlce?“

„Ano, při katalogizaci důkazů.“

„Opravdu?“

Zvláštní agent si protřel oči. „Vaše týmy při razii zabavily třicet kilogramů heroinu, pár desítek zbraní a několik svazků bankovek.“

„Přesně tak.“

„V tiskové zprávě stálo, že hodnota zabavené částky činila jedna celá jedna milionu dolarů. Během příprav na proces s velkou porotou však vyšlo najevo, že v důkazní skříni leží pouze rovný milion dolarů.“

„Takže sto tisíc se někam zašantročilo?“

Phelps naklonil hlavu. „Ne, je v tom něco jiného. Nezašantročily se.“

„Aha.“ Dellray zhluboka oddechoval. Ach jo… Už je to tady.

„Díval jsem se na dokumenty a stala se tam taková zvláštní věc. První nula na důkazní kartě, ta za jedničkou označující milion, je nedotažená a strašně hubená. Když se na ni člověk podívá rychle, skoro by řekl, že je to jednička. To se zřejmě stalo i člověku, který psal tiskovou zprávu. Napsal do ní ‚jedna celá jedna milionu‘.“

„Aha.“

„Takže pro případ, že by někdy tato otázka vyvstala, jsem vám chtěl říct: byl to překlep. Přesná hodnota peněz zabavených naším úřadem při razii proti Gonzalesovi činila rovný jeden milion dolarů. To je oficiální údaj.“

„Jistě. Díky, Jone.“

Phelps se zamračil. „Za co?“

„Že jste mi to vyjasnil.“

Šéf pobočky přikývl. Jeho přikývnutí obsahovalo nevyřčené sdělení a Dellray toto sdělení pochopil. „Mimochodem,“ dodal Phelps, „odvedl jste dobrou práci, když jste pomohl zatknout Richarda Logana. Před několika lety měl v plánu zavraždit desítky vojáků a pracovníků Pentagonu. A taky pár našich lidí. Jsem rád, že od něj bude navždy pokoj.“

Dellray se otočil a odešel. Když se vrátil do své kanceláře, dopřál si jediné nervózní zachechtání.

Žáci třetí třídy?

Vytáhl mobilní telefon a poslal Sereně zprávu, že bude brzy doma.

84

Lincoln Rhyme zvedl hlavu a uviděl ve dveřích Pulaského. „Zelenáči, co tady děláš? Myslel jsem, že v Queensu eviduješ důkazy.“

„Já jsem… jenom…“ Hlas se mu zpomaloval jako auto vjíždějící do husté mlhy.

„Co jenom?“

Bylo téměř devět hodin večer a oba muži byli v Rhymově pokoji sami. Z kuchyně sem doléhaly příjemné zvuky – Sachsová s Thomem právě chystali večeři. Rhyme si všiml, že už je dávno po setmění, a malinko ho štvalo, že mu stále nikdo nedolil do plastové sklenice skotskou.

Vyzval tedy Pulaského, aby tento nedostatek napravil, a mladý policista uposlechl.

„Tomuhle neříkám dvojitá,“ zabručel Rhyme, avšak Pulaski ho zřejmě neslyšel. Odšoural se k oknu a podíval se ven.

Tohle vypadá na unylou scénu z nějakého rozvláčného britského dramatu, vydedukoval Rhyme a usrkl ze slámky hlt jednosladového nápoje.

„Víceméně jsem se rozhodl. Ale chtěl jsem se s tím nejdřív svěřit vám.“

„Víceméně?“ vyplísnil ho znovu Rhyme.

„Totiž, rozhodl jsem se.“

Rhyme zvedl obočí. Nechtěl působit příliš povzbudivě. Copak teď asi přijde? kladl si otázku, i když měl dojem, že odpověď zná. Rhyme sice zasvětil život vědě, ale současně mu během kariéry prošly pod rukama stovky podřízených a policistů. A navzdory své netrpělivosti, mrzutosti a záchvatům vzteku vždycky býval rozumným a férovým šéfem.

Pokud člověk něco nezvoral.

„Poslouchám, zelenáči.“

„Odcházím.“

„Z New Yorku?“

„Od policie.“

„Jo takhle.“

Od doby, co se seznámil s Kathryn Danceovou, si Rhyme osvojil základní poznatky o řeči těla. Nyní vycítil, že Pulaski pronáší předem nacvičené fráze. Mnohokrát nacvičené.

Policista si prohrábl krátké světlé vlasy. „Kvůli Williamu Brentovi.“

„To je ten Dellrayův informátor?“

„Přesně tak, pane.“

Rhyme měl znovu sto chutí připomenout mladíkovi, že s ním nemusí jednat s tak přehnanou uctivostí. Místo toho však jen řekl: „Pokračuj, Pulaski.“

Policista nasadil ponurý výraz a s těkajícíma očima usedl do vrzajícího proutěného křesla vedle Rhymova vozíku Storm Arrow. „Před Galtovým bytem mě zachvátil strach. Propadl jsem panice. Neprokázal jsem dobrý úsudek. Ztratil jsem ze zřetele předepsané procedury.“ Odmlčel se a dodal, jako by to chtěl všechno shrnout: „Nevyhodnotil jsem situaci náležitým způsobem a nepřizpůsobil tomu své jednání.“

Mluvil jako vyvolaný školák, který nezná správné odpovědi, a tak rychle chrlí jednu za druhou v naději, že se některá ujme.

„Už se probral z komatu.“

„Ale klidně mohl umřít.“

„A proto chceš odejít?“

„Udělal jsem chybu. A někoho to málem stálo život… Já prostě nemám pocit, že dokážu dál fungovat na plný výkon.“

Prokristapána, kde se tyhle fráze naučil?

„Byla to nehoda, zelenáči.“

„Nehoda, která se neměla stát.“

„Existují snad nějaké jiné nehody?“

„Vy víte, jak to myslím, Lincolne. Nedá se říct, že bych to předem nepromýšlel.“

„Můžu ti dokázat, že musíš zůstat, protože odejít by byla chyba.“

„Chcete mi snad říct, že mám talent a můžu být policii hodné prospěšný?“ Mladý policista se tvářil velmi skepticky. Byl ještě mladý, ale vypadal mnohem starší, než když se s ním Rhyme setkal poprvé. Policejní práce to s člověkem udělá.

Stejně jako práce se mnou, pomyslel si Lincoln Rhyme.

„Víš, proč nemůžeš odejít? Protože bys byl pokrytec.“

Pulaski vytřeštil oči.

Rhyme nabroušeným hlasem pokračoval: „Promeškals svou příležitost.“

„Jak to myslíte?“

„No, zkrátka jsi to podělal a někdo kvůli tomu přišel k těžkému úrazu. Jenže když to začalo vypadat, že Brent je syčák s hustě popsaným trestním rejstříkem, tak jsi to bral trochu jako polehčující okolnost, že ano?“

„No…, asi jo.“

„Najednou ti tolik nevadilo, žes ho srazil. Ale proč? Protože jsi ho začal brát jako podřadnějšího člověka?“

„Ne, já jen…“

„Nech mě domluvit. V okamžiku, kdy jsi do toho člověka nacouval, ses měl rozhodnout: buďto dospět k závěru, že riziko vedlejších ztrát a nehod z nedopatření pro tebe není přijatelné, a na místě odejít, anebo to hodit za hlavu a naučit se žít s tím, co se stalo. A vůbec nezáleží na tom, jestli jsi srazil několikanásobného vraha, anebo děkana nějaké církve. Takže je od tebe intelektuálně nepoctivé teď kvůli tomu naříkat.“

Mladý policista přimhouřil oči a chystal se zlostně vychrlit něco na svou obhajobu, jenže Rhyme pokračoval: „Udělal jsi chybu. Ale nespáchal jsi zločin… V téhle branži se chyby prostě stávají. Problém je v tom, že když uděláme chybu my, má to jiné následky než například v účetnictví nebo v obuvnictví. Když něco poděláme my, může se klidně stát, že někdo přijde o život. Jenže kdybychom se zastavili a začali se v těchhle věcech pitvat, nikdy bychom ničeho nedosáhli. Pořád bychom se ohlíželi přes rameno, což by ovšem stálo život daleko více lidí, protože bychom nedělali svou práci.“

„Vám se to lehko řekne,“ odsekl Pulaski zlostně.

Máš bod, pomyslel si Rhyme, ale zachoval vážný výraz.

„Byl jste snad někdy v podobné situaci?“ pokračoval mladý policista.

Samozřejmě že Rhyme v podobné situaci byl. Během kariéry se dopustil mnoha chyb. Byly jich desítky, ne-li přímo stovky. Kdysi před lety ho jedna taková chyba – chyba, která si tehdy skutečně vyžádala životy nevinných lidí – dovedla k vyšetřování případu, při němž se seznámil s Amélií Sachsovou. Momentálně však nechtěl tento argument vytahovat. „O to tady nejde, Pulaski. Jde o to, že ty už ses rozhodl. Tím, že ses sem vrátil s důkazy z Galtova bytu, přestože jsi předtím srazil Brenta, jsi ztratil právo odejít. Takže se o tom vůbec nebudeme bavit.“

„Jenže mě tahle věc žere.“

„V tom případě je třeba jí poručit – ať už si pod touhle věcí představuješ cokoliv –, aby tě žrát přestala. K policejní práci patří i nutnost vybudovat si citový odstup.“

„Lincolne, vy mě neposloucháte.“

„Ale ano, poslouchám. Vyhodnotil jsem tvoje argumenty a zavrhl je. Jsou neplatné.“

„Pro mě jsou platné.“

„Ne, nejsou. A já ti řeknu proč.“ Rhyme zaváhal. „Protože nejsou platné pro mě… a my dva toho máme spoustu společného, Pulaski. Já sám si to přiznávám k smrti nerad, ale je to pravda.“

Mladému policistovi tato slova vyrazila dech.

„Takže pusť z hlavy všechny ty žvásty, kterými mě tady nudíš. Jsem rád, že jsi přišel, ale spíš proto, že bych od tebe ještě něco potřeboval. Musíš…“

Pulaski se na kriminalistu upřeně zahleděl a chladně se zasmál. „Ale já nebudu nic dělat. Končím. Už vás neposlouchám.“

„Ne, teď ještě nekončíš. To můžeš udělat za pár dní. Teď tě tady potřebuju. Ten případ – a je to stejně tak tvůj případ jako můj – ještě neskončil. Musíme mít absolutní jistotu, že Logan bude usvědčen. Souhlasíš?“

Pulaski si povzdechl. „Souhlasím.“

„Ještě než McDaniela odvolali z velení a poslali ho do oblačné zóny, nebo kam se to vlastně poděl, nařídil svým lidem, aby prohledali kancelář Boba Cavanaugha. Nezavolal si na to nás. Federální tým důkazní reakce je dobrý – pomáhal jsem ho zakládat. Jenže bychom tam taky měli projít rošt. Takže chci, abys to dodatečně udělal. Logan tvrdil, že je do případu zapletený nějaký kartel, a já chci mít jistotu, že do vězení poputují všichni jeho členové.“

Pulaski se odevzdaně zašklebil. „No tak dobře, udělám to. Ale bude to můj poslední úkol.“ Zavrtěl hlavou a vyřítil se z pokoje.

Lincoln Rhyme vyhledal ústy slámku trčící ze sklenice a přitom se usilovně snažil potlačit úsměv, který se mu dral do tváře.

85

Lincoln Rhyme nyní osaměl.

Ron Pulaski procházel rošt v kanceláři Algonquin Consolidated. Mel Cooper s Lonem Sellittem se vrátili do svých domovů. Roland Bell se ozval se zprávou, že Richard Logan je bezpečně uklizený v maximálně střeženém speciálním křídle vazební věznice v centrálním New Yorku.

Také Amélie Sachsová odjela do centra, kde pomáhala s papíry, avšak teď už byla opět v Brooklynu. Rhyme doufal, že si udělá trochu času pro sebe a třeba se projede ve svém Fordu Cobra Torino. Čas od času s sebou brávala na projížďku i Pammy. Dívka pak Rhymovi hlásila, že Améliina jízda je „totálněneskutečná“, což si Rhyme vyložil jako „plná povznášejících zážitků“.

Věděl však, že dívce v žádném případě nehrozí nebezpečí. Pokud Sachsová nejela v autě sama, vždy poznala správný okamžik, kdy má ubrat plyn a potlačit svou nezkrotnou přirozenost.

Rovněž Thom byl někde venku – měl schůzku s partnerem, reportérem deníku New York Times. Chtěl zůstat doma a dohlédnout na šéfa, jestli se u něj neprojeví strašlivé vedlejší příznaky záchvatu dysreflexie nebo čehokoliv jiného. Kriminalista však trval na tom, aby si udělal večer volno.

„Vyhlašuju ti zákaz přicházení,“ prohlásil. „Do půlnoci.“

„Lincolne, vrátím se dřív než…“

„Ne. Vrátíš se až po půlnoci. Zákaz přicházení je opak zákazu vycházení.“

„To je šílené. Nenechám tě přece…“

„Dám ti padáka, jestli se vrátíš dřív.“

Ošetřovatel si Rhyma bedlivě prohlédl a řekl: „No dobře. Dík.“

Rhyme však neměl na projevy vděčnosti čas. Přestal ošetřovatele vnímat a začal v počítači vytvářet soupisy důkazů, které hodlal předat státnímu zástupci v procesu s Richardem Loganem, na jehož konci poputuje Hodinář do vězení za působivou řadu trestných činů včetně několikanásobné vraždy. O jeho usvědčení nemohlo být pochyb, avšak stát New York na rozdíl od Kalifornie nebo Texasu přistupoval k trestu smrti jako pubertální dívka k protivnému mateřskému znaménku uprostřed čela. Jak už Rhyme řekl Rodolfu Lunovi, pochyboval, že Hodinář zemře rukou kata.

O Loganovo vydání přitom měla zájem řada dalších amerických států. Logan však byl dopaden v New Yorku, a tak musely ostatní státy počkat.

Rhyma nicméně netrápilo, že Logan dostane místo trestu smrti doživotí. Kdyby Hodinář přišel o život například během dnešní konfrontace – třeba kdyby vytasil zbraň na Sachsovou nebo na Sellitta –, byl by to pro něj férový konec, poctivý konec. Skutečnost, že ho Rhyme dopadl a že teď Logan stráví zbytek života ve vězení, byla sama o sobě dost velkým trestem. Smrtící injekce připadala Rhymovi laciná. Urážlivá. A on sám by nechtěl být součástí případu, na jehož konci odnesou tělo odsouzeného na nosítkách.

Rhyme si vychutnával samotu a během chvíle nadiktoval do počítače několik stran protokolů o ohledání míst činu. Někteří soudní kriminalisté psali protokoly lyrickým, dramatickým nebo poetickým stylem. To však nebyl Rhymův případ. Jeho jazyk byl úsporný a tvrdý – litý kov namísto vyřezávaného dřeva. Přečetl si protokoly po sobě a byl s nimi spokojen, ačkoliv ho dopalovaly přetrvávající mezery. Ještě stále čekal na výsledky několika rozborů. Připomněl si však, že také netrpělivost je hřích, i když ne tak těžký jako nedbalost, a že případ v žádném případě neutrpí, pokud se závěrečná zpráva o den nebo dva zdrží.

Je to dobré, připustil. Dalo se toho udělat víc – vždycky se toho dá udělat víc –, ale je to dobré.

Rhyme se rozhlédl po laboratoři, kterou Mel Cooper při svém odchodu zanechal dokonale uklizenou. Technik byl nyní na návštěvě u své matky v Queensu, kde bydlel – anebo se u ní možná jen krátce zastavil se svou skandinávskou přítelkyní a nyní už tančí jako pominutý v některém společenském sále v Midtownu.

Rhyme si uvědomil, že cítí mírnou bolest hlavy podobnou té, která ho sužovala už dříve. Pohlédl na nedaleký regál, kde ležely jeho léky, a všiml si ampulky s clodinem – lékem na rozšíření cév, který mu možná zachránil život. Napadlo ho, že kdyby ho podobný záchvat postihl nyní, dost možná by ho nepřežil. Ampulka stála pouhých pár centimetrů od jeho rukou, avšak ve výsledku to bylo stejné, jako by se nacházela na míle daleko.

Lincoln si znovu prohlédl důvěrně známé důkazní tabule popsané Améliiným a Melovým písmem. Byla na nich spousta šmouh, přeškrtnutých položek, smazaných záznamů, pravopisných chyb i vyložených omylů.

Bylo to nejvýstižnější svědectví, jak se vyvíjí každý kriminální případ.

Rhyme poté přesunul zrak na přístroje: na měřič hustotního gradientu, na kleště a ampule, na rukavice, křivule, na nástroje pro sběr důkazů i na vlajkovou loď celé flotily: mohutný a tichý rastrovací elektronový mikroskop s chromatografem a hmotnostním spektrometrem. Vzpomněl si na mnoho, mnoho hodin, které strávil u těchto přístrojů a jejich předchůdců, vzpomněl si na jejich zvuk i na vůni, která se vylinula vždy, když v planoucím srdci chromatografu obětoval nějaký vzorek, aby zjistil, z jakých záhadných sloučenin se vlastně skládá. Často přitom musel řešit dilema: zničí-li vyšetřovatel jediný vzorek, aby odhalil totožnost a působiště pachatele, riskuje, že u procesu ohrozí celý případ, protože vzorek fyzicky zmizel.

Lincoln Rhyme se vždy přikláněl ke spálení.

Vzpomněl si na vrnění přístroje pod jeho rukou, když jeho ruka ještě vrnění cítila.

Podíval se i na kabely, které se hadovitě táhly po parketách na podlaze, a vybavil si drcání – které samozřejmě cítil jen na hlavě a na čelisti –, když přes ně jeho vozík přejížděl při neustálém těkání mezi jednotlivými vyšetřovacími stoly.

Kabely…

Odjel do své pracovny a podíval se na rodinné fotografie. Vzpomněl si na bratrance Arthura. Na strýčka Henryho. A taky na své rodiče.

A samozřejmě i na Amélii Sachsovou. Na Amélii myslel pořád.

Poté se však hezké vzpomínky rozplynuly a on se nedokázal ubránit myšlenkám na to, jak dnes Amélie kvůli jeho selhání málem přišla o život. Jak dnes jeho vzpurné tělo všechny zradilo. Rhyma, Sachsovou i Rona Pulaského. A kdo ví, na kolik agentů pohotovostní jednotky dnes čekala smrt po zásahu elektrickým proudem v té škole v čínské čtvrti?

Myšlenky putovaly po spirále dál a Rhyme si uvědomil, že dnešní incident symbolizuje celý jejich vztah. Láska v něm samozřejmě byla, ale Rhyme nemohl popřít, že jeho fyzická omezení brání Amélii v rozletu. Že je Amélie jen zčásti člověkem, jímž by mohla být, kdyby měla vztah s někým jiným nebo třeba i zůstala sama.

Tyto myšlenky však Rhyma nenaplňovaly žádnou sebelítostí. Ba naopak: cítil jakousi zvláštní rozjařenost ze směru, kterým se ubíraly.

Přemýšlel, co by se stalo, kdyby Sachsová musela žít sama. Bez emocí si ten scénář představil a dospěl k závěru, že Amélie Sachsová by byla naprosto spokojená. Znovu mu před očima vytanul obraz, jak Sachsová s Ronem Pulaským stojí za pár let v čele ohledávacího oddělení.

V tiché pracovně naproti laboratoři, obklopen rodinnými fotografiemi, teď Rhyme pohlédl na něco, co leželo na stole vedle něj. Na jeden pestrobarevný a lesklý předmět. Byla to brožurka, kterou mu tady zanechal bojovník za asistované sebevraždy Arlen Kopeski.

Rozhodnutí…

Rhyme s pobavením kvitoval, že autoři brožurky zjevně měli na zřeteli tělesně postižené. Člověk nemusel brát spisek do ruky a listovat jím. Telefonní číslo na organizaci prosazující eutanazii bylo vytištěno přímo na obálce, a to velkým písmem – pro případ, že postižení vyvolávající v daném člověku touhu po dobrovolném odchodu ze světa zahrnuje i zhoršení zraku.

Rhyme se díval na brožuru a v hlavě mu horečně vířily myšlenky. Plán, který se mu teď v mysli skládal dohromady, by vyžadoval jistou organizaci.

Vyžadoval by jisté utajení.

Vyžadoval by spikleneckého ducha. A špetku podplácení.

Takový už však byl život kvadruplegika – život, v němž je přemýšlení bezplatné a snadné, zatímco činy vyžadují spolupráci další osoby.

Jeho plán by si také vyžádal jistý čas. Žádná důležitá věc v životě se však nestane rychle. Rhyma naplnilo nadšení, které se dostaví vždy, když se člověk k něčemu skálopevně odhodlá.

Jeho velkou starostí teď bylo zajistit, aby jeho svědectví proti Hodináři mohla porota u soudu vyslechnout i bez jeho přítomnosti. Tyto eventuality se obvykle řešily sepsáním místopřísežného prohlášení. Kromě toho Rhyme věděl, že i Sachsová s Melem Cooperem jsou ostřílenými svědky, a věřil, že by u soudu obstála také výpověď Rona Pulaského.

Hned zítra si soukromě promluví se státním zástupcem, nechá si k sobě poslat soudního zpravodaje a pronese svědeckou výpověď před ním. Thomovi na tom nebude připadat nic divného.

Lincoln Rhyme se usmál a vrátil se do laboratoře plné elektroniky, softwaru a – no samozřejmě – taky kabelů, které mu umožní vyřídit telefonát, o němž přemýšlel nebo jím spíše byl posedlý prakticky už od okamžiku Hodinářova zatčení.

DESET DNÍ PO DNI ZEMĚ

DÍL IV

POSLEDNÍ PŘÍPAD

„Většina mé fyzické námahy spočívá v celodenním stání a přecházení od jednoho laboratorního stolu ke druhému. Přináší mi to větší užitek a zábavu, než jaké některým mým přátelům a konkurentům přináší hraní her, jako je golf.“

Thomas Alva Edison

86

Amélie Sachsová s Thomem Restonem chvatně vešli do nemocnice. Oba mlčeli.

Ve vestibulu a na chodbách panoval klid, jaký byl na podobných místech v sobotu večer docela nezvyklý. V newyorských nemocničních zařízeních obvykle v sobotu večer vládl chaos – chaos z nehod, otrav alkoholem, předávkování a pochopitelně i z příležitostné střelby nebo pobodání.

Zdejší atmosféra však byla až hrůzyplně klidná.

Zachmuřená Sachsová se zastavila a prohlédla si cedule. Ukázala jedním směrem a oba vyrazili do ještě tmavší chodby ve sklepě nemocnice.

Znovu se zastavili.

„Tudy?“ zašeptala Sachsová.

„Nemají to tu dobře označené. Měli by si to líp označit.“ Sachsová slyšela v Thomově hlase rozhořčení, ale věděla, že jeho zdrojem je výlučně ošetřovatelův strach.

„Tamhle.“

Pokračovali v chůzi a po chvíli prošli kolem sesterny, odkud se ozývalo nenucené klábosení. Nacházelo se v ní mnoho propriet spojených s výkonem zdravotní péče, dokumentů a lékařských karet, ale také kelímky od kávy, líčidla a kniha hlavolamů. A taky spousta sudoku, všimla si Sachsová, kterou vždy udivovalo, z jakého důvodu se tato hra tak rozšířila. Ona na ni neměla trpělivost.

Předpokládala, že tady dole, na tomto oddělení, se od personálu příliš často nevyžadují okamžité nástupy do akce, jaké člověk vídá u zdravotníků v televizních seriálech.

Došla až k přepážce a adresovala sestře středního věku, která za ní osamoceně seděla, jediné slovo: „Rhyme.“

„Á, ano,“ odpověděla sestra a zvedla hlavu. Vůbec se nemusela dívat do seznamu nebo jakéhokoliv jiného dokumentu. „A vy jste…?“

„Jeho partnerka,“ odpověděla Sachsová. Tento výraz použila pro Rhyma v profesním i osobním smyslu v minulosti již mnohokrát, ale teprve nyní si poprvé uvědomila, jak zoufale je nedostatečný. Nelíbil se jí. Přímo ho nesnášela.

Thom se představil jako „poskytovatel péče“.

Což také vyznělo dost plechově,

„Bohužel neznám žádné podrobnosti,“ zodpověděla sestra předem Améliinu otázku. „Pojdte se mnou.“

Odvedla je další chodbou, která byla ještě ponuřejší než ta předchozí. Dokonale uklizená, příjemně vyzdobená, uspořádaná. A ohavná.

Existuje snad pro popis nemocnice přiléhavější výraz?

Když se přiblížili k jednomu pokoji s otevřenými dveřmi, prohlásila sestra s notnou dávkou účasti: „Počkejte uvnitř, prosím. Někdo za vámi brzy přijde.“

Po těchto slovech bleskurychle zmizela, jako by měla strach, že ji Sachsová nebo Thom násilím posadí na židli a začne vyslýchat. Koneckonců měla Amélie sto chutí to opravdu udělat.

Došli až k čekárně a vstoupili do ní. Byla úplně prázdná. Lon Sellitto, Rhymův bratranec Arthur a jeho žena Judy už byli na cestě. Stejně jako Améliina matka Rose – chystala se sem přijet metrem, ale Sachsová trvala na tom, ať si vezme taxíka.

Mlčky se posadili. Sachsová sebrala ze stolku další sešit se sudoku a prolistovala ho. Thom se na ni letmo podíval, pevně jí stiskl paži a svěsil ramena. Bylo zvláštní vidět, jak je jeho obvykle dokonalé držení těla náhle schlíplé.

„Nikdy se o ničem nezmínil,“ řekl. „Ani slůvkem.“

„A tebe to překvapuje?“

Thom se už chystal říct, že ano. Jenže pak svěsil ramena ještě víc. „Ne.“

Do místnosti vstoupil muž v obleku a nakřivo uvázané kravatě, podíval se na obličeje obou přítomných a rozhodl se, že raději počká jinde. Sachsová se mu ani nedivila.

V podobných chvílích člověk nechce sdílet veřejný prostor s neznámými lidmi.

Amélie si položila hlavu na Thomovo rameno a ošetřovatel ji pevně objal. Sachsová už zapomněla, jak je silný.

Dnes večer vyvrcholilo možná nejpodivnějších a nejnapjatějších dvanáct hodin ze všech let, kdy Rhyma znala. Když k němu ráno přijela po noci strávené ve svém bytě v Brooklynu, zastihla u dveří Thoma, který na ni nedočkavě civěl. Ošetřovatel pak přesunul pohled za ni a zamračil se.

„Co je?“ zeptala se Sachsová a rovněž se ohlédla.

„On nebyl s tebou?“

„Kdo?“

„Lincoln.“

„Ne.“

„Zatracená práce. Někam se vypařil.“

Díky rychlému a spolehlivému invalidnímu vozíku Storm Arrow byl Rhyme stejně mobilní jako kterýkoliv jiný kvadruplegik a nebylo zcela neobvyklé, že si sám vyjel na projíždku do Central Parku. Zároveň však byla pravda, že ho pobyt na čerstvém vzduchu nijak zvlášť nezajímal – mnohem raději trávil čas v laboratoři plné přístrojů a lámal si hlavu s případem.

Na Rhymovo přání probudil Thom ráno svého pacienta o něco dříve, oblékl ho a usadil do vozíku. Kriminalista poté prohlásil: „Dneska mám s jedním člověkem pracovní snídani.“

„A kam pojedeme?“ zeptal se Thom.

„‚Mám‘ je první osoba jednotného čísla, Thome. Množné číslo by bylo ‚máme‘. Oba tvary znějí dost podobně, ale jinak toho mají pramálo společného. Ty pozvaný nejsi a myslím, že můžeš být rád. Nudil by ses.“

„S tebou se člověk nikdy nenudí, Lincolne.“

„Haha. Brzy se vrátím.“

Kriminalista byl v tak dobré náladě, že Thom souhlasil.

Jenže Rhyme se už ze snídaně jednoduše nevrátil.

Než přijela Amélie, uplynula další hodina. Ze zvědavosti se stala obava. A navíc právě v tu chvíli přišel Sachsové i Thomovi e-mail, který se ohlásil cinknutím počítačů i jejich mobilních telefonů.

Thome, Sachsová,

po velmi zralé úvaze jsem dospěl k závěru, že ve svém současném stavu nechci nadále žít.

„Ne,“ hlesl zděšeně Thom.

„Čti dál.“

Poslední události mě utvrdily v názoru, že některá omezení už pro mě nejsou přijatelná. K mému jednání mě motivují dvě věci: návštěva Kopeského, po které jsem pochopil, že bych se sice nikdy sám nezabil, nicméně existují chvíle, kdy by nás riziko smrti nemělo odradit od závažného rozhodnutí.

A pak také setkání se Susan Stringerovou. Ta mi řekla, že žádné náhody neexistují a že podle jejího názoru jí bylo souzeno setkat se se mnou a říct mi o Pembrokeském centru páteřní míchy. (Vy dobře víte, jak hodně v TYHLE věci věřím, ale jestli si myslíte, že tady teď vložím smajlíka, tak toho se nedočkáte.)

S odborníky z centra jsem vedl několik intenzivních rozhovorů a na příštích osm měsíců jsem si s nimi dohodl čtyři termíny na různé typy zákroků. První z nich začíná právě teď.

Samozřejmě existuje možnost, že na další tři zákroky už nedojde, ale to se všechno teprve uvidí. Jestli věci dopadnou, jak doufám, zítra nebo pozítří Vám vylíčím všechny pikantní podrobnosti o průběhu operace. A jestli ne, tak Thom ví, kde leží veškeré moje osobní písemnosti. Jo, a do závěti jsem zapomněl uvést jednu důležitou věc: všechnu svoji skotskou odkazuji bratranci Arthurovi. Ocení to.

Pro Tebe mám ještě jeden dopis, Sachsová. Thom Ti ho předá.

Omlouvám se, že jsem to vyřešil takhle, ale Vy oba máte lepší věci na práci než obskakovat v nemocnici špatného pacienta, jako jsem já, a zbytečně marnit čas. Kromě toho mě oba znáte. Některé věci si raději vyřizuji sám. V posledních pár letech jsem k tomu moc příležitostí neměl.

Dnes zhruba v podvečer se Vám někdo ozve s aktuálními informacemi.

A pokud jde o náš poslední případ, Sachsová, očekávám, že budu v procesu s Hodinářem vypovídat osobně. Pokud však věci nepůjdou podle plánu, uložil jsem své místopřísežné prohlášení na státním ministerstvu spravedlnosti. Ty, Mel a Ron mě dokážete plnohodnotně zastoupit. Postarejte se, ať pan Logan stráví zbytek života v žaláři.

Závěrem chci uvést jednu myšlenku člověka, ke kterému jsem měl blízko. Myslím, že dokonale vystihuje, co právě teď cítím: „Časy se mění. A my se musíme změnit taky. Bez ohledu na rizika. Bez ohledu na to, čeho se musíme vzdát“

LR

A tak teď čekali v téhle ohavné nemocnici. Konečně přišel někdo z personálu. Do čekárny vstoupil vysoký, štíhlý a prošedivělý muž v zeleném plášti. „Vy jste zřejmě Amélie Sachsová.“

„Ano.“

„A vy jste Thom?“ Přikývnutí.

Muž se představil jako hlavní chirurg Pembrokeského centra páteřní míchy a řekl: „Operaci už má za sebou, ale ještě se neprobral.“

Nato jim začal vysvětlovat odborné věci. Sachsová pokyvovala hlavou a hltala veškeré detaily. Některé jí připadaly dobré, jiné méně. Hlavně si však všimla, že jim lékař nesděluje jedinou věc, na které teď záleželo – že jim sice popisuje technický průběh operace, ale neříká jim, kdy a zda vůbec se Lincoln Rhyme probudí z narkózy.

Když tuto otázku bez okolků vyhrkla, nenabídl jí doktor lepší odpověď než: „To zatím nevíme. Budeme muset čekat.“

87

Trojrozměrné papilární linie tvořící základ celé daktyloskopie se u člověka nevyvinuly proto, aby se kriminalistům lépe identifikovali a usvědčovali zločinci, nýbrž proto, aby lidské prsty získaly přilnavost a neupustily okamžitě vše drahocenné, nezbytné či nepoznané, co daný člověk právě křehce drží v rukou.

Koneckonců nás příroda připravila o drápy a naše svalové napětí je v porovnání s jakýmkoliv divoce žijícím zvířetem srovnatelné hmotnosti – zanícení návštěvníci posiloven prominou – opravdu směšné.

Samotné slovo „papilární“ lze ostatně přeložit jako „brázdovitý“, což prozrazuje pravý smysl těchto rýh na prstech.

Lincoln Rhyme letmo pohlédl na Amélii Sachsovou, která spala schoulená v křesle asi tři metry od něj. Vyzařovala z ní zvláštní spokojenost a klid. Bohaté zrzavé vlasy jí zakrývaly polovinu tváře.

Blížila se půlnoc.

Rhyme se vrátil k úvahám o papilárních liniích. Vyskytují se na prstech rukou i nohou, na dlaních a na ploskách chodidel. Podle inkriminujícího otisku chodidla lze pachatele usvědčit stejně spolehlivě jako podle otisku prstu, i když okolnosti, za nichž by pachatel takový otisk na místě činu zanechal, by musely být velice prapodivné.

O jedinečnosti otisků prstů vědí lidé už dlouho – už před osmi sty lety označovali otiskem oficiální dokumenty –, ale teprve v devadesátých letech devatenáctého století začaly být otisky uznávané jako kriminalistický nástroj prokazující přítomnost nositele na místě jejich nálezu. První policejní daktyloskopické oddělení na světě vzniklo v indické Kalkatě z popudu sira Edwarda Richarda Henryho, podle něhož také dostal název klasifikační systém používaný policií ještě následujících sto let.

Důvodem, proč teď Rhyme tak intenzivně přemítal o papilárních liniích, byla skutečnost, že se momentálně díval na ty své. Poprvé za mnoho let.

Poprvé od té nehody v metru.

Pravou paži měl zvednutou a ohnutou v lokti a zápěstí vytočené tak, že dlaň směřovala k němu a on si ji mohl soustředěně prohlížet. Rhyma to naplňovalo bujarým nadšením – podobné pocity zažíval, když objevil drobné vlákno, smítko stopového důkazu nebo chatrný otisk v blátě, které mu umožnily prokázat spojitost mezi podezřelým a místem činu.

Operace se podařila: lékaři mu do těla implantovali dráty s počítačem, který se ovládal pohyby hlavy a ramenou nad místem zranění. Rhyme začal nejprve zpevňovat svaly na krku a ramenou, což mu posléze umožnilo opatrně zvednout paži a otočit zápěstím. Spatřit vlastní otisky prstů byl dlouho jeho sen a on se už dávno rozhodl, že jestli někdy opět získá hybnost paží, pak pohled na rýhy v bříšcích prstů bude to první, co si dopřeje.

Samozřejmě ho čekala ještě dlouhá léčba. A taky další operace. Nervové přesměrování, které bude mít jen malý vliv na hybnost, ale mohlo by zlepšit některé tělesné funkce. Poté terapie pomocí kmenových buněk. A také fyzická rehabilitace: běžecký pás, bicykl a cvičení na zvýšení rozsahu pohybu.

Bylo jasné, že některá omezení Rhymovi zůstanou – Thom se rozhodně nemusel bát o práci. I kdyby totiž hýbal pažemi a dlaněmi, i kdyby mu plíce fungovaly lépe než kdykoliv předtím a i kdyby se jeho tělesné pochody pod podbřiškem blížily stavu obvyklému u zdravých lidí, stále neměl žádný cit, stále byl náchylný na sepse a stále nedokázal chodit – to se mu pravděpodobně nemělo podařit nikdy nebo přinejmenším ne v příštích mnoha letech. Lincolna Rhyma však tyto věci netrápily. Ze soudní kriminalistiky věděl, že člověk jen zřídkakdy dostane sto procent toho, oč usiluje. Pokud však tvrdě pracoval a okolnosti se vyvíjely příznivě – což ovšem Rhyme nikdy nepokládal za „štěstí“ –, pak se mu obvykle podařilo dosáhnout konkrétního výsledku: identifikace, zatčení, usvědčení. Kromě toho byl Lincoln Rhyme člověk, který před sebou potřeboval mít cíle. Žil proto, aby zaplňoval prázdná místa, aby – jak Sachsová velmi dobře věděla – hasil, co ostatní pálí. Pokud by neměl kam směřovat, pokud by ustavičně neměl kam směřovat, stal by se jeho život bezcenným.

Rhyme nyní pomocí slabých pohybů krčního svalstva opatrně otočil dlaň zpátky a položil ji na postel. Činil tak s koordinací odpovídající novorozenému hříběti, které poprvé zjistilo, že má nohy.

A pak už ho přemohlo vyčerpání umocněné zbytkovým působením léků. Rhyme byl rozhodně připraven usnout, ale nakonec spánek ještě na pár minut zaplašil a spočinul pohledem na obličeji Amélie Sachsové, bledém a napůl ukrytém za jejími vlasy jako měsíc během zatmění.

PODĚKOVÁNÍ

Vřelé díky časopisu Crimespree, knihovně v Muskegu ve státě Wisconsin a všem účastníkům tamního setkání „Murder and Mayhem“ loni v listopadu, kteří za svou zanícenou účast a za lásku k četbě obdrželi v rámci mé sebepropagace výtisk této knihy.

A děkuji také Julii, Madelyn, Willovi, Tině, Ralphovi, Kay, Adrianovi a Lise.

HOŘÍCÍ DRÁT

Je to zbraň neviditelná a současně všudepřítomná, bez níž by moderní společnost nemohla existovat: elektrická rozvodná síť. Vrah využívá obrovských a přesně mířených obloukových výbojů s tak vysokým napětím a teplotou, že se taví ocel a lidé začínají hořet. V jiném případě zase vrah přehodí pár drátků a náhle může být vražedným nástrojem vana, počítačová klávesnice nebo obyčejná stolní lampa…

První strašlivý útok, při němž se autobus městské hromadné dopravy proměnil v hromadu roztaveného kovu, považovali oficiální činitelé za teroristický útok. K vyšetřování byl okamžitě přizván Lincoln Rhyme, který i tentokrát vysílá do terénu Amélii Sachsovou a Rona Pulaského. Zatímco se útoky zběsilým tempem šíří po celém městě a na policii začínají docházet vyděračské dopisy, tým kriminalistů bojuje s časem a snaží se na základě minima důkazů dopadnout vraha. Anebo je vrahů víc…?

Už tak složitou situaci ještě více komplikuje fakt, že Rhyme zároveň působí jako konzultant při vyšetřování dalšího případu, jehož protagonistou je muž s přezdívkou Hodinář – jeden z mála zločinců, jimž se kdy podařilo z Rhymovy sítě uniknout…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai