POKOJ SMRTI

JEFFERY DEAVER

2013

Kniha byla zakoupena na serveru Palmknihy.cz.

Kupující: Tereza Janktová

Adresa: Palackého 263, 277 46 Veltrusy, cz

ID 2656-15452705163237328431-6143-8059

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Pro Judy, Freda a Daxe

Nesouhlasím s tím, co říkáte, ale až do smrti budu hájit vaše právo to říct.

Evelyn Beatrice Hallová, Voltaireovi přátelé, 1906

ČÁST I

Úterý 9. května

LEDVINOVNÍK JEDONOSNÝ

1. kapitola

Ten záblesk ho znepokojil.

Bílý nebo slabě žlutý záblesk světla v dálce.

Přišel od vody? Nebo z toho pásu pevniny na druhé straně klidné tyrkysové zátoky?

Ale tady mu přece žádné nebezpečí nehrozí. Je v nádherném a odloučeném letovisku. Z dohledu médií, mimo zraky nepřátel.

Roberto Moreno přimhouřil oči a podíval se z okna. Táhlo mu teprve na čtyřicet, ale zrak už měl špatný. Posunul si brýle výš na nos a obsáhl pohledem celý výhled – zahradu před oknem apartmá, úzkou bílou pláž, pulzující modrozelené moře. Překrásné, odlehlé… a chráněné. V dohledu se na vlnách nehoupala žádná plavidla. A i kdyby se nějaký nepřítel s puškou dozvěděl, že je Moreno zde, a nepozorovaně pronikl přes průmyslové objekty na protější straně zátoky půldruhého kilometru odtud, kvůli smogu zakrývajícímu výhled by stejně nemohl dobře zamířit.

Žádné další záblesky, žádné světlo.

Jsi v bezpečí. Samozřejmě že ano.

Přesto zůstal Moreno ostražitý. Stejně jako Martinu Lutheru Kingovi, stejně jako Gándhímu hrozilo i jemu neustále nebezpečí. Takový už byl jeho život. Nebál se smrti. Bál se, že umře dřív, než dokončí svou práci. Protože musel vykonat ještě mnoho věcí. Událost, jejíž přípravu právě před hodinou dokončil, tak významná, že bezpochyby upoutá pozornost spousty lidí, byla jen jednou ze dvanácti podobných plánovaných na příští rok.

A navíc se před ním rýsovala budoucnost plná hojnosti.

Podsaditý Robert Moreno, jenž měl dnes na sobě střízlivý béžový oblek, bílou košili a tmavě modrou kravatu – ó, jak karibské! – nyní dolil do dvou šálků kávu z konvice, kterou mu přinesla hotelová služba, a vrátil se na gauč. Podal jeden šálek reportérovi, který si právě chystal diktafon.

„Señore de la Rua. Dáte si mléko? Cukr?“

„Ne, děkuji.“

Rozhovor probíhal ve španělštině, kterou Moreno plynně hovořil. Mateřskou angličtinu nenáviděl a používal ji jen ve chvílích, kdy to potřeboval. Nikdy se přitom nedokázal zbavit newjerseyského přízvuku. Tón jeho hlasu ho přenesl zpátkydo dětství ve Spojených státech – jeho otec dlouhé hodiny pracoval a žil život střízlivý, zatímco matka dlouhé hodiny nevystřízlivěla. Ponurá krajina, nedaleká střední škola plná šikany. A pak přišla spása: rodina se přestěhovala na mnohem příjemnější místo, než bylo South Hills – na místo, kde byl i jazyk měkčí a elegantnější.

„Ale říkejte mi Eduardo, prosím,“ vyzval Morena reportér.

„A já jsem Roberto.“

Ve skutečnosti se Moreno jmenoval „Robert“, jenže tohle jméno zavánělo právníky z Wall Streetu, politiky z Washingtonu a generály z bitevních polí, kteří rozhazují po cizích bojištích těla místních obyvatel jako levné osivo.

Takže Roberto.

„Vy bydlíte v Argentině,“ prohodil Moreno směrem k novináři, malému plešatému muži v ošoupaném černém obleku a modré košili bez kravaty. „V Buenos Aires?“

„Přesně tak.“

„Víte, jak vznikl název toho města?“

De la Rua prohlásil, že ne; nepocházel odtamtud.

„V překladu to samozřejmě znamená ‚dobrý vzduch‘,“ připomněl Moreno. Enormně četl, až několik knih týdně, z velké části latinskoamerickou literaturu a dějiny. „Ovšem nejedná se tu o vzduch v Argentině, nýbrž v italské Sardinii. Město dostalo název podle jedné osady na kopci v Cagliari. Ta osada se nacházela nad… řekněme čpavým zápachem starého města, a tak ji pojmenovali Buen Ayre. A španělští cestovatelé, kteří pozdější Buenos Aires objevili, mu dali jméno podle té osady. Samozřejmě šlo o pouhé první osídlení města – později byli Španělé vyhlazeni domorodci, kteří se nechtěli nechat vykořisťovat Evropany.“

„I vaše historky mají vyloženě antikoloniální ráz,“ poznamenal de la Rua.

Moreno se zasmál. Humor ho však rychle opustil a on se znovu rychle podíval z okna.

Ten zatracený záblesk. Moreno však stále neviděl nic než stromy a květiny na zahradě a oparem zahalený pás pevniny půldruhého kilometru odtud. Jeho hotel South Cove Inn se nacházel na převážně opuštěném jihozápadním pobřeží New Providence, bahamském ostrově zahrnujícím i hlavní město Nassau. Pozemek byl oplocený a střežený a zahrada byla vyhrazená pouze pro toto apartmá – na severu a jihu ji navíc chránil vysoký plot, zatímco na západní straně se táhla pláž.

Nikdo tu nebyl. Nikdo tu být nemohl.

Možná ptáček. Nebo zatřepetání listu.

Simon nedávno celý objekt kontroloval. Moreno se na tohoto urostlého, tichého Brazilce s tmavou kůží podíval. Bylo mu kolem pětatřiceti let a měl na sobě hezký oblek – chodil oblečený lépe než jeho šéf, ale ne křiklavě. Vypadal náležitě nebezpečně, jak by se u člověka jeho profese očekávalo, ovšem nebyl to žádný hrdlořez. Než odešel do civilu a začal pracovat jako bezpečnostní expert, působil jako armádní důstojník.

Svou práci zvládal velmi dobře. Nyní například otočil hlavu, a když si všiml šéfova pohledu, okamžitě přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

„Jen záblesk světla,“ vysvětlil Moreno.

Bodyguard navrhl, že zatáhne žaluzie.

„Myslím, že ne.“

Moreno byl přesvědčený, že Eduardo de la Rua, který sem na vlastní náklady přiletěl ekonomickou třídou z „města s dobrým vzduchem“, si ten nádherný výhled zaslouží. Jako zavedený novinář známý tím, že píše pravdu, místo aby smolil načančané články pro šéfy firem a politiky, si jistě mnoho luxusu neužije. Moreno si rovněž předsevzal, že vezme tohoto muže na velmi příjemný oběd do hotelové restaurace.

Simon se ještě jednou podíval z okna, vrátil se do křesla a sebral jakýsi časopis.

De la Rua zapnul diktafon. „Takže mohu?“

„Prosím.“ Moreno upřel pozornost na novináře.

„Pane Moreno, vaše Hnutí za lokální posílení nedávno otevřelo pobočku v Argentině, svou první v této zemi. Můžete mi říct, jak vás to napadlo? A co vaše uskupení dělá?“

Tento výklad absolvoval Moreno snad už stokrát. Detaily se měnily podle konkrétního novináře nebo publika, ale jádro zůstávalo prosté: šlo o snahu povzbudit domorodé národy k tomu, aby odmítly vliv americké vlády a korporací tím, že se stanou soběstačnými prostřednictvím mikropůjček, mikrozemědělství a mikropodnikání.

„Bráníme se rozvoji amerických korporací,“ odpověděl nyní Moreno reportérovi. „A také vládní pomoci a sociálním programům, jejichž cílem je koneckonců vyvolání závislosti na jejich hodnotách. Nepohlíží se na nás jako na lidské bytosti: pohlíží se na nás jako na zdroj levné pracovní síly a jako na odbytiště amerického zboží. Vidíte ten zlovolný cyklus? Naše lidi vykořisťují továrny vlastněné Američany a pak jsme naváděni k tomu, abychom kupovali produkty týchž společností.“

Novinář to rozvedl: „Hodně píšu o investicích v Argentině a dalších jihoamerických zemích a vím i o vašem hnutí, které rovněž takové investice dělá. Dalo by se namítnout, že brojíte proti kapitalismu, a přitom ho přijímáte za svůj.“

Moreno si prohrábl vlasy – delší, černé a předčasně prošedivělé. „Ne, já brojím proti zneužívání kapitalismu – konkrétně proti zneužívání kapitalismu Američany. Byznys používám jako zbraň. Jen blázni se spoléhají na ideologii výlučně kvůli změně. Myšlenky jsou kormidlem. Peníze hnací silou.“

Reportér se usmál. „To použiju jako nadpis. Někteří lidé ovšem tvrdí… Četl jsem, že vás někteří lidé označují za revolucionáře.“

„Ha, já jsem jen tlampač, nic víc!“ Morenův úsměv povadl. „Ovšem teď mě dobře poslouchejte: zatímco se svět soustředí na Blízký východ, všem jaksi uniká zrod daleko mocnější síly: Latinské Ameriky. A tento zrod reprezentuji já. Nový řád. Už nás nelze opomíjet.“

Roberto Moreno vstal a přistoupil k oknu.

Zahradu shora stínil asi dvanáctimetrový ledvinovník. Moreno bydlel v tomto apartmá často a strom si velmi oblíbil. Dokonce s ním cítil jakousi spřízněnost. Ledvinovník jedonosný je impozantní, nápaditá a oslnivě krásná dřevina. A jak název napovídá, je také jedovatý. Pyl nebo kouř z hořícího dřeva a listů může člověku proniknout do plic, popálit je a způsobit mu trýznivou bolest, ale na druhou stranu poskytuje strom nektar nádherným bahamským otakárkům a jeho plody se živí holubi antilští.

Jsem jako ten strom, pomyslel si Moreno. Možná je to dobrá image pro článek. Zmíním se mu o tom…

Zase ten záblesk.

Během následujícího miniaturního zlomku vteřiny se stalo toto: řídké listy ledvinovníku se zatřepetaly svištivým pohybem a vysoké okno před Morenem explodovalo. Sklo se proměnilo v milion ledových krystalů. Morenovi v prsou rozkvetl oheň.

Zjistil, že leží na gauči, který byl ještě před chvílí metr a půl pod ním.

Ale… ale co se stalo? Co to je? Umdlévám, umdlévám.

Nemůžu dýchat.

Zíral na strom, jejž teď bez skleněné vrstvy před sebou viděl ostřeji, mnohem ostřeji. Větvičky se pohupovaly ve sladkém vánku od moře. Listy se vzdouvaly a opět klesaly. Ten strom dýchal za něj. On sám totiž dýchat nemohl, s tím požárem v hrudi ne. S tou bolestí ne.

Kolem něj výkřiky, volání o pomoc.

A krev, všude samá krev.

Slunce zapadalo a obloha tmavla a tmavla. Ale copak není dopoledne? Morenovi se před očima zjevily obrazy manželky, dospívajícího syna a dcery. I tyto myšlenky se však vzápětí rozplynuly, takže Moreno nakonec vnímal jen jednu jedinou věc: ten strom.

Jed a síla, jed a síla.

Požár v jeho nitru slábl a mizel. Slzavá úleva.

Temnota tmavla ještě víc.

Ledvinovník jedonosný.

Jedonosný…

Jed…

ČÁST II

Pondělí 15. května

FRONTA

2. kapitola

„Tak je na cestě, nebo ne?“ zeptal se Lincoln Rhyme a ani se nesnažil skrývat podrážděnost.

„Má něco v nemocnici,“ ozval se Thomův hlas z chodby nebo z kuchyně, nebo kde to vlastně byl. „Trochu se zdrží. Zavolá nám, až skončí.“

„,Něco‘. Tomu říkám konkrétnost. ‚Něco v nemocnici‘.“

„Takhle mi to řekl.“

„Je to doktor. Měl by být přesný. A taky dochvilný.“

„Je to doktor,“ odpověděl Thom, „což znamená, že musí řešit naléhavé případy.“

„Ale on neřekl ‚něco naléhavého‘. On řekl ‚něco‘. Ta operace je plánovaná na šestadvacátý květen. Nechci ji odkládat. Už tak je to příliš daleko v budoucnosti. Nechápu, proč by ji nemohl stihnout dřív.“

Rhyme navedl svůj červený invalidní vozík Storm Arrow k počítačovému monitoru a zaparkoval vedle ratanového křesílka, v němž seděla Amélie Sachsová v černých džínách a černém topu bez rukávů. Na krku se jí houpal tenký řetízek se zlatým přívěskem obsahujícím jeden diamant a jednu perlu. Bylo ještě brzy, jarní slunce se opíralo do oken orientovaných na východ a svůdně se odráželo od jejích zrzavých vlasů stažených do drdolu a pečlivě přichycených starými cínovými jehlicemi. Rhyme upřel pozornost zpět na obrazovku a prolétl očima zprávu z místa vraždy, s jejímž vyřešením právě pomohl newyorské policii.

„Už to skoro je,“ prohodila Sachsová.

Seděli v salonku Rhymova domu v západním Central Parku na Manhattanu. Místnost, která za časů bosse Tweeda sloužila jako střízlivý a tichý prostor k přijímání návštěv a nápadníků, se dnes změnila ve funkční kriminalistickou laboratoř. Byla plná přístrojů a nástrojů určených k důkazní analýze, počítačů a kabelů – ty se válely úplně všude, takže Rhymův pohyb po místnosti byl zoufale kodrcavý, i když on sám cítil toto kodrcání pouze od ramenou nahoru.

„Doktor má zpoždění,“ zabručel nyní k Sachsové. Poněkud zbytečně, poněvadž Amélie seděla pouhé tři metry od jeho konverzace s Thomem. On však byl stále dopálený a cítil úlevu, když se mohl o své výhrady podělit s větším počtem lidí. Opatrně posunul pravou paži na touchpadu dopředu a prolistoval poslední odstavce zprávy. „Dobře.“

„Takže odeslat?“

Přikývl a Sachsová ťukla do jedné klávesy. Zašifrovaný pětašedesátistránkový dokument zamířil po tomto úkonu do éteru a po chvíli se vynořil o deset kilometrů dál, na kriminalistickém oddělení newyorské policie v Queensu, kde se měl stát páteří případu Lid versus Williams.

„Hotovo.“

Hotovo… Teď ještě vypovídat u soudu v procesu s drogovým magnátem, který posílal dvanáctileté a třináctileté kluky do ulic východního New Yorku a Harlemu a nechával je za sebe vykonávat vraždy. Sachsové s Rhymem se podařilo lokalizovat a analyzovat titěrné stopové důkazy a vtlačeniny, které je dovedly od bot jednoho z mladíků přes výlohu prodejny na Manhattanu a kobereček sedanu Lexus až do restaurace v Brooklynu a nakonec do domu samotného Tye Williamse.

Šéf gangu nebyl u vraždy nepohodlného svědka přítomen, nedotkl se vražedné zbraně, neexistoval žádný záznam o tom, že by si vraždu objednal, a mladý střelec z něj měl takovou hrůzu, že proti němu nevypovídal. Ani tyto překážky však obžalobě nevadily. Rhyme se Sachsovou totiž utkali důkazní předivo, které se táhlo z místa činu přímo k Williamsovi do kuchyně.

Gangster měl strávit zbytek života ve vězení.

Sachsová nyní sevřela Rhymovu nehybnou levou paži, která byla přikurtovaná k invalidnímu vozíku. Pod jemnou kůží, kterou mu jeho partnerka mačkala, viděl Rhyme jemně vystupující šlachy. Sachsová vstala a protáhla se. Už od svítání pracovali na konečné verzi zprávy. Ona se probudila v pět. On o chvilku později.

Rhymovi neuniklo, že když Sachsová kráčela ke stolku, kde měla kelímek s kávou, křivila tvář bolestí. Artritida v její kyčli a koleni se poslední dobou zhoršila. Rhymovo poranění míchy, které z něj udělalo kvadruplegika, označili lékaři za devastující. Ani na okamžik však při něm necítil bolest.

Každému z nás, ať už jsme kýmkoliv, do jisté míry selhává tělo, pomyslel si. Dokonce i ty, co jsou momentálně více či méně zdraví a spokojení, čekají na obzoru mračna v podobě zdravotních lapálií. Rhyme už teď litoval sportovce, krásné a mladé lidi, kteří s hrůzou očekávají, kdy nastane sešup.

Pro Lincolna Rhyma paradoxně platil pravý opak. Díky novým metodám chirurgie páteře i jeho nekompromisnímu přístupu ke cvičení a riskantním experimentálním zákrokům se jeho zdravotní stav od kritického okamžiku zranění neustále zlepšoval.

Což mu znovu připomnělo, jak moc je naštvaný, že se ten doktor opozdil na dnešní přípravnou schůzku před chystanou operací.

Domem se rozlehlo dvoutónové zabimbání zvonku.

„Zajdu tam,“ houkl Thom.

Dům byl samozřejmě bezbariérový a Rhyme mohl přes počítač sledovat člověka u dveří, konverzovat s ním a pustit ho dovnitř, pokud to uznal za vhodné. (Obecně neměl rád lidi, kteří zvonili u dveří, a měl sklon posílat je pryč – někdy dost neomaleně – pokud Thom rychle nezasáhl.)

„Kdo je to? Nejdřív se podívej.“

Doktor Barrington to být nemohl, protože ten měl zavolat, jakmile vyřídí „něco“, co ho zdrželo v nemocnici. A na jiné návštěvy neměl Rhyme náladu.

Jestli se ošetřovatel podíval nebo ne, však už teď bylo jedno. V salonu se totiž objevil Lon Sellitto.

„Linku, ty jsi doma.“

Sázka na jistotu.

Podsaditý detektiv to vzal nejkratší cestou k tácu s kávou a zákusky.

„Nedáte si čerstvé?“ zeptal se ho Thom. Štíhlý ošetřovatel měl dnes na sobě nažehlenou bílou košili, modrou kravatu s květovaným vzorem a tmavé kalhoty. Manžetové konflíčky byly z ebonitu nebo onyxu.

„Ne, díky, Thome. Ahoj, Amélie.“

„Ahoj, Lone. Jak se má Rachel?“

„Dobře. Dala se na pilates. Divné slovo. Je to nějaké cvičení nebo co.“ Detektiv byl dnes ustrojený v typicky zmačkaném obleku hnědé barvy a podobně zmačkané modré košili. Na krku mu visela proužkovaná karmínová kravata, jež byla kupodivu hladká jako ohoblované prkno. Zřejmě nedávný dárek, usoudil Rhyme. Od přítelkyně Rachel? Byl květen, na který nepřipadaly žádné svátky. Takže možná dárek k narozeninám. Rhyme datum Sellittova narození neznal. Stejně jako datum narození většiny lidí.

Sellitto se napil kávy a vzal útokem moučník, třebaže si nakonec kousl jen dvakrát. Neustále držel dietu.

Rhyme a Sellitto spolu před lety pracovali jako parťáci a byl to hlavně Lon Sellitto, kdo Rhyma po nehodě dotlačil zpátky do práce – ne rozmazlováním nebo lichotkami, nýbrž prostě tím, že ho přinutil zvednout zadek a znovu začít řešit zločiny. (Nebo v Rhymově případě zůstat na zadku a začít řešit zločiny.) Navzdory společné minulosti však Sellitto nikdy nepřišel za Rhymem proto, aby s ním jen tak trávil čas. Tento detektiv prvního stupně pracoval na oddělení závažných trestných činů, které sídlilo ve „Velkém baráku“ – v budově s názvem One Police Plaza – a obvykle byl hlavním detektivem v případech, u nichž Rhyme působil jako konzultant. Jeho nynější přítomnost tedy věstila nový případ.

„Tak copak?“ Rhyme si ho prohlédl. „Neseš mi něco dobrého, Lone? Nějaký poutavý zločin? Fascinující?“

Sellitto znovu usrkl a uždibl. „Já akorát vím, že mi volali shora a ptali se, jestli jsi volný. Řekl jsem jim, že doděláváš toho Williamse. A oni na to, abych co nejrychleji přijel sem a s někým se tu sešel. Už je na cestě.“

„S ‚někým‘?“ dotázal se Rhyme kysele. „To je stejně konkrétní, jako že ‚něco‘ zdrželo mého doktora. Zřejmě je to nakažlivé. Jako chřipka.“

„Hele, Linku. Já zkrátka nic nevím.“

Rhyme pohlédl úkosem na Sachsovou. „Všímám si, že kvůli tomu nikdo nevolal mně. Tobě někdo volal, Sachsová?“

„Ani cinknutí.“

„No,“ řekl Sellitto, „to je kvůli té druhé věci.“

„Jaké druhé věci?“

„Že všechno, co se tu děje, je tajné. A musí to tajné zůstat.“

Což byl podle Rhymova názoru nejméně krok k fascinujícímu.

3. kapitola

Rhyme zvedl hlavu, neboť do salonu vstoupili dva návštěvníci, odlišní jako den a noc.

Prvním z nich byl muž, padesátník vojenského vzezření, který měl na sobě oblek z konfekce – prozradila ho ramena – jehož tmavě modrá barva hraničila s černou. Měl hladce oholenou tvář s podbradkem, opálenou kůži a nakrátko ostříhané vlasy v mariňáckém stylu. Papaláš, pomyslel si Rhyme.

Druhým návštěvníkem byla žena mezi třicítkou a pětatřicítkou. Měla náběh na tělnatost, ale nebyla tlustá, zatím ne. Konečky málo bujných blonďatých vlasů měla staromódně natupírované a silně vyztužené lakem a Rhymovi neuniklo, že její bledou pleť ve skutečnosti tvoří souvislá vrstva líčidla tělové barvy. Žádné akné ani ďobance u ní neviděl, a tak předpokládal, že tato pleťová maska je výrazem jejího pojetí módy. Kolem očí černých jako hlaveň pistole neměla žádné stíny ani oční linky, takže na krémovém pozadí působily o to přísněji. Rovněž její tenké rty byly bezbarvé a suché. Rhyme vytušil, že tato ústa se příliš často nesmějí.

Po příchodu do salonu si vždy něco vybrala – nějaký přístroj, okno nebo Rhyma – a pak to propalovala pohledem tvrdým jako brusný kotouč tak dlouho, až tomu přišla na kloub nebo až to vyhodnotila jako nepodstatné. Její kostým, rovněž nepříliš drahý, měl tmavě šedou barvu a všechny tři plastové knoflíky na něm byly pevně přišité. Tmavé kotoučky však působily poněkud nerovně a Rhyme si kladl otázku, zda si žena nekoupila kostým s nevyhovujícími knoflíky, protože jí ideálně padl, a pak si doma nepřešila knoflíky sama. Černé střevíce na nízkém podpatku byly nerovnoměrně sešlapané a nedávno na nich někdo zatřel odřená místa krycí barvou.

Je to jasné, pomyslel si Rhyme. Byl přesvědčený, že ví, kdo tuto ženu zaměstnává. O to větší zájem v něm její přítomnost vzbudila.

„Linku,“ řekl Sellitto a ukázal na muže, „tohle je Bill Myers.“

Návštěvník přikývl. „Je mi ctí, že vás poznávám, kapitáne.“ Oslovil Rhyma poslední hodností, kterou měl kriminalista u newyorské policie před úrazem, čímž bezděky potvrdil, že se Rhyme nemýlil: byl to policejní papaláš. A pěkně vysoký.

Rhyme popojel s elektrickým vozíkem dopředu a vysunul ruku. Papaláš si všiml trhavého pohybu, zaváhal a pak ruku stiskl. Rhyme ovšem postřehl i něco jiného: že Sachsová mírně ztuhla. Nebyla ráda, když Rhyme používal pracně rozpohybovanou ruku a prsty zbytečně, jen kvůli společenským konvencím. Lincoln Rhyme si však nemohl pomoci. Posledních deset let se usilovně snažil napravit to, co mu osud způsobil. Na svých několik vítězství byl hrdý a náležitě jich využíval.

A kromě toho: k čemu je dítěti hračka, když si s ní nikdy nesmí hrát?

Myers pak představil i druhého tajuplného „někoho“. Žena se jmenovala Nance Laurelová.

„Lincoln,“ představil se. Další podání ruky, zřejmě o něco pevnější než v Myersově případě, třebaže to Rhyme z pochopitelných důvodů nedokázal posoudit. S pohyblivostí se mu do ruky bohužel nevrátila citlivost.

Ostrý pohled Laurelové se tentokrát zaměřil na Rhymovy husté hnědé vlasy, masitý nos a pronikavé tmavé oči. Neřekla nic jiného než: „Dobrý den.“

„Takže,“ prohodil Rhyme. „Vy jste OSZ.“ Okresní státní zástupkyně.

Žena na jeho dedukci, která byla částečně tipem, nijak viditelně nereagovala. Na chvíli zaváhala a pak řekla: „Ano, to jsem.“ Její hlas zněl rázně a zvýrazňoval sykavky.

Sellitto pak představil Myerse a Laurelovou Sachsové. Papaláš si policistku prohlížel, jako by znal i její reputaci. Rhyme postřehl, že když Sachsová vstala a vykročila kupředu, aby muži podala ruku, znovu zkřivila tvář. Když se vracela k židli, držení těla už bylo v pořádku. Rhyme měl dojem, že nikdo kromě něj nezaregistroval, jak si Amélie nenápadně strká do úst dva advily a nasucho je polyká. Nic silnějšího nikdy nebrala, i když ji bolest trápila sebevíc.

Vyšlo najevo, že také Myers má hodnost kapitána. Šéfoval jedné pobočce oddělení, o kterém Rhyme dosud neslyšel – podle všeho vzniklo teprve nedávno. Oddělení speciálních služeb. Myersovo sebevědomé vystupování a vyhýbavé oči Rhymovi prozrazovaly, že on i jeho úřad se v newyorské policii těší dost silnému postavení. Možná měl kapitán do budoucna políčeno na funkci ve vedení města.

Rhyme nikdy nejevil zájem o mocenské intriky v institucích, jako byla newyorská policie, natožpak na vyšších příčkách v Albany nebo ve Washingtonu. Momentálně ho zajímala jen mužova přítomnost. Příjezd vysoce postaveného policisty s tajuplným posláním v doprovodu urputně soustředěného teriéra v podobě okresní státní zástupkyně sliboval případ, který spolehlivě zažene obávanou nudu, jež se po zranění stala Rhymovým největším nepřítelem.

Rhyme pocítil dychtivé bušení srdce, ovšem pouze přes spánky, poněvadž hrudník měl necitlivý.

Bill Myers předal štafetu Nance Laurelové slovy: „Situaci vám rozbalí ona.“

Rhyme se pokusil zachytit Sellittův pohled a nasadit potměšilý úsměv, avšak detektiv se jeho očím vyhnul. „Rozbalí“. Rhyme neměl rád tyhle nabubřelé novotvary, jimiž nejčastěji zaplevelovali jazyk byrokrati a novináři. Z poslední doby si vzpomněl na výraz „vysílat pokusné balonky“ nebo „vykomunikovat kompromis“. Působily jako sytě červené pramínky ve vlasech ženy středního věku nebo jako tetování na tvářích.

Následovala další odmlka, po níž Laurelová řekla: „Kapitáne…“

„Říkejte mi Lincolne. Už jsem ve výslužbě.“

Znovu odmlka. „Lincolne. Ano. Mám na stole jeden případ a vzhledem k jistým neobvyklým komplikacím mi bylo naznačeno, že byste mohl vést vyšetřování vy. Vy a policistka Sachsová. Prý často spolupracujete.“

„To je pravda.“ Rhyme přemýšlel, zda se okresní státní zástupkyně Laurelová vůbec někdy uvolní. Pochyboval o tom.

„Vysvětlím vám, o co jde,“ pokračovala OSZ. „Minulé úterý devátého května byl v jednom luxusním hotelu na Bahamách zavražděn americký občan. Případ vyšetřuje místní policie, ale já mám důvodné podezření, že střelcem je rovněž americký občan a že už se vrátil do země. Pravděpodobně se pohybuje v New Yorku nebo v jeho okolí.“

Laurelová se téměř před každou větou odmlčela. Vybírá snad vhodná slova? Promýšlí následky, pokud jí z úst vyjde nepatřičný výraz?

„Nechystám se obžalovat z vraždy neznámého pachatele. U státního soudu je obtížné uspět s obžalobou ve věci trestného činu, k němuž došlo v jiném státě. Dalo by se to udělat, ale trvalo by to příliš dlouho.“ Další zaváhání už bylo napjatější. „A zde je důležité postupovat rychle.“

Proč? položil si otázku Rhyme.

Fascinující…

Laurelová mluvila dál: „Chci podat ve státě New York jiné, nezávislé obžaloby.“

„Spiknutí,“ vyslovil Rhyme svou okamžitou dedukci. „Dobře, dobře. To se mi líbí. Na základě argumentu, že vražda byla naplánována tady.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Laurelová. „Vraždu si objednal občan New Yorku přímo v našem městě. Proto spadá případ do mé jurisdikce.“

Podobně jako všichni současní nebo bývalí policisté znal také Rhyme zákony téměř stejně dobře jako advokáti. Vzpomněl si na příslušné ustanovení trestního zákona státu New York: spiknutí se dopouští ten, kdo s úmyslem jednat způsobem kvalifikovatelným jako trestný čin a ve shodě s jednou nebo více osobami takovým způsobem jedná nebo takové jednání způsobí. „A dokonce,“ doplnil Laurelovou, „můžete ten případ přenést sem i v případě, že k vraždě došlo v jiném státě, protože předmětné jednání – vražda – je ve státě New York kvalifikovatelné jako trestný čin.“

„Správně,“ potvrdila Laurelová. Možná ji dokonce potěšilo, že se Rhyme se svou analýzou nespletl. Dalo se to jen těžko posoudit.

„Řekla jste, že to byla vražda na objednávku,“ vložila se do hovoru Sachsová. „O co šlo? O nájemnou vraždu související s organizovaným zločinem?“

Mnoho nejhorších bossů organizovaného zločinu se nikdy nepodaří zatknout a usvědčit z vydírání, vražd a únosů, které tvoří jejich denní chleba: nelze jim totiž prokázat spojení s místem činu. Často však putují do vězení za spiknutí s cílem uvést tyto události do pohybu.

Laurelová však odpověděla jinak: „Ne. Jde o něco jiného.“

Rhymova mysl se roztančila. „Ovšem pokud identifikujeme a zatkneme spiklence, budou Bahamy usilovat o jejich vydání. Přinejmenším o vydání střelce.“

Laurelová si kriminalistu mlčky změřila pohledem. Její odmlky ho začínaly otravovat. „Postavím se proti vydání,“ řekla konečně. „A své šance na úspěch odhaduji na více než devadesát procent.“ Na třicátnici působila Laurelová mladistvě. Skrývala se v ní nevinnost školačky. Ne, „nevinnost“ je špatný výraz, opravil se Rhyme. Spíš cílevědomost.

Také slovo „umíněnost“ se sem docela hodilo.

„Máte nějaké podezřelé?“ zeptal se Sellitto obou příchozích.

„Ano. Neznám totožnost střelce, ale znám dvě osoby, které vraždu objednaly.“

Rhyme se usmál. Zvědavost se v něm mísila s chutí, kterou cítí vlk, když zavětří jedinou molekulu pachové stopy kořisti. Poznal, že Nance Laurelová pociťuje totéž, třebaže její dychtivost nedokázala proniknout skrz předsmrtnou masku značky L’Oréal. Měl pocit, že ví, kam vyprávění spěje.

A tento cíl dalece přesahoval hranici fascinujícího.

„Ta vražda byla cílená,“ pokračovala Laurelová. „Lze říci, že se jednalo o atentát, který si objednal jistý americký vládní činitel – konkrétně šéf NZOS neboli Národní zpravodajské a operační služby, která sídlí tady na Manhattanu.“

Víceméně to odpovídalo tomu, co Rhyme očekával. I když tipoval spíš CIA nebo Pentagon.

„Šmarjá,“ zašeptal Sellitto. „Vy chcete skřípnout federála?“ Pohlédl na Myerse, který nedal najevo vůbec žádnou reakci, a pak přesunul pohled zpátky na Laurelovou. „A to můžete?“

Nastala odmlka na dva nádechy. „Jak to myslíte, detektive?“ zeptala se Laurelová zmateně.

Sellitto pravděpodobně nemyslel svou otázkou nic jiného než to, nač se zeptal. „Jen chci vědět, jestli ten člověk nemá imunitu.“

„Právníci NZOS se to pokusí na imunitu uhrát, ale tuto oblast mám dobře zmapovanou. Napsala jsem právní pojednání o imunitě vládních představitelů. Svou šanci na úspěch u státních soudů odhaduji zhruba na devadesát procent a v případě odvolání na osmdesát procent. A jestli to dotáhneme až k Nejvyššímu soudu, budeme za vodou.“

„A jak zní zákon o imunitě?“ vyzvídala Sachsová.

„Uplatňuje se tam klauzule o nadřazenosti,“ vysvětlila Laurelová. „To je ústavní doložka, která v podstatě říká, že když dojde k rozporu, má federální zákon navrch před státním. Stát New York nemůže stíhat federálního zaměstnance za státní zločiny, pokud tento zaměstnanec jednal v rámci svých federálních pravomocí. Domnívám se však, že v našem případě šéf NZOS jednal na vlastní pěst a překročil hranice toho, co si smí ve svém postavení dovolit.“

Laurelová pohlédla na Myerse, který ji doplnil: „Už jsme tu otázku komunikovali a existuje solidní metrika, která nás vede k přesvědčení, že ten muž manipuluje se zpravodajskými výstupy, které odůvodňovaly provedení atentátu, protože sleduje vlastní agendu.“

Komunikovali…, solidní metrika…

„A co je to za agendu?“ vyzvídal Rhyme.

„Tím si nejsme jistí,“ odvětil kapitán. „Zdá se, že je posedlý ochranou země a eliminací každého, kdo představuje hrozbu – dokonce i lidí, kteří žádnou hrozbu nepředstavují, ale on je pokládá za nevlastenecké. Například muž, jehož zastřelení v Nassau si ten člověk objednal, žádným teroristou nebyl. Byl pouze…“

„Otevřený,“ doplnila Laurelová.

„Mám jednu otázku,“ ozvala se Sachsová. „Ministr spravedlnosti ten případ schválil?“

Tentokrát mohlo váhání státní zástupkyně znamenat podrážděnost ze zmínky o jejím nadřízeném nebo o jím vydaném souhlasu s vyšetřováním. Opět se to dalo těžko posoudit. Laurelová nicméně odpověděla klidně: „Informace o vraždě doputovaly do našeho úřadu na Manhattanu, tedy v jurisdikci, do níž spadá i NZOS. Bavili jsme se o tom se šéfem zastupitelství. Ten případ jsem chtěla kvůli tomu, že mám zkušenosti s otázkami imunity a že mě tento typ zločinnosti nesmírně trápí – osobně se domnívám, že jakákoliv cílená vražda je protiústavní kvůli porušení předepsaných procedur. Šéf se mě zeptal, jestli si uvědomuji, že ten případ je nášlapná mina. Řekla jsem, že ano. A tak zajel do Albany za ministrem spravedlnosti a ten prohlásil, že do toho můžu jít. Takže ano, mám jeho požehnání.“ Potom se upřeně zahleděla na Sachsovou, která na to reagovala stejně neochvějným pohledem.

Rhyme si všiml, že oba zmínění muži, totiž šéf manhattanského státního zastupitelství a ministr spravedlnosti státu New York, jsou z jiné politické strany než současná washingtonská administrativa. Je vůbec fér brát tyto věci v potaz? Rhyme dospěl k závěru, že cynismus není cynický, pokud ho podporují fakta.

„Vítejte v sršním hnízdě,“ prohodil Sellitto a vysloužil si za to úsměvy všech přítomných s výjimkou Laurelové.

Myers se otočil k Rhymovi. „Proto jsem navrhl vás, kapitáne, když se na nás Nance obrátila. Vy a detektivové Sellitto se Sachsovou se totiž těšíte větší nezávislosti než řadoví vyšetřovatelé. Nedrží vás tak zkrátka jako většinu ostatních.“

Lincoln Rhyme dnes pracoval jako konzultant pro newyorskou policii, FBI a kteroukoliv jinou organizaci ochotnou zaplatit značný honorář, který si za své kriminalistické služby účtoval – ovšemže za předpokladu, že se příslušný případ dal alespoň vzdáleně označit jako zapeklitý.

„A kdopak je tím šéfem NZOS, naším hlavním spiklencem?“ dotázal se konečně.

„Člověk jménem Shreve Metzger.“

„Víte něco o tom střelci?“ zeptala se Sachsová.

„Ne. Může to být voják, nebo i vojačka – což by byl problém. Při troše štěstí to však bude civilista.“

„Při troše štěstí?“ podivila se Sachsová.

Rhyme předpokládal, že Laurelová má na mysli komplikace, které by do případu vneslo zapojení vojenských soudů. Státní zástupkyně to však vysvětlila jinak: „Voják mívá u poroty větší sympatie než žoldnéř nebo námezdný civilista.“

„Mluvili jste o střelci a dvou spiklencích,“ poznamenal Sellitto. „Takže kdo je vedle Metzgera tím druhým spiklencem?“

„Totiž,“ pokračovala Laurelová lehce zdráhavým tónem, „prezident.“

„Čeho?“ vyhrkl Sellitto.

Odpověď na tuto otázku sice nevyžadovala hloubavé zaváhání, avšak Laurelová si ho přesto neodpustila. „Přece Spojených států. Mám za to, že každé cílené zabití vyžaduje souhlas prezidenta. Ale toho stíhat nebudu.“

„Prokrista, to doufám,“ řekl Lon Sellitto a zasmál se způsobem, který připomínal spíš přidušené kýchnutí. „To je víc než politická nášlapná mina. To je jaderná hlavice.“

Laurelová se zamračila, jako by si jeho poznámku musela nechat přeložit z islandštiny. „Tady už nejde o politiku, detektive. Kdyby prezident překročil při nařízení cíleného zabití rámec svých pravomocí, pak by trestněprávním postihem bylo v jeho případě sesazení z funkce. Ale to už zjevně nespadá do mé jurisdikce.“

4. kapitola

Na okamžik ho vyrušila vůně grilovaných ryb – s limetkou a banánovníkem, zdálo se mu. Ale klidně to mohlo být něco jiného, nějaké koření. Nedokázal to dost dobře odhadnout.

Znovu začenichal. Co by to mohlo být?

Drobný muž s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy pokračoval v nenucené chůzi po rozpraskaném chodníku – a po pěšině s udusanou hlínou, kde betonové panely chyběly úplně. Potáhl si tmavé sako, aby zpod něj vypustil horko, a napadlo ho, jak je rád, že si nevzal kravatu. Podruhé se zastavil vedle zapleveleného parkoviště. Ulice lemovaná nízkými prodejnami a pastelovými domy, které potřebovaly ještě víc pastelového nátěru, byla v pozdním dopoledni opuštěná. Nepohybovali se tu žádní lidé, jen ve stínu se povalovali dva leniví psi.

A pak se vynořila ona.

Vyšla z prodejny potápěčských potřeb Deep Fun a zamířila k zátoce West Bay. V ruce nesla román od Gabriela Garcíi Márqueze.

Byla mladá, opálená, rozčepýřené vlasy měla vybělené sluncem a od spánku až k ňadru se jí houpal osamělý úzký copánek. Její postava připomínala přesýpací hodiny, ale úzké přesýpací hodiny. Na sobě měla žlutočervené bikiny a kolem pasu průsvitný oranžový šátek, který jí splýval ke kotníkům a působil rozverně. Byla pružná a energická a její úsměv dovedl být škodolibý.

Tak jako nyní.

„Podívejme, koho to tu máme,“ řekla a zastavila se vedle něj.

Nacházeli se v klidné čtvrti vzdálené od centra Nassau. Ospalá obchodní ulice. Psi po nich letargicky pokukovali a uši měli sklopené dopředu jako oslí rohy v knize.

„Nazdar.“ Jacob Swann si sundal sluneční brýle Maui Jim, otřel si obličej a znovu si je nasadil. Litoval, že si nevzal opalovací krém. Tahle cesta na Bahamy nebyla plánovaná.

„Hm. Možná mi nefungoval telefon,“ pronesla Annette kousavě.

„Nejspíš,“ nadhodil Swann a zašklebil se. „Já vím. Slíbil jsem, že ti zavolám. Moje vina.“

Jeho prohřešek však nebyl příliš vážný. Annette byla žena, za jejíž společnost Swann platil, takže její poznámka neměla takovou razanci, jakou by měla za jiných okolností.

Na druhou stranu byla včerejší noc něčím víc než jen běžnou eskortní službou. Annette mu účtovala pouze dvě hodiny, ale věnovala mu celou noc. Samozřejmě to neskončilo jako v Pretty Woman, ale oba si společné chvíle užili.

Hodiny jejich transakce ubíhaly rychle, do okna pronikal jemný vlhký vánek, ticho přerušoval pravidelný zvuk oceánu. Zeptal se jí, jestli zůstane, a Annette souhlasila. Jeho motelový pokoj byl vybavený kuchyňkou a Swann uvařil pozdní večeři. Po příjezdu do Nassau obstaral nákupy – koupil mimo jiné kozí maso, cibuli, kokosové mléko, olej, rýži, pálivý dresink, místní koření a pár dalších ingrediencí. Dovedně oddělil maso od kosti, nakrájel ho na malé kousky a nechal marinovat v podmáslí. V jedenáct hodin večer se už pokrm dusil na mírném ohni šest hodin a byl připravený. Oba se najedli a zapili to vydatným vínem z údolí Rhôny.

A pak se vrátili do postele.

„Jak jde byznys?“ zeptal se Swann nyní a ukázal na prodejnu, aby dal jasně najevo, který byznys má na mysli, ačkoliv práce na částečný úvazek v prodejně Deep Fun zároveň Annette sloužila jako zdroj klientů, kterým za své služby účtovala daleko víc než za půjčení šnorchlu.

Annette pokrčila skvostnými rameny. „Není to špatné. Ekonomika si jistou daň vyžádala. Ale boháči pořád chtějí navazovat pouto s korály a rybami.“

Zarostlé parkoviště zkrášlovaly ojeté pneumatiky, odhozené betonové bloky a pár otlučených a rezavých elektrospotřebičů s dávno vykuchanými střevy. Den byl vteřinu od vteřiny sálavější. Všude pronikalo ostré světlo a prach, všude se válely prázdné plechovky, křoví potřebovalo vyklestit, bujná tráva posekat. A k tomu ty vůně: grilované ryby, limetka, banánovník a kouř ze zapálených odpadků.

A to koření. Co to jen může být?

„Nevzpomínám si, že bych ti řekla, kde pracuju.“ Annette kývla k prodejně.

„Ale jo, zmínila ses.“ Swann si prohrábl vlasy. Jeho kulatá lebka se leskla potem. Znovu si nadzvedl sako. Vzduch byl příjemný.

„Není ti horko?“

„Měl jsem pracovní snídani. Potřeboval jsem vypadat oficiálně. Vrátil jsem se jen na jeden den. Nevím, jaký máš program ty…“

„Dneska večer?“ nadhodila Annette povzbudivě.

„Večer mám další schůzku.“ Tvář Jacoba Swanna neměla expresivní výraz. Prostě se jí díval do očí, když to říkal. Žádné lítostivé mhouření očí, žádný klukovský flirt. „Myslel jsem teď hned.“ Napadlo ho, že vypadá hladově; přesně tak se totiž cítil.

„Co to bylo za víno?“

„To, které jsme pili včera k večeři? Châteauneuf-du-Pape. Nevzpomínám si, ze které vinice.“

„Bylo lahodné.“

Tenhle výraz Jacob Swann příliš nepoužíval, vlastně ho nepoužil nikdy, ale teď usoudil, že víno opravdu lahodné bylo. A ona taky. Šňůrky plavek se jí houpaly u pasu a jen čekaly, až za ně někdo zatáhne. Žabky odhalovaly její modře nalakované nehty a na palcích u nohy měla Annette zlaté kroužky, které ladily s jejími náušnicemi. Celek doplňovala komplikovaná sada zlatých náramků.

Také Annette si ho změřila pohledem a zřejmě si vzpomněla na jeho nahou postavu – svalnatou, v pase útlou, ale se silným hrudníkem a pažemi. A s břichem jako struhadlo. Na tom Swann tvrdě pracoval.

„Měla jsem nějaké plány, ale…,“ řekla Annette a zakončila větu dalším úsměvem.

Když kráčeli k jeho autu, Annette se do něj zavěsila. Swann ji doprovodil až ke dveřím spolujezdce, Annette se posadila a řekla mu, jak se dostane k jejímu bytu. Swann nastartoval, ale než zařadil rychlost, otočil se k ní. „Jo, na něco jsem zapomněl. Možná jsem ti nezavolal, ale zato jsem ti přivezl dárek.“

„Ne!“ zakňourala Annette radostí. „Co to je?“

Swann se otočil k zadním sedadlům a vytáhl z batůžku, který používal jako aktovku, malou krabičku. „Máš ráda šperky, ne?“

„Která holka je nemá ráda?“ odpověděla Annette.

Když začala krabičku otevírat, Swann ji ujistil: „Tohle není místo tvé sazby. Tohle je navíc.“

„Ále, prosím tě,“ hlesla Annette s lehkovážným úsměvem. A pak už se plně soustředila na otevření malé podlouhlé krabičky. Swann se rozhlédl po ulici. Pořád byla prázdná. Odhadl úhly a vzdálenosti, napřáhl levou ruku – nechal ji otevřenou, jen s pevně roztaženým palcem a ukazováčkem – a uštědřil Annette jediný, velmi specifický a velmi silný úder do hrdla.

Annette zalapala po dechu a vytřeštila oči. Zaklonila hlavu a sevřela si krk.

„Ehn, ehn, ehn…“

Tahle rána vyžadovala velký cvik. Musela se zasadit dostatečně jemně, aby zcela nerozdrtila průdušnici – Swann tu holku nesměl připravit o řeč – a zároveň dostatečně tvrdě, aby oběť nemohla křičet.

Její oči na něj upřeně civěly. Možná se Annette snažila vyslovit jeho jméno – tedy jeho krycí jméno, jímž se jí minulý týden představil. Swann měl tři americké pasy a dva kanadské a k tomu kreditní karty na pět různých jmen. Opravdu už si nepamatoval, kdy se naposledy představil jako „Jacob Swann“ člověku, jehož dobře neznal.

Klidně se na ni podíval, otočil se a vytáhl z batůžku lepicí pásku.

Nasadil si latexové rukavice tělové barvy a odtrhl z kotouče kus pásky. Zarazil se. To je ono. To koření, jímž kuchař někde v této ulici ochutil grilované ryby.

Koriandr.

Jak to, že ho to nenapadlo hned?

5. kapitola

„Obětí byl Robert Moreno,“ sdělila jim Laurelová. „Osmatřicet let.“

„Moreno…, to mi zní povědomě,“ prohodila Sachsová.

„Bylo to v novinách, policistko,“ vysvětlil kapitán Bill Myers. „Na první stránce.“

„Moment, nebyl to ten antiamerický Američan?“ zeptal se Sellitto. „Takhle ho, myslím, označili v jednom titulku.“

„Přesně tak,“ odpověděl kapitán a připojil trpký komentář: „Kretén.“

Na tohle žádný žargon neměl.

Rhyme si všiml, že Laurelová nese kapitánovu poznámku nelibě. Navíc vypadala netrpělivě, jako by na velké řečnění neměla čas. Vzpomněl si, že chtěla jednat rychle, a důvod byl nyní zřejmý: dalo se předpokládat, že jakmile se NZOS o vyšetřování dozví, podnikne kroky, aby případ hned v zárodku udusila – právní cestou a možná i jinak.

Také Rhyme byl netrpělivý. Toužil po všem fascinujícím.

Laurelová jim ukázala fotografii pohledného muže v bílé košili, který seděl před rozhlasovým mikrofonem. Měl kulatý obličej a prořídlé vlasy. Státní zástupkyně jim vysvětlila: „Tohle je nedávný snímek pořízený v jeho rozhlasovém studiu v Caracasu. Moreno měl americký pas, ale byl to vystěhovalec žijící ve Venezuele. Devátého května byl na služební cestě na Bahamách, když ho odstřelovač zasáhl v jeho hotelovém pokoji. Při útoku zemřeli také dva další lidé – Morenův osobní strážce a reportér, který s ním dělal rozhovor. Osobní strážce byl Brazilec žijící ve Venezuele. A reportér byl Portoričan žijící v Argentině.“

„V novinách se to moc nerozebíralo,“ poznamenal Rhyme. „Ovšem kdyby někdo přistihl vládu takříkajíc s prstem na spoušti, byla by z toho mnohem větší zpráva. Takže kdo za tou vraždou údajně stojí?“

„Drogové kartely,“ řekla mu Laurelová. „Moreno založil organizaci s názvem Hnutí za lokální posílení, která pracuje s domorodými a zbídačelými lidmi v Latinské Americe. Kritizoval obchod s drogami, čímž si znepřátelil určité kruhy v Bogotě a některých středoamerických zemích. Neobjevila jsem však nic, co by potvrzovalo hypotézu, že si nějaký konkrétní kartel přál jeho smrt. Jsem přesvědčená, že tyhle historky o kartelech si vymysleli Metzger a NZOS a podstrčili je médiím, aby odvrátili pozornost. A kromě toho je tady něco, co jsem zatím nezmínila. Spolehlivě vím, že Morena zabil odstřelovač NZOS. Mám pro to důkaz.“

„Důkaz?“ zeptal se Sellitto.

Řeč těla Nance Laurelové – i když ne její obličejové rysy – jim prozradila, že o následující informaci se s nimi podělí s potěšením. „Máme informátora – uvnitř NZOS nebo s vazbami na ni. Poskytl nám dokument, který schvaluje Morenovo zabití.“

„Něco jako WikiLeaks?“ zeptal se Sellitto. A pak zavrtěl hlavou. „Ne, to určitě ne.“

„Jistěže ne,“ řekl Rhyme. „Jinak by se ve zprávách o ničem jiném nemluvilo. Státní zastupitelství dostalo ten dokument přímo. A diskrétně.“

„Přesně tak,“ přitakal Myers: „Ten příkaz k zabití nám vyvzlínal whistleblower.“

Rhyme ignoroval kapitána i jeho bizarní jazyk. Obrátil se k Laurelové: „Povězte nám o tom Morenovi něco bližšího.“

Státní zástupkyně tak bez váhání učinila. Narodil se v New Jersey, ve dvanácti letech se s rodinou přestěhoval do Střední Ameriky, protože tam jeho otec, geolog pracující pro jednu americkou ropnou společnost, získal zaměstnání. Moreno zpočátku chodil do amerických škol, ale po matčině sebevraždě přešel na školy místní, kde dosahoval dobrých výsledků.“

„Po sebevraždě?“ zeptala se Sachsová.

„Zdá se, že stěhování nesla těžce… a její manžel neustále cestoval na vrty a průzkumná ložiska v širokém okolí. Doma moc často nepobýval.“

Laurelová pokračovala ve vykreslování oběti. Už v mladém věku se u Morena začala projevovat nenávist k vykořisťování Středoameričanů a Jihoameričanů americkou vládou a zájmy velkých korporací. Po vystudování univerzity v Mexico City se stal rozhlasovým moderátorem a aktivistou, který psal a vysílal vášnivé útoky na Ameriku a na to, co on sám nazýval americkým imperialismem jednadvacátého století.

„Posléze se usadil v Caracasu a založil Hnutí za lokální posílení jako alternativu pro dělníky, kteří chtějí být soběstační, nemusí žadonit o práci u amerických a evropských firem a nejsou odkázaní na americkou humanitární pomoc. V oblasti Jižní a Střední Ameriky už působí šest poboček.“

Rhyme byl zmatený. „Jako životopis teroristy mi to zrovna nepřipadá.“

„Přesně tak,“ souhlasila Laurelová. „Ale jedním dechem vám musím říct, že se Moreno pochvalně vyjádřil o některých teroristických skupinách: o al-Káidě, o milicích aš-Šabáb, o Východoturkestánském islámském hnutí v čínské provincii Sin-ťiang. Kromě toho navázal spojenectví s několika extremistickými skupinami v Latinské Americe: s kolumbijskou ELN – Národně osvobozeneckou armádou, s FARC a taky se Spojenými sebeobrannými silami. A choval velké sympatie k Sendero Luminoso v Peru.“

„Ke Světlé stezce?“ zeptala se Sachsová.

„Ano.“

Nepřítel mého nepřítele je mým přítelem, pomyslel si Rhyme. I když vyhazuje do vzduchu děti. „Ale i tak,“ prohlásil. „Cílené zabití? Za tohle?“

Laurelová vysvětlovala dál: „V poslední době začaly být Morenovy blogy a rozhlasové pořady stále nevybíravěji antiamerické. Označil sám sebe za „posla pravdy“. A některá jeho poselství byla opravdu zhoubná. On Ameriku skutečně nenáviděl. Začalo se proslýchat, že jeho výlevy inspirovaly několik lidí ke střelbě na americké turisty nebo vojáky, případně k házení bomb na americká velvyslanectví nebo zahraniční pobočky amerických firem. Nenašla jsem však žádný případ, kdy by Moreno jediným slovem ponoukal k provedení konkrétního útoku nebo ho třeba jen naznačoval. Inspirovat je něco jiného než ponoukat.“

Ačkoliv ji Rhyme znal teprve pár minut, měl takové tušení, že Nance Laurelová hledala tato slova jen velmi, velmi těžce.

„NZOS však prohlásila, že podle jejích zpravodajských informací plánoval Moreno skutečnou akci: pumový útok na sídlo jedné ropné společnosti v Miami. Zachytili telefonní rozhovor ve španělštině a hlasová stopa byla identifikována jako Morenova.“

Státní zástupkyně sáhla do otlučeného kufříku, vytáhla jakési poznámky a zadívala se do nich. „Takže Moreno prý řekl: ‚Vybral jsem floridskou firmu American Petroleum Drilling and Refining. Ve středu.‘ Druhý účastník hovoru, totožnost neznámá: ‚Desátého. Desátého května?‘ Moreno: ‚Ano, v poledne, když zaměstnanci odcházejí na oběd.‘ Druhá strana: ‚A jak je tam tentononc… dostaneme?‘ Moreno: ‚V náklaďácích.‘ Následoval kus nezřetelného rozhovoru a pak znovu Moreno: ‚A to je jen začátek. Mám v plánu ještě mnoho podobných vzkazů.‘“

Vložila přepis zpátky do kufříku. „Takže ta firma – American Petroleum Drilling and Refining neboli APDR – má na Floridě nebo v bezprostředním okolí dva objekty: v Miami sídlí její ústředí pro jihovýchod Spojených států a kousek od pobřeží stojí jejich ropná plošina. Ta plošina to být nemůže, protože se Moreno zmínil o náklaďácích. A tak si lidé z NZOS byli jistí, že cílem se má stát ústředí firmy na Brickell Avenue.

Zpravodajští analytici současně s tím zjistili, že firmy napojené na Morena dopravovaly minulý týden na Bahamy motorovou naftu, hnojivo a nitrometan.“

Tři oblíbené složky pro výrobu improvizovaných bomb. Tytéž látky kdysi srovnaly se zemí federální budovu v Oklahoma City. Také tehdy je hlavní pachatel nechal přivézt v nákladních autech.

Laurelová mluvila dál: „Metzger se zjevně domníval, že pokud bude Moreno zabit dříve, než se bombu podaří propašovat do Spojených států, jeho pohůnci už nebudou v plánu pokračovat. Zastřelili ho den před plánovaným incidentem v Miami. Devátého května.“

Ať už člověk podporoval státem posvěcené atentáty nebo ne, zatím to vypadalo tak, že Metzgerovo rozhodnutí zachránilo řadu životů.

Rhyme to chtěl před Laurelovou zmínit, ale státní zástupkyně ho předběhla: „Jenže Moreno nemluvil o útoku. Mluvil o pokojném protestu. Desátého května v pravé poledne se před sídlem APDR objevilo šest nákladních automobilů. Nepřivezly bomby. Přivezly demonstranty.

A ty ingredience na výrobu bomb? Ty byly určené bahamské pobočce Morenova Hnutí za lokální posílení. Motorovou naftu měla dostat jedna dopravní společnost. Příjemcem hnojiva měla být místní zemědělská družstva a nitrometan byl určený k vykuřování půdy. Všechno legální. V depeši schvalující Morenovo zabití se navíc uváděly pouze tyto látky, avšak zásilka na Bahamy ve skutečnosti obsahovala také několik tun obilí a rýže, náhradní díly k nákladním automobilům, balenou vodu a další nevinné položky. O těch se NZOS zapomněla zmínit, protože se jí to hodilo do krámu.“

„A nešlo o selhání zpravodajců?“ dotázal se Rhyme.

Odmlka, která následovala, byla delší než většina předchozích. Nakonec Laurelová řekla: „Ne. Myslím, že šlo o manipulaci se zpravodajstvím. Metzger neměl Morena rád, nelíbila se mu jeho rétorika. Je doloženo, že ho nazval opovrženíhodným zrádcem. Podle mého názoru se nepodělil s velením o všechny informace, které zjistil. A tak nejvyšší místa ve Washingtonu tuto misi schválila v domnění, že se chystá pumový útok, ačkoliv Metzger věděl, že to tak není.“

„To znamená, že NZOS zabila nevinného člověka,“ shrnul to Sellitto.

„Ano,“ přitakala Laurelová lehce oživlým hlasem. „Ale to je dobře.“

„Co je dobře?“ vyhrkla Sachsová a zamračila se.

Nastala další krátká pauza. Laurelová očividně nechápala Améliino viditelné zděšení, které připomínalo její reakci na dřívější poznámku státní zástupkyně, podle níž „při troše štěstí“ nebude střelcem voják, nýbrž civilista.

Rhyme to vysvětlil za ni: „I v tomto případě jde o porotu, Sachsová. Ta mnohem pravděpodobněji usvědčí člověka obžalovaného ze zastřelení aktivisty, který pouze uplatňoval své právo na svobodu projevu, jak mu ho zaručuje první ústavní dodatek, než kdyby byl obětí kovaný terorista.“

„Z mého pohledu není mezi oběma případy žádný morální rozdíl,“ dodala Laurelová. „Nikoho prostě nemůžete usmrtit bez řádného procesu. Nikoho. Jenže Lincoln má pravdu. Musím brát v úvahu i porotu.“

„Takže kapitáne,“ řekl Myers Rhymovi, „pokud ten případ nabere obrátky, budeme potřebovat člověka, který dokáže zůstat nohama na zemi – člověka, jako jste vy.“

Vzhledem ke kriminalistovu hlavnímu způsobu přesunu z místa na místo to byla dost nevhodná volba slov.

Rhymovým bezprostředním nutkáním bylo říct ano. Případ byl fascinující a ve všech směrech náročný. Všiml si však, že Sachsová klopí oči a drásá si nehtem kůži na hlavě, což byl její zlozvyk. Přemýšlel, co ji trápí.

Amélie se obrátila ke státní zástupkyni. „Po CIA jste kvůli Awlakimu taky nešla.“

Americký občan Anwar Awlaki byl radikálním muslimským imámem, stoupencem džihádu a zároveň vysokým pohlavárem v jemenské pobočce al-Káidy. Stejně jako Moreno to byl vystěhovalec a postupně dostal přezdívku „internetový bin Ládin“, jelikož prostřednictvím svého blogu zaníceně podněcoval útoky na Američany. K lidem, které inspiroval, patřili mimo jiné střelec ze základny Fort Hood v roce 2009, strůjce pumového útoku na letadlo ve stejném roce nebo atentátník, který o rok později odpálil bombu na Times Square.

Awlaki spolu s dalším americkým občanem, konkrétně jeho internetovým redaktorem, zahynuli v roce 2011 při útoku bezpilotního letadla řízeného CIA.

Laurelová se zatvářila zmateně. „Jak jsem mohla někoho obžalovat? Jsem newyorská státní zástupkyně. A atentát na Awlakiho neměl kořeny ve státě New York. Ovšem jestli se mě ptáte, zda si vybírám jen ty případy, které mohu vyhrát, policistko Sachsová, pak odpověď zní ano. Metzgerova obžaloba kvůli atentátu na známého a nebezpečného teroristu je pravděpodobně odsouzena k neúspěchu. Stejně jako obžaloba z atentátu na občana jiného státu. Ovšem Morenovo zastřelení dokážu porotě prodat. A až se mi podaří usvědčit Metzgera i jeho odstřelovače, budu se moci zaměřit i na další případy, které nejsou tak jednoznačné.“ Odmlčela se. „Anebo vláda jednoduše přehodnotí svou strategii, začne dodržovat ústavu… a upustí od politiky nájemných vražd.“

Sachsová letmo pohlédla na Rhyma a promluvila k Laurelové a Myersovi: „Když já nevím. Něco mi na tom nesedí.“

„Nesedí?“ zeptala se Laurelová, očividně zmatená tímto výrazem.

„Nevím,“ zopakovala Sachsová a pevně přitom třela dva prsty o sebe, „prostě si nejsem jistá, že tohle je práce pro nás.“

„Pro vás a pro Lincolna?“ ujistila se Laurelová.

„Pro kohokoliv z nás. Tohle je politická záležitost, ne trestněprávní. Jestli chcete zabránit NZOS v provádění atentátů, je to naprosto v pořádku. Ale neměla by to být spíš věc Kongresu než policie?“

Laurelová adresovala Rhymovi kradmý pohled. Na Améliiných slovech byl rozhodně kus pravdy – pravdy, kterou si neuvědomil ani on sám. Pokud šlo o zákony, pramálo mu záleželo na širších otázkách, co je správné a co nesprávné. Stačilo mu, že Albany, Washington nebo newyorská radnice definovaly nějaký trestný čin. Od té chvíle byl jeho úkol prostý: vypátrat člověka, který tento trestný čin spáchal, a pomoci formulovat jeho obžalobu.

Bylo to stejné jako u šachů. Záleželo na tom, že tvůrci této složité deskové hry z nějakého důvodu rozhodli, že dáma bude nejsilnější figura a jezdec bude skákat do pravého úhlu? Ne. Jakmile se stanovila pravidla, muselo se podle nich hrát.

Rhyme ignoroval Laurelovou a nespouštěl oči ze Sachsové.

V tu chvíli se postoj státní zástupkyně změnil, jemně, ale zřetelně. Rhyme si zpočátku myslel, že se Laurelová bude snažit sama sebe obhajovat, ale pak si uvědomil, že opak je pravdou. Státní zástupkyně přecházela do orodovacího módu. Jako by právě u soudu vstala od stolu obžaloby a zamířila před porotu – před porotu, kterou se zatím nepodařilo přesvědčit o vině obžalovaného.

„Myslím, že spravedlnost spočívá v detailech, Amélie,“ začala. „V úplných drobnostech. Nestíhám někoho za znásilnění proto, že když se na ženách páchá sexuální násilí, stává se společnost méně stabilní. Stíhám za znásilnění proto, že se jeden konkrétní člověk choval způsobem, jímž naplnil skutkovou podstatu paragrafu sto třicet, odstavec třicet pět newyorského trestního zákona. Tohle já dělám. Tohle děláme my všichni.“

Znovu se odmlčela a dodala: „Prosím, Amélie. Znám vaši minulost. Ráda bych vás měla v týmu.“

Ambice, nebo ideologie? položil si Rhyme otázku a ještě jednou si prohlédl fyziognomický útvar zvaný Nance Laurelová: její vlasy zpevněné tužidlem, její cvalíkovité prsty s nehty beze stopy laku, její malá chodidla ve střízlivých střevících, které si přetírala krycím lakem se stejnou pečlivostí, s jakou si nanášela mejkap na obličej. Stále nedokázal posoudit, jaký motiv ji žene vpřed, ale jedné věci si všiml spolehlivě: až mrazivé absence jakékoliv vášně v jejích černých očích. A Lincoln Rhyme rozhodně necítil mrazení často.

V nastalém tichu se jeho a Améliiny oči setkaly. Zdálo se, že jeho partnerka vycítila, jak moc by ten případ chtěl vzít. A to nakonec rozhodlo. Přikývla. „Jdu do toho.“

„Já taky.“ Rhyme se však při těchto slovech nedíval na Myerse ani na Laurelovou, nýbrž na Sachsovou. Jeho výraz sděloval: Díky.

„A přestože se mě nikdo neptal,“ zabručel Sellitto, „tak já si taky s radostí poseru kariéru tím, že zabásnu vysoce postaveného federála.“

„Předpokládám, že diskrétnost je priorita,“ poznamenal Rhyme.

„Musíme to udržet v tajnosti,“ souhlasila Laurelová. „Jinak se začnou ztrácet důkazy. Ale myslím, že toho se zatím bát nemusíme. Můj úřad podnikl veškerá opatření, abychom ten případ udrželi pod pokličkou. Opravdu pochybuji, že NZOS o našem vyšetřování něco ví.“

6. kapitola

Když jel ve vypůjčeném autě ke korálovému ostrůvku na jihozápadním břehu New Providence, nedaleko od Clifton Heritage Parku, uslyšel Jacob Swann zapípání telefonu, které mu ohlásilo příchozí textovou zprávu. Ta obsahovala aktualizované informace o policejním vyšetřování smrti Roberta Morena newyorskými úřady a o obvinění ze spiknutí. Za několik hodin měl Swann obdržet další podrobnosti včetně jmen lidí, kteří se do vyšetřování zapojili.

Jde to rychle. Mnohem rychleji, než Swann čekal.

Z kufru se ozvalo bouchnutí. Nešťastná šlapka Annette Bodelová tam ležela svinutá do klubíčka. Bouchnutí však bylo jen slabé a v okolí se nenacházel nikdo, kdo by ho mohl slyšet – žádné hloučky pouličních ometáků nebo povalečů, které člověk vídá na Bahamách často, jak popíjejí pivo Sands nebo Kalik, vtipkují, dělají drby a nadávají na ženské a na šéfy.

A taky žádná auta a žádné čluny v tyrkysové vodě.

Karibik je plný rozporů, pomyslel si Swann, když se rozhlížel po okolí: nablýskané hřiště pro turisty, chátrající měsíční krajina pro místní. Všechno se soustředilo do malého epicentra, kde se za dolary a eura daly pořídit všechny možné služby a radovánky, zatímco velká část ostatního území vypadala zplundrovaně. Třeba tenhle rozpálený, zaplevelený a odpadky zaneřáděný pás písčité půdy nedaleko od pláže.

Swann vystoupil a foukl si do rukavic, aby si ochladil zpocené ruce. Zatraceně, to je teda horko. Na tomto místě už byl, minulý týden. Poté, co jeden mimořádně náročný, ale přesný výstřel z pušky roztrhl srdce zrádného pana Roberta Morena, odjel sem a zakopal tu pár svršků a dalších důkazů. Původně měl v plánu nechat je tu pohřbené navěky. Jakmile však obdržel zvláštní a znepokojivou zprávu, že newyorští žalobci Morenovu smrt prošetřují, rozhodl se, že bude nejlepší, když ty věci vyhrabe a zbaví se jich důkladněji.

Nejprve ho však čekal jiný úkol… jiné zadání.

Přistoupil ke kufru, otevřel ho a pohlédl na uslzenou, zpocenou a bolestí zkroucenou Annette.

Snažila se dýchat.

Vrátil se k zadnímu sedadlu, otevřel kufřík a vytáhl z něj jeden ze svých pokladů, oblíbený kuchyňský nůž Kai Shun Premier. Čepel byla přibližně třiadvacet centimetrů dlouhá a zdobil ji charakteristický, ručně tepaný povrch tsuchime, který vytvářeli kovotepci v japonském městě Seki. Měla jádro z oceli třídy VG-10 a na něm dvaatřicet vrstev damaškové oceli. Střenka byla vyrobená z vlašského ořešáku. Tento konkrétní nůž ho kdysi přišel na dvě stě padesát dolarů. Swann měl od téhož výrobce i několik dalších modelů, nože různých tvarů a velikostí, určených pro rozličné kuchyňské techniky, ale tento byl jeho oblíbený. Miloval ho jako dítě. Používal ho na porcování ryb, krájení hovězího masa na průsvitné carpaccio a motivování lidí.

Když byl na cestách, vozil tento i ostatní nože v patřičně ošoupaném rolovacím vaku Messermeister a spolu s nimi také dvě ohmatané kuchařky – jednu od Jamese Bearda a druhou od francouzského šéfkuchaře Michela Guérarda, což byl guru všech vyznavačů cuisine minceur neboli zeštíhlující kuchyně. Celníci nevěnovali sadě profesionálních nožů, jakkoliv vražedných, žádnou větší pozornost, pokud byly uložené v řádně odbaveném zavazadle a pokud spočívaly vedle knihy o vaření. Když navíc pracoval mimo domov, přišly mu nože vhod: Jacob Swann vařil často – vaření měl raději než vysedávání po barech nebo návštěvy kina bez doprovodu.

Minulý týden například vykostil kozí maso, nakrájel ho na kostičky a dal ho dusit.

Můj malý řezníčku, můj milý malý řezníčku…

Uslyšel další zvuk, jakési tupé žuchnutí. Annette začala kopat.

Vrátil se ke kufru a za vlasy ji vytáhl z auta.

„Ehn, ehn, ehn…“

Nejspíš to byla její verze „ne, ne, ne“.

Našel v písku prohlubeň obrostlou třtinovitými rostlinami a ozdobenou zmačkanými plechovkami od piva Kalik, lahvemi od jamajského ležáku Red Stripe, použitými kondomy a tlejícími cigaretovými oharky. Překulil Annette na záda a posadil se jí na hrudník.

Rozhlédl se kolem sebe. Nikdo. Díky úvodní ráně do hrdla bude křik mnohem tišší, ale ne zcela neslyšný.

„Tak. Teď ti položím pár otázek a ty na ně budeš muset zformulovat odpovědi. Potřebuju je slyšet a potřebuju je slyšet rychle. Dokážeš ze sebe soukat slova?“

„Ehn.“

„Řekni ,ano‘.“

„A… a… annnno.“

„Dobře.“ Swann vytáhl z kapsy kapesník, druhou rukou sevřel Annette nos, a když otevřela ústa, uchopil jí přes kapesník jazyk a vytáhl špičku asi dva centimetry nad rty. Annette začala zuřivě vrtět hlavou, než si uvědomila, že tento pohyb je bolestivější než Swannovo sevření.

Přinutila se ke klidu.

Jacob Swann přitáhl nůž Kai Shun o něco blíž – znovu musel obdivovat čepel i střenku. Kuchyňské náčiní často patří k nejstylovějším předmětům vůbec. Slunce se odráželo od horní poloviny čepele a zrcadlilo se ve vytepaných ploškách, jako by se mihotalo na vlnách. Swann opatrně přejel ostřím přes špičku Annetteina jazyka, čímž jí v něm vytvořil o něco tmavší růžový zářez, avšak bez krve.

Ozval se jakýsi zvuk. Možná to bylo „prosím“.

Můj malý řezníčku…

Vzpomněl si, jak zrovna před pár týdny porcoval stejným nožem kachní prsa a jak maso na třech místech lehce nařízl, aby z něj lépe dostal tuk. Předklonil se. „A teď mě pozorně poslouchej,“ zašeptal. Ústa měl tak blízko u jejího ucha, že cítil na tváři horkost její kůže.

Úplně jako minulý týden.

No dobrá – trochu jako minulý týden.

7. kapitola

Kapitán Bill Myers předal štafetu případu Rhymovi a ostatním, vstal a odporoučel se i se svým uhozeným slovníkem.

Vyšetřování spiknutí proti Morenovi bylo sice v jistých ohledech monumentální, ale v konečném důsledku to byl jen jeden z několika tisíců aktivních případů v New Yorku a kapitán Myers i jeho tajuplné Oddělení speciálních služeb se bezpochyby museli zaobírat i jinými záležitostmi.

Rhyme navíc předpokládal, že kapitán se chce od případu distancovat. Státní zástupkyni sice Myers podpořil, protože policie a státní zastupitelství jsou siamská dvojčata, takže jako policejní kapitán nemohl jednat jinak, avšak nyní nastal čas, aby se odebral na blíže neurčené místo. Rhyme přemýšlel o politických souvislostech, které v případu vycítil. Papaláš Myers teď bude pozorně sledovat, jak se případ vyvíjí, a rozhodne se podle situace. Pokud nastane okamžik, kdy vyšetřovatelé povedou pachatele v poutech, vrátí se v plné parádě na pódium. A pokud jim případ vybouchne pod rukama a změní se v mediální fiasko, vytratí se z něj Myers úplně.

Druhá možnost byla vysoce pravděpodobná.

Rhymovi to však nevadilo. Naopak ho těšilo, že Myers odešel. Na svém smetišti žádné další kohouty nesnesl.

Lon Sellitto samozřejmě v domě zůstal, protože to byl technicky vzato hlavní vyšetřovatel. Seděl teď v rozvrzaném ratanovém křesílku a smlouval sám se sebou ohledně koláčku ležícího na tácu se snídaní, přestože už stihl spořádat polovinu moučníků. Poté si dvakrát zmáčkl břicho, jako by doufal, že mu žaludek vyšle vzkaz, že při poslední bláznivé dietě zhubl dost na to, aby si dnes mohl tuhle laskominu dovolit. Zjevně se to nestalo.

„Co víte o tom člověku stojícím v čele NZOS?“ zeptal se Laurelové. „O Metzgerovi?“

Státní zástupkyně znovu začala odříkávat spatra: „Čtyřicet tři let. Rozvedený. Bývalá manželka je advokátka se soukromou praxí na Wall Street. On vystudoval Harvard, vojenskou fakultu. Nastoupil do armády a narukoval do Iráku. Tam jel jako poručík, zpátky jako kapitán. Předpokládalo se, že to dotáhne ještě výš, jenže to nevyšlo. Měl nějaké problémy, o kterých vám řeknu později. Po propuštění nastoupil na Yaleovu univerzitu a získal diplomy z veřejné politiky a práv. Dostal práci na ministerstvu zahraničí a před pěti lety nastoupil na NZOS jako ředitel operací. A když tehdejší šéf NZOS odešel loni do důchodu, byl na jeho místo jmenován Metzger, přestože patřil k nejmladším členům vedení. Proslýchá se, že mu nic nemohlo zabránit, aby tu funkci získal.“

„Co děti?“ zeptala se Sachsová.

„Cože?“ odvětila Laurelová.

„Má Metzger děti?“

„Jo, vy myslíte, jestli na něj někdo vyvíjí nátlak přes děti a nutí ho nařizovat nevhodné mise?“

„Ne,“ odpověděla Sachsová. „Jenom mě zajímalo, jestli má děti.“

Laurelová zamžourala. A pak se podívala do poznámek. „Syna a dceru. Oba na střední škole. Ale Metzger se s nimi rok nesměl stýkat. Teď už je smí do jisté míry navštěvovat, ale jinak jsou děti u matky.

Z ideologického hlediska patří Metzger k nejostřejším jestřábům. Je doloženo jeho prohlášení, že by dvanáctého září dva tisíce jedna svrhl jadernou pumu na Afghánistán. A je velmi otevřený v otázce našeho práva preventivně eliminovat nepřátele. Za své úhlavní nepřátele přitom považuje americké občany, kteří odešli do zahraničí a podílejí se na tom, co on sám pokládá za neamerické aktivity, například když se připojují ke vzpourám nebo nahlas podporují teroristické skupiny. To jsou však jeho politické postoje, které mě nezajímají.“ Odmlčela se. „Důležitější je, že je duševně labilní.“

„Jak to?“ zeptal se Sellitto.

Rhyme začínal ztrácet trpělivost. Chtěl se už začít zamýšlet nad kriminalistickou stránkou případu.

Protože však Sachsová a Sellitto přistupovali k případům „v globálu“, jak by možná řekl kapitán Myers, nechal Laurelovou pokračovat a pokusil se předstírat pozornost.

„Má emoční problémy,“ řekla státní zástupkyně. „Především nezvládá vztek. Podle mého názoru je vztek jeho hlavní hnací silou. Z armády sice odešel s poctami, ale měl tam několik epizod, které uškodily jeho kariéře. Záchvaty vzteku, emoční výlevy, jakkoliv to chcete nazvat. Prostě se totálně přestal ovládat. Jednou ho dokonce hospitalizovali. Podařilo se mi získat jeho datové záznamy, ze kterých vyplývá, že stále navštěvuje psychiatra a kupuje si léky. Několikrát ho za násilí zadržela policie. Nikdy ho však neobvinila. Já osobně si upřímně řečeno myslím, že jeho stav hraničí s paranoiou. Není to psychotik, ale rozhodně má problémy s bludy a závislostí – je závislý na vzteku jako takovém. Nebo přesněji řečeno na reakci na vztek. Podle toho, co jsem na toto téma nastudovala, je úleva, kterou pociťujete při uvolnění emocí během výbuchu vzteku, návyková. Jako droga. Myslím, že když objednal odstřelovače na zabití člověka, kterého nenáviděl, dostal se do euforického stavu.“

Nastudovala toho opravdu dost. Působila jako psychiatr, který poučuje studenty.

„A jak tedy získal tu funkci?“ zeptala se Sachsová.

Stejná otázka napadla i Rhyma.

„Protože je velmi, velmi zdatný v zabíjení lidí. Přinejmenším to naznačují jeho profesní záznamy.“ Laurelová se odmlčela a pokračovala: „Bude těžké představit jeho osobnostní založení porotě, ale já už to nějak udělám. A můžu se jen modlit, aby chtěl vypovídat. To bych si na něm smlsla. Byla bych moc ráda, kdyby nějaký jeho záchvat viděla i porota.“ Přesunula pohled z Rhyma na Sachsovou. „Chci, abyste se během vyšetřování zaměřili na všechno, co bude naznačovat Metzgerovu labilitu, prchlivost a násilné sklony.“

Tentokrát se před odpovědí zarazila Sachsová: „To je trochu problematické, nemyslíte?“

Následoval souboj dvou mlčení. „Nejsem si jistá, co tím míníte.“

„Nevím, jaký typ fyzického důkazu by mohl ukazovat na to, že ten člověk má záchvaty vzteku.“

„Já jsem nemluvila o fyzických důkazech. Měla jsem na mysli vyšetřování všeobecně.“ Státní zástupkyně si změřila pohledem Sachsovou, která byla o dvacet nebo i víc centimetrů vyšší. „Ve svém osobním spisu máte dobré reference, pokud jde o psychologické profilování a výslechy svědků. Nepochybuji o tom, že když budete důkladně hledat, podaří se vám něco najít.“

Sachsová zlehka naklonila hlavu a přimhouřila oči. Také Rhyma překvapilo, že si státní zástupkyně Sachsovou – a nejspíš i kriminalistu samotného – předem proklepla.

Nastudovala…

„Tak,“ řekla Laurelová stroze. Věc byla vyřešená: budou zkrátka hledat známky lability. Basta.

Rhymův ošetřovatel vybral zatáčku a vstoupil do salonu. V ruce nesl konvici s čerstvou kávou. Kriminalista ho představil a okamžitě si všiml, že nalíčená maska Nance Laurelové při pohledu na Thoma nakrátko změkla. V očích státní zástupkyně se objevilo nezaměnitelné zaujetí. Přestože byl Thom Reston pohledný a okouzlující, pro ženu bez prstýnku se srdíčky nepředstavoval vhodného kandidáta na romantický vztah. O chvíli později nicméně Rhyme dospěl k závěru, že reakci Nance Laurelové nevyvolala ošetřovatelova přitažlivost, nýbrž fakt, že jí připomíná někoho známého.

Konečně odtrhla od mladého muže zrak a odmítla kávu, jako by vypití šálku v pracovní době představovalo porušení etického kodexu. Znovu sáhla do kufříku, jehož obsah byl dokonale zorganizovaný. Kapsy na složky byly barevně odlišené a Rhyme si všiml i dvou notebooků, jejichž oranžově blikající očka prozrazovala, že přístroje nejsou vypnuté, ale jen v režimu hibernace. Laurelová vytáhla z kufříku dokument.

„Takže,“ řekla a rozhlédla se po místnosti, „chcete vidět ten příkaz k zabití?“

Kdo by na to mohl říct „ne“?

8. kapitola

„Oni tomu samozřejmě neříkají ‚příkaz k zabití‘,“ ujistila je Nance Laurelová. „To je jen taková naše zkratka. Oficiální termín zní ‚RSSÚ‘ neboli ‚Rozkaz ke splnění speciálního úkolu‘.“

„To zní skoro ještě hůř,“ poznamenal Lon Sellitto. „Tak nějak sterilně. Až z toho mrazí.“

Rhyme s ním souhlasil.

Laurelová podala Sachsové tři listy papíru. „Můžete je připevnit na tabuli, ať je vidíme všichni?“

Sachsová zaváhala a pak státní zástupkyni poslechla.

Laurelová poklepala na první list. „Toto je e-mail, který přišel do naší kanceláře minulý čtvrtek jedenáctého.“

Viz zpráva o Robertu Morenovi. Toto je příkaz k provedení akce. Úroveň dvě je současný šéf NZOS. Akce vznikla z jeho popudu. Moreno byl americký občan. VZ znamená „vedlejší ztráty“. Don Bruns je krycí jméno důstojníka, který zabití provedl.

Člověk se svědomím

„Uvidíme, jestli se dá pisatel vypátrat,“ řekl Rhyme. „Rodney.“ Pohlédl na Sachsovou, která přikývla a vysvětlila Laurelové, že často spolupracují s Oddělením počítačové zločinnosti při newyorské policii. „Pošlu jim žádost. Máte ten e-mail v elektronické formě?“

Laurelová sáhla do kufříku a vytáhla sáček s flashdiskem. Na Rhyma udělalo dojem, že k sáčku byla připevněna důkazní karta. Státní zástupkyně podala sáček Sachsové a řekla: „Kdybyste se mi mohla…“

To už se však Amélie podepisovala na kartičku.

Zastrčila disk do portu na boku počítače a začala psát.

„Ale musíte je upozornit, že bezpečnost je prioritou.“

„Mám to v prvním odstavci,“ řekla Sachsová, aniž zvedla hlavu. O chvíli později odeslala žádost na Oddělení počítačové zločinnosti.

„To krycí jméno je mi povědomé,“ poznamenal Sellitto. „Bruns, Bruns…“

„Možná má odstřelovač rád country hudbu,“ reagovala Sachsová. „Existuje jeden skladatel a zpěvák Don Bruns. Hraje folk a country. Je docela dobrý.“

Laurelová naklonila hlavu, jako by nikdy neposlouchala jakoukoliv hudbu, natožpak něco tak živého jako country.

„Spoj se s informačními službami,“ poručil Rhyme. „Ať ověří heslo ‚Bruns‘. I kdyby to byl NOK, pořád bude mít nějaký reálný předobraz.“

I agenti, kteří mají NOK neboli neoficiální krytí, disponují kreditními kartami a pasy, díky nimž lze – v ideálním případě – vysledovat jejich pohyb a získat stopy vedoucí k odhalení jejich skutečné totožnosti. Oddělení informačních služeb bylo novou divizí newyorské policie, která se zabývala sběrem dat neboli datakopectvím a patřila k nejlepším v zemi.

Zatímco Sachsová sepisovala žádost, otočila se Laurelová zpátky k tabuli a poklepala na druhý list papíru, který tam visel. „A tady je samotný příkaz k zabití.“

PŘÍSNĚ – TAJNÉ – PŘÍSNĚ TAJNÉ – PŘÍSNĚ TAJNÉ

Rozkazy ke splnění speciálního úkolu

Fronta

8/27

Úkol: Robert A. Moreno (NZOS ID: ram278e4w5)

Narozen: 4/75, New Jersey

Dokončit do: 8. – 9. 5.

Schválení:

Úroveň dvě: Ano

Úroveň jedna: Ano

Podpůrná dokumentace: Viz „A“

Požadováno potvrzení: Ano

Požadován PIN: Ano

VZ: Schváleno, ale minimalizovat

Podrobnosti:

Přidělený specialista: Don Bruns, Pokoj smrti.

South Cove Inn, Bahamy, apartmá 1200

Status: Uzavřeno

9/27

Úkol: Al-Barani Rashid (NZOS ID: abr942pd5t)

Narozen: 2/73, Michigan

Dokončit do: 19. 5.

Schválení:

Úroveň dvě: Ano

Úroveň jedna: Ano

Podpůrná dokumentace: Nepožadována

Požadováno potvrzení: Ne

Požadován PIN: Ano

VZ: Schváleno, ale minimalizovat

Podrobnosti: Budou dodány později

Status: Čeká na vyřízení

Poslední dokument na tabuli byl označený jako „A“. Obsahoval informace, o nichž se Nance Laurelová zmínila před chvílí: podpůrné údaje týkající se dodávky hnojiva, motorové nafty a chemických látek na Bahamy. Náklad putoval z nikaragujského města Corinto a z Caracasu.

Laurelová ukázala na flashdisk, který byl stále vsunutý do počítače. „Informátor nám poslal také zvukový soubor ve formátu wav, který obsahoval záznam telefonní nebo rádiové komunikace s odstřelovačem, patrně vedené jeho velitelem. Uskutečnil se krátce před střelbou.“ Netrpělivě pohlédla na Sachsovou, která se zarazila a poté znovu usedla k počítači a začala psát. O chvíli později se z plechově znějících reproduktorků ozval krátký rozhovor.

„Zdá se, že jsou v té místnosti dva – ne, tři.“

„Můžete spolehlivě identifikovat Morena?“

„Je… Něco se mi tam leskne. Dobrý, už je to lepší. Ano. Dokážu identifikovat cíl. Vidím ho.“

Tím komunikace skončila. Rhyme se chystal požádat Sachsovou, ať pořídí hlasový otisk, ale ona to už udělala. „Nedokazuje to sice, že ten muž stiskl spoušť,“ prohlásil kriminalista, „ale dokazuje to jeho přítomnost na místě činu. Teď ještě potřebujeme získat k tomu hlasu tělo.“

„,Specialisté‘,“ utrousila Laurelová. „Tak zřejmě zní oficiální pracovní zařazení vrahů.“

„A co znamená ten identifikační kód NZOS?“ zeptal se Sellitto.

„Pravděpodobně se chtějí ujistit, že je to správný R. A. Moreno. Dopustit se téhle chyby by bylo dost trapné.“ Rhyme si přečetl text e-mailu. „Je zajímavé, že nám ten informátor neposkytl jméno střelce.“

„Možná ho nezná,“ nadhodil Sellitto.

Na to Sachsová: „Jenže všechno ostatní podle všeho zná. Takže jeho svědomí má určité hranice. Práskne šéfa organizace, ale cítí sympatie k chlapovi, který dostal za úkol provést samotné zastřelení.“

„Souhlasím,“ řekla Laurelová. „Ten informátor ho musí znát. A já ho chci znát taky. Ne abych ho stíhala, ale kvůli informacím. Je to naše nejlepší stopa k odstřelovači – a když nebudeme znát odstřelovače, nemůžeme prokázat spiknutí a máme prázdné ruce.“

„Jenže i když ho vypátráme, neprozradí nám to dobrovolně,“ namítla Sachsová. „Jinak už by to udělal.“

„Vypátrejte mi toho whistleblowera,“ řekla Laurelová nepřítomně, „a on už bude mluvit. Bude mluvit.“

„A nepřemýšlela jste, že si na Metzgera došlápnete kvůli těm zbylým dvěma úmrtím?“ zeptala se Sachsová. „Kvůli tomu strážci a tomu reportérovi, de la Ruovi?“

„Ne. Protože byl v příkazu k zabití jmenován pouze Moreno a oni představovali vedlejší ztráty, nechtěli jsme případ zbytečně komplikovat.“

Améliin zatrpklý výraz jako by sděloval: Přestože skončili mrtví stejně jako samotný cíl. Hlavně nesmíme ctěnou porotu mást, že jo?

„Sdělte mi podrobnosti o samotném zabití,“ vyzval Rhyme státní zástupkyni.

„Máme jich velmi málo. Bahamská policie nám poskytla předběžnou zprávu a pak s námi úplně přestali komunikovat. Neberou nám telefony. Víme, že se Moreno nacházel v době zastřelení ve svém apartmá.“ Ukázala na RSSÚ. „V apartmá tisíc dvě stě. Říkají mu ,pokoj smrti‘. Odstřelovač střílel z pásu pevniny vzdáleného necelé dva kilometry od hotelu.“

„Tak to byla po čertech dobrá rána,“ prohlásila Sachsová a zvedla obočí. I ona byla výborná střelkyně, která se často účastnila střeleckých soutěží a držela několik rekordů newyorské policie i nejlepších výsledků v soukromých turnajích, ačkoliv dávala přednost krátkým palným zbraním před puškami. „Říkáme tomu ‚kulka za milion dolarů‘. Odstřelovačský rekord činí zhruba dva a půl tisíce metrů. Takže ať to byl kdokoliv, střílet rozhodně uměl.“

„Tak to je pro nás dobrá zpráva,“ pokračovala Laurelová. „Zužuje to okruh možných podezřelých.“

To je pravda, pomyslel si Rhyme. „Co dalšího máme?“

„Nic.“

Takže to je všechno? Pár e-mailů, vyzrazený vládní dokument a jméno jednoho spiklence.

Nejnápadněji přitom v případu scházelo to, co Rhyme potřeboval ze všeho nejvíc: důkazy.

Ty se nacházely stovky kilometrů daleko, v úplně jiné jurisdikci – vlastně v úplně jiné zemi.

A tak se z Rhyma stal expert na místa činu bez místa činu.

9. kapitola

Shreve Metzger nehnutě seděl za svým stolem na Dolním Manhattanu. Na rameno a prsa mu dopadal pruh ranního světla odrážejícího se od nedalekého věžáku.

Zadíval se na řeku Hudson a vzpomněl si, jakou hrůzu včera cítil, když četl zašifrovaný text od sledovacího oddělení NZOS. Tahle jednotka nebyla lepší než CIA nebo NSA, ale taky nebyla tolik na očích, což znamenalo, že se nemusela tolik zdržovat vyřizováním soudních povolení a podobně. Díky tomu byla kvalita jejích informací k nezaplacení.

Včera, tedy v neděli časně večer, sledoval Metzger důležitý fotbalový zápas své dcery – jejich tým hrál proti Wolverines, což byl obávaný soupeř. Ze svého místa na tribuně, přímo nad středem hrací plochy, by se za nic na světě neodlepil.

Pokud šlo o děti, netlačil příliš na pilu: na to byl příliš poučený.

Když si však nasadil brýle s odlehčenými obroučkami – samozřejmě si nejprve vyleštil skla – a přečetl si matoucí, znepokojivá a poté i zdrcující slova, dostavil se Dým, rychle a neodbytně, spíš jako gel než jako pára, a začal mu svírat tělo. Dusil ho. Metzger se přistihl, že se třese, čelist má zaťatou, pěsti zaťaté a srdce jakbysmet.

Tohle zvládnu, odříkal si v duchu. K téhle práci to patří. Věděl jsem o riziku, že se na to přijde. Ten Dým tě necharakterizuje, připomněl si, není tvou součástí. Když budeš chtít, dokážeš ho přimět, aby se od tebe oddělil. Ale musíš chtít. Prostě ho vypusť. A nech to být…

Trochu se uklidnil a přestal zarývat prsty do kostnatých stehen ve společenských kalhotách (ostatní taťkové byli na fotbale v džínách, ale on se mezi prací a zápasem nestihl převléct). Metzger měřil sto sedmdesát sedm a půl centimetru a váha pod ním ukazovala nějakých šedesát osm kilo. Jako kluk byl vypasený, ale pak nadváhu roztopil v potu a už jí nikdy nedovolil, aby se vrátila. Jeho řídnoucí hnědé vlasy byly na státní správu poněkud dlouhé, ale on je tak nosil rád a na svém účesu nehodlal nic měnit.

Když včera odložil telefon, jeho dvanáctiletá dcera-záložnice se obrátila k jeho sekci na tribuně a usmála se. Metzger úsměv opětoval. Byl falešný a Katie to možná poznala. Litoval, že tu neprodávají skotskou, ale tohle byla střední škola v Bronxvillu, stát New York, takže nejsilnější položku v nabídce představoval kofein, třebaže jistou formu opojení mohlo člověku přivodit i skvělé cukroví od místního rodičovského sdružení a také zdejší blondýny.

A navíc se Dým stejně nedal porazit alkoholem.

Věřím vám, doktore Fischere. Snad.

Večer se tedy vrátil do kanceláře a pokusil se v té zprávě nějak vyznat: jakási okresní státní zastupitelka z Manhattanu se rozhodla vyrazit na křížovou výpravu a dát mu sežrat Morenovu smrt. Metzger byl také právník, takže v duchu projel všechny paragrafy a dospěl k závěru, že největší hrozbou bude zločinné spiknutí.

Ještě větší šok mu však způsobila zpráva, že se státní zastupitelství o Morenově smrti dozvědělo proto, že někdo vyzradil informace o Rozkazu ke splnění speciálního úkolu.

Nějaký zasraný práskač!

Zrádce. Zradil mě osobně, NZOS a především – což bylo nejhorší – národ. Tohle spolehlivě přivolalo Dým zpátky. Metzger si představil, jak vlastnoručně ubíjí státní zástupkyni lopatou, ať už je to kdokoliv – nikdy předem nevěděl, jaké obrazy v něm jeho vztek vyvolá. A tato fantazie, obzvláště krvavá a podbarvená hrůzostrašnými zvuky, ho svou živostí a neodbytností udivovala a zároveň bytostně uspokojovala.

Když se uklidnil, pustil se do práce: vyřídil několik telefonátů a poslal pár textových zpráv zabalených do kokonu důmyslného šifrování, že udělá vše, co je v jeho silách, aby ten problém vymizel.

Nyní, v pondělí ráno, se otočil od řeky a protáhl se. Po ranní sprše v tělocvičně NZOS stále víceméně fungoval, přestože v noci naspal všehovšudy čtyři hodiny (což bylo špatné: únava dává Dýmu sílu). Rozhlédl se po kanceláři, která měřila šest krát šest metrů a kromě sejfů, spisových skříní, počítačů, několika fotografií, knih a map v ní nebylo zhola nic, a usrkl kávy latte. Své osobní asistentce Ruth koupil stejnou, jen s přídavkem sójového mléka. Napadlo ho, jestli by ho taky neměl vyzkoušet. Ruth tvrdila, že sójové mléko člověka uklidňuje.

Prohlédl si zarámovanou fotografii, na níž pózoval s dětmi na dovolené v Boone v Severní Karolíně. Vzpomněl si, jak na turistickém ranči jezdili na koni. Jeden zaměstnanec ranče pak všem třem udělal fotku na památku. Metzgerovi neuniklo, že přístroj, jímž fotograf převlečený za kovboje jejich snímek pořizoval, nese značku Nikon – stejná firma přitom vyráběla teleskopy, které jeho odstřelovači používali v Iráku. Konkrétně si vzpomněl, jak jeden z jeho mužů zavrtal kulku Lapua .338 na vzdálenost 1700 metrů do ramene Iráčana, který se právě chystal odpálit podomácku vyrobenou bombu. Ve skutečnosti to probíhá jinak než ve filmech: taková kulka člověka zabije bez ohledu na to, kam ho trefí. Do ramene, do nohy, kamkoliv. Onen vzbouřenec se jednoduše rozpadl, skácel se do písku a Shreve Metzger vydechl mírem a radostí.

Úsměv, pane Metzgere. Máte nádherné děti. Chcete tři velké fotografie a dvanáct malých do peněženky?

Když plánoval a realizoval smrt zrádce, žádný Dým v něm nebyl. Vůbec žádný. Řekl to i doktoru Fischerovi. Psychiatra to zjevně zneklidnilo a pak už tohle téma nerozebírali.

Metzger pohlédl na počítač a na svůj magický telefon.

Znovu se zahleděl z okna svýma bledýma očima – oříškově hnědé pozadí protkávaly žlutozelené šmouhy, které jim dodávaly mdlý ráz – a zadíval se na proužek řeky Hudson. Tento nádherný výhled mu paradoxně zprostředkovala hrstka psychotických bláznů, kteří jednoho jasného zářijového dne odstranili budovy stojící mezi řekou a současným sídlem NZOS. A titíž lidé se také nevědomky a ke škodě svých přeživších souputníků přičinili o to, že dnes Metzger působil v této nové funkci.

Při těchto myšlenkách Dým zhoustl, což se stávalo často, když Metzgerovi přišlo na mysl jedenácté září. Vzpomínky na tento den ho kdysi oslabovaly. Dnes ho pouze probodávaly palčivou bolestí.

Nech to být…

Zazvonil mu telefon. Metzger se podíval na displej, který v překladu oznamoval: A jsi v prdeli.

„Tady Metzger.“

„Shreve!“ vyhrkl volající radostně. „Jak se máte? Je to už věčnost, co jsme spolu mluvili naposledy!“

Metzger neměl Čaroděje ze země Oz v lásce. Přesněji řečeno neměl v lásce muže nesoucího tuto přezdívku (film se mu docela líbil). Byl tajnůstkářský, manipuloval s lidmi, choval se svévolně a na trůn usedl pod falešnou záminkou. Přesto právě v jeho rukou spočívala veškerá moc v zemi.

V čemž se hodně podobal muži, s nímž nyní hovořil.

„Neozval jste se mi, Shreve,“ vytkl mu Čaroděj hned na úvod.

„Pořád shromažďuji fakta,“ odpověděl Metzger muži, který se shodou okolností nacházel o čtyři sta kilometrů jižněji, ve Washingtonu D. C. „Spoustu věcí ještě nevíme.“

Což vůbec nic neznamenalo. Metzger však netušil, kolik toho Čaroděj ví. A tak bylo nejjistější držet kurz nejednoznačnosti.

„Ty zpravodajské informace o Morenovi byly zřejmě mizerné, viďte, Shreve?“

„Vypadá to tak.“

Na to Čaroděj: „To se stává. To se samozřejmě stává. Tohle je šílená branže. No nic. Všechny vaše informace byly jistě utajené, dvakrát a třikrát prověřené.“

Vaše…

Volba zájmena bila do očí.

„Samozřejmě.“

Čaroděj Metzgerovi konkrétně nepřipomněl, jak ho právě on ujišťoval, že Morenova smrt je nezbytná k záchraně životů – že tento vystěhovalec chystá pumový útok na sídlo firmy American Petroleum Drilling and Refining v Miami. Nejvážnějším incidentem přitom nakonec bylo, když jedna demonstrantka hodila po policistovi rajčetem. Netrefila.

U Čaroděje se však jádro konverzace odehrávalo v podtextu, a jeho slova – či spíše absence slov – tak byla o to významnější.

Metzger s tímto mužem pracoval několik let. Nesetkávali se osobně často, ale když se tak při několika příležitostech stalo, byl podsaditý a usměvavý Čaroděj vždy oblečený v modrém kepru, měl ponožky s výrazným vzorem a v klopě odznak s americkou vlajkou. Nikdy ho netrápil podobný problém jako Metzgera, totiž problém s Dýmem, a když hovořil, vždy tak činil tím nejklidnějším hlasem.

„Museli jsme jednat rychle,“ konstatoval Metzger a vůbec se mu nelíbilo, že se ocitl v defenzívě. „Ale víme, že Moreno představuje hrozbu. Financuje teroristy, podporuje prodej zbraní, jeho firmy perou peníze, je toho spousta.“

Metzger se opravil: Moreno představoval hrozbu. Ale už byl zastřelen. Žádné je už pro něj neplatí.

Čaroděj ze země Washington pokračoval medovým hlasem: „Někdy člověk zkrátka musí jednat rychle, Shreve, to je pravda. Šílená branže.“

Metzger vytáhl kleštičky na nehty a dal se do práce. Cvakal pomalu. Trochu mu to pomáhalo odehnat Dým. Stříhání nehtů byla dost zvláštní uklidňující činnost, ale pořád to bylo lepší než se naládovat hranolky a sladkostmi. Nebo než ječet na manželku a děti.

Čaroděj zakryl mluvítko a začal tlumeně hovořit s někým jiným.

Kdo to tam s ním sakra je? přemýšlel Metzger. Ministr spravedlnosti?

Někdo z Pennsylvania Avenue?

Když se Čaroděj vrátil na linku, dotázal se: „A slyšeli jsme správně, že probíhá nějaké vyšetřování?“

Tak. Krucipísek. On to ví. Jak se to k němu doneslo? Úniky informací jsou pro moji činnost stejnou hrozbou jako samotní teroristé.

Dým, a pořádný.

„Vypadá to tak.“

Následné mlčení se Metzgera evidentně ptalo: A kdypak jste se nám o tom hodlal zmínit, Shreve?

Čarodějova otázka však zněla jinak: „Policie?“

„Ano, newyorská policie. Federálové ne. Ale máme silné argumenty pro imunitu.“ Na Metzgerův diplom z právnické fakulty už několik let sedal prach, ale než nastoupil do funkce ředitele NZOS, velmi pečlivě si prostudoval kauzu Neagle a související případy. Nález Nejvyššího soudu v této kauze by dokázal odříkat i ve spánku: federální činitele nelze trestně stíhat za skutky, které jsou trestné podle státních zákonů, pokud svým jednáním nepřekračují pravomoci.

„Ano, jistě, imunita,“ prohlásil Čaroděj. „To jsme samozřejmě také prověřovali.“

Už? pomyslel si Metzger. Ve skutečnosti ho to však nepřekvapovalo.

Táhlá pauza. „A jste klidný, protože se všechno dělo v rámci vašich pravomocí, Shreve?“

„Ano.“

Prosím, Bože, ať dokážu ten Dým udržet pod pokličkou.

„Výborně. Oním specialistou byl Bruns, viďte?“

Přes telefon, jakkoliv dobře byl šifrovaný, se zásadně nesdělovala žádná jména, případně jen krycí.

„Ano.“

„Mluvila s ním policie?“

„Ne. Je hluboce utajený. Neexistuje způsob, jak by ho mohli vypátrat.“

„Samozřejmě ani nemusím říkat, že… On ví, že má být opatrný.“

„Podnikl příslušná opatření. Jako všichni.“

Další odmlka. „No, už toho k té věci bylo řečeno dost. Nechám vás to vyřídit.“

„Vyřídím to.“

„Dobře. Protože se ukazuje, že se ve výboru pro zpravodajské služby rozpoutaly diskuse o rozpočtu. Zničehonic. Nechápu proč. Nic nebylo naplánováno, ale znáte tyhle výbory. Pořád se dívají, kam putují peníze. A chtěl jsem vám říct, že se z nějakého důvodu – opravdu mi to nahání husí kůži, to vám tedy řeknu – objevila v jejich hledáčku NZOS.“

Dým se nedostavil, ale místo něj se objevil úžas. Metzger se nezmohl na slovo.

Čaroděj neúprosně pokračoval. „Takový nesmysl, viďte? Sám víte, jak tvrdě jsme bojovali, abychom vaši organizaci založili a rozběhli. Některé lidi to velmi znepokojovalo.“ Zasmál se, ale jeho smích byl dokonale zbavený humoru. „Našim liberálním přátelům se váš nápad ani trochu nezamlouval. A některým našim přátelům z druhé strany barikády se zase nelíbilo, že berete práci Langley a Pentagonu. Takže to máte prašť jako uhoď.

No nic. Nejspíš z toho nic nevzejde. Ach, ty peníze. Proč všechno vždycky skončí u peněz? Jak se mají Katie a Seth?“

„Dobře. Díky za optání.“

„To rád slyším. Už musím končit, Shreve.“

Spojení se přerušilo.

Ježíšikriste.

Tohle bylo zlé.

Bodrý Čaroděj ve svém keprovém čarodějnickém obleku, s křiklavými ponožkami a očima ostrýma jako břitva mu ve skutečnosti sděloval toto: „Na základě špatných zpravodajských informací jste zlikvidovali amerického občana, a pokud tahle kauza dojde do procesu u státního soudu, rozmázne se až do země Oz.“ Spousta lidí v hlavním městě by v takovém případě velmi pozorně sledovala vývoj v New Yorku a čekala na výsledek Morenovy kauzy. A byla by plně připravena poslat vlastního odstřelovače na NZOS – samozřejmě jen obrazně, v podobě výrazně seškrtaného rozpočtu. Úřad by se pak do šesti měsíců položil.

Celá záležitost přitom mohla proběhnout v naprosté tichosti, nebýt toho zatraceného práskače.

Zrádce.

Oslepený Dýmem přivolal Metzger tlačítkem asistentku a znovu sebral kelímek s kávou.

Všechny vaše informace byly jistě utajené, dvakrát a třikrát prověřené…

Totiž, pokud jde o tohle…

Promysli celou situaci, nabádal se Metzger v duchu. Vyřídils několik telefonátů, rozeslals pár textovek. Úklid je v plném proudu.

„Eh, jste v pořádku, Shreve?“ Ruth upírala pohled na jeho prsty zaryté do polystyrenového kelímku. Metzger si uvědomil, že kelímek každou chvíli rozdrtí a polije vlažnou kávou nejen svůj rukáv, ale i několik spisů, k jejichž přečtení bylo oprávněno jen asi deset lidí v celé Americe.

Uvolnil tedy smrtelné sevření a přinutil se k úsměvu. „Ano, jistě. Měl jsem těžkou noc.“

Jeho osobní asistentce bylo něco málo přes šedesát. Měla podlouhlý atraktivní obličej, navíc ještě posetý drobnými pihami, které ji dělaly mladší. Metzger zjistil, že před několika desítkami let patřila ke květinovým dětem. Zúčastnila se Léta lásky v San Francisku. A bydlela na Haight Street. Dnes měla šedé vlasy stažené jako obvykle do pevného drdolu a na zápěstích nosila pestrobarevné gumové pásky a náramky na podporu nejrůznějších chvályhodných aktivit. Boj proti rakovině prsu, naděje, usmíření. Kdo se v tom má vyznat? Metzger by byl raději, kdyby Ruth tyhle ozdoby nenosila: podobná sdělení, jakkoliv nekonkrétní, působila ve vládní agentuře s takovým posláním, jaké měla NZOS, poněkud nepatřičně.

„Je tu už Spencer?“ zeptal se jí.

„Prý dorazí zhruba za půl hodiny.“

„Ať pak za mnou okamžitě přijde.“

„Dobře. Mám zařídit ještě něco dalšího?“

„Ne, děkuji.“

Když Ruth odešla z kanceláře a zavřela za sebou dveře, přičemž po sobě zanechala vůni pačuli, rozeslal Metzger několik dalších textových zpráv a pár jich také přijal.

Jedna z nich byla povzbudivá.

Malinko rozptýlila Dým.

10. kapitola

Rhyme si všiml, že si Nance Laurelová prohlíží v matném zrcátku kovového krytu plynového chromatografu vlastní obličej. Na to, co viděla, nijak nereagovala. Nepůsobila jako fintivá ženská.

Otočila se a zeptala se Sellitta s Rhymem: „Jaký postup navrhujete?“

Rhyme už měl v duchu celý případ jasně rozplánovaný. „Já co nejlépe zanalyzuji místo činu. A Sachsová s Lonem zjistí veškeré informace o NZOS, Metzgerovi a druhém spiklenci – o tom odstřelovači. Sachsová, založ tabulku a vepiš do ní všechny postavy, i když toho o nich moc nevíme.“

Sachsová sebrala fixu, přistoupila k prázdné tabuli a začala na ni psát skrovné informace.

„Chci vypátrat i toho informátora,“ dodal Sellitto. „Může to být těžké. Ten člověk ví, že bude v ohrožení. Nedal novinářům echo, že nějaká firma dává do cereálií mizernou pšenici; obviňuje vládu, že spáchala vraždu. Co máš ty, Amélie?“

Sachsová se ujala slova: „Poslala jsem Rodneymu informace o tom e-mailu a o RSSÚ. Budu s ním a s jeho oddělením koordinovat další postup. Jestli někdo dokáže vystopovat anonymní upload, tak je to on.“ Na chvíli se zamyslela. „A zavolala bych taky Fredovi.“

Rhyme se nad tím zamyslel a řekl: „Dobře.“

„Kdo to je?“ zeptala se Laurelová.

„Fred Dellray. Z FBI.“

„Ne,“ prohlásila Laurelová stroze. „Žádní federálové.“

„Proč ne?“ zajímalo Sellitta.

„Hrozí, že se to dostane k NZOS. A tohle podle mě nemůžeme riskovat.“

„Fred se specializuje na tajné operace,“ kontrovala Sachsová. „Jestli mu řekneme, že má být diskrétní, zařídí se podle toho. Potřebujeme pomoc a on bude mít přístup k mnohem většímu spektru informací než jen k NCIC a státním kriminálním databázím.“

Laurelová se nad tím zamyslela. V jejím kulatém bledém obličeji – z některých úhlů byl docela hezký, jako tvářička farmářské holky – nastala velmi jemná změna. Znepokojení? Hněv? Vzdorovitost? Její výrazy se podobaly hebrejským nebo arabským písmenům: drobná diakritická znaménka mohla radikálně měnit celkový význam.

Sachsová na státní zástupkyni jednou letmo pohlédla a neoblomně řekla: „Zdůrazníme mu, jak je to citlivé. On se přizpůsobí.“

A než Laurelová stačila cokoliv dodat, stiskla na nedalekém telefonu tlačítko hlasitého odposlechu. Rhyme si všiml, jak Laurelová ztuhla, a chvíli si kladl otázku, zda teď vyrazí dopředu a zatlačí vidlici prstem.

V salonu se rozlehlo duté vyzvánění.

„Tady Dellray,“ odpověděl agent. Jeho tlumený tón naznačoval, že možná právě provádí nějakou tajnou operaci v Trentonu nebo v Harlemu a nechce na sebe zbytečně upozorňovat.

„Ahoj, Frede, tady Amélie.“

„Vida, vida. Jakpak se máš? Dlouho jsme se neslyšeli. Hele, jak moc jsem ohroženej, když teď mluvím do telefonu, kterej je na mým konci hezky soukromej, zatímco tvůj konec je přepnutej do Madison Square Garden? Tyhle reproduktory fakticky nesnáším.“

„Vůbec nic ti nehrozí, Frede. Jsem tu jen já, Lon, Lincoln…“

„Nazdar, Lincolne. Tu sázku o Heideggera jsi prohrál, abys věděl. Každej den koukám do schránky a až do včerejška mi v ní žádnej šek nepřistál. Do zprávy pro příjemce můžeš napsat: ‚Už nikdy se nebudu s Fredem hádat o filozofii.‘“

„Já vím, já vím,“ zabručel Rhyme. „Zaplatím ti.“

„Dlužíš mi páďo.“

Rhyme to ještě zkusil: „Ale správně by měl část zaplatit Lon. To on mě navedl.“

„Prdlajs, nenavedl.“ Sellitto to vyhrkl jako jedno slovo.

Nance Laurelová jejich výměnu názorů zmateně poslouchala. Ze všech věcí, jimiž nebyla, by se „mluvka“ umístila velmi vysoko.

Anebo prostě byla naštvaná, že Sachsová přes její výhrady zavolala agentovi FBI.

Sachsová pokračovala: „A taky je tu okresní státní zástupkyně Nance Laurelová.“

„Tak tomuhle říkám velkej den. Zdravíčko, zástupkyně Laurelová. Dobrá práce s usvědčením toho dokaře. Byla jste to vy, že jo?“

Chvíle ticha. „Ano, agente Dellrayi.“

„Nikdy, nikdy, nikdy by mě nenapadlo, že tohleto sfouknete. Znáš tuhle kauzičku, Lincolne? Joey Barilla z jižního okresu. Taky jsme mu hodili na krk pár federálních obvinění, jenže porota usoudila, že na něj stačí udělat ‚ty ty ty‘. Zatímco státní zástupkyně Laurelová se do něj u státního soudu obula pořádně a zařídila tomu chlapci dvacet roků minimálně. Slyšel jsem, že si federální žalobce pověsil vaši fotku v kanceláři… na terč na šipky.“

„Tak o tom nic nevím,“ zněla škrobená odpověď, „ale ten výsledek mě potěšil.“

„Dobrá, jsem jedno ucho.“

„Máme tu takový případ, Frede,“ začala Sachsová. „Citlivý případ.“

„Teda, musím říct, že tvůj hlas teďka zní úžasně podmanivě. Nepřestávej, prosím.“

Rhyme všiml, že se Sachsové nakrátko mihl na tváři úsměv. Fred Dellray byl jedním z nejlepších federálních agentů, vyhlášený pasák důvěrných informátorů, rodinně založený muž, otec… a amatérský filozof. Během let strávených na ulici v roli tajného agenta se však u něj vyvinul neopakovatelný styl řeči – stejně bizarní jako jeho cit pro módu.

„Pachatelem je tvůj zaměstnavatel, federální vláda.“

Pauza. „Hm.“

Sachsová pohlédla na Laurelovou, která chvíli přemýšlela, pak se ujala slova a zopakovala dosud známá fakta o zabití Roberta Morena.

Fred Dellray dokázal čekat klidně a trpělivě, ale tentokrát u něj Rhyme vycítil neobvyklé znepokojení. „NZOS? Ale ti ve skutečnosti nepatřej k nám jakože k nám. Žijou ve vlastní dimenzi. A nemusím to nutně myslet v dobrým.“

Agent to nijak nerozvedl, ale podle Rhyma to ani nebylo nutné.

„Ověřím pár věcí. Vydržte.“ Z reproduktorů se ozvalo datlování do klávesnice, jako když se na stůl vysypou ořechové skořápky.

„Agente Dellrayi…,“ začala Laurelová.

„Říkejte mi Frede. A nemusíte se plašit. Jsem šifrovanej, jak zákon káže.“

Zamžourání. „Děkuji.“

„Jasně, takže zrovna koukám na naše spisy, na naše svazečky…“ Následovala delší pauza. „Robert Moreno, jinak též Roberto. Jasně, je tu pár poznámek o firmě APDR, American Petroleum Drilling and Refining… Vypadá to, že naše pobočka v Miami dostala hlášku o potenciálním teroristickým incidentu, jenže se z toho vyklubal jeden velkej falešnej voplach. Chcete slyšet, co tu k Morenovi mám?“

„Buď tak hodný, Frede. Posloucháme.“ Sachsová usedla k počítači a otevřela nový soubor.

„Houkej. Takže náš hoch odcestoval před víc než dvaceti roky ze země a vrací se sem jen asi jednou ročně. Teda vracel se. Moment… Vypíchli si ho na sledovačku, ale nikdy to nedotáh na seznam osob představujících aktivní riziko. Většinou jen mlel pantem, takže jsme mu nedávali prioritu. Bratříčkoval se s al-Káidou, se Světlou stezkou a podobnou cháskou, ale nikdy nezatroubil do opravdickýho útoku.“ Agent si chvíli sám pro sebe něco šeptal a pak pokračoval: „Podle týhle poznámky se oficiálně tvrdí, že za jeho zastřelením můžou stát ňáký kartely. Jenže se to nedá ověřit… Á, tady je to.“

Další odmlka.

„Jsi tam, Frede?“ zeptal se Rhyme netrpělivě.

„Hm.“

Rhyme si povzdechl.

„Tohle by mohlo bejt užitečný,“ navázal znovu Dellray. „Zpráva od státních. Moreno tu byl. V New York City. Přicestoval třicátýho dubna pozdě večer. A odjel druhýho května.“

„Je tam něco konkrétního o tom, co tady dělal, kam jel a tak?“ dotázal se Lon Sellitto.

„Ne-é. To už bude vaše prácička, kamarádi. Já za to vezmu ze svýho konce. Zavolám pár svejm chovancům v Karibiku a v Jižní Americe. Jo, mám tady i fotku. Chcete ji?“

„Ne,“ vyhrkla Laurelová rázně. „Musíme minimalizovat jakoukoliv komunikaci s vaším úřadem. Byla bych raději, kdybyste mně, detektivům Sellittovi a Sachsové i Lincolnu Rhymovi pokud možno jen telefonoval. Diskrétnost je…“

„… starší sestra srdnatosti,“ zahlaholil Dellray tajuplně. „S tím nemám sebenejmenší problém. Ale když už jsme to nakousli: jste si jistá, že naši přátelé o tom nic nevědí? Přátelé z NZOS?“

„Ne, nevědí o tom,“ prohlásila státní zástupkyně.

„Tak jo.“

„Neříkáš to moc přesvědčivě,“ poznamenal Rhyme.

Agent se uchechtl. „Mnoho štěstí tobě i všem ostatním.“

Sachsová ukončila spojení.

„Takže kde můžu pracovat?“ zeptala se Laurelová.

„Jak to myslíte?“ podivila se Sachsová nahlas.

Státní zástupkyně se rozhlédla po salonu. „Potřebuji pracovní stůl. Nebo normální stůl. A vlastně to ani nemusí být stůl. Prostě nějaká větší plocha.“

„A proč potřebujete být tady?“

„Z kanceláře pracovat nemůžu. Jak bych mohla?“ Laurelová se tvářila, jako by to bylo nabíledni. „Kvůli únikům informací. NZOS se nakonec dozví, že ten případ vyšetřujeme, ale potřebuji ten okamžik co nejvíc oddálit. Jo, tamten vypadá dobře. Tamhle v koutě. Nevadí vám to?“ Laurelová ukázala na pracovní stůl v rohu.

Rhyme přivolal Thoma a řekl mu, ať sundá ze stolu knihy a několik krabic se starým kriminalistickým vybavením.

„Mám s sebou počítače, ale budu potřebovat vlastní linku a taky wi-fi router. Musím si na něm založit soukromý účet, šifrovaný. A taky bych se raději o síť s nikým nedělila.“ Letmo pohlédla na Rhyma. „Kdyby se to dalo nějak zařídit.“

Sachsové se evidentně nelíbilo, že se jejich tým rozroste právě o tohoto nového člena. Lincoln Rhyme byl povahou samotář, ale když řešil nějaký případ, naučil se přítomnost dalších lidí tolerovat, třebaže si v ní neliboval. A tak ani dnes neměl proti návrhu Nance Laurelové žádnou konkrétní námitku.

Státní zástupkyně si položila na stůl kufřík i těžkou aktovku na dokumenty, začala z nich vytahovat spisy a třídit je do několika různých komínků. Vypadala jako vysokoškolačka, která se na začátku prvního ročníku poprvé nastěhovala na koleje a rovná si pár svých drahocenných věcí na stole a nočním stolku tak, aby jí to co nejlépe vyhovovalo.

Po chvíli zvedla hlavu a pohlédla na ostatní. „Jo, a ještě něco: až budete na tom případu pracovat, potřebuji, abyste o něm zjistili co nejvíc informací, díky nimž bude vypadat jako světec.“

„Co prosím?“ reagovala Sachsová.

„Robert Moreno – světec. Ten člověk prohlásil spoustu pobuřujících věcí. Naši zemi velmi kritizoval. A já potřebuji, abyste našli, co udělal dobrého. Například to jeho Hnutí za lokální posílení. Budoval školy, sytil děti z třetího světa a podobně. A taky byl milujícím otcem a manželem.“

„Vy od nás potřebujete tohle?“ zeptala se Sachsová. Důraz na slovo „potřebujete“ posunul její otázku na hranici nevěřícnosti… a také jí dodal pěkně nabroušený ráz.

„Správně.“

„Proč?“

„Prostě je to tak lepší.“ Jako by to bylo zjevné.

„Aha.“ Odmlka. „Ale tohle není odpověď,“ dodala Sachsová. Nedívala se na Rhyma a on si to ani nepřál. Napětí mezi ní a státní zástupkyní se stupňovalo i bez něj.

„Znovu jde o porotu.“ Laurelová letmo pohlédla na Rhyma, který dal zřejmě před chvílí jejím argumentům munici. „Potřebuji ukázat, že to byl čestný, eticky založený a dobrý člověk. Obhajoba bude Morena vykreslovat jako hrozbu – stejně jako se advokáti pokoušejí vykreslovat oběti znásilnění jako ženy, které se provokativně oblékaly a flirtovaly s člověkem, který je pak napadl.“

„Mezi těmi příklady je velký rozdíl,“ poznamenala Sachsová.

„Opravdu? Já si tím nejsem tak jistá.“

„Copak není smyslem vyšetřování dobrat se pravdy?“

Nastala chvíle ticha, během níž Laurelová Améliina slova vstřebávala. „Jestli u soudu nevyhrajete, tak k čemu vám pak nějaká pravda je?“ Čímž se z jejího pohledu toto téma vyčerpalo. Obrátila se k přítomným a řekla: „A musíme pracovat rychle. Velmi rychle.“

„Jistě,“ reagoval Sellitto. „NZOS se může o našem případu kdykoliv dozvědět. A pak se mohou začít ztrácet důkazy.“

„To je samozřejmé,“ odbyla ho Laurelová, „ale já teď mluvím o něčem jiném. Podívejte se na tabuli, na ten příkaz k zabití.“

Všichni včetně Rhyma se podívali na tabuli. Rhyme si však z údajů nedokázal vyvodit žádný konkrétní závěr. A pak mu to náhle došlo. „Fronta.“

„Přesně tak,“ řekla státní zástupkyně.

„Nedokážu zjistit nic o tom Rashidovi ani místě jeho pobytu,“ pokračovala Laurelová. „Jeho pokojem smrti může být nějaká chatrč v Jemenu, kde prodává komponenty určené k výrobě jaderné bomby. Ale vzhledem k Metzgerově zápalu to taky může být obývací pokoj v Ridgefieldu ve státě Connecticut, odkud Rashid posílá na svůj blog články proti Guantánamu a uráží prezidenta. Každopádně víme, že se ho NZOS chystá do pátku zabít. A kdo bude vedlejší ztrátou pak? Jeho žena a děti? Nějaký kolemjdoucí? Do té doby už chci mít Metzgera ve vazbě.“

„Tím se ještě nemusí atentátu zabránit,“ namítl Rhyme.

„To ne, ale vyšle se tím NZOS i Washingtonu vzkaz, že někdo velmi pozorně sleduje jejich počínání. Mohli by pak útok odložit nebo nechat přezkoumat příslušný rozkaz někým nezávislým a zjistit, jestli je skutečně legitimní. Což se nikdy nestane, dokud bude Metzger ve funkci.“

Laurelová udělala pár kroků dopředu a dramaticky poklepala na příkaz k zabití jako advokátka při závěrečné řeči. „Jo, a ta čísla nahoře? Osm lomeno dvacet sedm a devět lomeno dvacet sedm? To nejsou data. To jsou úkoly ve frontě. To znamená oběti. Moreno byl osmým člověkem, kterého NZOS zabila. Rashid bude devátý.“

PŘÍSNĚ – TAJNÉ – PŘÍSNĚ TAJNÉ – PŘÍSNĚ TAJNÉ

Rozkazy ke splnění speciálního úkolu

Fronta

8/27

Úkol: Robert A. Moreno (NZOS ID: ram278e4w5)

Narozen: 4/75, New Jersey

Dokončit do: 8. – 9. 5.

Schválení:

Úroveň dvě: Ano

Úroveň jedna: Ano

Podpůrná dokumentace: Viz „A“

Požadováno potvrzení: Ano

Požadován PIN: Ano

VZ: Schváleno, ale minimalizovat

Podrobnosti:

Přidělený specialista: Don Bruns, Pokoj smrti.

South Cove Inn, Bahamy, apartmá 1200

Status: Uzavřeno

9/27

Úkol: Al-Barani Rashid (NZOS ID: abr942pd5t)

Narozen: 2/73, Michigan

Dokončit do: 19. 5.

Schválení:

Úroveň dvě: Ano

Úroveň jedna: Ano

Podpůrná dokumentace: Nepožadována

Požadováno potvrzení: Ne

Požadován PIN: Ano

VZ: Schváleno, ale minimalizovat

Podrobnosti: Budou dodány později

Status: Čeká na vyřízení

„Celkem jich je sedmadvacet,“ poznamenal Sellitto.

„K minulému týdnu jich bylo sedmadvacet,“ dodala Laurelová bryskně. „Kdo ví, kolik jich je ve frontě dnes?“

11. kapitola

Ve dveřích kanceláře Shreva Metzgera se jako nevzrušený trpělivý duch zjevila lidská postava.

„Spencere.“

Jeho administrativní ředitel – v podstatě jeho pravá ruka na ústředí – si užíval chladné modré oblohy a poklidného břehu jednoho jezera v Maine, když mu přišla šifrovaná povolávací zpráva od Metzgera. Jeho dovolená se s okamžitou platností přerušuje. Pokud byl Spencer naštvaný, což nejspíš byl, nedal to na sobě znát.

Bylo by to nepatřičné.

Bylo by to nemístné.

Spencer Boston byl muž zašlé elegance, která patřila předchozí generaci. Měl dědečkovský obličej s vráskami kolem napjatých rtů a husté vlnité bílé vlasy. Byl o deset let starší než Metzger a vyzařoval z něj naprostý klid a uměřenost. Stejně jako Čaroděje ani jeho netrápil Dým. Vstoupil do Metzgerovy kanceláře, instinktivně za sebou zavřel dveře, aby je neslyšely všetečné uši, a posadil se naproti šéfovi. Neřekl nic, ale jeho oči sklouzly k mobilu v Metzgerově ruce. Přístroj se používal málokdy, nikdy nesměl opustit budovu a shodou okolností měl tmavě červenou barvu, což ovšem nijak nesouviselo s jeho přísně tajným charakterem. V tomto odstínu ho prostě dodavatelská firma dokázala okamžitě doručit. Metzger mu říkal „magický telefon“.

Ředitel NZOS si uvědomil, že svírá přístroj tak silně, až ho do svalů chytají křeče.

Odložil telefon a slabě pokynul muži, s nímž spolupracoval už několik let – ještě dříve, než vystřídal ve funkci předchozího ředitele NZOS, který zmizel ve víru politiky. Bylo to nešťastné zmizení.

„Díky, žes přišel,“ řekl Metzger rychle a škrobeně, jako by měl pocit, že je potřeba zmínit zkaženou dovolenou. Dým ho ovlivňoval v mnoha různých směrech – mimo jiné v tom, že mu zatemňoval mysl, takže i když Metzger necítil vztek, zapomínal, jak se má vlastně normální člověk chovat. Když vašemu životu vládne utrpení, jste zkrátka pořád ve střehu.

Tati, je ti… je ti něco?

Usmívám se, ne?

Aha. Ale vypadá to… divně.

Administrativní ředitel se ošil. Židle zavrzala. Spencer Boston nebyl právě drobný muž. Upil trochu ledového čaje z vysokého plastového kelímku a zvedl huňaté obočí.

„Máme tu práskače,“ začal Metzger.

„Cože? Vyloučeno.“

„Potvrzeno.“ Metzger vysvětlil, co se stalo.

„Ne,“ zašeptal jeho starší podřízený. „A co v té věci podnikáš?“

Šéf NZOS se vyhnul ožehavé otázce a pokračoval: „Potřebuju, abys ho našel. Je mi jedno, co pro to budeš muset udělat.“

Opatrně, připomněl si v duchu. Teď z tebe mluví Dým.

„Kdo všechno o tom ví?“ dotázal se Boston.

„On to ví.“ Metzger uctivě pohlédl na magický telefon.

Nebylo třeba být konkrétnější.

Čaroděj.

Boston se zašklebil. I on byl znepokojený. V minulosti působil u jiné vládní zpravodajské agentury a vypracoval se na úspěšného koordinátora informátorů z celé Střední Ameriky – tento region si sám vybral – včetně tak stěžejních zemí, jako je Panama. A jeho specializace? Změny režimu. Právě toto jemné umění, nikoliv politika, bylo Bostonovou doménou, ale zároveň chápal, že bez podpory Washingtonu by on i jeho informátoři mohli zůstat v nejnevhodnějším možném okamžiku bez prostředků. Několikrát ho drželi v zajetí revolucionáři, vzbouřenci nebo šéfové kartelů; vyslýchali ho a pravděpodobně i mučili, ačkoliv on o tom nikdy nemluvil.

A přesto přežil. Ve Washingtonu člověku hrozily jiné nástrahy, které však vyžadovaly stejně vyvinutý pud sebezáchovy.

Boston si prohrábl vlasy – šedivé, ale přesto záviděníhodné – a čekal.

„On,“ řekl Metzger a znovu dal najevo, že mluví o Čarodějovi, „ví o vyšetřování, ale o úniku informací neřekl ani slovo. Myslím, že nic netuší. Musíme toho zrádce vypátrat, než to prosákne do D. C.“

Boston se napil slabého čaje a zamračil se ještě víc. Páni, tenhle chlap by mohl z fleku vystřídat Donalda Sutherlanda v rolích stárnoucích politických šíbrů. Metzger byl sice podstatně mladší, ale kštici měl mnohem řidší než Boston a navíc byl kostnatý a vychrtlý. Napadlo ho, že vypadá jako tchoř.

„Co si myslíš ty, Spencere? Jak od nás mohl ten RSSÚ uniknout?“

Boston se podíval z okna. Z jeho židle nebyla řeka Hudson vidět, jen pozdně dopolední odraz světla. „Instinkt mi napovídá, že to byl někdo na Floridě. A jako druhá možnost mě napadá Washington.“

„Co Texas a Kalifornie?“

„O tom pochybuju,“ pronesl Boston. „Kopie RSSÚ sice dostávají, ale pokud není aktivován některý z jejich specialistů, tak je ani neotevírají… A jakkoliv to říkám strašně nerad, tak nemůžeme zcela vyloučit ani tenhle barák.“ Kývl impozantní hlavou a obsáhl ústředí NZOS.

Budiž. Bylo sice trapné na to jen pomyslet, ale klidně je mohl zradit některý ze zdejších spolupracovníků.

Boston pokračoval: „Ověřím u počítačového zabezpečení, jak je to se servery, kopírkami a skenery. Pošlu na detektor vysoké úředníky s povolením ke stahování. Spustím rozsáhlé autobotové vyhledávání na Facebooku. No, nejen na Facebooku, ale i na blozích a řadě dalších sociálních sítí, které mě napadnou. Zjistím, jestli někdo s přístupem k RSSÚ neposlal něco kritického vůči vládě a vůči naší zdejší misi.“

Naše mise. Zabíjení padouchů.

Bostonova reakce vypadala logicky. Na Metzgera udělala dojem. „Dobře. Čeká tě spousta práce.“ Zabrousil očima k výhledu na New York. O sto až sto dvacet metrů výše spatřil na protějším mrakodrapu plošinu s umývačem oken. A jako častokrát předtím si také nyní vzpomněl na lidi, kteří se jedenáctého září vrhali z dvojčat.

Plíce se mu rozšířily Dýmem.

Dýchej…

Pošli Dým pryč. Jenže Metzger nemohl. Protože oni, lidé vyskakující toho strašlivého dne z oken, také nemohli dýchat. Plíce jim zaplnil olejnatý dým stoupající z plamenů, které je měly za pár vteřin zachvátit, z plamenů pronikajících do jejich malých kanceláří a ponechávajících jim jedinou únikovou cestu: přes okno na věčný beton.

Ruce se mu znovu začaly třást.

Všiml si, že si ho Boston pozorně prohlíží. Nenuceně tedy upravil zarámovanou fotografii před sebou. Zachycovala jeho, Setha, Katie a řehtajícího koně a byla pořízena jemnou optikou, která sice v tomto případě zachytila drahocennou vzpomínku, ale jinak se příliš nelišila od teleskopu, díky němuž se dala velmi efektivně prohnat lidským srdcem kulka.

„Má policie důkaz o dokončení mise?“

„Ne, myslím, že ne. Jen status ‚uzavřeno‘, nic víc.“

Příkazy k zabití už byly takové – měly podobu pokynu ke splnění úkolu a nedoplňovala je žádná dokumentace o tom, že se atentát skutečně realizoval. Kdyby měl někdo všetečné otázky, standardní procedura zněla „zapírat, zapírat, zapírat“.

„A děláme něco v…,“ začal se Boston vyptávat.

„Už jsem to obvolal. Don Bruns o tom případu samozřejmě ví. A taky pár dalších lidí. Už… na tom pracujeme.“

Mnohoznačné zájmeno a sloveso. Hodné samotného Čaroděje. Pracujeme na tom…

Spencer Boston, muž s impozantní bílou hřívou a ještě impozantnější špionskou minulostí, znovu usrkl čaj. Slámka zajela hlouběji pod plastové víčko a slabě se rozvibrovala, jako když člověk pohladí smyčcem strunu violy. „Žádný strach, Shreve. Já ho najdu. Nebo ji.“

„Díky, Spencere. Můžeš se mi kdykoliv ozvat. Ve dne i v noci. Zavolej mi, co jsi zjistil.“

Administrativní ředitel vstal a zapnul si špatně střižené sako.

Když odešel, uslyšel Metzger zatrylkování červeného magického telefonu. Byla to textová zpráva od jeho lidí z oddělení sledování a sběru dat, které sídlilo ve sklepních prostorách budovy.

Jako hlavní žalobkyně identifikována Nance Laurelová. Identifikace vyšetřovatelů NYPD bude brzy následovat.

Po přečtení zprávy Metzgerův Dým značně zřídl.

Konečně. Konečně je odkud začít.

12. kapitola

Jacob Swann přistoupil ke svému autu stojícímu na parkovišti před terminálem Marine Air newyorského letiště LaGuardia.

Opatrně vložil kufřík s drahocennými noži do kufru svého sedanu Nissan. Nože v příručním zavazadle samozřejmě převážet nesměl. Ztěžka usedl na přední sedadlo, protáhl se a zhluboka se nadechl.

Byl unavený. Ze svého brooklynského bytu odletěl na Bahamy téměř před čtyřiadvaceti hodinami a za tu dobu si stihl dopřát jen asi tři hodiny spánku – vesměs při přestupech.

Jeho sezení s Annette skončilo rychleji, než čekal. Jakmile se však zbavil těla, trvalo mu nějakou dobu, než našel opuštěnou hromadu hořících odpadků, na níž mohl nepozorovaně spálit důkazy o své první návštěvě Baham minulý týden. V rámci úklidu pak musel zařídit ještě pár dalších věcí včetně návštěvy Annetteina bytu a riskantní, ale nakonec úspěšné cesty zpět na místo Morenova zastřelení, totiž do hotelu South Cove Inn.

Na závěr musel opustit ostrov stejně jako minulý týden: z jednoho doku poblíž Millars Sound, kde znal pár mužů, kteří se tam den co den scházeli, aby pracovali na lodích, kouřili camelky nebo trávu a popíjeli Sands, Kalik nebo ještě spíš whisky Triple B. Kromě toho všeho vykonávali i různé jiné práce. Efektivně a diskrétně. Odvezli ho v malém člunu na jeden z bezpočtu ostrůvků nedaleko od Freeportu, odkud ho vrtulník přepravil na pole jižně od Miami.

Tohle bylo na Karibiku krásné. Byly na něm Kanály a byly na něm kanály. A díky kanálům s malým „ká“ se mohli lidé jako Jacob Swann nepozorovaně dostat, kam potřebovali, pokud disponovali dostatečně tlustou ruličkou bankovek – a Swannův zaměstnavatel měl samozřejmě bankovek spoustu.

Po pár tazích čepelí a po krvi se Swann nechal přesvědčit, že se Annette skutečně nikomu nezmínila ani o něm, ani o dotazech, které jí nenápadně položil minulý týden a jež se týkaly hotelu South Cove Inn, apartmá 1200, Morenova bodyguarda a Morena samotného. Kdyby se k těmto informacím dostal někdo další, mohl by si je poskládat dohromady a vyvodit z nich velmi kompromitující závěry.

S nožem Kai Shun se Swann nakonec ohnal jen párkrát, šmik, šmik… Nejspíš to ani nebylo nutné, jak byla ta holka vyděšená. Jacob Swann však byl pečlivý muž. Jemná omáčka se dá úplně pokazit pouze tím, že člověk zalije jíšku příliš rychle a příliš horkou tekutinou. A jakmile to udělá, už se to nedá napravit. Otázka pár stupňů a pár vteřin. A krom toho by si člověk nikdy neměl nechat ujít příležitost cizelovat svoje umění. Obrazně řečeno.

Zajel k budce na výjezdu z letištního parkoviště, zaplatil v hotovosti, ujel asi půldruhého kilometru a pak zastavil vedle silnice a přehodil na autě registrační značky. Teprve pak pokračoval do svého domu v Brooklynu.

Annette…

Ta nebohá prostitutka měla prostě smůlu, že na sebe narazili, když plánoval zakázku v hotelu South Cove Inn. Během sledovací operace si všiml, že Morenův bodyguard Simon Flores mluví a flirtuje s nějakou ženou. Očividně spolu právě vyšli z pokoje a on podle jejich řeči těla a klábosení pochopil, co uvnitř dělali.

Á, pracující dívka. Ideální.

Počkal hodinu nebo dvě a pak nenuceně kroužil po areálu tak dlouho, až ji uviděl v baru, kde si objednávala ředěné drinky a kroutila se jako návnada na háčku pro dalšího zákazníka.

Swann byl vyzbrojený tisícovkou dolarů v nevystopovatelných bankovkách, a tak k ní s radostí připlul.

Po dobrém sexu se nad ještě lepším dušeným dozvěděl spoustu užitečných informací souvisejících se zakázkou. Nikdy však nepředpokládal, že dojde na nějaké vyšetřování, a tak po sobě nezametl stopy tak důkladně, jak asi měl. Proto tahle druhá cesta na ostrov.

Úspěšná. A uspokojivá.

Vrátil se do svého domu v Heights nedaleko od Henry Street a zaparkoval v garáži v boční uličce. Kufřík postavil v hale, svlékl se a dal si sprchu.

Obývací pokoj i dvě ložnice byly skrovně zařízené nepříliš drahým starožitným nábytkem s několika kousky z IKEA. Interiér domu vypadal jako doupě kteréhokoliv jiného starého mládence v New Yorku, s výjimkou dvou položek: mohutného zeleného sejfu na zbraně, který obsahoval pušky a pistole, a jeho kuchyně. Tu by mu mohl závidět i profesionální šéfkuchař.

A právě do této místnosti vstoupil, když se osušil a oblékl si froté župan a pantofle. Viking, Miele, KitchenAid, Sub-Zero, samostatný mrazák, chladnička na víno, infračervené vařiče jeho vlastní výroby. Nerezová ocel a dub. Hrnce a kuchyňské náčiní ležely v prosklených skříňkách táhnoucích se podél celé zdi. (Kuchyňské rampy s háčky vypadají efektně, ale proč umývat nádobí, než v něm člověk začne vařit?)

Swann si nyní uvařil presso. Přemýšlel, co si dá k snídani, a usrkával silnou černou kávu, jak ji měl rád.

Pokud šlo o jídlo, rozhodl se pro sekanou. V kuchyni miloval výzvy a vymyslel recepty, které mohli klidně stvořit velikáni jako Heston Blumenthal nebo Gordon Ramsey. Zároveň však věděl, že jídlo nemusí být hogofogo. Když sloužil v armádě, po návratu z mise vždy v kasárnách nedaleko od Bagdádu připravil svým spolubojovníkům něco k snědku – používal k tomu vojenské příděly kombinované s ingrediencemi, které koupil na arabském trhu. Nikdo se mu za jeho úzkostlivý, ba téměř nábožný přístup k vaření neposmíval. Za prvé byly jeho pokrmy bez výjimky výtečné. A za druhé ostatní vojáci věděli, že Swann velmi pravděpodobně během dne stahoval kůži z prstu nějakému vřískajícímu vzbouřenci, aby zjistil, kde by se mohla ukrývat ztracená zásilka zbraní.

Z lidí jako on si lze dělat legraci jen na vlastní nebezpečí.

Swann nyní vytáhl z ledničky půlkilogramový steak a vybalil ho z tlustého bílého voskovaného papíru. Tento dokonale ukrojený a ořezaný kus masa si připravil sám. Zhruba jednou za měsíc si koupil hovězí půlku a nechal ji uschovat v chladírně určené pro lidi, jako byl on – pro amatérské řezníky. A pak si vyhradil celý boží den na to, aby tuhle flákotu vykostil a oddělil z ní svíčkovou, žebírka, kýtu, plec, bok a bůček.

Někteří lidé, kteří si také kupovali maso ve velkém, si dokázali vychutnat i mozek, střeva, žaludek a další orgány. Swanna však tyto věci nelákaly a zásadně je vyhazoval. Na pojídání zmíněných částí zvířecího těla nespatřoval nic morálně ani emočně nepřijatelného; pro Swanna bylo maso jako maso. Jeho výhrady se týkaly výlučně chuti. Dokřupava opražený brzlík musel milovat každý, jenže většina vnitřností chutnala hořce a výsledek u nich neodpovídal vynaložené námaze. Například ledviny dokázaly zasmradit kuchyni na několik dní, zatímco mozek byl příliš sytý a příliš mdlý (a navíc nabitý cholesterolem). Kdepak, když si Swann oblékl zástěru, popadl pilu a nůž a postavil se za stokilogramový řeznický špalek, soustředil se pouze na vyřezávání klasických druhů masa. Vypreparovával dokonale tvarované vzorky a přitom ponechával minimum masa na kosti. Bylo to umění, byl to sport.

Naplňovalo ho to klidem.

Můj malý řezníčku…

Položil steak na prkýnko – zásadně dřevěné, aby se šetřilo ostří nože – přejel prsty po mase, vychutnával si jeho pevnost, zkoumal jeho strukturu a mramorování tuku.

Než se však pustil do krájení, umyl nůž Kai Shun a znovu ho naostřil na brousku Dan’s Black Hard Arkansas, který stál téměř tolik jako nůž samotný a byl to ten nejlepší ostřicí nástroj na zeměkouli. Když seděl na Annette a přesunul pozornost od jazyka k prstu, čepel jeho nože se nedopatřením setkala s kostí. Proto bylo nutné ji znovu nabrousit k dokonalosti.

Konečně byl nůž připravený, Swann se otočil zpátky ke steaku a pomalu ho nakrájel na centimetrové kostky.

Mohl je udělat větší a mohl pracovat rychleji.

Proč však spěchat s něčím, co si člověk užívá?

Když byl hotov, obalil kostky ve směsi mouky a šalvěje (jeho příspěvek ke klasickému receptu) a opražil je na litinové pánvi, kterou odstavil, když byly kostky ještě uvnitř růžové. Poté nakrájel dva brambory a půlku sladké cibule, chvíli je smažil na pánvi s olejem a pak k nim znovu nasypal maso. Přidal trochu telecího bujonu a nakrájenou petržel a postavil pánev pod horní gril, aby bylo maso křupavé i nahoře.

O pár minut později bylo jídlo hotové. Swann ho osolil a opepřil, posadil se a snědl ho s rozmarýnovou houskou u velmi drahého teakového stolu ve výklenku kuchyně. Housku upekl před několika dny. Čím starší, tím lepší, pomyslel si, neboť byliny krásně provoněly ručně umletou mouku.

Swann jedl pomalu jako vždy. Pro lidi, kteří jedli rychle, kteří jídlo hltali, neměl nic než lítost hraničící s pohrdáním.

Právě když dojedl, přišel mu e-mail. Zdálo se, že skvělá národně bezpečnostní zpravodajská mašinerie Shreve Metzgera šrotuje stejně efektivně jako vždy.

Obdržel jsem Vaši zprávu. Rád slyším o dnešním úspěchu.

Rizika, která musíte minimalizovat/eliminovat:

1. Svědkové a s nimi spojení jednotlivci se znalostní základnou operace RSSÚ.

– Navrhuji prověřit Morenovu cestu do NY, 30. duben – 2. květen.

2. Jako hlavní žalobkyně identifikována Nance Laurelová. Identifikace vyšetřovatelů NYPD bude brzy následovat.

3. Osoba, která vyzradila RSSÚ. Někdo teď pátrá po Vaší identitě. Možná Vás napadá, jak by ji mohl zjistit. Pokračujte dle vlastního uvážení.

Swann zatelefonoval lidem z technických služeb a požádal o sběr jistých konkrétních dat. A pak si nasadil tlusté žluté gumové rukavice. Nejprve si vzal do parády pánev: vydrhl ji solí a pak povrch ošetřil horkým olejem: litina by se samozřejmě nikdy neměla setkat s mýdlem a vodou. Poté pustil velmi, velmi horkou vodu a začal v ní mýt ostatní nádobí a příbor. Celý proces si patřičně vychutnával a zjistil, že když stojí nad kuchyňským dřezem a dívá se na houževnatý jinan na malé zahrádce před domem, přemýšlí se mu úplně nejlépe. Semena tohoto stromu ho uchvacovala. Používají se v asijské kuchyni – mimo jiné představují hlavní ingredienci lahodného japonského pudinku čavanmuši. Ovšem když se konzumují ve velkém množství, mohou být jedovatá. Jejich pojídání má samozřejmě i jiná rizika: kdo z nás si čas od času nepoloží u jídla otázku, zda si právě nevytáhl z balíčku karet salmonelu nebo E.coli? Jacob Swann jedl v Japonsku fugu – nechvalně proslulou nafouklou rybu s jedovatými orgány. A pokud ho tento pokrm nenaplnil žádným kulinářským zážitkem, pak to nebylo kvůli obavě z možných zdravotních následků (vzhledem k výcviku kuchařů je otrava fugu prakticky vyloučena), nýbrž proto, že ryba chutnala na jeho vkus příliš mdle.

Jacob Swann drhl a drhl a systematicky odstraňoval z kovu, skla a porcelánu veškeré stopy předchozího jídla.

A také úporně přemýšlel.

Eliminace svědků by samozřejmě vrhla stín podezření na NZOS a její spřízněné organizace, poněvadž příkaz k zabití prosákl na veřejnost. To bylo nešťastné a za jiných okolností by se Swann pokusil naplánovat pro zúčastněné osoby nehodu nebo to zaonačit tak, aby si za vraždy, které budou následovat, připsali vinu určití fiktivní protagonisté: například kartely, jež Metzger vydával za skutečné viníky Morenovy smrti, případně pachatelé, které kdysi dotyční policisté a dotyčná žalobkyně dostali do vězení a oni teď na nich vykonali pomstu.

V tomto případě by však takové řešení nefungovalo. Jacob Swann proto musel udělat, co uměl nejlépe: zatímco Shreve Metzger popře, že nějaké příkazy k zabití vůbec existují, Swann se stoprocentně ujistí, že neexistují žádné důkazy ani svědkové, kteří by mohli dát jeho čisticí operaci do souvislosti s NZOS nebo s kýmkoliv dalším, kdo se na Morenově smrti podílel.

On to dokáže. Jacob Swann byl velmi pečlivý muž.

Kromě toho mu nic jiného než eliminace hrozeb nezbývalo. Nepřipadalo v úvahu, že by dopustil, aby někdo ohrozil jeho organizaci: na to byla její činnost příliš důležitá.

Sebral utěrku z pevného plátna a s důkladností chirurga, který po úspěšném zákroku dokončuje šití, osušil nádobí, příbor i šálek na kávu.

13. kapitola

Vražda Roberta Morena

Místo činu

Apartmá 1200, hotel South Cove Inn, ostrov New Providence, Bahamy („Pokoj smrti“)

9. květen

Oběť č. 1: Robert Moreno

– Příčina smrti: střelná rána, detaily později

– Doplňující informace: Moreno, 38 let, občan USA, vystěhovalec žijící ve Venezuele. Výrazně antiamerické postoje. Přezdívka: „Posel pravdy“

– Strávil tři dny v NY, 30. duben – 2. květen. Důvod?

Oběť č. 2: Eduardo de la Rua

– Příčina smrti: střelná rána, detaily později

– Doplňující informace: novinář, dělal rozhovor s Morenem. Narozen v Portoriku, bydlel v Argentině

Oběť č. 3: Simon Flores

– Příčina smrti: střelná rána, detaily později

– Doplňující informace: Morenův tělesný strážce. Brazilský občan, bydlel ve Venezuele

Podezřelý č. 1: Shreve Metzger

– Ředitel Národní zpravodajské a operační služby

– Duševně labilní? Problémy se zvládáním vzteku

– Manipuloval s důkazy, aby v rozporu se zákonem schválil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu?

– Rozvedený. Diplom z práv, Yaleova univerzita

Podezřelý č. 2: Odstřelovač

– Krycí jméno: Don Bruns

– Informační služby provádějí sběr dat o Brunsovi

– Hlasový otisk k dispozici

– Zpráva z místa činu, pitevní protokol, další detaily později

– Zvěsti, že za úmrtím obětí stojí drogové kartely. Pokládáno za nepravděpodobné

Místo činu 2

Střelecké hnízdo Dona Brunse, přibližně 2000 metrů od Pokoje smrti, ostrov New Providence, Bahamy

9. květen

Zpráva z místa činu později

Doplňující vyšetřování

Identifikace informátora

– Neznámý subjekt, který vyzradil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu

– Zasláno z anonymního e-mailu

– Ohledně vypátrání kontaktováno Oddělení počítačové zločinnosti NYPD; čeká se na výsledky

Amélie Sachsová stála s rukama v bok před tabulí a zkoumala její obsah.

Všimla si, že Rhyme bez zájmu hledí na její plynulý rukopis. Jejím zápiskům nehodlal věnovat pozornost tak dlouho, dokud se nezačnou objevovat tvrdá fakta – v jeho případě převážně důkazy.

Momentálně se v salonu nacházeli jen tři: Sachsová, Laurelová a Rhyme. Lon Sellitto odjel do centra na Oddělení speciálních služeb, aby z lidí, které mu dal kapitán Bill Myers k dispozici, sestavil speciálně vybraný sledovací a výslechový tým; vzhledem k tomu, že v tomto případě bylo prioritou utajení, nechtěla Laurelová na tuto práci používat běžné hlídkové policisty.

Sachsové nedělalo sezení dobře, ale v posledních dvou hodinách jinou možnost neměla. Kdykoliv dlouho nehnutě setrvávala v uzavřeném prostoru, začaly se jí vracet staré zlozvyky: zarývala si nehet pod nehet, škrábala si kůži na hlavě tak silně, až začala krvácet. Měla nepokojnou povahu a cítila nutkání chodit, být venku, řídit auto. Její otec měl na to rčení, které se stalo jejím mottem:

Když se hýbeš, nemůžou tě chytit…

Tato věta měla pro Hermana Sachse několik významů. Samozřejmě se především týkala jeho práce, tedy jejich práce – i on byl totiž policistou, pochůzkářem, který měl rajon v nechvalně proslulém úseku Dvaačtyřicáté ulice přezdívaném Deuce a kolem Times Square právě v době, kdy počet vražd ve městě dosahoval historického maxima. Rychlé nohy, rychlé uvažování a rychlé oči mohly člověku zachránit život.

Jeho heslo však platilo i na život obecně. Když se hýbeš… Na čím kratší dobu představoval člověk vhodný terč – pro milence, pro šéfa, pro konkurenty –, tím lépe se mu v životě dařilo. Herman svou frázi opakoval často, a to až do své smrti (některým věcem, například vlastnímu selhávajícímu tělu, člověk jednoduše utéct nemůže).

Všechny případy bez výjimky však zároveň vyžadují zkoumání a papírování a o tomto případu to platilo obzvláště, poněvadž fakta se v něm získávala jen těžko a místo činu bylo nedostupné. A tak Sachsová vyměnila ulici za vězení pracovního stolu: prokousávala se dokumenty a telefonicky – ve vší diskrétnosti – zpovídala lidi. Nyní se odvrátila od tabule, znovu se posadila a nepřítomně si zaryla nehet palce do blanky pod jiným nehtem. Tělem jí projela bolest. Ona si jí však nevšímala, stejně jako malé kapičky krve, která se objevila na jakémsi zpravodajském dokumentu.

Její napětí bylo částečně způsobeno přítomností Dohlížitelky, jak Sachsová začala v duchu přezdívat Nance Laurelové. Nebyla zvyklá, že se jí někdo dívá přes rameno, dokonce ani její nadřízení – a těch měla Amélie Sachsová jako detektiv třetího stupně spoustu. Laurelová se už do salonu kompletně nastěhovala – dva impozantně vyhlížející notebooky běžely na plný výkon – a nechala si sem dovézt několik dalších tlustospisů.

Nechá si sem příště poslat skládací lehátko?

Naopak vážně se tvářící a plně soustředěná Laurelová nebyla nervózní ani v nejmenším. Skláněla hlavu nad dokumenty, s otravnou halasností ťukala do kláves a extrémně malým precizním rukopisem si zapisovala poznámky. Brala jednu stránku za druhou a všechny pečlivě zkoumala, doplňovala poznámkami a organizovala. Pozorně pročetla všechny pasáže, které se objevily na počítačové obrazovce, a pak je buďto zavrhla, nebo je prostřednictvím laserové tiskárny převtělila do papírové podoby a přiložila k ostatním podobným stránkám tvořícím spis s názvem Lid versus Metzger a kol.

Sachsová vstala, znovu přistoupila k tabuli, poté se vrátila na nenáviděnou židli a dál se pokoušela zjistit co nejvíc o Morenově cestě do New Yorku mezi třicátým dubnem a druhým květnem. Obvolala už všechny hotely a autopůjčovny, které připadaly v úvahu. Asi ve dvou třetinách případů hovořila s přítomnými lidmi, ve zbylé třetině případů zanechala vzkaz.

Letmo pohlédla přes místnost na Rhyma: právě telefonoval a snažil se přimět bahamskou policii ke spolupráci. Jeho výraz prozrazoval, že se mu nevede o nic lépe než jí.

Vtom Sachsové zadrnčel telefon. Volal jí Rodney Szarnek z Oddělení počítačové zločinnosti NYPD, což byla elitní jednotka čítající přibližně třicet detektivů a podpůrný personál. Třebaže byl Rhyme svým založením kriminalista ze staré školy, on i Sachsová s tímto oddělením v posledních letech spolupracovali stále častěji: počítače a mobilní telefony – a především báječné elektronické stopy, které tyto přístroje zdánlivě navěky uchovávaly – byly dnes pro úspěšné vyšetřování klíčové. Sachsová odhadovala, že Szarnekovi je něco přes čtyřicet, ale jeho věk se určoval dost obtížně. Každopádně z něj stále vyzařovalo mládí, od jeho kudrnatých vlasů přes uniformu skládající se ze zmačkaných džínů a trička až po jeho vášnivou lásku k „bedýnkám“, jak nazýval počítače.

Nemluvě o jeho závislosti na hlasité a obvykle špatné rockové hudbě. Která mimochodem ryčela v pozadí i teď.

„Ahoj, Rodney,“ oslovila ho Sachsová, „můžeme tomu malinko ubrat grády? Nevadilo by ti to?“

„Promiň.“

Szarnek byl klíčovou postavou při pátrání po informátorovi, který z Národní zpravodajské a operační služby vynesl RSSÚ. Snažil se vystopovat anonymního odesílatele e-mailu, jehož přílohu tvořila kopie příkazu k zabití. Postupoval přitom od manhattanského okresního státního zastupitelství dozadu a snažil se zjistit, kde se informátor nacházel, když zprávu odesílal.

„Nějakou dobu to trvá,“ ohlásil nyní do čtyřčtvrťového rockového rytmu plného basů a bicích. „Ten e-mail trajdal po proxy serverech přes půlku zeměkoule. Totiž, vlastně ji obletěl celou. Prozatím jsem došel od státního zastupitelství k jednomu anonymnímu remaileru na Tchaj-wanu a odtamtud do Rumunska. A povím ti, že Rumuni nemaj zrovna náladu spolupracovat. Ale získal jsem nějaký informace o bedýnce, kterou používá. Hrál si na chytráka, ale udělal botu.“

„Chceš říct, že jsi vypátral značku jeho počítače?“

„Možná. Jeho user-agent string… Ehm, víš, co to je?“

Sachsová přiznala, že to neví.

„V podstatě jsou to informace, který tvůj počítač odesílá routerům, serverům a dalším počítačům, když jsi na internetu. Každej je může vidět a přesně zjistit, jakej operační systém a internetovej prohlížeč používáš. A v bedýnce toho vašeho whistleblowera běžel operační systém OS 9 22 od Applu a Internet Explorer 5 pro Mac. To už je hodně stará záležitost. Okruh pátrání se tím dost zužuje. Tipl bych si, že měl notebook iBook. To byl první přenosnej Mac se zabudovanou anténou, takže se moh připojit na wi-fi síť, aniž potřeboval samostatnej modem nebo server.“

iBook? O takovém přístroji Sachsová nikdy neslyšela. „Jak je ten notebook starý, Rodney?“

„Přes deset roků. Nejspíš ho koupil z druhý ruky a platil za něj hotově, aby se nedal vypátrat. Tohle jsem myslel, když jsem řekl, že si hrál na chytráka. Jenže ho nenapadlo, že dokážeme vypátrat značku.“

„Jak ten notebook vypadá?“

„Když budem mít štěstí, tak to bude model ‚Clamshell‘ – ty se dělaly ve dvou barvách, vždycky v kombinaci bílá plus nějaká výrazná druhá barva, třeba zelená nebo mandarinková. Vypadají přesně tak, jak jejich název napovídá.“

„Jako škeble.“

„Jasně, jsou zaoblené. Dělal se i normální hranatej model z pevnýho grafitu, ale ten byl hodně velkej. A dvakrát tlustší než dnešní notebooky. Podle toho ho poznáš.“

„Dobře, Rodney. Díky.“

„Já se zatím budu držet toho routeru. Rumuni určitě vyměknou. Akorát musím trochu smlouvat.“

Hudba zesílila a linka oněměla.

Sachsová se rozhlédla po salonu a zjistila, že na ni Nance Laurelová hledí s výrazem, který je prázdný a zároveň tázavý. Jak se jí ho podařilo vykouzlit? Sachsová ji a Rhyma informovala o tom, co jí policista z Oddělení počítačové zločinnosti sdělil. Na Rhyma to žádný dojem neudělalo a beze slova se vrátil k telefonu. Sachsová předpokládala, že čeká na spojení.

Laurelová pokývala hlavou – zdálo se, že spokojeně. „Kdybyste mi to mohla zdokumentovat a poslat.“

„Cože?“

Chvíle ticha. „To, co jste mi právě řekla o tom pátrání a typu počítače.“

„Chtěla jsem to napsat na tabuli,“ řekla Sachsová a kývla na bílou tabuli.

„Ráda bych měla všechno zdokumentováno co možná nejprůběžněji.“ Státní zástupkyně kývla na vlastní hromádku spisů. „Kdyby vám to nevadilo.“

Slovo „kdyby“ použila jako obušek.

Sachsové to vadilo, ale nehodlala se do této bitvy pouštět. Nabušila do klávesnice stručnou zprávu.

„Děkuji,“ dodala Laurelová. „Pošlete mi to e-mailem a já už si to vytisknu sama. Samozřejmě přes bezpečný server.“

„Samozřejmě.“ Sachsová odeslala dokument a přitom si všimla, že manažerské choutky státní zástupkyně zřejmě nezahrnují Lincolna Rhyma.

Zazvonil jí telefon, a když se podívala na displej, překvapeně zvedla obočí.

Konečně. Solidní stopa. Volala jí sekretářka firmy Elite Limousines, což byla jedna z desítek autopůjčoven, které Sachsová před chvílí obvolala s dotazem, zda jejich služeb nevyužil prvního května muž jménem Robert Moreno. Ukázalo se, že využil. Sekretářka Sachsové prozradila, že si muž toho jména najal automobil s řidičem na takzvanou „jízdu dle pokynů“, což znamenalo, že Moreno sdělil řidiči místo, kam se pojede, až po nasednutí do auta. Firma proto neměla záznam, kam auto jelo a kde se zastavovalo, ale sekretářka uvedla Sachsové jméno a telefonní číslo řidiče.

Sachsová řidiči zavolala, představila se a zeptala se, zda by ho mohla vyslechnout v souvislosti s jedním případem.

Řidič jí těžko srozumitelnou angličtinou s těžkým přízvukem odpověděl, že snad ano, a sdělil jí svou adresu. Sachsová ukončila hovor, vstala a oblékla si bundu. „Vypátrala jsem Morenova řidiče, který ho vozil během té návštěvy prvního května,“ oznámila Rhymovi. „Zajedu ho vyslechnout.“

Laurelová se rychle vložila do hovoru: „A nemohla byste mi ještě předtím sepsat zprávu o informacích agenta Dellraye?“

„Jen co se vrátím.“

Amélie si všimla, jak Laurelová tuhne, ale zdálo se, že do této bitvy se na oplátku nehodlá pouštět státní zástupkyně.

14. kapitola

V případě standardního vyšetřování by si Lincoln Rhyme v této fázi zajistil služby zřejmě nejlepšího kriminalistického technika ve městě, detektiva newyorské policie Mela Coopera.

Přítomnost štíhlého a nevzrušeného Coopera však byla vzhledem k absenci jakýchkoliv fyzických důkazů bezpředmětná, a tak Rhyme kolegu jen upozornil, aby byl v pohotovosti – což v podání Lincolna Rhyma znamenalo být připravený nechat úplně všeho s možnou výjimkou operace srdce a mazat do laboratoře. Natotata.

Tato možnost se však momentálně nezdála příliš pravděpodobná. Rhyme se opět vrátil k úkolu, jímž se zabýval celé dopoledne: získat v případu Morenovy smrti jakékoliv fyzické důkazy.

Jakýsi úředník Královského bahamského policejního sboru v Nassau ho už počtvrté nechal viset na lince. Konečně se ozval něčí hlas. „Ano, haló? Přejete si?“ zeptala se ho žena melodickým altem.

Že už bylo načase. Rhyme potlačil netrpělivost, přestože musel ženě všechno znovu vysvětlit. „Tady je kapitán Rhyme. Pracuji pro policejní sbor města New York.“ Rozhodl se nepoužít slova „jako konzultant“ nebo „jako spolupracovník“. Bylo by to příliš komplikované a možná by to vzbudilo podezření. Kdyby někdo náhodou jeho bluf prokoukl, Lon Sellitto by z něj neformálně udělal svého zástupce. (Rhyme si přímo přál, aby ho někdo prokoukl: lidé, kteří jsou schopni prokouknout bluf, obvykle dokážou leccos zařídit.)

„New York, ano.“

„Rád bych hovořil s někým z vašeho forenzního oddělení.“

„Z ohledávačky, ano?“

„Přesně tak.“ Rhyme si ženu na druhém konci linky představil jako línou a nepříliš bystrou státní úřednici, která sedí v zaprášené kanceláři bez klimatizace a nad hlavou se jí pomalu otáčí ventilátor.

Možná to byla nefér představa.

„Pardon, které oddělení jste to chtěl?“

A možná ne.

„Forenzní. Chci mluvit s vedoucím. Jde o smrt Roberta Morena.“

„Moment, přepojím vás.“

„Ne, prosím vás… Počkejte!“

Cvak.

Do prdele.

O pět minut později hovořil Rhyme s důstojnicí, o které si byl jistý, že se mu ozvala při jeho prvním telefonátu, přestože si na něj tato dobrá žena nepamatovala. Nebo to alespoň předstírala. Zopakoval svůj požadavek a tentokrát v náhlém návalu inspirace dodal: „Omlouvám se za naléhavý tón, ale pořád mi sem volají reportéři. A jestli jim nebudu moci poskytnout žádné informace, budu je muset poslat přímo k vám.“

Neměl tušení, jakou hrozbu má vlastně jeho zpráva obsahovat; prostě improvizoval.

„Reportéři?“ zeptala se žena pochybovačně.

„CNN, ABC, CBS, Fox. Všichni.“

„Aha. Ano, pane.“

Léčka však zjevně zapůsobila, poněvadž další přepojení trvalo maximálně tři vteřiny.

„U telefonu Poitier,“ ozval se hluboký melodický hlas s britským přízvukem a karibskou intonací. Rhyme tohle hlaholení znal – ne proto, že by Bahamské ostrovy někdy sám navštívil, nýbrž proto, že několika lidem z tohoto koutu světa zařídil pobyt v newyorském vězení. Pokud šlo o násilí, mohla se italská mafie před jamajskými gangy schovat.

„Dobrý den. Tady je Lincoln Rhyme z newyorského policejního sboru.“ Chtělo se mu dodat: „A za žádných okolností mě už kurva nikam nepřepojujte,“ ale nakonec od toho upustil.

„Á, ano,“ pronesl bahamský policista. Opatrně.

„S kým hovořím? Říkal jste Poitier?“

„Desátník Mychal Poitier.“

„A vy jste z ohledávačky?“

„Ne. Jsem hlavní vyšetřovatel zastřelení Roberta Morena… Moment, říkal jste, že jste Lincoln Rhyme. Kapitán Rhyme. Aha.“

„Vy jste o mně slyšel?“

„Máme tady v knihovně jednu z vašich knih o kriminalistice. Četl jsem ji.“

Rhyme zadoufal, že si za to od Poitiera vyslouží alespoň špetku spolupráce. Na druhou stranu se desátník nezmínil, zda se mu kniha líbila nebo zda pro něj byla užitečná. V posledním vydání se navíc na stránce s informacemi o autorovi konstatovalo, že Rhyme už odešel do výslužby, ale naštěstí si to Poitier zřejmě neuvědomil.

Rhyme konečně přednesl svou žádost. Aniž jmenoval Metzgera nebo NZOS, vysvětlil, že podle názoru newyorské policie stojí za zabitím Roberta Morena americký občan. „Měl bych několik otázek týkajících se té střelby a důkazů. Máte chvíli čas? Můžeme si promluvit?“

Následovala pauza hodná Nance Laurelová. „Bohužel ne, pane. Morenův případ je prozatím odložen a máme tu…“

„Moment, jak odložen?“ Vražda, ke které došlo před pouhým týdnem? V této fázi mělo být vyšetřování nejintenzivnější.

„Přesně tak, kapitáne.“

„Ale proč? Zadrželi jste podezřelého?“

„Ne, pane. Za prvé nevím, o jaké americké vazbě hovoříte. Tu vraždu s největší pravděpodobností spáchali členové některého drogového kartelu z Venezuely. Čekáme, až se nám ozvou tamní úřady, a pak teprve budeme pokračovat. A já osobně se teď musím soustředit na jeden naléhavější případ. Jde o pohřešovanou studentku, Američanku. I takové zločiny se v naší zemi čas od času stávají.“ Poitier se odmlčel a pak dodal jakoby na svou obranu: „Ale vzácně. Velmi vzácně. A víte, jak to chodí, pane. Ztratí se krásná studentka a novináři se na nás vrhnou. Jako supi.“

Novináři. Možná proto Rhyma nakonec přepojili. Jeho bluf zasáhl citlivé místo.

Desátník pokračoval: „Máme méně znásilnění než Newark ve státě New Jersey, daleko méně. Ale pohřešovaná studentka na Bahamách se hned zveličí jako přes teleobjektiv. A při vší úctě musím říct, že vaše zpravodajské pořady jsou nanejvýš nespravedlivé. Britský tisk rovněž. Ovšem v tomto případě se u nás neztratila britská, nýbrž americká studentka, takže přijedou CNN a ostatní. Supi. Při vší úctě.“

Poitier teď blábolil – zřejmě proto, aby se vyhnul odpovědi, vycítil Rhyme. „Důstojníku…“

„Je to nanejvýš nespravedlivé,“ zopakoval Poitier. „Z Ameriky sem přijede studentka. Přijede sem na prázdniny nebo na semestrální studium. A vždycky za to můžeme my. Říkají o nás strašné věci.“

Rhyme ztratil veškerou trpělivost a musel se velmi přemáhat, aby zachoval klid. „Znovu se vás ptám na tu Morenovu vraždu, desátníku. Víme jistě, že kartely neměly s jeho úmrtím vůbec nic společného.“

Nastalé ticho ostře kontrastovalo s předchozím desátníkovým blekotáním. „Totiž,“ ozvalo se konečně, „plně se teď soustředím na hledání té studentky.“

„Ta studentka je mi ukradená,“ vyhrkl Rhyme. Možná to bylo nevhodné, ale momentálně to přesně odpovídalo jeho rozpoložení. „Robert Moreno. Prosím vás. Ta americká vazba opravdu existuje a já ji právě prošetřuji. Je to naléhavé.“

Úkol: Al-Barani Rashid (NZOS ID: abr942pd5t)

Narozen: 2/73, Michigan

Rhyma ani v nejmenším nenapadalo, kdo je Barani Rashid, další položka ve frontě RSSÚ, a pochyboval, že to bude nevinný taťka z Connecticutu. Souhlasil však s Nance Laurelovou, že by tento člověk neměl zemřít na základě mylných nebo zfalšovaných informací.

Dokončit do: 19. 5.…

Rhyme pokračoval: „Chtěl bych od vás kopii zprávy z místa činu, fotografie místa činu a střeleckého hnízda, pitevní zprávy a laboratorní analýzu. Zkrátka veškerou dokumentaci. A taky veškeré datakopecké informace o pobytu člověka jménem Don Bruns na ostrově přibližně v době střelby. Jedná se o krycí jméno. Je to náš odstřelovač.“

„Ale my ještě závěrečnou zprávu nemáme. Máme pár poznámek, ale zpráva není kompletní.“

„Není kompletní?“ zabručel Rhyme. „Ale ta vražda se stala devátého května.“

„Myslím, že to souhlasí.“

On myslí?

Rhyme pocítil náhlé znepokojení. „Ale místo činu bylo samozřejmě ohledáno, že?“

„Ano, ano, přirozeně.“

Tak to byla úleva.

„Hned druhý den jsme se na to vrhli.“

„Druhý den?“

„Ano.“ Poitier zaváhal, jako by věděl, že to byl kiks. „Měli jsme druhý případ, druhou vraždu spáchanou téhož dne. V centru města zavraždili a oloupili jednoho prominentního advokáta, přímo v jeho kanceláři. Tento případ měl prioritu. Pan Moreno nebyl bahamský státní občan. Ten advokát ano.“

Z hlediska vyšetřovatele každé místo činu nesmírně znehodnocují dva faktory. Prvním je kontaminace ze strany osob, které se na místě činu ochomýtají, včetně nepozorných policistů. Druhým je čas, jenž uplyne mezi zločinem a ohledáním. Důkazy klíčové pro odhalení totožnosti podezřelého a jeho pozdější usvědčení se mohou doslova vypařit během pár hodin. A jednodenní prodleva s ohledáním mohla snížit množství stěžejních důkazů na polovinu.

„Takže místo činu je stále zapečetěné?“

„Ano, pane.“

Aspoň něco. Hlasem, o němž doufal, že je prodchnutý náležitou vážností, Rhyme konstatoval: „Desátníku, v tom případu se angažujeme, poněvadž se domníváme, že člověk, který zabil Morena, bude zabíjet znovu.“

„Myslíte, že ano?“ Poitier působil opravdu znepokojeně. „Tady?“

„To nevíme.“

Na desátníka teď mluvil i někdo další. Pravděpodobně zakryl rukou mluvítko, jelikož Rhyme slyšel pouze mumlání. Po chvíli se Poitier na linku vrátil. „Vezmu si vaše číslo, kapitáne, a pokud se mi podaří zjistit cokoliv užitečného, zavolám vám.“

Rhyme zaťal čelist. Nadiktoval desátníkovi svoje číslo a zeptal se: „Mohl byste ohledat to místo činu znovu, prosím?“

„Při vší úctě, kapitáne, máte v New Yorku mnohem větší prostředky než my tady. A upřímně řečeno se toho na mě nahrnulo trochu moc. Tohle je moje první vražda. Zahraniční aktivista, odstřelovač, luxusní letovisko a…“

„První vražda?“

„No ano.“

„Při vší úctě, desátníku,“ použil Rhyme Poitierovu frázi, „mohl bych mluvit s vaším nadřízeným?“

Poitier nepůsobil ani trochu dotčeně. „Moment, prosím.“ Znovu zakryl mluvítko a Rhymovi nezbylo než poslouchat tlumené huhňání. Zdálo se mu, že zachytil slova „Moreno“ a „New York“.

Po chvíli se Poitier znovu ozval: „Je mi líto, kapitáne. Můj nadřízený je momentálně nedostupný. Ale mám vaše číslo. S radostí vám zavolám, až zjistíme něco dalšího.“

Rhyme měl pocit, že tohle je možná jeho jediná šance. „Ale povězte mi aspoň jedno: našli jste zachovalé kulky?“

„Jednu ano a…“ Zajíkl se v polovině věty. „Nejsem si jistý. Omluvte mě, prosím. Musím končit.“

„Ta kulka je klíčem k celému případu,“ naléhal Rhyme. „Povězte mi…“

„Myslím, že jsem se možná spletl. Musím už končit.“

„Desátníku, na kterém policejním oddělení jste předtím působil?“

Další pauza. „Na oddělení obchodního dohledu a přidělování licencí, pane. A předtím na dopravním. Musím končit.“

Linka oněměla.

15. kapitola

Jacob Swann zastavil svůj šedý Nissan Altima za domem řidiče limuzíny, který vezl Roberta Morena.

Technici byli úspěšní. Podařilo se jim zjistit, že Moreno použil během své květnové návštěvy New Yorku služeb společnosti s názvem Elite Limousines. A on sám vypátral, že se Moreno vždy nechával vozit jedním konkrétním řidičem. Jmenoval se Vlad Nikolov a jako aktivistův pravidelný šofér pravděpodobně disponoval informacemi, po nichž budou vyšetřovatelé pást. Swann se musel ujistit, že se k těmto informacím nedostanou.

Jediný rychlý telefonát z jednorázového telefonu – „Pardon, to je omyl“ – mu prozradil, že řidič je momentálně doma. Jeho hlas se silným ruským nebo gruzínským přízvukem zněl poněkud zmámeně, což znamenalo, že má nejspíš po noční službě. Tím líp. Aspoň se nikam nechystá. Swann ovšem věděl, že bude i tak muset jednat rychle: policie nedokázala shromažďovat data stejně beztrestně jako jejich technické oddělení, ale šoférova totožnost se dala odhalit i tradičním dotazováním svědků.

Swann vystoupil z auta, protáhl se a rozhlédl se po okolí.

Mnoho řidičů luxusních limuzín bydlelo v Queensu. Důvodem byla vysoká cena nemovitostí na Manhattanu a úděsné parkování v tamních ulicích. A také skutečnost, že šoféři limuzín často vozili klienty na letiště LaGuardia a JFK a zpět – obě letiště se přitom nacházela v této čtvrti.

Swann si všiml, že dům Vlada Nikolova je skromný, ale dobře udržovaný. Podél přední strany béžového cihlového bungalovu se táhl záhon s květinami, které díky příjemným ranním teplotám a nedávnému dešti zářivě kvetly. Tráva byla posekaná a břidlicové dlaždice vedoucí k hlavním dveřím čerstvě zametené nebo možná i vydrhnuté. Zahradě vévodily dva pečlivě zastřižené zimostrázy.

Informace o účtech včetně záznamů z elektroměrů a profilů nákupních zvyklostí u potravin a dalšího zboží, které se technickému oddělení podařilo shromáždit, naznačovaly, že dvaačtyřicetiletý Nikolov žije sám. Bylo to neobvyklé, poněvadž ruští a gruzínští přistěhovalci byli většinou rodinně založení. Swann usoudil, že se rodina možná vrátila do vlasti.

Nikolova osamělost mu každopádně přišla vhod.

Pokračoval v chůzi podél domu a letmo se přitom podíval na okno zakryté vzdušnou záclonkou. Krajka. Možná měl Nikolov přítelkyni, která ho sporadicky navštěvovala. Ruský muž by si krajku nejspíš nekupoval. Další osoba v domě by představovala problém – ne proto, že by Jacobu Swannovi dělalo potíže ji zabít, nýbrž proto, že druhým usmrcením by se zvýšil počet lidí, kteří by mohli některou z obětí pohřešovat, takže sem policie dorazí o to rychleji. A taky se jeho čin víc rozmázne v médiích. Swann doufal, že udrží řidičovu smrt co nejdéle v tajnosti.

Došel na konec bloku, otočil se, narazil si na hlavu obyčejnou černou baseballovou kšiltovku, svlékl si bundu, obrátil ji naruby a opět si ji oblékl. Svědci si většinou všimnou jen horního dílu oblečení a pokrývky hlavy. Kdyby se tedy někdo díval, připadalo by mu, že kolem domu prošli dva různí lidé, nikoliv tentýž člověk dvakrát.

Na každém zrnku podezření záleží.

Během druhé cesty kolem domu se Swann díval jinam – na všechna auta na ulici před sebou a kolem domu. Žádné hlídkové vozy newyorské policie tu samozřejmě nestály, ale Swann nevycítil ani přítomnost neoznačeného policejního vozu.

Došel ke dveřím, sáhl do batohu a vytáhl z něj patnácticentimetrový kus trubky naplněné olověnými broky a zaslepené na obou stranách víčky. Sevřel kolem ní pravou ruku a zaťal ji v pěst. Trubka měla poskytnout oporu vnitřní straně jeho prstů, takže kdyby při úderu náhodou narazil na kost nebo na jinou tvrdou část oběti, neprasknou mu záprstní kosti. Swann za tento poznatek draze zaplatil, když kdysi netrefil jednomu muži hrdlo, udeřil ho do lícní kosti a zlomil si přitom malíček. Nakonec dokázal udržet kontrolu nad situací, avšak v pravé ruce cítil trýznivou bolest. A držet při stahování z kůže nůž ve slabší ruce bylo velmi obtížné.

Swann vytáhl z brašny také prázdnou zalepenou obálku.

Rozhlédl se kolem sebe. Ulice byla prázdná. Zazvonil na zvonek a nasadil bodrý úsměv.

Žádná odpověď. Že by ten chlap spal?

Swann vytáhl z kapsy papírový ubrousek a vyzkoušel kouli dveří. Byly zamčené. Takhle je to v New Yorku vždycky. Na předměstí Clevelandu nebo Denveru, kde minulý měsíc zabil jednoho zprostředkovatele informací, to neplatilo. Všechny dveře v Highlands Ranch byly odemčené a okna jakbysmet. Ten člověk si ani nezamkl BMW.

Swann se právě chystal obejít dům a najít okno, kterým by se mohl vloupat dovnitř, jenže vtom uslyšel tupé cvaknutí.

Znovu zazvonil na zvonek, aby pan Nikolov věděl, že návštěvník o jeho přítomnost stále stojí. Každý běžný návštěvník by se zachoval stejně.

Zrnko podezření…

Za tlustými dveřmi se ozval tlumený hlas. Nezněl netrpělivě. Jen unaveně.

Dveře se otevřely a Swann s překvapením – a s radostí – shledal, že oblíbený řidič Roberta Morena měří jen asi sto šedesát pět centimetrů a neváží víc než sedmdesát kilo, o třináct méně než on.

„Ano?“ pronesl se silným slovanským přízvukem a pohlédl na bílou obálku ve Swannově levé ruce. Pravou ruku nebylo vidět.

„Pan Nikolov?“

„Ano, to jsem já.“ Šofér měl na sobě hnědé pyžamo a na nohou domácí pantofle.

„Mám pro vás refundaci z KKL. Musíte se mi podepsat.“

„Cože?“

„Z Komise pro komerční limuzíny, refundaci.“

„Jo, jo, KKL. Jakou refundaci?“

„Účtovali nepřiměřeně vysoké poplatky.“

„Vy u nich?“

„Ne, já jsem smluvní agent. Roznáším jen šeky.“

„Nu, oni chajzli. O refundacji nic nevím, ale oni chajzli, co si účtujou. Moment, jak poznám, že oni mě neškubou? Jak podepíšu, tak podepíšu, že už nechci práva? Možná bysem si měl sechnat právníka.“

Swann zvedl obálku. „Můžete si to přečíst. Všichni si ten šek zatím vzali, ale píše se tam, že jestli nechcete, můžete to dát k arbitráži. Mně je to jedno. Já jen roznáším šeky. Jestli ho nechcete, tak ho nepřebírejte.“

Nikolov odhákl zástěnu proti hmyzu a natáhl ruku. „Nandéjte mi to.“

Swann nemohl neužasnout nad Rusovou nešťastnou volbou slov.

Sotva se dveře otevřely, udělal Swann rychlý krok vpřed a vymrštil pravou pěst s trubkou na Nikolův solar plexus. Nemířil přitom na ošklivou hnědou látku pyžama, nýbrž na místo asi pět centimetrů za ní, uvnitř mužových útrob. Právě tam by měla směřovat největší energie úderu, nikdy ne na oblečení nebo na povrch těla.

Nikolov zalapal po dechu, nasucho zadávil a rychle se skácel k zemi.

Swann se okamžitě přesunul za něj, popadl ho za límec a odvlekl ho dovnitř, než šofér začne zvracet. Swann ho jednou silně kopl, opět do žaludku, a podíval se z okna se záclonkou.

Tichá ulice, příjemná ulice. Ani jeden pejskař, ani jeden kolemjdoucí. Ani jedno auto.

Nasadil si latexové rukavice, zamkl a schoval trubku.

„Halóóó? Halóóó?“ zavolal.

Nic. Byli tu sami.

Znovu uchopil řidiče za límec a začal ho vléct po čerstvě navoskované podlaze. Dotáhl ho do pracovny a položil ho tak, aby na něj nebylo vidět přes okno.

Pohlédl na sípajícího Rusa, který se svíjel bolestí.

Hovězí svíčková, velký bederní sval uložený mezi nízkým roštěncem a bokem, patří k nejkvalitnějším masům vůbec: když se správně připraví, dá se krájet pouhou vidličkou. Tento podlouhlý flák masa lichoběžníkového průřezu, který lze zpracovat na mnoho různých způsobů – například obalený v těstíčku jako hovězí Wellington, případně jako tournedos neboli medailonky – však v původním stavu vypadá mnohem méně lákavě a vyžaduje důkladnou přípravu. Vesměs jde o práci s nožem. Pochopitelně se musí odstranit veškeré tužší boční svalstvo, ale nejnáročnější je odblanění – odstranění tenké vrstvičky spojovací tkáně, která obaluje velkou část svíčkové.

Trik spočívá v umění kompletně maso odblanit, a přitom ho ponechat co nejvíce nedotčené. Nožem se musí pohybovat jako pilkou a současně držet čepel v určitém konkrétním úhlu. Vyžaduje to obrovskou dávku cviku.

Jacob Swann myslel na tuto techniku i nyní, když vytahoval z voskované dřevěné pochvy nůž Kai Shun a skláněl se k podlaze.

16. kapitola

Cestou do domu řidiče limuzíny, který vozil Roberta Morena, si Amélie Sachsová vychutnávala pocit, že se vymanila ze sféry vlivu Dohlížitelky.

No dobrá, pomyslela si. Možná to není úplně fér.

Nance Laurelová byla zřejmě dobrá státní zástupkyně – alespoň podle toho, co řekl Dellray a jak se ona sama připravovala na případ.

To však ještě neznamená, že mi musí být sympatická.

Zjistěte, do kterého kostela Moreno chodil, Amélie, kolik peněz věnoval na dobročinné účely a kolika stařenkám pomohl přejít přes ulici.

Kdyby vám to nevadilo…

To zrovna.

Konečně byla Sachsová v pohybu. Ve velmi rychlém pohybu. Jela právě ve svém kaštanovém Fordu Torino Cobra z roku 1970, což byl potomek Fordu Fairlane. Pod kapotou brumlalo 405 koňských sil a krouticí moment činil úctyhodných 606 newtonmetrů. Sachsová v něm pochopitelně měla volitelnou čtyřrychlostní převodovku. Řadicí páka Hurst byla tvrdá a temperamentní, ale pro Sachsovou to byl jediný přijatelný způsob řazení – tuto část automobilu pokládala za smyslnější než motor. Jediným nesourodým prvkem na celém autě, pokud si odmyslela jeho anachronické vzezření na ulicích moderního New Yorku, byl klakson z Chevroletu Camaro SS – vzpomínka na její první a nejoblíbenější sporťák, který před několika lety padl za oběť srážce s jedním pachatelem.

Sachsová nyní uháněla ve fordu po Devětapadesáté ulici na slavný most Queensboro. Otec jí kdysi řekl, že Paul Simon složil o tomto mostu píseň. Chtěla si ji vyhledat na iTunes, když jí to řekl. Chtěla si ji vyhledat, když poté zemřel. A od té doby si ji chtěla vyhledat v podstatě každý rok.

Jenže si ji nikdy nevyhledala.

Popová píseň o mostu. Zajímavé. Sachsová si připomněla, že si ji musí vyhledat.

Provoz ve východním směru byl snesitelný. Lehce přidala rychlost, sešlápla spojku a přeřadila na třetí rychlostní stupeň.

Bolest. Tak silná, že jí zkřivila tvář.

Zatraceně. Zase to koleno. A když to není koleno, tak je to kyčel.

Krucinál.

Artritida ji soužila celý dospělý život. Naštěstí neměla revmatoidní artritidu, což je zákeřná porucha autoimunitního systému, která poškozuje všechny lidské klouby, nýbrž běžnější osteoartrózu, jejímž původcem mohla být genetická výbava, ale i následky jednoho motocyklového závodu ve dvaadvaceti letech – nebo přesněji řečeno jednoho spektakulárního pádu, když se její motorka Benelli rozhodla sjet pouhých čtyři sta metrů před cílovou páskou z polní cesty. Ať už však bylo příčinou cokoliv, Sachsovou nemoc strašlivě mučila. Postupem času přišla na to, že jí trochu pomáhá aspirin a ibuprofen. Naopak chondroitin a glukosamin žádnou úlevu nepřinášely – tedy alespoň jí ne. Je mi líto, milovníci žraločí chrupavky. Chodila i na injekce hyaluronanu, jenže po nich byla několik dní úplně nemožná, a výtažek z kohoutích hřebínků navíc mohl fungovat pouze dočasně. A tak se naučila polykat svoje prášky nasucho a nikdy se nedotýkat žádných silných oblbováků.

Ze všeho nejdůležitější věcí, kterou se naučila, však bylo umění usmívat se a předstírat, že ji žádná bolest netrápí a že má klouby zdravé dvacetileté holky.

Když se hýbeš, nemůžou tě chytit…

Jenže ve skutečnosti se kvůli té bolesti, kvůli těm rozpadajícím se kloubům nemohla hýbat ani zdaleka tak rychle jako kdysi. Měla pro to příměr: lanko záchranné brzdy, které časem zrezivělo a povolilo, takže nedokázalo dobře ovládat buben.

Vláčela se, vláčela…

A ze všeho nejhorší na tom byla hrůzostrašná představa, že ji kvůli nemoci odstaví na vedlejší kolej. Znovu si musela položit tu otázku: sledovaly ji oči kapitána Billa Myerse, když jí dopoledne v laboratoři projela tělem taková bolest, že se téměř zapotácela? Kdykoliv se nacházela v blízkosti vysokého policejního důstojníka, usilovně se snažila svou nemoc zakrýt. Podařilo se jí to i dnes dopoledne? Věřila, že ano.

Prolétla přes most, tvrdě podřadila na dvojku a ubrala otáčky, aby šetřila divoce burácející motor. Udělala to proto, aby si dokázala, že bolest není tak zlá. Že ji zbytečně zveličuje. Ona přece dokáže přeřadit rychlost, kdykoliv se jí zachce.

Až na to, že když zvedla levé koleno, aby sešlápla spojku, vylétla jí z něj do těla ukrutná bolest.

Do jednoho oka jí vyhrkla slza. Sachsová si ji zuřivě setřela.

A dál o něco pomaleji ujížděla k cíli.

O deset minut později se už proplétala ulicemi příjemné čtvrti v Queensu. Upravené zahrádky, pečlivě zastřižené keře, kmeny stromů vyrážející z dokonalých kruhů vysypaných mulčovací kůrou.

Zkontrolovala čísla domů a v polovině bloku našla velmi dobře udržovaný bungalov patřící řidiči Roberta Morena. Na příjezdové cestě stál napůl vyjetý z garáže Lincoln Town Car, černý a naleštěný jako puška odvedence před přehlídkou.

Sachsová zastavila vedle auta parkujícího u obrubníku a hodila na palubní desku kartičku newyorské policie. Letmo pohlédla na dům a viděla, že se chatrná záclonka v obývacím pokoji sotva znatelně odhrnula a opět se vrátila na původní místo.

Šofér je tedy doma. Prima. Když se policie ohlásí na návštěvu, občané si někdy zničehonic vzpomenou, že musí vyřídit nějakou neodkladnou záležitost na druhém konci města. Anebo se prostě schovají ve sklepě a neotevřou.

Sachsová vystoupila z auta a opatrně našlápla na levou nohu.

Přijatelné, i když koleno pořád bolelo. Poslední prášek pomalu odezníval a Sachsová potlačila nutkání vzít si další ibuprofen. Kvůli maličkosti zvané selhání jater.

A pak sama se sebou ztratila trpělivost. Proboha, vždyť Rhyme může používat pět procent těla a nikdy si nestěžuje. Tak přestaň skuhrat a pusť se do práce. Vyšla po schodech ke dveřím šoférova domu, stiskla zvonek a uslyšela zevnitř bimbání Big Benu. Vzhledem k malým rozměrům domu jí majestátní melodie připadala směšná.

Co užitečného jim může šofér říct? Zmínil se mu Moreno, že ho někdo sleduje, že mu někdo hrozí smrtí, že se mu někdo vloupal do hotelového pokoje? Dostal šofér popis člověka, který prý Morena sleduje?

Na chodbě se ozvaly kroky.

Sachsová spíš cítila, než viděla, jak se na ni někdo dívá zpoza záclonky zakrývající okénko ve dveřích.

Naučeným pohybem zvedla odznak s policejním průkazem.

Zámek cvakl.

Dveře se zprudka otevřely.

17. kapitola

„Zdravím vás, policistko. Vlastně detektive. Jste detektiv? Tvrdila jste to, když jste mi volala.“

„Ano, jsem policejní detektiv.“

„A já jsem Tash. Můžete mi tak říkat.“ Řidič mluvil opatrně, stejně jako když mu dnes Sachsová volala, ale snad proto, že to byla žena a nadto docela atraktivní, se nyní malinko uvolnil. Jeho blízkovýchodní přízvuk byl stejně silný jako prve, ale při osobním kontaktu se mu dalo snáze rozumět.

Celý rozzářený uvedl Tash Sachsovou do svého domu vyzdobeného převážně islámským uměním. Byl to drobný muž s tmavou pletí, hustými černými vlasy a semitskými rysy. Zřejmě Íránec. Na sobě měl bílou košili a plandavé kalhoty. Celým jménem se jmenoval Atash Farada, a jak Sachsové s jistou dávkou hrdosti vysvětlil, ve firmě Elite Limousines dělal řidiče už deset let.

V domě Sachsovou srdečně přivítala žena zhruba téhož věku jako Farada – Amélie ji tipovala na pětačtyřicet – a zeptala se, jestli si nedá čaj nebo něco jiného.

„Ne, děkuji.“

„To je moje žena Faye.“

Obě ženy si podaly ruce.

Sachsová se otočila k Faradovi. „Ve vaší firmě mi řekli, že Robert Moreno obvykle jezdil s jiným řidičem, je to tak?“

„Ano, s Vladem Nikolovem.“

Sachsová ho požádala, ať jí jméno přehláskuje, a pečlivě si ho zapsala.

„Jenže byl prvního května nemocný, a tak místo něj povolali mě. Mohla byste mi říct, čeho se to týká, prosím?“

„Musím vám oznámit, že pan Moreno byl zavražděn.“

„Ne!“ Faradův výraz potemněl. Evidentně byl rozrušený. „Prosím vás, co se stalo?“

„To se právě snažíme zjistit.“

„Tak to je velmi smutná zpráva. Byl to obrovský gentleman. Jednalo se o loupež?“

Sachsová znovu zaváhala a řekla: „Ráda bych věděla, kam jste pana Morena vezl.“

„Mrtvý?“ Farada se obrátil k manželce. „Je mrtvý, slyšelas to? No to je strašné.“

„Pane Farado?“ zopakovala Sachsová s trpělivou naléhavostí. „Mohl byste mi říct, kam jste ho vezl?“

„Kam jsme jeli, kam jsme jeli…“ Farada vypadal znepokojeně. Jenže vypadal příliš znepokojeně. Strojeně znepokojeně.

Sachsovou proto nepřekvapilo, když jí odpověděl: „Bohužel si nejsem jistý, jestli si dokážu vzpomenout.“

Aha. Už jí to došlo. „Tak já mám nápad. Mohla bych si vás najmout, abychom tu trasu projeli znovu. A začneme tam, kde jste ho naložil. To by vám mohlo osvěžit paměť.“

Jeho oči se zhouply jako kyvadlo. „Ach tak. Ano, to by mohlo. Jenže bych zrovna mohl mít zakázku u Elite. Jsem tam…“

„Zdvojnásobím vaši taxu,“ vyhrkla Sachsová a položila si otázku, zda je etické platit během vyšetřování vraždy potenciálnímu svědkovi. Tento případ však byl od hlavy až k patě plný morální nejednoznačnosti.

„To by snad šlo,“ prohlásil Farada. „Velice mě mrzí, že zemřel. Moment, vyřídím pár telefonátů.“

Odkráčel kamsi do pracovny a cestou vytáhl z pouzdra mobilní telefon.

„Takže si opravdu nic nedáte?“ zeptala se jeho manželka znovu.

„Ne, děkuji. Opravdu ne.“

„Jste moc krásná,“ prohlásila žena se směsicí obdivu a závisti.

Ona sama byla rovněž atraktivní, i když trochu malá a zakulacená. Sachsová si pomyslela, že člověk vždycky druhým závidí to, co sám nemá. Ona si například na Faye ze všeho nejdřív všimla, že když vyrazila kupředu, aby jí podala ruku, byla její chůze plynulá a bezbolestná.

Farada se vrátil a na sobě měl kromě týchž kalhot a košile ještě i černé sako. „Tak už jsem volný. Povezu vás. Snad si vzpomenu, kam všude jsme jeli.“

Sachsová se na něj soustředěně zadívala a on rychle dodal: „Myslím, že až vyrazíme, začnou se mi vzpomínky vracet. Paměť už je taková, viďte? Jako by skoro žila vlastním životem.“

Políbil manželku a řekl, že bude do večeře zpátky – letmo přitom pohlédl na Sachsovou, aby mu potvrdila, že se nemýlí.

„Vidím to tak na dvě hodinky,“ prohlásila Amélie.

Společně vyšli ven a nasedli do černého Lincolnu Town Car.

„Vy nechcete sedět vzadu?“ zeptal se Farada, kterého překvapilo, že si Sachsová vybrala sedadlo spolujezdce.

„Ne.“

Amélii Sachsovou na limuzíny neužilo. Seděla v ní jen jednou, na otcově pohřbu. Ale nebylo to tak, že by v ní tato vzpomínka vypěstovala averzi na dlouhé černé sedany – jednoduše nenesla dobře, když jakékoliv auto řídil někdo jiný, a pobyt na zadním sedadle tento pocit nepohodlí exponenciálně zvyšoval.

Vyrazili na cestu. Farada se dovedně proplétal šňůrou aut – řídil suverénně, ale zdvořile a ani jednou nepoužil klakson, přestože cestou narazili na pár idiotů, které by Sachsová vyhnala troubením na chodník. První zastávku měli u hotelu Helmsley, věžáku v jižním Central Parku.

„Takže tady jsem ho asi v půl jedenácté dopoledne nabral.“

Sachsová vystoupila z auta a zamířila na hotelovou recepci. Její mise však skončila nezdarem. Recepční byli úslužní, ale nedisponovali žádnými informacemi, které by souvisely s vyšetřováním. Moreno měl na účtu několik položek za hotelové služby – jednu z nich za jídlo na pokoj –, ale žádné odchozí ani příchozí hovory. A nikdo si nepamatoval, jestli ho někdo navštívil.

Takže zpátky do limuzíny.

„Kam teď?“ zeptala se Sachsová Farady.

„Do banky. Nepamatuju si, jak se jmenovala, ale vím, kde je.“

„Tak jedeme.“

Farada ji odvezl do pobočky American Independent Bank and Trust na Pětapadesáté ulici. Sachsová vstoupila dovnitř. Bylo krátce před zavírací dobou a část personálu už odešla. Recepční narychlo sehnala jakousi manažerku. Bez soudního povolení nemohla Sachsová doufat, že získá mnoho užitečných informací, avšak manažerka – jedna z těch viceprezidentek, které vypadají, jako by všechny sjely ze stejné výrobní linky – ji překvapila a prozradila jí, že Robert Moreno během své návštěvy prvního května zrušil v bance všechny účty a převedl veškerá aktiva do jistého peněžního ústavu v Karibiku. Neřekla však, do kterého.

„Kolik to dělalo? Můžete mi to říct?“

„Šestimístná částka,“ zněla strohá odpověď. „Zhruba na půl cesty k milionu.“

To nenasvědčovalo verzi, že Moreno pral obrovské balíky peněz pro drogové kartely. Přesto to bylo podezřelé.

„Nechal nějaké peníze tady?“

„Ne. A navíc se zmínil, že stejnou operaci provádí se všemi svými účty v ostatních bankách.“

Sachsová se vrátila k Tashi Faradovi a usedla na sedadlo spolujezdce. „A kam jel teď?“

„Nádherná žena,“ prohlásil řidič.

Sachsová si chvíli myslela, že Farada mluví o ní. A pak se v duchu zasmála, když jí vysvětlil, že odjel do East Side a vyzvedl tam ženu, která Morena po zbytek dne doprovázela. Moreno mu uvedl adresu – byla to křižovatka Lexington Avenue a Dvaapadesáté – a řekl mu, ať zastaví před domem.

Nyní tam vyrazili znovu a Sachsová si dům prohlédla. Vysoká, hranatá, prosklená kancelářská budova. „Co to bylo za ženu?“

„Tmavé vlasy,“ odpověděl řidič. „Měřila takových sto sedmdesát, třicátnice, mladistvého vzhledu a atraktivní, jak už jsem říkal. Smyslná. A měla krátkou sukni.“

„Mě spíš zajímalo její jméno a povolání.“

„Zachytil jsem jen křestní jméno. Lydia. A pokud jde o povolání… No.“ Farada nasadil plachý úsměv.

„Co ‚no‘?“

„Řeknu to takhle: než ji vyzvedl, určitě se neznali.“

„To mi toho moc neřekne,“ namítla Sachsová.

„Víte, policistko, při téhle práci se ledacos dozvíme. Poznáme lidskou povahu. Některé věci nemáme vědět, protože si to nepřejí naši klienti, jiné věci nechceme vědět my sami. Máme za úkol být neviditelní. Ale všímáme si. Řídíme a na nic se neptáme, snad jen: ‚Kam si přejete jet, pane?‘ Ale přesto vidíme.“

Ezoterická nauka Mystického řádu řidičů limuzín začínala být únavná a Sachsová netrpělivě zvedla obočí.

Farada pronesl tichým hlasem, jako by je poslouchal někdo další: „Bylo mi jasné, že je to… Chápete?“

„Intimní společnice?“

„Byla smyslná, vždyť to povídám.“

„To ještě nemusí nic znamenat.“

„Jenže pak tu byly ty peníze.“

„Peníze?“

„Velkou část naší práce tvoří umění nic nevidět.“

Ach jo. Sachsová si povzdechla. „Jaké peníze?“

„Viděl jsem, jak jí pan Moreno předává obálku. Podle toho, jak s ní oba zacházeli, obsahovala peníze. A on pak řekl: ‚Jak jsme se dohodli.‘“

„A co ona?“

„,Díky.‘“

Sachsová přemýšlela, co by si upjatá státní zástupkyně Nance Laurelová myslela o tom, že její noblesní oběť naložila uprostřed dne do auta šlapku. „Zdálo se vám, že existuje nějaká vazba mezi tou ženou a budovou? Myslíte, že pracuje v nějaké konkrétní kanceláři?“

„Když jsme zastavili před vchodem, stála ve vestibulu.“

Sachsová pochybovala, že eskortní servis by měl na této adrese fiktivní firmu. Možná tu Lydia pracovala jako brigádnice nebo zaměstnankyně na částečný úvazek. Sachsová zatelefonovala Lonu Sellittovi, vysvětlila mu situaci a popsala dotyčnou ženu.

„A byla smyslná,“ připomněl jí Tash Farada.

Sachsová si ho nevšímala a předala detektivovi adresu.

„Už jsem dal dohromady tým pro výslechy svědků – z Myersova oddělení. Řeknu jim, ať začnou od té budovy. Uvidíme, jestli tam někdo slyšel o nějaké Lydii.“

Když domluvili, zeptala se Sachsová Farady: „A kam jeli odtud?“

„Do centra. Na Wall Street.“

„Tak jedem.“

Farada vpletl Lincoln Town Car do šňůry aut. Velký houpavý automobil nabral rychlost a začal se proplétat hustým provozem. Když už se musela stát zajatkyní na sedadle spolujezdce, alespoň vedle ní neseděl za volantem loudal. Potlučené nárazníky jí vadily míň než váhavá jízda. A rychleji podle ní znamenalo bezpečněji.

Když se hýbeš…

Během jízdy do centra se Farady zeptala: „Slyšel jste, o čem se pan Moreno s Lydií bavil?“

„Ano, ano. Ale předpokládal jsem, že se budou bavit o něčem jiném. Myslel jsem, že tématem hovoru bude, abych tak řekl, její práce.“

Smyslná…

„On hodně mluvil o politice. Trochu to vypadalo, jako by poučoval. Lydia se chovala zdvořile a kladla mu otázky, ale byly to otázky, jaké člověk klade na svatbě nebo na pohřbu, když tam nikoho nezná. Otázky, u kterých vás odpověď ve skutečnosti nezajímá. Zdvořilostní konverzace.“

Sachsová se nenechala odbýt. „Povězte mi, co říkal.“

„No, vzpomínám si, že měl zlost na Ameriku. To mi připadalo znepokojivé, přímo urážlivé. Možná si myslel, že přede mnou může takové věci říkat, protože mám přízvuk a podle vizáže pocházím z Blízkého východu. Jako bychom spolu měli něco společného. Jenže já brečel, když spadlo Světové obchodní centrum. Toho dne jsem ztratil klienty, kteří byli zároveň mými přáteli. Tuhle zemi miluju jako svého bratra. Na bratra bývá člověk taky někdy naštvaný. Vy bratra máte?“

Předjel autobus a dva taxíky.

„Ne, já jsem jedináček.“ Sachsová se snažila být trpělivá.

„No, někdy má člověk na bratra vztek, ale pak si to vyříkáte a všechno je zase v pořádku. Tohle činí vaši lásku opravdovou. Protože jsme koneckonců oba jedné krve, navždycky. Jenže pan Moreno nebyl ochoten téhle zemi odpustit za to, co mu udělala.“

„Udělala jemu?“

„Ano. Vy ten příběh neznáte?“

„Ne,“ odpověděla Sachsová a otočila se k Faradovi. „Povězte mi ho, prosím.“

18. kapitola

Při každém lidském počínání se stávají chyby.

Ale člověk se jimi nesmí nechat rozhodit.

Příliš dlouho šleháte šlehačku a vznikne vám máslo.

Vypátráte ve spolupráci s technickým oddělením jméno stálého řidiče vašeho klienta a nakonec se ukáže, že tento člověk byl nemocný právě v den, na který jste se ho chtěli zeptat. A ani když mu pečlivě odstraníte z těla pár proužků masa, nepřimějete ho k tomu, aby vám vyklopil jméno svého náhradníka. Což znamená, že ho nezná.

Odblanění…

Jacob Swann si pomyslel, že měl tohle všechno vědět, že na to měl být připravený, a tato myšlenka v něm spustila vlnu pokory. Člověk nesmí dělat ukvapené závěry. Základem jakéhokoliv dobrého jídla je příprava. Udělat veškerou práci s dostatečným předstihem, krájení, dávkování, redukci vývaru.

Všechno.

Teprve pak začne člověk vařit a dochucovat.

Swann nyní rychle uklidil dům Vlada Nikolova a přitom si pomyslel, že tahle hodinka nakonec nebyla úplnou ztrátou času – cizelovat své dovednosti nikdy není ztráta času. Kromě toho mohl i Nikolov vědět něco, co mohlo být pro policii užitečné (i když se nakonec ukázalo, že nevěděl). A protože se Swann musel postarat i o další lidi, jako byli státní zástupkyně Nance Laurelová nebo ten práskač, chtěl udržet smrt Vlada Nikolova co nejdéle v tajnosti. Zabalil tedy mokvající tělo do tuctu osušek a pak do pytlů na odpadky a všechno pevně zavázal. Odtáhl mrtvolu do sklepa – trup vydával na schodech rytmické žuch, žuch, žuch – a strčil ji do skladu. Potrvá zhruba týden, než se zápach začne linout ven.

Nato sebral Nikolovův telefon, zavolal do firmy Elite Limousines a váhavou angličtinou s funkčním slovanským přízvukem se představil jako bratranec Vlada Nikolova. Nakukal recepční, že se Vlad dozvěděl o úmrtí v rodině ve staré vlasti (nezmínil konkrétně Moskvu, Kyjev ani Tbilisi, protože to nevěděl), odcestoval na pohřeb a vrátí se až za pár týdnů. Recepční protestovala – ne kvůli tomu, že jí tahle historka připadala neuvěřitelná, nýbrž že jí nabourávala rozpis – ale Swann jí položil telefon.

Prohlédl si místo výslechu a konstatoval, že zde zanechal velmi málo důkazů. Krev zachytával do pytlů na odpadky a osušek. Zbytek vydrhl louhem, napěchoval osušky a telefon do odpadkového pytle a ten si vzal s sebou, aby ho cestou zpátky hodil někde do popelnice.

Právě když se chystal k odchodu, přišel mu šifrovaný e-mail. Vida, zdálo se, že se NZOS dozvěděla několik velmi zajímavých informací. Totožnost informátora byla stále neznámá, ale Metzgerovi lidé ji prověřovali. Technické oddělení však odhalilo jména několika dalších osob zapojených do vyšetřování po boku žalobkyně Nance Laurelové. Hlavními vyšetřovateli byly dvě osoby – detektiv newyorské policie jménem Amélie Sachsová a jakýsi konzultant s prapodivným jménem Lincoln Rhyme.

Je čas nashromáždit další data, pomyslel si Swann, když manipuloval s telefonem. Nejsilnější stránkou Radosti z vaření, což je nejlepší kuchařka na světě, koneckonců nejsou okázalé recepty, nýbrž pečlivé shromáždění a setřídění fakt – stručně řečeno znalosti.

19. kapitola

„Víte o Panamě?“ zeptal se Tash Farada Amélie Sachsové, která stále přežívala na sedadle spolujezdce Lincolnu Town Car. Byl vzrušený a zdálo se, že si rychlou jízdu v hustém provozu směrem k Wall Street užívá.

„Průplav,“ odpověděla Sachsová. „Došlo tam k nějaké invazi nebo co. Před časem.“

Řidič se zasmál a prudce zrychlil, aby neuvízl v pomalém pruhu na FDR Drive. „K nějaké ‚invazi nebo něco‘. Ano, ano. Hodně čtu o historii. Mám ji rád. V osmdesátých letech došlo v Panamě ke změně režimu. K revoluci. Stejně jako u nás doma.“

„Ano, v Íránu. V devětasedmdesátém, viďte?“

Farada se na ni zamračeně podíval. „Totiž v Persii,“ opravila se Sachsová rychle.

„Ne, já mluvím o roce 1776. O Deklaraci nezávislosti. Jsem Američan.“

Ach tak. U nás doma.

„Pardon.“

Farada svraštil čelo, ale ve tváři měl výraz odpuštění. „Takže k té Panamě. Noriega býval americkým spojencem. Bojoval proti komunistickému zlu. Pomáhal CIA a DEA vést válku proti metle drog… A samozřejmě taky pomáhal šéfům kartelů vést válku proti metle CIA a DEA. Nakonec se mu tahle dvojí hra vymkla z rukou a v roce 1989 už toho Spojené státy měly dost. Podnikli jsme tam invazi. Problém byl v tom, že panamská válka byla špinavá. Četla jste George Orwella?“

„Ne.“ Sachsová ho možná kdysi dávno četla, ale nikdy neblufovala a nesnažila se ohromovat lidi vědomostmi, které neměla.

„Ve Farmě zvířat Orwell napsal: ‚Všechna zvířata jsou si rovna, ale některá jsou si rovnější.‘ A stejně tak platí, že všechny války jsou špatné, ale některé jsou špatnější než jiné. Panamský šéf byl zkorumpovaný a jeho pohůnci jakbysmet. Byli to nebezpeční lidé, kteří utiskovali národ. Jenže invaze byla taky velmi tvrdá. A velmi násilná. A Robert Moreno tam tehdy bydlel, přímo v hlavním městě, s matkou a otcem.“

Sachsová si vzpomněla na rozhovor s Fredem Dellrayem, který jim prozradil, že Robert Moreno si také nechával říkat „Roberto“. Přemýšlela, jestli si oficiálně změnil jméno, anebo používal latinskoamerickou verzi pouze jako pseudonym.

„Byl tehdy ještě teenager,“ pokračoval Farada. „Toho dne v autě řekl Lydii, té jeho smyslné přítelkyni, že neměl zrovna nejšťastnější dětství – otec hodně cestoval, matka trpěla depresemi. Nebyla mu příliš velkou oporou.“

Sachsová si vzpomněla také na to, že Morenův otec pracoval pro ropnou společnost, měl náročnou pracovní dobu, neustále byl na cestách a matka nakonec spáchala sebevraždu.

„Roberto se podle všeho spřátelil s jednou rodinou z Panama City, konkrétně se dvěma bratry – myslím, že se jmenovali Enrico a José. Podle toho, co vyprávěl, byli zhruba v jeho věku.“

Faradův hlas se vytratil do ztracena.

Sachsová pochopila, kam jeho řeč spěje. „A ti bratři při invazi zahynuli?“

„Jeden z nich ano – Robertův nejlepší kamarád. Roberto neví, odkud přišel smrtící výstřel, ale ze všeho viní Američany. Prohlásil, že americká vláda změnila pravidla. Vůbec jí nešlo o lid nebo o svobodu, jak tvrdila. Spokojeně podporovala Noriegu a tolerovala drogy tak dlouho, než začal být Noriega nespolehlivý a oni se báli, že dojde k uzavření průplavu a jejich ropné tankery tamtudy nebudou moct proplouvat. V tu chvíli podnikli invazi.“ Farada začal šeptat: „Pan Moreno našel tělo svého přítele. Do poslední chvíle z toho měl noční můry, prozradil té Lydii.“

Ačkoliv důkazy možná ukazovaly na to, že Moreno nebyl takový svatoušek, jakého z něj chtěla mít Nance Laurelová, Sachsová se při poslechu tohoto smutného příběhu neubránila dojetí. Napadlo ji, jestli by byla dojatá i Laurelová. Pochybovala o tom.

„A když tu historku vyprávěl Lydii,“ dodal řidič, „tak se mu zlomil hlas. Jenže potom se zničehonic rozesmál a ukázal kolem sebe. Prý dává Americe sbohem a má z toho radost. Že prý je to jeho poslední cesta do země. Věděl, že už se sem nemůže vrátit.“

„Nemůže se vrátit?“

„Přesně tak. Nemůže. ‚Žádná škoda‘,“ komentoval to. Tash Farada se odmlčel a temně dodal: „A mě v tu chvíli napadlo: jeho není žádná škoda. Tuhle zemi miluju.“ Další pauza. „Abyste rozuměla, nemám radost z toho, že je mrtvý. Ale řekl o mém domově spoustu špatných věcí. Přitom je to podle mě nejlepší země na světě a vždycky byla.“

Když se blížili k Wall Street, ukázala Sachsová na místo útoků z jedenáctého září. „Chtěl vidět Ground Zero?“

„Ne,“ odpověděl řidič. „Napadlo mě, že mě o to požádá. Po všem, co v autě řekl, jsem si myslel, že třeba bude chtít dát průchod své škodolibosti. Byl jsem připravený ho v tu chvíli požádat, ať si vystoupí. Jenže on to neudělal. Začal být zticha.“

„Kam přesně jste ho tady vezl?“

„Vysadil jsem je oba tady.“ Zastavil na Fulton Street nedaleko od Broadwaye. „Což mi připadalo zvláštní. Zrovna na tomhle nároží. Oba si vystoupili a Moreno mi řekl, že mě bude potřebovat až za několik hodin. A jestli prý nemůžu čekat, tak si mě pak zavolají. Dal jsem mu svou vizitku.“

„A co vám na tom připadalo zvláštní?“

„V téhle části města se řidiči limuzín dostanou prakticky všude, pokud se někde neopravuje komunikace. Jenže on jako by nechtěl, ať vidím, kam jdou. Předpokládal jsem, že mají namířeno do některého ze zdejších hotelů, do Millenia nebo někam jinam. Každopádně se tím směrem vydali.“

Kvůli radovánkám se smyslnou přítelkyní? Kvůli tomu přece Moreno nemusel jezdit do centra, ne?

„Volal vám pak?“ Sachsová doufala, že získá Morenovo telefonní číslo, které se stále mohlo nacházet v protokolu řidičových hovorů.

Farada však odpověděl: „Ne. Počkal jsem totiž tady. A oni se vrátili.“

Sachsová vystoupila z lincolnu a vydala se směrem, který jí Farada ukázal. Dotazovala se ve třech hotelech, kam se z ulice dalo dojít pěšky, ale nikde se podle záznamů neubytovali prvního května hosté na jméno Moreno. Samozřejmě mohli oba použít Lydiino jméno, jenže bez bližších informací o Morenově společnici by ani tato stopa nikam nevedla. Sachsová ukázala recepčním i Morenovu fotografii, avšak žádný z nich Morena nepoznal.

Nemohl Moreno společnici zaplatit za sex s někým jiným? přemýšlela Sachsová. Nesetkala se Lydia v některém ze zdejších hotelů nebo i v kanceláři s třetí osobou? Jako úplatek nebo proto, aby pak mohl Moreno tuto osobu vydírat? Sachsová vyšla z posledního hotelu na přeplněnou ulici a rozhlédla se po stovkách budov – kanceláří, prodejen, bytů. Výslechový tým newyorské policie by se tu mohl na Roberta Morena a jeho společnici dotazovat celý měsíc, a stejně by jen klouzal po povrchu.

Sachsová si také položila otázku, jestli Lydia nemohla dostat peníze z jiného důvodu. Nebyla součástí nějaké buňky, nějaké teroristické organizace, s níž Moreno spolupracoval? A nesešli se tu s jinou skupinou, která chtěla v tomto finančním epicentru města uskutečnit další násilnou akci?

O této hypotéze by Nance Laurelová dozajista nechtěla ani slyšet, přestože Sachsové připadala docela logická.

Nemůžete nechat svoje myšlenky jen tak bloudit…

Sachsová se otočila a vrátila se k limuzíně. Opět nasedla na místo spolujezdce, protáhla se, zkroutila tvář návalem artritické bolesti a zaryla si jeden nehet pod druhý. Nech toho, poručila si. Zaryla ještě o něco hlouběji a otřela krev do černých džínů.

„A kam jeli teď?“

„Odvezl jsem je zpátky do hotelu,“ řekl Farada. „Žena vystoupila s ním, ale jejich cesty se pak rozdělily. On zamířil dovnitř, zatímco ona vyrazila pěšky východním směrem.“

„Objali se?“

„To ani ne. Jen se políbili na tvář. Nic víc. A on mi pak dal spropitné – docela slušné, přestože už ho máme zahrnuté v ceně.“

„Dobrá, takže pojeďme zpátky do Queensu.“

Farada zařadil rychlost a vyrazil v rušné dopravní špičce na východ. Bylo kolem sedmé hodiny večer. Během plouživé jízdy, která byla mnohem pomalejší než před chvílí ve směru do centra, se Sachsová zeptala řidiče: „Měl jste pocit, že ho někdo sleduje? Byl neklidný? Choval se podezíravě nebo paranoidně?“

„Hm. Eh… Můžu říct, že byl opatrný. Často se rozhlížel kolem sebe. Ale nikdy se neznepokojoval kvůli něčemu konkrétnímu. Jako že by mi třeba řekl: ‚Tamto červené auto mě sleduje.‘ Působil spíš jako člověk, který se snaží sledovat okolí. Setkávám se s tím často. Byznysmeni už jsou takoví. Podle mě to dneska ani jinak nejde.“

Sachsová byla frustrovaná. O Morenově cestě po New Yorku nezjistila vůbec nic průkazného. Ve vzduchu se vznášelo víc otázek než odpovědí. Přesto ze sebe nemohla setřást pocit naléhavosti, když si vzpomněla na RSSÚ se jménem Baraniho Rashida v kolonce příští oběti.

Každopádně víme, že se ho NZOS chystá do pátku zabít. A kdo bude vedlejší ztrátou pak? Jeho žena a děti? Nějaký kolemjdoucí?

Jeli právě po Williamsburském mostě, když jí zazvonil telefon.

„Ahoj, Frede.“

„Nazdar, Amélie. Poslyš, mám dvě věci. Nechal jsem naše lidi prosít SIGINT dole ve Venezuele. Je tam zachycenej Morenův hlas zhruba před měsícem. Mohlo by to bejt důležitý. Říká tam: ‚Ano, čtyřiadvacátého května, přesně tak… Úplně zmizet ze světa. A pak nastane ráj.‘“

Čtyřiadvacátého května bylo za necelé dva týdny. Znamenalo to, že Moreno plánoval nějaký útok, po kterém by se musel vypařit jako bin Ládin?

„Napadá vás k tomu něco?“ zeptala se Sachsová.

„Ne, ale pořád to prověřujem.“

Amélie tlumočila agentovi Faradovy informace, že návštěva New Yorku byla poslední Morenovou cestou do Spojených států a že měl tajuplné schůzky v blízkosti Ground Zero.

„To by souhlasilo,“ odpověděl Dellray. „Jo, jo, může to bejt tak, že měl v palici něco ošklivýho a pak se chtěl zašít. Dává to smysl – zvlášť když si poslechneš druhou věc, kterou ti chci povědět.“

„Poslouchám.“ Sachsová držela na klíně zápisník a v ruce pero.

„Máme další hlasovej záznam,“ prohlásil agent. „Pořízenej deset dní před jeho smrtí. Moreno na něm říká: ‚Dokážem sehnat dost velkou bombu?‘“

Sachsové se sevřel žaludek.

„A technici maj pocit,“ pokračoval Dellray, „že se tam taky zmínil o datu třináctýho května a o Mexiku.“

Třináctého května bylo předevčírem. Sachsová si žádný incident nevybavovala, ale Mexiko dnes bylo v podstatě válečnou zónou, v níž docházelo k tolika drogovým útokům a vraždám, že si často ani nevysloužily zmínku v amerických televizních zprávách. „Ověřuju, jestli se tam toho dne něco nesemlelo. Hele, řek jsem ti, že mám dvě věci. Jenže jsem myslel tři. Máme Morenovy cestovní záznamy. Můžu?“

„Jsem připravená.“

„Druhýho května přiletěl Moreno z New Yorku do Mexico City,“ začal agent, „možná proto, aby ten pumovej útok naplánoval. Den nato si pak přelít do Nikaraguy. O den později do San José v Kostarice. Tam se pár dní zdržel a sedmýho odfrnkl na Bahamy, kde o několik dní pozdějc okusil vytříbený střelecký umění pana Dona Brunse.“

Dellray se odmlčel a pokračoval: „V Mexico City a na Kostarice ho nechali zběžně sledovat, poněvadž ho zahlídli před americkýma ambasádama. Jenže nebyly důkazy, že představuje ňákou hrozbu, a tak ho nikdy nezadrželi.“

„Díky, Frede. Jsi moc ochotný.“

„Budu na tom ještě dělat, Amélie. Ale musím tě upozornit, že nemám zrovna fůru času.“

„Jak to? Děláš na něčem velkém?“

„No jó. Měním si jméno a táhnu do Kanady. Nastupuju tam k jízdní policii.“

Cvak.

Sachsová se ani nezasmála. Jeho telefonát totiž odkryl otevřené rány: tento případ byl jako nestabilní výbušnina.

O půl hodiny později zastavil Tash Farada na příjezdové cestě ke svému domu a společně se Sachsovou vystoupili z auta. Farada pak zaujal typickou taxikářskou pózu.

„Kolik vám dlužím?“ zeptala se Amélie.

„No, normálně účtujeme z garáže do garáže, což by ve vašem případě nebylo fér, jelikož auto už stálo tady. Takže to bude od doby, co jsme vyrazili, do doby, co jsme se vrátili.“ Podíval se na hodinky. „Vyjeli jsme ve čtyři dvacet a teďka máme sedm třicet osm.“

Tomu se říká přesnost.

„Že jste to vy, tak budu zaokrouhlovat dolů. Od čtvrt na pět do půl osmé. To znamená tři a čtvrt hodiny.“

A tomu se říká rychlé počty.

„Jakou máte hodinovou sazbu?“

„Devadesát dolarů.“

„Za hodinu?“ vyhrkla Sachsová, než si uvědomila, že o hodině mluvila už ve své předchozí otázce.

Farada nasadil úsměv. „Takže to dělá tři sta osmdesát dva dolarů a padesát centů.“

Sakra, pomyslela si Sachsová. Předpokládala, že to bude zhruba čtvrtina. Další důvod, proč nikdy nebýt holkou z limuzíny.

„A samozřejmě jsme se…,“ pokračoval Farada.

„Ano, slíbila jsem vám dvojnásobnou taxu,“ doplnila ho Amélie.

„Takže suma sumárum to máme sedm set šedesát pět dolarů.“

Povzdechnutí. „Mohl byste mě ještě někam zavézt?“

„No, jestli to moc dlouho nepotrvá…“ Ukázal na dům. „Večeře, víte?“

„Jen k nejbližšímu bankomatu.“

„Á, tak to ano, ano… A za tuhle jízdu vám nebudu nic účtovat!“

20. kapitola

Zdá se jí to, nebo ne?

Ne.

Když se Sachsová vracela ve svém Fordu Torino Cobra na Manhattan, byla si jistá, že ji někdo sleduje.

Letmé pohledy do zpětného zrcátka při výjezdu z Midtownského tunelu jí prozradily, že se za ní podezřele dlouho drží nějaké auto – vůz světlé barvy, jehož značku a model nedokázala identifikovat. Vypadal naprosto fádně. Šedá, bílá, stříbrná. Měla ho v patách už od chvíle, kdy vyrazila od Faradova domu.

Ale jak je to možné. Dohlížitelka je přece ujistila, že NZOS, Metzger ani odstřelovač o vyšetřování nic neví.

A i kdyby se o něm dozvěděli, jak se jim podařilo identifikovat a vypátrat její osobní vůz?

Díky jednomu případu, který s Rhymem před pár lety řešili, však Sachsová věděla, že i člověk vybavený jednoduchým systémem sběru dat dokáže velmi snadno vypátrat něčí polohu. Videozáznamy registračních značek, systémy rozpoznání obličeje, záznamy telefonátů a transakcí kreditními kartami, GPS, transpondéry E-ZPass, RFID čipy – a nebylo pochyb o tom, že NZOS disponuje mnohem důmyslnějšími prostředky než jen touto základní sadou. Sachsová si dávala pozor, ale zřejmě ne dostatečný.

Což se však dalo snadno napravit.

Usmála se a vystřihla sérii složitých, rychlých a extrémně zábavných myšek, při nichž se jí kouřilo od pneumatik a rychlost přesahovala devadesátku, přestože měla zařazenou dvojku.

Když vykroužila poslední myšku a stabilizovala báječnou cobru, přičemž se omluvně usmála na jakéhosi sikha, kolem něhož se prohnala smykem, byla přesvědčená, že ať už ji sledoval kdokoliv, podařilo se jí ho spolehlivě setřást.

Přinejmenším do chvíle, než ji nějaký datakop zase objeví.

A pokud to opravdu byla sledovací operace, představuje slídil reálnou hrozbu?

NZOS možná chtěla získat informace o její osobě a mohla by se pokusit překazit nebo zpomalit vyšetřování, ale Sachsová si dokázala těžko představit, že by vláda fyzicky ublížila příslušnici Newyorského policejního sboru.

Ledaže by hrozbu nepředstavovala vláda, nýbrž nějaký rozběsněný psychotik, který shodou okolností pracuje pro vládu a zneužívá svého postavení k tomu, aby si splnil paranoidní sen o eliminaci každého, kdo neprojevuje takové vlastenectví, jaké by si přál.

A také by zmíněná hrozba vůbec nemusela souviset s Morenem. Amélie Sachsová už pomohla do vězení spoustě lidí a dalo se předpokládat, že ani jeden z nich z toho nebyl příliš nadšený.

Pocítila v zádech opravdové mrazení.

Zaparkovala v příčné ulici kousek od západního Central Parku a hodila na palubní desku kartičku newyorské policie. Vystoupila z auta a plácla přes rukojeť služebního glocku, aby zjistila jeho přesnou polohu. Najednou jí připadalo, že všechna okolní auta mají světlou barvu a fádní vzhled a za jejich volantem sedí podezřelý řidič, který se na ni kradmo dívá. Z každé antény, vodní nádrže a trubky na budovách v této části Upper West Side se stal náhle odstřelovač, který zaměřuje nitkový kříž teleskopu přímo na její záda.

Sachsová rychle došla k Rhymovu domu a vstoupila dovnitř. Prošla kolem salonu, v němž Nance Laurelová stále cosi horečně psala, úplně stejně jako před několika hodinami, a vstoupila do Rhymovy „rehabilitační místnosti“, což byl jeden z pokojů v přízemí, kde Lincoln cvičil.

Kriminalista právě seděl přikurtovaný k důmyslnému rotopedu, který prováděl elektrickou stimulaci pohybových funkcí. Jednotka vysílala prostřednictvím kabelů napodobujících mozkové signály elektrické impulzy do Rhymových svalů a nutila je, aby otáčely pedály. Za Thomova přihlížení teď Rhyme pumpoval nohama jako závodník na Tour de France.

Sachsová se usmála a políbila ho.

„Jsem zpocenej,“ oznámil jí.

Opravdu byl.

Políbila ho ještě jednou, tentokrát dlouze.

Třebaže elektrostimulace pohybových funkcí nemohla jeho kvadruplegii vyléčit, udržovala svalstvo a cévy ve formě a zlepšovala stav Rhymovy kůže, což bylo důležité kvůli prevenci proleženin, které se u lidí s těžkým postižením běžně objevovaly. Jak Rhyme často prohlašoval, i když někdy jen proto, aby lidi šokoval, „kriplové tráví spoustu času na prdeli“.

Cvičení rovněž zlepšovalo nervové funkce.

Toto byla aerobní část cvičení. Anaerobní část zahrnovala posilování svalů na krku a ramenou; právě tyto části těla v převážné míře kontrolovaly pohyb Rhymovy pravé ruky a paže – a už za pár týdnů měly začít ovládat také jeho levačku, pokud plánovaná operace dopadne dobře.

Sachsová litovala, že musí k poslední větě přidávat „pokud“.

„Máš něco?“ zeptal se Rhyme a ztěžka přitom oddechoval.

Sachsová mu v kostce popsala výlet se šoférem a zmínila se, jak po americké invazi do Panamy zahynul Morenovi v náručí blízký přítel z dětství.

„Zášť může sahat hluboko.“ Rhyma však exkurz do Morenovy psychiky příliš nezajímal; tyto věci obecně pokládal za bezcenné třesky plesky. O to víc ho zaujalo, co Sachsová zjistila o Lydii, o uzavřených bankovních účtech, o tajemné schůzce, o Morenově plánovaném dobrovolném odchodu ze Spojených států – o jeho „zmizení ze světa“ – a o možné spojitosti s explozemi v Mexico City třináctého května.

„Fred to bude ještě prověřovat. Uspěls na těch Bahamách?“

„Houbeles,“ ulevil si Rhyme zadýchaně. „Nevím, jestli to byla neschopnost, nebo politika – nejspíš obojí – ale volal jsem tam ještě třikrát a vždycky mě nechali čekat na lince tak dlouho, až jsem nakonec zavěsil. Dohromady už je to dneska sedmkrát. Čekání na přepojení fakt nesnáším. Chtěl jsem zavolat na naši ambasádu nebo konzulát, nebo co to tam vlastně máme, aby se do toho obuli. Jenže Nance to nepokládala za dobrý nápad.“

„Proč? Protože by se to doneslo na NZOS?“

„Jo. A mně nezbývá než s ní souhlasit. Ona si je jistá, že jakmile se o tom NZOS dozví, v tu ránu se začnou ztrácet důkazy. Problém je v tom…“ Rhyme se zhluboka nadechl a funkční pravou rukou o fous zvýšil rychlost rotopedu. „Problém je v tom, že žádné důkazy neexistují.“

„Zpomal trochu,“ vybídl ho Thom.

„Co mám zpomalit – šlapání, nebo tlachání? To je docela poetické, nemyslíš?“

„Lincolne.“

Kriminalista vzdorovitě pumpoval nohama ještě třicet vteřin a teprve pak snížil rychlost. „Pět kilometrů,“ ohlásil. „Do mírného kopce.“

Sachsová sebrala žínku a setřela krůpěj potu, která mu stékala po spánku. „Podle mě se už možná někdo o našem vyšetřování dozvěděl.“

Rhyme na ni okamžitě upřel své tmavé oči připomínající radary.

Sachsová mu řekla o automobilu, který ji zřejmě sledoval.

„Takže náš odstřelovač už o nás ví? Máš nějakou identifikaci?“

„Ne. Buď byl opravdu dobrý, anebo moje fantazie bouchala přesčas.“

„Podle mě není v tomhle případu stihomamu nikdy dost, Sachsová. Měla bys to říct naší kamarádce v salonu. A už jsi jí prozradila, že svatý Moreno možná nebyl až takový světec?“

„Ještě ne.“

Sachsová zjistila, že se na ni Rhyme dívá a ve tváři má určitý konkrétní výraz. „A to znamená co?“ zeptala se.

„Proč ji nemáš ráda?“

„Jsme jako olej a voda.“

Rhyme se zachechtal. „Zase ten mýtus o hydrofobii! Olej a voda se normálně mísí, Sachsová. Stačí odstranit z vody plyny a perfektně se smíchá s olejem.“

„Aspoň si budu pamatovat, že nemám používat klišé před vědcem.“

„Zvlášť když mu tím klišé neodpovíš na otázku.“

Sachsové trvalo dlouhých pět vteřin, než konečně odpověděla: „Nevím, proč ji nemám ráda. Tak například nenesu moc dobře, když se mě někdo snaží řídit. Jenže tebe nechává na pokoji. Takže je v tom možná ženská řevnivost.“

„Na toto téma nemám názor.“

Sachsová si zaryla nehty do kůže na hlavě a povzdechla si. „Půjdu jí to říct.“

Zamířila ke dveřím. Tam se zastavila a ohlédla se na Rhyma, který dál usilovně šlapal na rotopedu. Z jeho plánu podstoupit další operaci měla smíšené pocity. Zákrok byl riskantní. Kvadruplegici mají poškozený celý fyziologický systém; operace u nich může vést k závažným komplikacím, které by u zdravého člověka nenastaly. Ano, i ona si samozřejmě přála, aby měl její partner ze sebe dobrý pocit. Ale copak mu nebylo jasné, že u něj stejně jako u všech ostatních lidí stojí na prvním místě duše a srdce a teprve pak následuje tělo? A že tělesná schránka dříve či později zklame každého z nás? No a co, že na něj lidi na ulici civí? Není přece jediný. A navíc když někdo okukuje ji, obvykle je to mnohem odpornější čumil, než jaké na sebe poutá on.

Sachsová si vzpomněla na dobu, kdy se živila jako modelka – každého tehdy zajímal jen její oslnivý vzhled, výška a bujné rusé vlasy. Postupně začala mít vztek, ba dokonce ji zraňovalo, že se k ní lidé chovají jen jako k drahocennému exponátu. A tak riskla matčin hněv, odešla z modelingu, vydala se v otcových šlépějích a nastoupila k newyorské policii.

O kvalitách policisty rozhoduje, v co věří, co zná, jaká rozhodnutí dělá, jak si umí stát za svým… Ne to, jak vypadá.

Lincoln Rhyme byl samozřejmě těžce postižený. Kdo by se v jeho situaci nechtěl cítit líp, chytat předměty oběma rukama, chodit? Sachsová si však někdy kladla otázku, jestli její partner nepodstupuje riskantní operaci ne kvůli sobě, nýbrž kvůli ní. Toto téma mezi nimi přišlo na přetřes jen vzácně, a když se to stalo, slova se od něj odrážela jako kulky od plochého kamene. Amélie však chápala Rhymův základní pocit: Proč se ksakru zahazuješ s mrzákem, Sachsová? Ty máš přece na víc.

Výraz „mít na víc“ však naznačoval, že Sachsová čeká na nějakého pana Dokonalého, což dnes ani nikdy dříve jednoduše nebyla pravda. V předchozím životě měla jen jeden vážný vztah – s jiným policistou – a ten skončil katastrofálně (ačkoliv už Nicka konečně pustili z vězení). Párkrát byla s někým na rande, obvykle aby nějak vyplnila čas, jenže pak si uvědomila, že nuda v přítomnosti někoho dalšího je neskonale horší než nuda v osamění.

A tak se spokojila s vlastní nezávislostí, a kdyby se na obzoru neobjevil Rhyme, bez problémů by žila sama – až do smrti, pokud by se přece jen nenaskytl někdo další.

Dělej, co uznáš za vhodné, pomyslela si. Běž na tu operaci, nebo na ni nechoď. Ale rozhodni se sám za sebe. A ať se rozhodneš jakkoliv, já budu stát při tobě.

Sledovala ho ještě pár okamžiků a po tváři jí přeběhl slabý úsměv. Ten však po chvíli ustoupil a Sachsová vyrazila do salonu sdělit Dohlížitelce nové zprávy.

Svatý Moreno možná nebyl takový světec…

21. kapitola

Zatímco Sachsová psala na tabule informace, které získala během jízdy s Tashem Faradou, Nance Laurelová si k ní otočila židli.

Ještě stále vstřebávala zprávu, kterou jí Sachsová sdělila. „Společnice?“ zeptala se. „Víte to jistě?“

„Ne. Ale je to jedna z možností. Volala jsem Lonovi. Několik Myersových lidí se dotazuje v okolí a snaží se tu ženu vypátrat.“

„Holka na telefon.“ Laurelová se tvářila nevěřícně.

Sachsová však čekala, že státní zástupkyně bude z její zprávy zděšenější. Informace, že ženatou oběť doprovázela v New Yorku šlapka, mohla těžko získat této oběti sympatie porotců.

Ještě větší překvapení však Sachsovou čekalo, když Laurelová ledabyle prohodila: „No jo, muži občas zbloudí. To se dá zaonačit.“ Možná chtěla říct, že bude při výběru porotců preferovat muže, kteří se k Morenově nevěře budou stavět blahosklonněji.

Ovšem jestli se mě ptáte, zda si vybírám jen ty případy, které mohu vyhrát, policistko Sachsová, pak odpověď zní ano…

„Každopádně je to pro nás dobré,“ pokračovala Sachsová. „Možná nestrávili všechen čas v posteli. Možná ji vzal na schůzku s přítelem, možná si všimla, že je sleduje někdo z NZOS. A jestli je to profesionální společnice, budeme na ni mít páku, abychom ji přiměli k řeči. Určitě nebude chtít, abychom se jí pořádně podívali na zoubek.“ Odmlčela se a dodala: „A navíc je možné, že to není prostitutka, ale je zapletená do něčeho jiného – třeba do trestné činnosti.“

„Kvůli těm penězům.“ Laurelová ukázala na tabuli.

„Přesně tak. Napadlo mě, jestli není napojená na teroristy.“

„Moreno nebyl terorista. To už jsme si ujasnili.“

To sis ujasnila ty, pomyslela si Sachsová. Fakta to nepotvrzují. „Ale stejně…“ Rovněž ukázala na tabuli. „Nikdy už se nevrátí do USA, převedl peníze z bank, chystá se zmizet… A pak ta zmínka o ‚dost velké bombě‘ v Mexico City.“

„To může mít spoustu různých významů. Třeba má být tou bombou nějaké velké překvapení. Například slavná osobnost, která podpoří jeho Hnutí za lokální posílení.“ Přesto se zdálo, že důsledky Dellrayových zjištění znepokojují i Laurelovou. „Všiml si řidič, že je někdo sleduje?“

Sachsová jí tlumočila Faradova slova, podle nichž se Moreno neklidně rozhlížel kolem sebe.

„Ví, jestli Moreno viděl něco konkrétního?“ dotázala se Laurelová.

„Ne.“

Státní zástupkyně si posunula židli dopředu a upřeně se zadívala na důkazní tabuli. Její držení těla se zvláštně podobalo Rhymově póze, když parkoval před tabulemi na vozíku Storm Arrow.

„A neříkal nic o Morenově charitativní činnosti? Nic, co by ho vykreslovalo v příznivém světle?“

„Prohlásil, že Moreno byl gentleman. A že dával tučné spropitné.“

Zrovna tohle neměla Laurelová na mysli. „Aha.“ Podívala se na hodinky. Bylo téměř jedenáct hodin večer. Zamračila se, jako by čekala, že bude o několik hodin méně. Sachsovou na chvíli přepadl pocit, že ta ženská vážně uvažuje o tom, že by tady přespala. Laurelová si však začala rovnat papíry na stole. „Pojedu domů,“ prohlásila a pohlédla na Sachsovou. „Vím, že je pozdě, ale kdybyste mi mohla sepsat zprávu o tom, co jste se dozvěděla a co zjistil agent Dellray, a pak mi všechno poslat…“

„Na bezpečný server.“

„Kdyby vám to nevadilo.“

Lincoln Rhyme jezdil sem a tam před řídce popsanými tabulemi a poslouchal, jak Amélie Sachsová naléhavě datluje do klávesnice svého počítače.

Nepřipadala mu spokojená.

On sám rozhodně spokojený nebyl. Znovu si prohlédl tabule. Ty zatracené tabule.

V tomhle případu znali všechno z doslechu – všechno bylo nejednoznačné a spekulativní.

Slabé.

Nezískali ani jeden důkaz, neanalyzovali ani jeden důkaz, ani z jednoho důkazu nevyvodili dedukci. Rhyme si frustrovaně povzdechl.

Francouzský kriminalista Edmond Locard před sto lety prohlásil, že na každém místě činu dochází k přenosu důkazů mezi pachatelem a místem činu nebo pachatelem a obětí. Tento přenos sice může být prakticky neviditelný, ale každopádně existuje a lze ho vypátrat… pokud člověk ví, jak se má dívat, a je dostatečně trpělivý a vytrvalý.

Locardův princip přitom nikde neplatil více než u vraždy, jako byla Morenova. Každá střelba za sebou zanechá široké spektrum stop: kulky, vyhozené nábojnice, otisky prstů, povýstřelové zplodiny, otisky bot, stopové látky ve střeleckém hnízdě…

Rhyme věděl, že tyto stopy existují – zůstávaly však mimo jeho dosah. Bylo to k vzteku. A s každým dalším dnem, ba co hůř, s každou další hodinou byly stále bezcennější, poněvadž se rozpadaly, kontaminovaly a dost možná je i někdo ukradl.

Rhyme se těšil, až bude moci analyzovat získané důkazy vlastní rukou, až je bude obracet, zkoumat… dotýkat se jich. Tento intenzivní požitek mu byl před operací mnoho tvrdých let odepřen.

A také nyní se tato možnost jevila jako stále méně pravděpodobná, poněvadž čas běžel a z Baham se mu nikdo neozýval.

Před chvílí jim zavolal technik z Oddělení informačních služeb a oznámil jim, že v databázích je sice mnoho odkazů na „Dona Brunse“ nebo „Donalda Brunse“, ale systém s názvem Algoritmus nevyjasněných vztahů nevyhodnotil žádný z nich jako podezřelý. Tento systém vypichuje neslučitelné informace, jako jsou jména, adresy, organizace a aktivity a pomocí superpočítačů nachází souvislosti, které by tradiční vyšetřování nemuselo odhalit. Rhyma však negativní výsledek zklamal jen mírně. Od tohoto pátrání si totiž mnoho nesliboval: vládní agenti na této úrovni – a odstřelovači zvlášť – bezpochyby často měnili krytí, většinu nákupů platili v hotovosti a zachovávali co největší utajení.

Rhyme přesunul pohled na Sachsovou, která těkala očima mezi zápisníkem a notebookem a soustředěně sepisovala zprávu pro Laurelovou. Byla rychlá a přesná. Bolest, kterou pociťovala v kyčli a koleni, jí naštěstí nepronikla do prstů. Zdálo se, že vůbec nepoužívá klávesu Backspace, aby opravila překlep. Rhyme si vzpomněl, že když před lety u policie začínal, ženy-policistky nikdy nepřiznaly, že umějí psát na stroji, protože měly strach, že se k nim muži budou chovat jako k administrativním silám. Dnes se přístup změnil: lidé, kteří dokázali hbitěji ťukat do klávesnice, se rychleji dostali k informacím, a proto byli jako vyšetřovatelé efektivnější.

Améliin výraz by se však hodil spíš k přepracované sekretářce.

Z chodby se ozval Thomův hlas: „Můžu ti…“

„Ne,“ odsekl Rhyme.

„No, jelikož moje otázka směřovala na Amélii,“ nedal se ošetřovatel, „co kdybychom nechali odpovědět ji? Můžu ti udělat něco k jídlu nebo k pití, Amélie?“

„Ne, díky, Thome.“

Což Rhyma naplnilo pocitem malicherného zadostiučinění. I on odmítl Thomovu nabídku a vrátil se k úvahám.

Sachsová zvedla telefon. Rhyme uslyšel ze sluchátka plechový randál a hned věděl, kdo volá. Sachsová zapnula hlasitý odposlech.

„Tak co pro nás máš, Rodney?“ zahlaholil Rhyme.

„Ahoj, Lincolne. Jde to pomalu, ale podařilo se mi dál vystopovat informátorův e-mail. Od Rumunů jsem se dostal do Švédska.“

Rhyme ověřil čas. Ve Stockholmu teď měli časné ráno. Rhyme usoudil, že biologické hodiny počítačových magorů se řídí vlastními pravidly.

Szarnek pokračoval: „Chlapa, co provozuje tuhle proxy službu, shodou okolností znám. Zhruba před rokem jsme se děsně chytli kvůli Mužům, kteří nenávidí ženy a pak jsme jeden druhého ňákou dobu hackovali. Je dobrej. Ale ne tak dobrej jako já. Každopádně jsem na něj zapůsobil osobním šarmem tak silně, že nám píchne, pokud pak nebude muset někde svědčit.“

Navzdory zatrpklé náladě se Rhyme musel zasmát. „Takže síť starých kamarádů pořád skvěle funguje.“

Szarnek se možná taky zasmál, jenže se to dalo těžko poznat, protože mezery mezi jednotlivými slovy vyplňovala hudba.

„Takže ten můj kámoš si je naprosto jistej, že dotyčnej mail odešel odněkud z New Yorku a neprošel přes žádný vládní servery. Byl poslanej z komerční wi-finy. Takže informátor si buď vypůjčil něčí účet, anebo použil bezplatnou wi-fi síť v některé kavárně nebo hotelu.“

„Kolik jich tu je?“ zeptala se Sachsová.

„V New Yorku a okolí funguje zhruba sedm milionů nezabezpečených sítí. Plus mínus.“

„Ajajaj.“

„Jasně, ale jednu už se mi podařilo vyloučit.“

„Jen jednu? Kterou?“

„Tu moji.“ Szarnek se zasmál vlastnímu vtipu. „Ale nebojte, okruh pátrání zúžíme docela rychle. Musíme prolomit ňákej kód, ale půjčím si na to strojovej čas jednoho superpočítače na Kolumbijský univerzitě. A jestli něco zjistím, co nejdřív vám dám vědět.“

Poděkovali mu. Szarnek se vrátil ke své úděsné hudbě a milovaným bedýnkám, Sachsová ke vzteklému datlování a Rhyme ke sporadicky popsaným tabulím.

Po chvíli zazvonil mobil i jemu. Kriminalista popadl ovládací jednotku a všiml si předčíslí 242.

Tak to je zajímavé, pomyslel si, když přijímal hovor.

22. kapitola

„Haló, to jste vy, desátníku?“

„Ano, kapitáne, ano,“ odvětil příslušník Královského bahamského policejního sboru Mychal Poitier. Slabě se zasmál. „Připadáte mi překvapený, že mě slyšíte. Nemyslel jste si, že vám zavolám zpátky, viďte?“

„Ne, to jsem si nemyslel.“

„Je pozdě. Nevolám v nevhodnou dobu?“

„Ne, jsem rád, že jste se mi ozval.“

V pozadí bimbaly zvony. Kde Poitier je? Opravdu už bylo pozdě, ale Rhyme ve sluchátku slyšel šum velkého počtu lidí.

„Když jsme spolu mluvili poprvé, nebyl jsem sám. Takže vám některé moje odpovědi mohly připadat zvláštní.“

„Říkal jsem si, čím to může být.“

„Možná už jste si domyslel,“ pokračoval Poitier, „že na naší straně existuje jistá tendence k nespolupráci.“ Odmlčel se, jako by přemýšlel, jestli je to použitelný výraz.

„Ano, to mi došlo.“

Ve sluchátku se náhle rozlehla hlasitá hudba – klasická cirkusová melodie hraná na něco, co připomínalo parní varhany.

Poitier pokračoval: „A zřejmě jste se podivoval, proč byl vyšetřováním případu, který se zdá být velmi důležitý, pověřen tak mladý policista, jako jsem já, zvláště když jsem nikdy předtím žádnou vraždu nevyšetřoval.“

„Vy jste mladý?“ zeptal se Rhyme.

„Je mi šestadvacet.“

Na některé věci mladý, na některé ne. Z hlediska vyšetřování vraždy to však byl úplný zelenáč.

Prostor kolem Poitiera nyní zaplnil hlasitý břinkot.

„Nejsem teď v kanceláři,“ pokračoval desátník.

„To mi taky došlo.“ Rhyme se zasmál. „Jste někde na ulici?“

„Ne, ne. Mám druhé zaměstnání. Po večerech pracuji jako ostraha kasina v jednom letovisku na Paradise Island. Kousek od slavného Atlantisu. Znáte ho?“

Rhyme ho neznal. V plážovém letovisku nebyl nikdy v životě.

„U vás mají policisté taky druhé zaměstnání?“ zeptal se Poitier.

„Ano, někteří ano. Vydělat si na živobytí policejní prací je těžké.“

„Ano, ano, to je pravda. Ale já tuhle práci nechtěl. Radši bych dál dělal na tom případu pohřešované studentky, jenže potřebuju peníze… Už nemám moc času. Koupil jsem si telefonní kartu na deset minut. Takže vám vysvětlím, jak je to s tím Morenovým případem a mou rolí v něm. Víte, už nějakou dobu jsem na čekací listině k přijetí na Centrální detektivní oddělení. Vždycky bylo mým cílem stát se detektivem. A minulý týden mi šéf oznámil, že mě vybrali na juniorskou pozici v CDO. Mnohem překvapivější na tom bylo, že mi rovnou přidělili případ – Morenovu vraždu. Já si přitom myslel, že potrvá ještě nejmíň rok, než vůbec začnou uvažovat o tom, že by mě vzali na oddělení. A dostat případ? To bylo nepředstavitelné. Pochopitelně jsem z toho byl nadšený.

Jenže pak mi řekli, že mě na ten případ vybrali, protože jde v této fázi o ryze administrativní záležitost. Za Morenovou smrtí prý stojí nějaký kartel – jak už jsem se vám zmínil při prvním telefonátu. Nejspíš z Morenovy domovské Venezuely. A střelec už bezpochyby odcestoval ze země a vrátil se do Caracasu. Takže jsem měl jen shromáždit důkazy, pořídit pár svědeckých výpovědí v hotelu, kde señor Moreno zemřel, a odeslat spis venezuelské státní policii. Kromě toho jsem měl působit jako spojka v případě, že Venezuelané budou chtít přijet do Nassau a prověřit to důkladněji. A pak jsem měl pomáhat starším detektivům s případem té druhé vraždy, o které jsem se vám zmínil.“

Prominentní advokát.

Další řinčení a křik. Co to může být? Automat někomu sype peníze?

Nastala pauza, po níž Poitier houkl na někoho poblíž: „Ne, ne, oni jsou opilí. Jenom je sleduj. Já teď nemůžu. Musím vyřídit tenhle telefonát. Jestli se začnou chovat agresivně, tak je normálně vyveď. A zavolej Herdu Samuela.“

Vrátil se k telefonátu: „Vy máte podezření na spiknutí na vysokých místech, na temné intriky, které mají překazit vyšetřování Morenovy smrti. V jistém smyslu s vámi souhlasím. Ze všeho nejdříve si musíme položit otázku, proč by kartely měly zájem Morena zabít. Señor Moreno byl v Latinské Americe velmi oblíbený. A členové kartelů jsou především obchodníci. Nechtěli by si znepřátelit lidi, které potřebují jako své zaměstnance a dealery, zavražděním populárního aktivisty. Podle toho, co jsem zatím zjistil, se kartely a Moreno navzájem tolerovali.“

„My máme stejný dojem, jak už jsem vám řekl,“ konstatoval Rhyme.

Desátník se odmlčel. „Señor Moreno velmi otevřeně vystupoval proti Americe. A jeho Hnutí za lokální posílení, zaměřené proti USA, bylo stále populárnější. To víte?“

„Ano, vím.“

„Kromě toho udržoval styky s organizacemi, které se netají teroristickými sklony. To vás jistě také nepřekvapuje.“

„I tohle je nám známo.“

„A tak mě napadlo, že možná…,“ ztlumil hlas, „že si možná smrt toho muže přála vaše vláda.“

Rhyme si uvědomil, že desátníka podcenil.

„Takže je vám asi jasné, v jaké situaci se ocitli moji nadřízení – a vlastně celé ministerstvo národní bezpečnosti a náš parlament.“ Poitier už teď skoro šeptal. „Co když naše vyšetřování prokáže, že je to pravda? Že sem CIA nebo Pentagon vyslali odstřelovače, aby señora Morena zastřelil? A co když policejní vyšetřování toho muže vypátrá a spolu s ním odhalí také organizaci, pro kterou pracuje? To by mohlo mít obrovské důsledky. Jako odplata za toto ponižující odhalení by se USA mohly rozhodnout, že změní svou imigrační politiku vůči Bahamám. Případně celní politiku. To by pro nás bylo velmi tvrdé. Naše ekonomika na tom není dobře. My Američany potřebujeme. Potřebujeme rodiny, které sem přijedou, aby si děti mohly pohrát s delfíny, babička aby si mohla zacvičit v bazénu aerobic a manžel s manželkou aby se zatím mohli vytratit na pokoj a užít si první milostné vzplanutí po několika měsících. O turisty nesmíme přijít. V žádném případě. A to znamená, že si to nesmíme rozházet s Washingtonem.“

„Vy myslíte, že kdybyste ten případ vyšetřovali důkladněji, byla by reakce až tak tvrdá?“

„Je to logické vysvětlení jinak nevysvětlitelného faktu, že hlavní vyšetřovatel Morenova případu – tedy já – ještě před dvěma týdny kontroloval, jestli jsou v nových budovách řádně umístěny požární východy a jestli půjčovny vodních skútrů zaplatily včas všechny zákonem stanovené poplatky.“

Poitierův hlas nabral na dynamice a objevila se v něm ocelová tvrdost. „Ale musím vám říct, kapitáne, že jsem sice pracoval na pouhém oddělení obchodního dohledu a přidělování licencí, ale nenašel byste jedinou inspekci ani licenční řízení, které bych neprovedl včas, důkladně a poctivě.“

„O tom nepochybuji, desátníku.“

„Takže je mi nepříjemné, že mi sice přidělili případ, ale přitom mi ve skutečnosti žádný případ nepřidělili, jestli mi rozumíte.“

Nastalé ticho přerušil hlasitý cinkot automatu chrlícího mince.

Když hluk ustal, Mychal Poitier zašeptal: „Morenův případ leží u ledu, kapitáne. Ale předpokládám, že vaše vyšetřování běží na plný plyn.“

„Správně.“

„A taky předpokládám, že se opíráte o obvinění ze spiknutí.“

Skutečně ho podcenil. „Přesně tak.“

„Díval jsem se na to jméno. Don Bruns. Řekl jste, že je to jen krycí jméno.“

„Ano.“

„V našich záznamech o něm nic nebylo. Celní záznamy, pasová kontrola, seznamy ubytovaných hostů. Jenže ten člověk mohl snadno proklouznout na ostrov anonymně. Není to nic složitého. Každopádně mám pro vás dvě věci, které by vám mohly pomoct. Snad můžu prohlásit, že jsem ten případ tak docela nezanedbal. Vyslechl jsem svědky, jak už jsem vám říkal. A jedna recepční v hotelu South Cove Inn mi prozradila, že dva dny před příjezdem Roberta Morena volal někdo na recepci, aby si ověřil, že rezervace platí. Byl to muž s americkým přízvukem. Recepční to připadalo zvláštní, protože zhruba hodinu předtím jí ze stejného důvodu telefonoval Morenův osobní strážce. Kdo byl tedy onen druhý volající – muž, který se v Americe nacházel nebo z ní pocházel – a proč se tak zajímal o Morenův příjezd?“

„Sehnal jste jeho číslo?“

„Předčíslí prý bylo americké. Ale celé číslo se mi nepodařilo zjistit. Nebo mi přesněji řečeno doporučili, abych se ho nesnažil zjišťovat. Druhá zpráva je ta, že den před střelbou navštívil hotel nějaký muž a kladl personálu otázky. Bavil se s pokojskou o apartmá, ve kterém señor Moreno bydlel, vyptával se, jestli jsou zahradníci pravidelně venku, jestli jsou v apartmá záclony, kde bydlí Morenův strážce, kdy oba odcházejí z pokojů a kdy se vracejí. Předpokládám, že to byl tentýž člověk, který předtím telefonoval na recepci, ale jistotu samozřejmě nemám.“

„Získal jste jeho popis?“

„Běloch, zhruba třicet let, nakrátko ostříhané vlasy světle hnědé barvy. I on měl americký přízvuk. Podle pokojské měl štíhlou, sportovní postavu. Působil prý dojmem vojáka.“

„Tak to je on. Nejdřív do hotelu zavolal, aby se ujistil, že Moreno opravdu přijede. A den před střelbou hotel osobně navštívil, aby zmapoval cílovou zónu. Vypátrali jste jeho auto? Nebo další detaily?“

„Ne, bohužel ne.“

Píp.

Rhyme uslyšel na lince táhlý zvuk a pomyslel si: Sakra, napíchla nás NZOS.

Poitier nicméně řekl: „Už mi zbývá posledních pár minut. To pípnutí mě varuje, že se mi na kartě brzy vyčerpá kredit.“

„Zavolám vám zpátky…“

„Stejně už musím končit. Doufám, že to…“

„Počkejte ještě, prosím vás,“ řekl Rhyme naléhavě. „Povězte mi něco o místě činu. Předtím jsem se vás ptal na tu kulku.

Ta kulka je klíčem k celému případu…

Chvíle ticha. „Odstřelovač vypálil tři rány z opravdu velké vzdálenosti, více než tisíc pět set metrů. Dvě kulky minuly cíl a zdeformovaly se o betonovou zeď vedle pokoje. Kulka, která usmrtila Morena, zůstala v podstatě nedotčená.“

„Jedna kulka?“ Rhyme byl zmatený. „Ale co ostatní oběti?“

„Ty zastřeleny nebyly. Náraz kulky byl velice silný. Zasáhla okno a zasypala všechny přítomné sklem. Strážce a reportér, který dělal s Morenem rozhovor, utrpěli mnoho řezných ran a vykrváceli, než se dostali do nemocnice.“

Kulka za milion dolarů.

„A co nábojnice?“

„Požádal jsem tým ohledávačů, aby prohledali místo, odkud vrah střílel. Jenže…“ Poitier ztlumil hlas. „Jenže jsem samozřejmě velmi mladý a oni mi řekli, že se s tím nebudou obtěžovat.“

„Nebudou se obtěžovat?“

„To místo je prý špatně přístupné – jedná se o skalnaté pobřeží, kde by se hledalo obtížně. Protestoval jsem, jenže pak padlo rozhodnutí, že se případ nebude dál vyšetřovat.“

„Můžete ho ohledat sám, desátníku. Povím vám, jak najdete místo, ze kterého pachatel střílel,“ nadhodil Rhyme.

„Jenže ten případ je odložený, jak už jsem řekl.“

Píp.

„Stačí se zaměřit na jednoduché věci. Odstřelovači po sobě zanechávají hromadu stop, i když jsou sebeopatrnější. Moc času vám to nezabere.“

Píp, píp…

„Nemůžu, kapitáne. Ta pohřešovaná studentka se pořád nenašla a…“

„Dobře, desátníku,“ vyhrkl Rhyme, „ale aspoň mi prosím vás pošlete vyšetřovací spis, fotky a pitevní protokoly. A rád bych měl taky k dispozici svršky obětí. Především boty. A… tu kulku. Tu kulku opravdu chci. Záznamy o držení budeme vyplňovat velmi svědomitě.“

Chvíle ticha. „Eh, kapitáne, je mi líto, ale ne. Musím končit.“

Píp, píp, píp…

Poslední, co Rhyme slyšel, než linka ohluchla, bylo naléhavé zahoukání automatu a hlas velmi opilého turisty: „Supr, supr. Je ti jasný, žes právě vyplázl dvě stovky, abys vyhrál zasraných devětatřicet dolarů?“

23. kapitola

Tu noc leželi Rhyme a Sachsová v jeho posteli SunTec, která spočívala v plně vodorovné poloze.

Sachsová už Rhyma ujistila, že postel je nevýslovně pohodlná, což jí musel Rhyme věřit, poněvadž on sám cítil jen hladký povlak polštáře. A ten byl shodou okolností přímo přepychový.

„Koukej,“ zašeptala Sachsová.

V patře těsně za oknem Rhymovy ložnice se na římse mihlo cosi, co se dalo v soumraku jen špatně rozeznat.

Poté se zvedlo pírko a odplulo z dohledu. A další.

Čas večeře.

Sokoli stěhovaví bydleli na této nebo i jiných římsách Rhymova domu už od doby, co ho Rhyme koupil. Nesmírně ho těšilo, že si k uhnízdění vybrali právě jeho příbytek. Jako vědec zásadně nevěřil na znamení, předtuchy nebo nadpřirozeno, ovšem na symbolech neviděl nic špatného. A tyto ptáky považoval za symbol, za předobraz sebe sama, a zejména přitom kladl důraz na fakt, který většina lidí nezná: totiž že když sokoli útočí, jsou v podstatě nehybní. Mění se v padající hroudu svalstva s nohama vystrčenýma dozadu a aerodynamicky složenými křídly. Řítí se rychlostí přes tři sta kilometrů v hodině a kořist zabíjejí nárazem, nikoliv trháním či klováním.

Nehybní, a přesto draví.

Do vzduchu se vzneslo další peříčko a sokolí pár usedl k hlavnímu masitému chodu. Představoval ho vypasený a lehkovážný holub. Sokoli jsou obvykle denní tvorové a loví až do soumraku, avšak ve městě se často mění v noční živočichy.

„Ňam,“ prohodila Sachsová.

Rhyme se zasmál.

Sachsová se k němu přitiskla a on ucítil bohatou vůni jejích vlasů. A taky malou špetku šamponu s květinovým aromatem. Na parfémy Amélie Sachsová nebyla. Zvedl pravou ruku a přitáhl si její hlavu blíž k sobě.

„Budeš to ještě zkoušet?“ zeptala se Amélie. „S Poitierem?“

„Zkusím to. Připadal mi skálopevně rozhodnutý, že už nám nepomůže. Jenže vím, jak je rozčarovaný, že ho nenechali pokračovat ve vyšetřování.“

„Co je tohle za případ?“ utrousila Sachsová.

„A jaký je to vůbec pocit dělat někomu sekretářku, Sachsová?“ zašeptal Rhyme. „Nebudeš u toho chtít zůstat?“

Sachsová se hlasitě rozesmála. „Jak že se jmenuje ta organizace, pro kterou pracuje kapitán Myers? Speciální služby?“

„Ty jseš policajtka. Myslel jsem, že to budeš vědět.“

„Nikdy jsem o nich neslyšela.“

Oba se odmlčeli. Po chvíli Rhyme ucítil, jak Sachsová na jeho rameni, které bylo naprosto zdravé, napětím tuhne.

„Poslouchám,“ vybídl ji.

„Víš, Rhyme, nemám z toho případu o nic lepší pocit než na začátku.“

„Mluvíš o tom, cos předtím řekla Nance? Že si nejsi jistá, jestli jsou Metzger a ten odstřelovač zrovna tím typem pachatelů, po kterých bychom měli pátrat?“

„Přesně tak.“

Rhyme přikývl. „Musím s tebou souhlasit, Sachsová. Ještě nikdy jsem neměl pochybnosti o vyšetřování, za celé ty roky ne. Moje případy totiž nikdy nebyly šedé. Zatímco tenhle šedý je. Ale musíš mít na paměti jednu věc, Sachsová. Jednu věc o nás.“

„Že to děláme dobrovolně.“

„Jo. Když budeme chtít, můžeme z toho vycouvat. Ať si Myers s Laurelovou najdou někoho jiného.“

Sachsová chvíli mlčela a ležela bez hnutí – přinejmenším podle toho, co Rhyme dokázal na svém těle cítit.

„Ale tys z toho případu neměla radost hned od začátku,“ pokračoval.

„To tedy neměla. A taky je pravda, že mám na jednu stranu pořád chuť se na to vykašlat. V tom případu je příliš mnoho věcí, které neznáme: kdo jsou hlavní aktéři, co se jim honí hlavou, jaké mají motivy.“

„Motiv nade vše.“

„A když mluvím o aktérech, mám tím na mysli nejen Metzgera a Brunse – nebo jak se to sakra jmenuje – ale i Nance Laurelovou a Billa Myerse.“ Sachsová chvíli mlčela a pak dodala: „Mám z toho špatný pocit, Rhyme. Vím, že ty na tyhle věci nevěříš. Jenže ty jsi většinu kariéry ohledával místa činu. Zatímco já dělala na ulici. A vím, že předtuchy existují.“

Poslední věta mezi nimi zůstala viset asi minutu, během níž oba pozorovali, jak se sokolí samec zvedá a rozpíná svá křídla. Sokoli nejsou velcí, ale při pohledu zblízka vypadal pohyb samce nesmírně majestátně, stejně jako jeho krátký, ale soustředěný pohled do pokoje. Sokolí zrak je úžasný: kořist dokážou zahlédnout na vzdálenost několika kilometrů.

Symboly…

„Ty v něm chceš pokračovat, viď?“ zeptala se Sachsová.

„Rozumím tvým argumentům, Sachsová,“ odpověděl Rhyme. „Jenže pro mě je to prostě uzel, který se musí rozplést. Nemůžu ho nechat tak. Ale ty do toho se mnou jít nemusíš.“

Tentokrát Sachsová zašeptala bez sebemenší odmlky: „Ne, já budu s tebou, Rhyme. Ty a já. My dva patříme k sobě.“

„Dobře. A teď jsem…“

Jeho slova náhle utichla, protože mu Sachsová zakryla ústa vlastními rty a začala ho hladově, téměř zoufale líbat. Přikrývky letěly dolů, ona se na něj překulila a chytila ho za hlavu. Rhyme cítil její dotyky na týlu, na uších i na tvářích. Její prsty byly chvíli pevné a pak zase měkké. A znovu pevné. Hladila ho po krku, hladila ho po spánku. Rhyme přesunul rty k jejím vlasům a poté k citlivému bodu za uchem, odkud sjel k bradě, znovu se vrátil k ústům a tam už setrval.

Svou nedávno rozpohybovanou paži používal Rhyme k ovládání srovnávacího mikroskopu Bausch + Lomb, k telefonování, k práci na počítači nebo k manipulaci s analyzátorem hustotního gradientu. Zatím ji však nikdy nepoužil k tomuhle: přivinul si Sachsovou blíž k sobě, ještě blíž, chytil horní díl jejího hedvábného pyžama a jemně jí ho přetáhl přes hlavu.

Napadlo ho, že kdyby se opravdu snažil, dokázal by si poradit i s knoflíky, avšak naléhavost situace velela nedělat to.

ČÁST III

Úterý 16. května

CHAMELEON

24. kapitola

Rhyme vyjel z obývacího pokoje svého domu na mramorovou dlažbu u hlavního vchodu.

Jeho doktor Vic Barrington, specialista na poranění páteřní míchy, vyšel z pokoje za ním, načež Thom zavřel dveře a k oběma mužům se připojil. Model, v němž lékař navštěvuje pacienta doma, pocházel z jiné éry, ne-li z jiné dimenze, avšak v situacích, kdy je vzhledem k povaze zranění daleko jednodušší, aby hora přišla k Mohamedovi, volí lepší lékaři právě tuto formu.

Barrington však byl v mnoha směrech netradiční lékař. Jeho lékařskou brašnu tvořil batůžek Nike a z nemocnice sem přijel na kole.

„Díky, že jste přijel takhle brzy,“ řekl mu Rhyme.

Bylo půl sedmé ráno.

Rhymovi se doktor zamlouval, a tak se rozhodl, že ho nechá žít a potlačí nutkání zeptat se ho, jak včera dopadlo to „něco v nemocnici“, kvůli kterému musel odložit jejich schůzku. Kteréhokoliv jiného lékaře by si Rhyme patřičně vychutnal.

Barrington před chvílí dokončil závěrečné testy před operací naplánovanou na šestadvacátý květen. „Nechám ještě provést rozbor krve a prohlédnu si výsledky, ale zatím nemám žádný náznak, že by se za poslední týden cokoliv změnilo. Krevní tlak je velmi dobrý.“

Toto byl postrach všech pacientů s těžce zasaženou páteřní míchou: záchvat autonomní dysreflexie mohl během několika minut prudce zvýšit krevní tlak a způsobit mrtvici a smrt, pokud okamžitě nezasáhl lékař nebo ošetřovatel.

„Kapacita plic je při každé mé návštěvě lepší a přísahám, že máte víc síly než já.“

Barrington byl otevřený až na půdu, a když mu tedy Rhyme položil následující otázku, věděl, že na ni dostane poctivou odpověď: „Jakou mám šanci?“

„Že znovu rozpohybujete pravou paži a dlaň? Téměř sto procent. Šlachové štěpy a elektrody jsou naprosto spolehlivé a…“

„Ne, tohle jsem nemyslel. Mluvím o pravděpodobnosti, že tu operaci přežiju a že mě nepotká nějaký katastrofální obrat k horšímu.“

„Aha, tak to je trochu něco jiného. Na tohle vám dám devadesát procent.“

Rhyme se nad tím zamyslel. Věděl, že mu zákrok neprovede nic s nohama – ty už nemohlo napravit nic, přinejmenším v příštích pěti až deseti letech. On sám však zastával názor, že v případě zranění podobných tomu jeho jsou klíčem k návratu do normálního života ruce a paže. Nikdo se nepozastaví nad člověkem na vozíku, pokud tento člověk dokáže zvednout vidličku a nůž nebo si s někým podat ruku. Když však vedle sebe potřebujete mít někoho, kdo vás bude krmit a utírat vám bradu, pak už pouhá vaše přítomnost šíří do okolí napětí a rozpaky.

A ti, kdo se nedívají jinam, na vás pro změnu účastně civí. Chudáčku, chudáčku.

Devadesát procent… Slušné číslo na to, aby si člověk nechal vrátit velkou část života.

„Tak pojďme do toho,“ prohlásil Lincoln Rhyme.

„Pokud se mi na vaší krvi nebude něco líbit, tak se vám ozvu, ale nepředpokládám to. Takže ponecháme termín šestadvacátého května. Týden po zákroku můžete začít s rehabilitací.“

Rhyme podal lékaři ruku. Když se poté Barrington obracel k východu, kriminalista ho znovu oslovil: „Jo, ještě jedna věc. Můžu si dát večer před operací panáka nebo dva?“

„Lincolne,“ ozval se Thom. „Chceš být přece před zákrokem v nejlepší možné kondici.“

„Ale chci být taky v dobré náladě,“ zabručel Rhyme.

Neurochirurg se zatvářil zamyšleně. „U podobných operací se alkohol nedoporučuje osmačtyřicet hodin před zákrokem… Ale základní orientační pravidlo zní: od půlnoci před termínem operace nesmí nic do žaludku. Co se do něj dostane předtím, tím bych se příliš neznepokojoval.“

„Děkuju, doktore.“

Když Barrington odešel, zajel Rhyme do laboratoře a prohlédl si tabule. Sachsová na ně právě dopisovala informace, které jim včera večer poskytl Mychal Poitier. Vzala si na to tlustší fixu, aby zvýraznila čerstvější informace.

Rhyme na tabule chvíli upřeně hleděl. A pak vykřikl: „Thome!“

„Tady jsem.“

„Já myslel, že jsi v kuchyni.“

„Nejsem v kuchyni. Jsem tady. Co si přeješ?“

„Potřebuju, abys mi někam zavolal.“

„S radostí,“ reagoval ošetřovatel. „Ale myslel jsem, že teď radši telefonuješ sám.“ Pohlédl na Rhymovu funkční ruku.

„Telefonuju rád. Ale nerad čekám na spojení. A mám takový pocit, že bych se tomu teď nevyhnul.“

„Takže v podstatě mám za tebe vystát frontu,“ shrnul to Thom.

Kriminalista se na okamžik zamyslel. „To je řečeno velmi výstižně, byť nepříliš kulantně.“

Vražda Roberta Morena

Aktualizované informace jsou psány tučnou fixou

Místo činu 1

Apartmá 1200, hotel South Cove Inn, ostrov New Providence, Bahamy („Pokoj smrti“)

9. květen

Oběť č. 1: Robert Moreno

– Příčina smrti: střelná rána do prsou

– Doplňující informace: Moreno, 38 let, občan USA, vystěhovalec žijící ve Venezuele. Výrazně antiamerické postoje. Přezdívka: „Posel pravdy“. Plánoval „úplně zmizet ze světa“, 24. května. Možná spojitost s teroristickým incidentem v Mexiku 13. května, údajně hledal někoho, kdo by na ten den „sehnal dost velkou bombu“

– Strávil tři dny v NY, 30. duben – 2. květen. Důvod?

1. května používal luxusní taxislužbu Elite Limousines

Řidič Tash Farada (pravidelný řidič Vlad Nikolov byl nemocný. Probíhá jeho lokalizace)

Zrušil účty v American Independent Bank and Trust, pravděpodobně také v dalších bankách

Na rohu Lexington Avenue a 52. ulice naložil do auta ženu jménem Lydia, která ho celý den doprovázela. Prostitutka? Zaplatil jí? Probíhá dotazování svědků za účelem identifikace

Důvod antiamerických postojů: nejlepšího přítele zabili při invazi do Panamy v roce 1989 američtí vojáci

Morenova poslední cesta do USA. Nikdy se nehodlal vrátit

Schůzka na Wall Street. Účel? Místo?

Oběť č. 2: Eduardo de la Rua

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran od skla rozstříštěného výstřelem

– Doplňující informace: novinář, dělal rozhovor s Morenem. Narozen v Portoriku, bydlel v Argentině

Oběť č. 3: Simon Flores

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran od skla rozstříštěného výstřelem

– Doplňující informace: Morenův tělesný strážce. Brazilský občan, bydlel ve Venezuele

Podezřelý č. 1: Shreve Metzger

– Ředitel Národní zpravodajské a operační služby

– Duševně labilní? Problémy se zvládáním vzteku

– Manipuloval s důkazy, aby v rozporu se zákonem schválil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu?

– Rozvedený. Diplom z práv, Yaleova univerzita

Podezřelý č. 2: Odstřelovač

– Krycí jméno: Don Bruns

– Informační služby provádějí sběr dat o Brunsovi

Výsledek negativní

– Může být návštěvníkem hotelu South Cove Inn z 8. května. Běloch, věk kolem 35 let, nakrátko ostříhané vlasy světle hnědé barvy, americký přízvuk, štíhlá sportovní postava, „vojenské“ vzezření. Dotazoval se na Morena

– Může být osobou s americkým přízvukem, která 7. května telefonovala do hotelu South Cove Inn, aby se utvrdila, že Moreno skutečně přicestuje. Telefonní číslo mělo americké předčíslí

– Hlasový otisk k dispozici

Zpráva z místa činu, pitevní protokol, další detaily později

– Zvěsti, že za úmrtím obětí stojí drogové kartely. Pokládáno za nepravděpodobné

Místo činu 2

Střelecké hnízdo Dona Brunse, přibližně 2000 metrů od Pokoje smrti, ostrov New Providence, Bahamy

9. květen

Zpráva z místa činu později

Doplňující vyšetřování

Identifikace informátora

– Neznámý subjekt, který vyzradil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu

– Zasláno z anonymního e-mailu

– E-mail putoval přes Tchaj-wan, Rumunsko a Švédsko. Byl odeslán z veřejné wi-fi sítě v New Yorku nebo okolí, aniž prošel přes vládní servery

– Použit starý počítač, pravděpodobně iBook z doby před deseti lety – buď model „Clamshell“, dvoubarevná kombinace bílé a jedné syté barvy (například zelené nebo mandarinkové), případně tradiční model s grafitovým povrchem, ale mnohem tlustší než dnešní notebooky

Osoba v sedanu světlé barvy sledovala det. A. Sachsovou

– Značka a model vozu nestanoveny

25. kapitola

Shreve Metzger se vrátil ze suterénu, kde sídlilo technické oddělení NZOS neboli „čmuchalové“, do nejvyššího patra.

Když procházel chodbami, všiml si, že před ním někteří zaměstnanci uhýbají očima nebo náhle odbočují na toalety, přestože je evidentně nepotřebují použít. Znovu si vzpomněl, co se právě dozvěděl o vyšetřování od svých lidí, kteří používali velmi důmyslné metody sběru zpravodajských dat – jejich postupy byly o to působivější, že oficiálně neexistovaly. (NZOS neměla na území Spojených států žádné policejní pravomoci, takže nemohla odposlouchávat telefonáty, prohledávat lidem elektronickou poštu nebo se jim nabourávat do počítačů. Na což však měl Metzger dvě slova: zadní vrátka.)

Když se před ním další zaměstnanci raději včas vytratili, aby nepřišli k úrazu, přistihl se Metzger, že jeho myšlenky zabloudily jinam. V hlavě teď slyšel hlasy – ne, ne takové hlasy, spíš to byly vzpomínky nebo útržky vzpomínek.

Vyberte si nějaký obraz vašeho vzteku. Nějaký symbol. Metaforu.

Jistě, doktore. Co mi doporučujete?

To není na mně, Shreve. Vybrat si musíte vy. Někteří lidé si vyberou zvíře, jiní padouchy z televizních pořadů, ještě jiní řeřavé uhlíky.

Řeřavé uhlíky? pomyslel si. A najednou to šlo ráz naráz. Před očima mu vytanul obraz rozzuřené bestie. Vzpomněl si na jeden incident, který se mu přihodil na venkově za New Yorkem, než jako adolescent začal hubnout. Stál tehdy u podzimního táboráku na pozemku střední školy a plaše vnímal přítomnost dívky stojící vedle něj. Kolem nich se převaloval dým. Byla nádherná noc. Pod záminkou, že se vyhýbá dýmu, se Metzger přitiskl k dívce o něco blíž. Usmál se a řekl jí: „Ahoj.“ A ona na to: „Nechoď moc blízko k ohni. Máš v sobě tolik tuku, že bys chytl plamenem.“ A odkráčela pryč.

Historka jako dělaná pro psychiatra. Doktor Fischer z ní byl nadšený ještě víc, než když se mu Metzger svěřil, že jakmile nařídí něčí smrt, vztek na chvíli odezní.

Takže to bude „Dým“ s velkým „Dé“… Dobrá volba, Shreve.

Když se Metzger blížil ke své kanceláři, všiml si, že Ruth už je uvnitř a stojí nad jeho pracovním stolem. Za normálních okolností by Metzgerovi vadilo, že mu někdo bez dovolení nakukuje do osobního prostoru. Ruth to však měla ve většině případů povoleno. Kvůli ní Metzger ani jednou nevybuchl vzteky, což se o většině jeho spolupracovníků v NZOS rozhodně říct nedalo. Téměř na každého se čas od času utrhl, zaječel na něj nebo vztekle mrštil zprávou či diářem, ačkoliv ve většině případů nemířil na objekt svého rozezlení. Před Ruth se mu to však nikdy nestalo. Snad se to dalo připsat faktu, že Ruth byla jeho blízká spolupracovnice. Pak si ovšem uvědomil, že tahle hypotéza nefunguje: Lucinda, Katie a Seth k němu měli ještě blíž, a přesto před nimi nesčetněkrát ztratil nervy, důkazem čehož byl rozvodový list a vzpomínky na ustrašené oči a slzy.

Možná Ruth unikala jeho běsu jednoduše proto, že nikdy neudělala nic, čím by ho naštvala.

I tato teorie však kulhala na obě nohy. Metzgera dokázala rozlítit už pouhá představa, že ho někdo naštve, případně očekávání, že k tomu dojde. V hlavě mu stále vířila ta slova – věty, které si v neděli večer připravil pro případ, že ho cestou z Katiina fotbalového utkání zastaví dopravák.

Ty podělanej modrej chcípáku… Tady je můj průkaz federálního zaměstnance. Jednám v zájmu národní bezpečnosti a ty mi v tom bráníš. Právě jsi přišel o práci, kamaráde…

Ruth ukázala na jakýsi spis, který mu zřejmě právě položila na stůl. „Dokumenty z Washingtonu,“ ohlásila. „Jen k vašim rukám.“

Samozřejmě dotazy na Morena a na to, jak jsme to zvorali. Zatraceně, ti jsou ale rychlí, tihleti zasraní byrokratičtí žraloci. Ve Washingtonu se jim to mluví: sedí si v klimatizovaných kancelářích, spekulují a mudrují.

O životě na frontových liniích nemají Čaroděj a jeho kamarádíčkové ani páru.

Nadechl se.

Vztek pomalu, pomalounku ustoupil.

„Díky.“ Převzal dokumenty ozdobené sytě červeným pruhem. Hodně se podobaly samostatné drobné obálce obsahující formuláře, které musel vyplnit, když posílal Setha na tábor v Massachusetts a doprovázel ho do letadla. „Neboj, určitě se ti nebude stýskat,“ ujistil tehdy desetiletého chlapce, který se nejistě rozhlížel po okolí. Teprve později si Metzger uvědomil, že je to právě naopak a že se chlapec chová zasmušile, poněvadž je stále v otcově doprovodu. Jakmile ho Metzger předal do péče letušky, začal být Seth čilý a spokojený.

Hlavně že se zbavil časované bomby zvané rodič.

Metzger roztrhl obálku a vytáhl z náprsní kapsy brýle na čtení.

Zasmál se. Takže se pletl. V dokumentu byla jen zpravodajská hodnocení několika potenciálních budoucích RSSÚ. Tohle byla další věc, kterou způsoboval Dým: nutil ho dělat unáhlené závěry.

Metzger letmo prohlédl stránky a měl radost, že se zpravodajské informace týkají právě mise proti Baranimu Rashidovi, po Morenovi další prioritní položce ve frontě NZOS.

Bože, jak moc po Rashidovi prahl. Zoufale ho chtěl zničit.

Odložil zprávy a podíval se na Ruth. „Máte dnes odpoledne to jmenování, že?“ dotázal se.

„Ano, mám.“

„Určitě proběhne dobře.“

„Taky jsem si jistá.“

Ruth se posadila za svůj stůl, který byl ozdobený fotografiemi její rodiny – dvěma dospívajícími dcerami a druhým manželem. Její první choť padl v první válce v Perském zálivu. Ten současný býval také voják, ale utrpěl zranění a dlouhé měsíce pobýval v neútulné nemocnici pro válečné veterány.

Jaké oběti někteří lidé této zemi přinášejí a jak málo uznání za to sklízejí…

Čaroděj by si s ní měl promluvit a dozvědět se, čeho všeho se Ruth pro Ameriku vzdala – života jednoho chotě, zdraví druhého.

Metzger se posadil a začal číst hodnotící zprávu, jenže po chvíli zjistil, že se nemůže soustředit. Pořád v něm hlodala ta záležitost s Morenem.

Už jsem to obvolal. Don Bruns o tom případu samozřejmě ví. A taky pár dalších lidí. Už… na tom pracujeme…

Všechny tyto aktivity byly samozřejmě veskrze nezákonné, ale zároveň běžely dobře. Dým se malinko rozptýlil. Metzger požádal Ruth, ať mu sežene Spencera Bostona, a pustil se do čtení šifrovaných textových zpráv o snaze překazit vyšetřování.

O pár minut později se Boston dostavil do kanceláře. Jako vždy měl na sobě oblek i kravatu. Jako by zpravodajci ze staré školy dodnes dodržovali konvence v oblékání. Vstoupil do místnosti a instinktivně za sebou zavřel dveře. Než těžký dubový panel zaklapl, všiml si Metzger na zlomek vteřiny, že Ruth upřeně hledí do kanceláře.

„Tak co máš?“ zeptal se šéf NZOS.

Spencer Boston se posadil a odstranil si z kalhot smítko, z něhož se nakonec vyklubal žmolek. Přestal za něj tahat, než si z nohavice vypárá nit. Zdálo se, že toho moc nenaspal, což mu vzhledem k věku propůjčovalo ztrhaný výraz. A jak asi vypadám já, do prdele práce? pomyslel si Metzger a promnul si bradu, aby zjistil, jestli se nezapomněl oholit. Nezapomněl.

Navzdory Metzgerově pověsti se Boston nikdy nerozpakoval sdělovat mu špatné zprávy. Vydržování informátorů ve Střední Americe zocelí člověka natolik, že ho pak těžko může rozhodit věkem mladší úředník, jakkoliv je rozběsněný. A tak i nyní Boston klidným hlasem odpověděl: „Nic, Shreve. Nemám vůbec nic. Zkontroloval jsem všechna přihlášení k souborům, které se toho příkazu k zabití týkají. A taky všechny odchozí e-maily, FTP servery a uploadovací servery – naši lidi od počítačový bezpečnosti všechno důkladně prošťárali. A taky bezpečáci v Homesteadu na Floridě. Kromě lidí uvedených na seznamu nikdo nic nestahoval. To znamená, že to někdo čmajzl nejspíš přímo ze stolu tady, ve Washingtonu nebo na Floridě, vynesl to ven a okopíroval si to, případně to naskenoval – buď doma, nebo někde ve FedExu.“

„Ve FedExu. Ježíšmarjá.“

Administrativní ředitel pokračoval: „A tak jsem se vrátil o něco nazpátek a prohlédl jsem si prověrková hodnocení zdejších zaměstnanců. Nikde jsem neobjevil jediný náznak, že by někdo mohl mít problém s misemi RSSÚ. Většina našich lidí přece věděla, čím se zabýváme, než k nám nastoupili.“

NZOS vznikla po 11. září 2001 převážně za účelem provádění takzvaných „cílených nápravných operací“, jak zněl oficiální vzletný název, a také dalších extrémních operačních aktivit, jako byly únosy, podplácení a různé jiné špinavé triky. Zdejší specialisté měli většinou za sebou vojenskou službu a během své kariéry před vstupem do NZOS běžně zabíjeli lidi. Zdálo se nemyslitelné, že by kterýkoliv z nich šel najednou do sebe a pokusil se překazit Metzgerovu operaci. A pokud šlo o další personál, měl Boston pravdu: většina uchazečů věděla, čím se organizace zabývá, než podepsali pracovní smlouvu.

Ledaže někdo z nich vstoupil do NZOS právě proto. Jako krtek. Zakuklený záškodník. Opovrženíhodné.

„Musíme hledat dál,“ prohlásil Metzger. „A hlavně už proboha nesmí dojít k dalšímu úniku informací. Už takhle toho ví ten zrádce příliš.“

Řeč à la Čaroděj.

Boston svraštil bílé obočí. „Ale oni…,“ zašeptal. „Nesmete nás to, že ne?“

Metzger si bolestně uvědomoval, že nemá nejmenší tušení, co se teď honí hlavou lidem ve Washingtonu, protože po úvodním telefonátu už s jejich nejvyšším představitelem nemluvil.

Ukazuje se, že se ve výboru pro zpravodajské služby rozpoutaly diskuse o rozpočtu. Zničehonic. Nechápu proč…

„Kristepane, Shreve. To by přece nešlo. Na tento typ práce jsme ideálně uzpůsobení.“

To byla pravda. Jenže zjevně nebyli ideálně uzpůsobení na to, aby o tomto typu práce dokázali mlčet.

Což už Metzger nedodal.

„Co dalšího o tom vyšetřování víš?“ dotázal se Boston. „A o policii?“

Metzger zpozorněl. „Moc toho není,“ řekl. „Dál podnikáme obranná opatření. Pro všechny případy.“ Zabrousil pohledem na červený magický telefon, který shodou okolností obsahoval kapsli s kyselinou schopnou rozleptat během několika vteřin paměťovou kartu. Displej nezobrazoval žádné nové zprávy.

Šéf NZOS vydechl úlevou. „Faktem je, že to podle mě nejde příliš rychle. Mám jména vyšetřovatelů a prověřil jsem je. Policie používá minimum vlastních lidí, aby to udržela pod zámkem – rozhodně nejde o standardní operaci. Nechtějí dělat rozruch. Vlastně se v tom angažuje jen státní zástupkyně Nance Laurelová, dva další vyšetřovatelé a pár lidí z podpůrného týmu. Hlavní vyšetřovatelkou je nějaká Amélie Sachsová, a teď se podrž: tím druhým je konzultant jménem Lincoln Rhyme. Před časem odešel z činné služby. Vyšetřování vedou z jeho domu v Upper West Side. Ne z policejního ústředí, nýbrž z jeho soukromé rezidence.“

„Rhyme, moment. O tom už jsem slyšel,“ řekl Boston a zamračil se. „Je slavný. Viděl jsem o něm nějaký pořad. Je to nejlepší soudní kriminalista v zemi.“

Metzger to samozřejmě věděl. Rhyme byl oním „druhým vyšetřovatelem“, o němž se zmiňovalo včerejší hlášení zpravodajců. „Já vím. Ale je od krku dolů ochrnutý.“

„Co na tom záleží?“

„Kde je místo činu, Spencere?“

„Jo aha. Na Bahamách.“

„Takže co ten chlap udělá? Bude válet sudy v písku a hledat tam nábojnice a otisky pneumatik?“

26. kapitola

„Tak tohle je Karibik.“

S rukou na joysticku svého jablkově červeného invalidního vozíku vyjel Lincoln Rhyme z východu Letiště Lyndena Pindlinga v Nassau do podnebí, které bylo teplejší a vlhčí než všechno, co si za posledních několik let pamatoval.

„Člověku to až bere dech,“ prohlásil. „Ale líbí se mi to.“

„Zpomal, Lincolne,“ varoval ho Thom.

Rhyme však o něčem takovém nechtěl ani slyšet. Byl jako dítě o Štědrém večeru. Poprvé po mnoha letech se ocitl v cizí zemi. Vzrušovala ho přitom nejen vyhlídka cesty samotné, ale i jejího možného výsledku v podobě získání konkrétních fyzických důkazů v Morenově případu. K rozhodnutí, že se vypraví na Bahamy, ho vedlo něco, co se téměř styděl přiznat: intuice, ta slabomyslná kravina, o níž Amélie Sachsová neustále řečnila. Měl zkrátka pocit, že jedinou možností, jak se dostat k té kulce za milion dolarů i ostatním důkazům, je najet s vozíkem přímo před desátníka Mychala Poitiera a požádat ho o ně. Osobně.

Rhyme věděl, že desátníka opravdu trápí smrt Roberta Morena i skutečnost, že z něj jeho nadřízení udělali pěšce na šachovnici, aby jeho prostřednictvím zahráli případ do autu.

Nenašel byste jedinou inspekci ani licenční řízení, které bych neprovedl včas, důkladně a poctivě…

Rhyme proto nepředpokládal, že bude příliš těžké přesvědčit Poitiera, aby jim pomohl.

A tak Thom začal páchat harakiri sestávající z nekonečného čekání na telefonních linkách leteckých společností a hotelů – kde si musel vyslechnout spoustu mizerné hudby, jak si neopomněl několikrát postěžovat – aby Rhymovi rezervoval letadlo a motel, kterýžto úkol komplikoval fakt kriminalistova postižení.

Nakonec to však nebylo tak složité, jak si mysleli.

Když člověk cestuje jako kvadruplegik, musí se samozřejmě poprat s různými problémy – potřebuje u sedadla speciální vozík, určité zvláštní polštáře, musí řešit přepravu svého elektrického vozíku Storm Arrow nebo praktické otázky spojené s vyměšováním během letu.

Nakonec však cesta nebyla tak zlá. Z pohledu Úřadu pro bezpečnost dopravy jsou všichni lidé imobilní, všichni jsou pouhými předměty, bágly, s nimiž se manipuluje sem a tam podle rozmaru úředníků. Rhyme se nakonec cítil lépe než většina jeho spolucestujících, kteří byli zvyklí na to, že jsou mobilní a nezávislí.

Když v přízemní hale letiště čekali na zavazadla, zajel Rhyme na okraj chodníku plného turistů a místních, kteří spěchali do aut, taxíků a minivanů. Podíval se na malý záhon plný květin, z nichž některé ještě nikdy neviděl. Botanika ho nezajímala z estetických důvodů, ale flóra byla mimořádně užitečná v kriminalistické praxi.

A taky slyšel, že se na Bahamách dělá výtečný rum.

Vrátil se k telefonujícímu Thomovi, zavolal Sachsové a nechal jí vzkaz. „Dojel jsem v pořádku. Já…“ Otočil se, protože ze sebou uslyšel pronikavé zavřeštění. „Kristepane, to jsem se vyděsil. Je tady papoušek. A mluví!“

V kleci, kterou na letišti nechala umístit jakási místní turistická komise, se podle cedulky nacházel amazoňan kubánský bahamský. Hlučný šedý pták se sytě zeleným ocasem právě říkal: „Ahoj! Nazdar! Hola!“ Rhyme natočil několik pozdravů pro Sachsovou.

Když se znovu nadechl vlhkého prosoleného vzduchu, ucítil nakyslé aroma a uvědomil si, že je to kouř. Co se tu pálí? Nikdo se tím zjevně nenechával vyvést z míry.

„Mám bágly,“ ozval se za nimi hlas.

Strážník newyorské policie Ron Pulaski – štíhlý světlovlasý mladík – vezl na vozíku jejich zavazadla. Neočekávali, že se na Bahamách zdrží dlouho, ale vzhledem ke svému stavu potřeboval Rhyme výstroj. Spoustu výstroje. Léky, katetry, hadičky, dezinfekci, vzduchové polštáře proti proleženinám, které by mohly vést k infekci.

„Co to je?“ zeptal se Rhyme, když Thom vytáhl z jedné brašny malý batůžek a pověsil ho na opěradlo jeho invalidního vozíku.

„To je přenosný respirátor,“ odpověděl Pulaski.

„Na baterie,“ dodal Thom. „Kyslíková dvojlahev. Vydrží dvě hodiny.“

„Proč jsi to sem sakra vozil?“

„Tlak v kabině odpovídal nadmořské výšce dvou tisíc metrů,“ konstatoval ošetřovatel, jako by odpověď byla zřejmá. „Stres. Plus další tucet důvodů, proč nemůže být na škodu, když ho s sebou budeme mít.“

„Vypadám snad vystresovaně?“ zeptal se Rhyme nedůtklivě. Před několika lety se zbavil plicního ventilátoru a začal dýchat sám, což je u kvadruplegika jeden z největších možných úspěchů. Thom však zřejmě na jeho hrdinský výkon zapomněl – nebo ho chtěl zlehčit. „Tohle nepotřebuju.“

„Doufejme, že ne. Ale ublížíme něčemu, když ho vezmeme s sebou?“

Na to neměl Rhyme odpověď. Pohlédl na Pulaského. „A mimochodem to není respirátor. Respirace je výměna kyslíku za oxid uhličitý. A ventilace je vhánění plynu do plic. Takže je to ventilátor.“

Pulaski si povzdechl. „Jistě, Lincolne.“

Aspoň že se ten smrkáč zbavil otravného zlozvyku oslovovat Rhyma „pane“ nebo „kapitáne“.

„Záleží na tom?“ odvážil se mladý policista dodat.

„Samozřejmě že na tom záleží,“ obořil se na něj Rhyme. „Exaktnost je klíčem ke všemu. Kde je ta dodávka?“

Dalším z Thomových úkolů bylo sehnat na Bahamách vůz schopný přepravy tělesně postiženého. Aniž si odtrhl sluchátko od ucha, pohlédl na Rhyma. „Už zase čekám na lince.“

Konečně se mu podařilo někoho kontaktovat a o několik minut později už přijela k obrubníku poblíž stanoviště pro odjezd minibusů na plážová letoviska jejich dodávka. Bílý ford byl otlučený, měl zaprášená okna a smrděl starým cigaretovým kouřem. Pulaski naložil dozadu zavazadla, zatímco Thom podepsal formuláře a vrátil je štíhlému snědému chlapíkovi, který s dodávkou přijel. Následovala transakce s kreditní kartou a předání drobné hotovosti, načež řidič odkráčel po svých. Rhyme přemýšlel, jestli tu dodávku neukradl. Nakonec však usoudil, že je to vůči řidiči nefér.

Tohle je jiný svět, už nejsi na Manhattanu. Zachovej si otevřenou mysl.

Thom usedl za volant a vyrazili po dobře upravené dvouproudové silnici k Nassau. Provoz z letiště byl hustý, přičemž většinu vozového parku představovala starší americká auta, japonský dovoz, otlučené náklaďáky a minivany. SUV tady člověk prakticky nepotkal, což nebylo tak překvapivé v zemi, kde je drahý benzín a žádný sníh, led ani hory. Zvláštní bylo, že ačkoliv se tu jezdilo po levé straně, protože Bahamy jsou bývalou britskou kolonií, většina aut měla volant vlevo na americký způsob.

Během přesunu na východ viděl Rhyme podél silnice malé firmičky bez jediné cedule, která by naznačovala, co se v nich vyrábí nebo prodává, řadu neudržovaných parcel a také spoustu prodavačů ovoce a zeleniny, kteří měli zboží vzadu na autě, ale z nějakého důvodu nejevili o zákazníky příliš velký zájem. Dodávka projela také kolem několika velkých rozpínajících se sídel chráněných příjezdovou branou – vesměs však šlo o starší domy. Řada menších baráčků a chatrčí vypadala opuštěně; zřejmě padly za oběť hurikánům, pomyslel si Rhyme. Téměř všichni místní obyvatelé měli tmavou pleť. Většina mužů měla na sobě tričko nebo košili s krátkými rukávy bez manžety a na nohou džíny, volné látkové kalhoty nebo kraťasy. Ženy se oblékaly podobně, i když mnohé z nich chodily také v šatech se zářivými květovanými vzory.

„Jejda,“ vyhrkl Thom a prudce zabrzdil. Nakonec se mu podařilo minout kozu a nevysypat přitom jejich nádobíčko.

„Koukejte na to,“ řekl Pulaski a vyblejskl zvíře mobilním telefonem.

Thom poslouchal boha jménem GPS, a než dojeli do centra Nassau, odbočili z frekventované hlavní silnice a projeli kolem vápencových zdí staré pevnosti. Po pěti minutách jízdy nasměroval ošetřovatel starou dodávku, která se kvůli mizernému zavěšení kol houpala jako koráb, na parkoviště před skromným, ale dobře udržovaným motelem. Předali s Pulaským zavazadla portýrovi a ošetřovatel zamířil na recepci, aby je ubytoval a prohlédl si bezbariérové nájezdy. Když se vrátil, ohlásil Rhymovi, že jsou přijatelné.

„Tohle je součást Fort Charlotte,“ poznamenal Pulaski, když si přečetl ceduli vedle chodníčku vedoucího od motelu k pevnosti.

„Cože?“ zeptal se Rhyme.

„Fort Charlotte. Jakmile tuhle pevnost vybudovali, nikdo už nikdy na Bahamy nezaútočil. Nebo přesněji řečeno nikdy nezaútočil na ostrov New Providence, na kterém teď jsme.“

„Aha,“ nadhodil Rhyme bez zájmu.

„A koukejte na tohle,“ řekl Pulaski a ukázal na ještěrku, která nehnutě spočívala na zdi vedle hlavního vchodu.

„Anolis rudokrký,“ prohlásil kriminalista. „Americký chameleon. Je gravidní.“

„Cože je?“

„Těhotná. Evidentně.“

„Slovo ‚gravidní‘ znamená těhotná?“ informoval se mladý policista.

„Technický termín zní ‚obtěžkaná oplozenými vajíčky‘. Tedy těhotná.“

Pulaski se zasmál. „To si děláte legraci.“

„Legraci?“ zavrčel Rhyme. „Co je tak vtipného na ještěrce v naději?“

„Ne, myslel jsem, jakože jak to víte.“

„Protože jsem se chystal odjet na místo, kde to neznám, a co se píše v první kapitole mé knihy o soudní kriminalistice, zelenáči?“

„Píše se tam o pravidlu, že když ohledáváte místo činu, musíte znát geografii okolního prostředí.“

„Takže jsem potřeboval získat základní informace o zdejších geologických poměrech, flóře a fauně, které by mi mohly pomoct. Fakt, že sem po vybudování Fort Charlotte nikdo nepodnikl nájezd, je pro mě bezcenný, takže jsem se ho neobtěžoval učit. Zatímco ještěrky a papoušci, pivo Kalik a mangrovy by mohly být důležité. A tak jsem si o nich během letu četl. Cos četl ty?“

„Ehm, nějaký bulvár.“

Rhyme se ušklíbl.

Ještěrka zamrkala, otočila hlavou, ale jinak setrvávala bez hnutí.

Rhyme vytáhl z kapsy košile mobilní telefon. Poslední operace pravé paže a ruky byla docela úspěšná. Oproti končetinám zdravých lidí se jeho ruka pohybovala lehce neuměle, ale zároveň byl její pohyb natolik plynulý, že si náhodný kolemjdoucí vůbec nemusel rozdílu všimnout. Rhyme používal iPhone a po jeho koupi celé hodiny nacvičoval ezoterické umění přejíždět prsty po bezdotykovém displeji a otevírat aplikace. A protože si hlasové komunikace s elektronikou užil vzhledem ke svému postižení dost a dost, hlasového osobního asistenta Siri, který byl součástí jeho telefonu, se ani nedotkl. Raději vytáčel čísla prstem pomocí funkce posledních hovorů. Tak jako teď.

„Policie,“ ozval se ženský hlas se silným přízvukem, „co chcete ohlásit?“

„Ne, nechci nic ohlásit. Mohl bych mluvit s desátníkem Poitierem, prosím?“

„Okamžik, pane.“

Čekání na lince bylo milosrdně krátké. „Tady Poitier.“

„Desátník Poitier?“

„Přesně tak. Kdo volá, prosím?“

„Lincoln Rhyme.“

Následovalo dlouhé ticho. „Ano.“ Toto jediné slovo obsahovalo celou přehršli nejistoty a nervozity. Kasino bylo pro podobné rozhovory mnohem bezpečnější než vyšetřovatelova kancelář.

„Byl bych vám poskytl vlastní kreditní kartu,“ pokračoval Rhyme. „Nebo bych vám zavolal zpátky.“

„Stejně už jsem nemohl déle mluvit. A teď mám spoustu práce.“

„Ta pohřešovaná studentka?“

„Jistě,“ ozval se sytý baryton.

„Máte nějaké stopy?“

Nastala pauza. „Zatím ne. Už je to déle než čtyřiadvacet hodin. Ve škole ani v jejím zaměstnání o ní nic neslyšeli. Naposledy prý chodila s nějakým mužem z Belgie. Ten vypadá velice rozrušeně, ale…“ Nechal svá slova rozplynout jako kouř a dodal: „Takže vám bohužel nemůžu s vaším případem pomoci.“

„Rád bych se s vámi sešel, důstojníku.“

Zatím nejvýživnější ticho. „Sešel?“

„Ano.“

„Ale jak je to možné?“

„Jsem v Nassau. Navrhoval bych vám nějaké jiné místo než policejní ústředí. Můžeme se sejít, kde budete chtít.“

„Ale… já… Vy jste tady?“

„Mimo kancelář by to možná bylo lepší,“ zopakoval Rhyme.

„Ne. To není možné. Nemůžu se s vámi setkat.“

„Opravdu s vámi musím mluvit,“ naléhal kriminalista.

„Ne. Musím končit, kapitáne.“ V desátníkově hlase se ozývalo zoufalství.

„V tom případě přijedeme my k vám,“ prohlásil Rhyme rázně.

„Vy jste opravdu tady?“ zopakoval Poitier.

„Opravdu. Ten případ je důležitý. My ho bereme vážně.“

Rhyme si uvědomoval, že jeho narážka – „my ano, na rozdíl od Královské bahamské policie“ – je tvrdá. Stále však byl přesvědčený, že když se na Poitiera pořádně zatlačí, nakonec jim pomůže.

„Jak říkám, mám spoustu práce.“

„Přijmete nás?“

„Ne, to nejde.“

Ozvalo se cvaknutí, jak desátník zavěsil.

Rhyme pohlédl na ještěrku, pak se otočil k Thomovi a zasmál se. „Jsme v Karibiku, všude kolem je nádherná voda. Tak pojďme udělat nějaké vlny.“

27. kapitola

Divné. Jednoduše divné.

V černých džínách, tmavě modrém hedvábném topu a vysokých botách vstoupila Amélie Sachsová do laboratoře a znovu musela žasnout nad tím, jak odlišný je tento případ.

Při jakémkoliv jiném vyšetřování vraždy by v laboratoři po týdenním úsilí panoval naprostý chaos. Mel Cooper, Pulaski, Rhyme a Sachsová by analyzovali důkazy, psali na tabule fakta, závěry a spekulace, mazali je a přepisovali jinými.

Tento případ nebyl o nic méně naléhavý než všechny předchozí – vyzrazený příkaz k zabití, který visel přímo před ní, jí připomínal, že už brzy má zemřít jistý pan Rashid a po něm další lidé – avšak v laboratoři bylo ticho jako v mauzoleu.

Špatný příměr, pomyslela si Sachsová.

Ale trefný. Nance Laurelová ještě nedorazila a Rhyme byl na své první zahraniční cestě od nehody. Sachsová se usmála. Nebylo mnoho kriminalistů, kteří by si kvůli ohledání místa činu dělali takové problémy, a Sachsová byla z různých důvodů ráda, že se Lincoln takto rozhodl.

Bez něj si však připadala dezorientovaná.

Divné…

Nesnášela ten pocit, tu mrazivou prázdnotu.

Mám z toho špatný pocit, Rhyme…

Prošla kolem dlouhého stolu pro zkoumání důkazů, na němž ležely boxy s nářadím a chirurgickými nástroji, v mnoha případech zatavenými ve sterilním obalu – nástroje určené k analýze důkazů, které stále neměli.

U svého improvizovaného pracovního stolu se Sachsová posadila a dala se do práce. Nejprve zatelefonovala pravidelnému šoférovi Roberta Morena z firmy Elite Limousines, muži jménem Vladimir Nikolov. Doufala, že právě on by mohl vědět, kdo je ona tajemná Lydia – zda prostitutka, nebo potenciální teroristka. Ve firmě jí však sdělili, že Nikolov kvůli neodkladné rodinné záležitosti odcestoval mimo město. Sachsová mu tedy nechala vzkaz a další připojila na jeho osobní hlasovou schránku.

Jestli se jí Nikolov neozve, bude to řešit dál.

Otevřela spojenou policejní databázi státních a federálních vyšetřování a podívala se, jestli v blízkosti místa, kde Tash Farada vysadil 1. května Morena s Lydií, nedošlo k trestné činnosti nebo teroristickým aktivitám. Objevila několik soudních povolení k domovním prohlídkám a ke sledování podezřelých osob, avšak tyto případy souvisely – vzhledem k lokalitě vcelku předvídatelně – spíše se zneužíváním informací v obchodním styku a s finančními podvody v bankách a makléřských firmách. Vesměs se jednalo o staré případy a Sachsová u nich neodhalila vůbec žádnou spojitost s Robertem A. Morenem.

A pak konečně přišel průlom.

Zazvonil jí telefon, Amélie se podívala na číslo volajícího a rychle hovor přijala. „Rodney?“ Specialista na kybernetickou zločinnost se stále snažil vypátrat informátora.

Duc, duc, duc, duc…

V pozadí tepal rock. Copak on pořád poslouchá hudbu? A proč to nemůže být jazz nebo písničky ze známých filmů?

Hlasitost se snížila. Nepatrně.

„Pamatuj si, Amélie, že superpočítače jsou naši přátelé,“ začal Szarnek.

„Povedu to v patrnosti. Takže co máš?“ Sachsová bloudila očima po prázdném salonu, v němž se chuchvalce prachu převalovaly v paprscích dopoledního slunce jako balonky naplněné heliem. Amélie si znovu bolestně uvědomila Rhymovu nepřítomnost.

„Mám místo, odkud ten člověk mail odeslal. Nebudu tě nudit uzly a sítěma a rovnou ti řeknu, že ten váš práskač odeslal zmíněnej e-mail i s přílohou z kavárny Java Hut nedaleko od Mott Street a Hester Street. Jen si to představ: kavárenskej řetězec z Portlandu ve státě Oregon si klidně otevře provozovnu přímo uprostřed Malý Itálie. Co by na tohle řekl Kmotr?“

Sachsová přikročila k tabuli, kde visela kopie informátorových zpráv, a přečetla si záhlaví. „Je datum na tom e-mailu přesné? Nemohl ho zfalšovat?“

„Ne, fakticky ho odeslal tehdy. Přímo do mailu mohl napsat jakýkoliv datum, ale routery nelžou.“

Jejich informátor se tedy musel 11. května v 13:02 nacházet v kavárně Java Hut.

Specialista na kybernetickou zločinnost pokračoval: „Už jsem to ověřoval. Na jejich wi-finu se můžeš připojit bez jakýchkoliv identifikačních údajů. Stačí vyjádřit souhlas s jejich třístránkovýma provozníma podmínkama. Což udělá každej a nikdo na celým božím světě tenhle canc v životě nečet.“

Sachsová technikovi poděkovala a zavěsila. Nato zatelefonovala do kavárny, nechala si sehnat provozního a vysvětlila mu, že se snaží identifikovat osobu, která přes jejich wi-fi síť odeslala 11. května důležité dokumenty, a že by se s ním kvůli tomu chtěla v kavárně sejít. „Máte tam bezpečnostní kameru?“ zeptala se na závěr.

„Jo, to máme. Jsou ve všech provozovnách Java. Kdyby nám chtěl někdo vybrabčit kasu.“

„Za jak dlouho se začne starý záznam přehrávat?“ dotázala se Sachsová, aniž si od odpovědi něco slibovala.

„No, máme tu čtyřterový disk. Takže se tam vejdou asi tři týdny záznamu. Kvalita nestojí za řeč a obraz je černobílý. Ale když je třeba, dá se na záznamu rozpoznat obličej.“

Bodavé vzrušení. „Za půl hodiny jsem tam.“

Sachsová si oblékla černé plátěné sako a stáhla si vlasy gumičkou do culíku. Vytáhla ze skříně pouzdro se služebním glockem, jako vždy pistoli zkontrolovala a připnula si pouzdro k opasku. Levý bok si pak ozdobila menším pouzdrem na dva zásobníky. Když si přehazovala přes rameno velkou kabelku, zazvonil jí mobil znovu. Přemýšlela, jestli jí nevolá Rhyme. Věděla už, že bezpečně přistál na Bahamách, ale dělala si starosti, že by se náročná cesta mohla podepsat na jeho zdraví.

Volajícím však byl Lon Sellitto.

„Ahoj.“

„Nazdar, Amélie. Tým ze speciálních služeb je zhruba v polovině budovy, kde Moreno a jeho šofér nabrali Lydii. Zatím se nic nedozvěděli. Narazili už na spoustu Lydií – kdo by to byl řekl? –, ale žádná z nich není ta pravá. Copak je tak těžké dát svému děcku jméno Tiara nebo Estanzia? Pátralo by se pak po nich mnohem snáz.“

Sachsová mu řekla o stopě vedoucí do kavárny a prozradila mu, že se tam právě chystá.

„Bezva. Bezpečnostní kamera, to je výborné. Hele, fakticky je Lincoln dole v Karibiku?“

„Jo, už bezpečně přistál. Ale nevím, jak se tam k němu budou chovat. Je to pro ně vetřelec, chápeš?“

„On už si určitě poradí.“

Nastalo ticho.

Něco se děje. I Lon Sellitto se občas zadumal, ale obvykle u toho vydával hlasité zvuky.

„Co se děje?“ zeptala se Sachsová.

„Aha, tys to ještě neslyšela.“

„Neslyšela, povídej.“

„Zastavil se u mě Bill,“ řekl starší detektiv.

„Myslíš kapitán Bill Myers?“

Jaký je to pocit dělat někomu sekretářku…?

„Jo.“

„A dál?“

„Ptal se na tebe,“ řekl Sellitto. „Chtěl vědět, jestli jsi v pořádku. Fyzicky.“

Sakra.

„Protože jsem kulhala?“

„Možná, já nevím. Každopádně se vyptával. Poslyš, starému páprdovi, jako jsem já, bez problémů projde, když několik dní pajdá. Ale ty jsi mladá holka, Amélie. A štíhlá. Kontroloval tvoje zprávy a posudky. Viděl, že ses dobrovolně účastnila spousty taktických operací a někdy jsi zasahovala na špici týmu. Ptal se, jestli jsi někdy neměla v terénu potíže nebo jestli se někdo nezmínil, že s tebou při zásahových nebo záchranných operacích není spokojený. Řekl jsem mu, že absolutně ne. Že jsi jednička.“

„Díky, Lone,“ zašeptala Sachsová. „Uvažuje, že mi nařídí vyšetření?“

„Tohle na přetřes nepřišlo. Což ovšem neznamená, že ne.“

Uchazeč o práci u newyorské policie musí podstoupit lékařské vyšetření, ale jakmile už je ve sboru, nemusí na rozdíl od hasičů nebo záchranářů absolvovat pravidelné prohlídky, pokud si je z nějakého důvodu nevyžádá jeho nadřízený nebo pokud neusiluje o povýšení. Sachsová tak od první prohlídky před mnoha lety nikdy nebyla u podnikového lékaře. A jediným záznamem o její artritidě disponovali soukromí ortopedové. Myers neměl k těmto záznamům přístup, ale kdyby nařídil lékařské vyšetření, vyšlo by najevo, jaký je její skutečný zdravotní stav.

A to by byla katastrofa.

„Díky, Lone.“

Rozloučili se a Sachsová chvíli stála jako přikovaná. Hlavou jí bleskla chmurná myšlenka: Proč tvoří snaha dopadnout pachatele jen část tohohle zpropadeného případu? Jako by stejně důležitou součástí vyšetřování byla i obrana před vlastními spojenci.

Ještě jednou zkontrolovala služební pistoli a zamířila ke dveřím, přičemž se vzdorovitě odmítla poddat téměř nepřemožitelnému nutkání začít kulhat.

28. kapitola

Amélie Sachsová má mobilní telefon se sítí 3G, zjistil Jacob Swann.

Což byla dobrá zpráva. Prolomit šifrování a odposlouchávat její hovory bylo obtížnější než v případě telefonů používajících GPRS – komunikační službu s názvem „General packet radio service“ neboli 2G, ale přinejmenším to bylo možné, poněvadž i síť 3G používala staré dobré hlasové šifrování A5/1.

Technické oddělení jeho organizace mělo samozřejmě podobné aktivity zakázané.

Zřejmě však někde došlo k informačnímu šumu, jelikož pouhých deset minut poté, co se Swann o této věci zcela nenuceně – a pochopitelně ryze hypoteticky – zmínil před ředitelem Oddělení technických služeb a podpory, mohl se nechat unášet hlubokým a poměrně sexy hlasem Amélie Sachsové, který se k němu linul éterem.

Swann se už dozvěděl spoustu zajímavých skutečností. Některé z nich se konkrétně týkaly vyšetřování Morenovy smrti. Jiné měly obecnější charakter, ale byly stejně užitečné jako ty první: například že tahle Amélie Sachsová má nějaké zdravotní problémy. Swann si to zapsal do paměti pro případ, že to někdy bude potřebovat.

Zároveň se však dozvěděl několik znepokojivých informací: například že onen druhý vyšetřovatel přidělený k případu, Lincoln Rhyme, je na Bahamách. To už mohl být potenciální problém. Když se to Swann dozvěděl, okamžitě se spojil se svými bahamskými kontakty – s několika pijáky Sands a Kalik v docích – a podnikl příslušná opatření.

Na ta se však momentálně soustředit nemohl. Měl jinou práci. Krčil se v nepříjemně páchnoucí boční uličce a snažil se vypáčit zámek služebního vchodu do jednoho lokálu snažícího se napodobit Starbucks. Do kavárny s názvem Java Hut. Na rukou měl latexové rukavice – používal tělovou barvu, aby jeho dlaně vypadaly na první pohled holé.

Ráno bylo teplé a rukavice a nenápadná větrovka ho zahřívaly ještě víc. Swann se potil. Ne tolik jako s Annette na Bahamách. Ale i tak…

Plus ten šílený smrad. Tyhlety newyorské uličky… Copak je někdo nemůže čas od času vystříkat dezinfekcí?

Konečně zámek cvakl, Swann pootevřel dveře a nakoukl dovnitř. Uviděl prázdnou kancelář a kuchyň, ve které se jakýsi vychrtlý Hispánec lopotil s nádobím. Vzadu byla vidět část restaurace. V lokále nesedělo příliš mnoho hostů, ale Swann usoudil, že jelikož se kavárna nachází v turistické zóně – nebylo od věci vidět, co zbylo z Malé Itálie – bývá tu největší provoz o víkendech.

Vklouzl dovnitř, téměř úplně za sebou zavřel dveře a vešel do kanceláře, kde si odhrnul sako a ujistil se, že jeho nůž je okamžitě po ruce.

Jasně, a tady je počítačový monitor, který zobrazuje, co právě vidí bezpečnostní kamera nasměrovaná na lokál. Kamera se pomalu přesouvala tam a zpátky a přenášela na monitor hypnotický černobílý obraz. Swann si pomyslel, že jakmile posune záznam na 11. květen, kdy ten práskač, ten whistleblower poslal na okresní státní zastupitelství kopii příkazu k zabití, získá jeho kvalitní podobiznu.

A pak si všiml přepínače na boku monitoru: 1-2-3-4.

Klikl na poslední položku a obrazovka se rozdělila na kvadranty.

Do prdele…

V kavárně se nacházely čtyři kamery. A jedna z nich právě snímala samotného Swanna, jak se krčí před monitorem. Kamera zabírala pouze jeho záda, ale i to bylo velmi znepokojivé.

Swann si rychle prohlédl počítač a ještě více ho znepokojilo zjištění, že plánované rozebrání přístroje a vytažení pevného disku nebude možné. Velký počítač byl totiž připevněný k podlaze kovovými chlopněmi s velkými šrouby.

Jako by chtěl někdo ukrást zrovna tuhle pět let starou vykopávku s operačním systémem Windows XP. Swann počítač v duchu přirovnal k plastovému ručnímu mixéru ze Searsu, zatímco on měl doma mixér KitchenAid za šest set dolarů, vybavený hákem na hnětení chlebového těsta a příslušenstvím na výrobu čerstvých těstovin.

A pak Swann zkoprněl. Uslyšel totiž hlasy, nejdřív jakousi rozvernou mladou ženu a po ní Hispánce. Hmátl po noži Kai Shun.

Slova utichla a chodba byla opět prázdná. Swann se vrátil ke svému úkolu. Vyzkoušel šrouby a chlopně. Nechtěly povolit a on neměl správné nástroje, aby jim k tomu dopomohl. Samozřejmě si to těžko mohl vyčítat. Základní sadu nářadí si vzal sice s sebou, jenže na tohle by potřeboval elektrickou brusku.

Povzdechl si.

Druhou nejlepší možností bylo zařídit, aby se k disku nedostala ani policie.

Nebyla to ta nejlepší volba, což ho mrzelo, ale Swann neměl na vybranou.

Z přední části restaurace se znovu ozvaly hlasy. Zdálo se mu, že žena říká: „Hledám Jerryho, prosím vás.“

Je to možné? Ano. Tón hlasu byl Swannovi povědomý.

Staré dobré hlasové šifrování A5/1…

„Já jsem Jerry. Vy jste ta vyšetřovatelka, která k nám volala?“

„Ano, přesně tak. Amélie Sachsová.“

Dostala se sem rychleji, než Swann čekal.

Nahrbil se, aby před kamerou zakryl, co dělá, sáhl si do batohu a vytáhl z něj improvizovanou výbušninu, protipěchotní model, který nejen zničí počítač, ale současně zasype zadní půlku kavárny stovkou ostrých střepin. Chvíli přemýšlel. Mohl nastavit časovač na minutu. Swann však dospěl k závěru, že bude nejlepší nastavit ho na déle. Paní Sachsová tak bude mít čas vstoupit do místnosti a začít prohledávat záznam, než nastane výbuch.

Stisknutím knoflíku zapnul krabičku s výbušninou, druhým knoflíkem aktivoval spouštěcí mechanismus a položil krabičku za počítač.

Pomalu vstal a vycouval z kanceláře, přičemž si dal záležet, aby neukázal obličej na kameru.

29. kapitola

Vzduch v kavárně Java Hut byl prosycený desítkou různých vůní: vanilkou, čokoládou, skořicí, jalovcem, heřmánkem, muškátovým oříškem… a dokonce i kávou.

Provozní Jerry byl štíhlý mladý muž s tak vydatně potetovanými pažemi, že se to na manažera pracujícího pro celostátní síť kaváren snad ani nehodilo. Přestože měla firma sídlo v Portlandu. Pevně stiskl Sachsové ruku a zajel pohledem k jejím bokům. Muži to dělali často – nezajímala je však její postava, nýbrž její zbraň.

Zhruba dvanáctka hostů v kavárně měla napilno – většina jich před sebou měla nějaký elektronický přístroj, do něhož usilovně ťukala nebo si něco prohlížela. Pár hostů četlo noviny. Pouze jedna starší dáma tiše seděla, dívala se z okna a nedělala nic jiného, než že si uvolněně vychutnávala šálek kávy.

„Nedáte si něco?“ zeptal se Jerry Sachsové. „Na účet podniku?“

Sachsová odmítla. Chtěla se co nejrychleji dostat k jediné stopě v celém případu, která měla potenciál něco užitečného přinést. „Jen bych si ráda prohlédla ty záznamy z kamer.“

„Jasně,“ řekl Jerry a opět se zkusil zadívat na její zbraň. Sachsová byla ráda, že si nechala sako zapnuté. Věděla, že by se jí chtěl zeptat, jestli zbraň v poslední době použila. A pak by s ní začal řešit ráže.

Chlapi. Sex nebo zbraně.

„Takže jednu kameru máme tady.“ Provozní ukázal nad pokladnu. „Každý, kdo sem přijde, se aspoň jednou dostane do záběru, docela detailního. Co od nás ten chlap odeslal? Něco jako důvěrné informace?“

„Ano, něco takového.“

„Tihleti bankéři. Člověk je prostě musí nenávidět. A dvě další kamery jsou tady.“ Ukázal na příslušná místa.

Jedna kamera byla upevněná na boční zdi a pomalu přejížděla tam a zpátky jako zahradní zavlažovač. Stoly byly orientované kolmo k ní, což znamenalo, že informátor bude na záznamu pravděpodobně zachycen z profilu.

Fajn.

Třetí kamera zabírala malý výklenek nalevo od hlavního vchodu, v němž se nacházely pouze čtyři stoly. I tato kamera zachycovala hosty z profilu a byla umístěná ještě blíže ke stolům než kamera v hlavním sále.

„Ukažte mi ty záznamy,“ vyzvala Sachsová Jerryho.

„Jsou v kanceláři. Prosím.“ Provozní natáhl ruku posetou pestrobarevnými čínskými znaky. Byly jich celé stovky.

Co může ten nápis sdělovat, že mu stál za takovou bolest? přemýšlela Sachsová.

Nemluvě o tom, že to bude muset vysvětlovat vnoučatům.

30. kapitola

Boční ulička za teplého odpoledne.

Fujtajbl.

Newyorské boční uličky měly své kouzlo, když na ně člověk pohlížel z určité stránky: tvořily součást historie města, která se jako muzeum přenesla do současnosti. Čelní fasády bytových domů a také – zde v Malé Itálii – prodejen se s každou generací měnily, avšak zadní uličky zůstaly víceméně stejné jako před stoletím. Zdobily je zašlé kovové a dřevěné cedule s informacemi o směru a upozorněními. Zajišťujte kola KLÍNY! Cihlové a kamenné zdi byly nenatřené, nemyté, ošumělé. A k tomu spousta nerovných improvizovaných dveří, nákladových ramp, trubek vedoucích odnikud nikam a kabelů, jichž se člověk neodváží dotknout.

Plus páchnoucí vzduch.

Za horkých dní, jako byl ten dnešní, byl pomocník v kuchyni k smrti nerad, když musel vynášet odpadky do společné popelnice, protože včera večer vynášeli na stejné místo odpadky z vedlejší suši restaurace. Dalo se snadno uhodnout, jaký tu bude dnes odpoledne vzduch.

Ryby.

Jedna věc se mu však na téhle vedlejší uličce líbila: budova nad kavárnou Java Hut. Prý v ní kdysi bydlel někdo slavný. Číšník Sanchez mu prozradil, že to byl nějaký americký spisovatel. Mark Twin nebo někdo takový. Pomocník už uměl docela dobře číst anglicky a řekl Sanchezovi, že najde něco, co tenhle Twin napsal, ale nikdy se k tomu nedostal.

Odhodil odpadky do popelnice, přičemž samozřejmě zadržel dech, a otočil se zpátky k restauraci. Všiml si, že v zadní uličce parkuje nějaké auto, vlastně přímo u kavárny Java Hut. Tmavě červený Ford Torino Cobra.

Krásný kousek.

Jenže ho odtáhnou.

Pomocník si uvědomil, že stále zadržuje dech. Vydechl, opět se nadechl a svraštil nos. Smrad doslova štípal.

Staré ryby. Teplé ryby.

Chvíli přemýšlel, jestli se nepozvrací. Nakonec však zamířil k autu, aby si ho prohlédl lépe. Auta měl rád. Jeho švagra zatkli za krádež moc hezkého BMW M3, jednoho z těch nových modelů. To už mělo svoji váhu. Hondu Accord dokáže ukrást každý. Ale čmajznout M-trojku si troufne jen chlap s koulema. Což ovšem neznamenalo, že musí mít taky fištrón: Ramona zatkli přesně po dvou hodinách a dvaceti minutách. Ale byl to výkon, to se mu musí nechat.

Jo, hele, tak to pozor! Tenhle auťák má na palubní desce průkaz newyorské policie. Jaký polda asi v takovém žihadlu jezdí? Možná…

V tom okamžiku se ze zadních dveří kavárny Java Hut vyvalila ohnivá koule a pomocník zjistil, že ho nějaká síla vymrštila dozadu. Dopadl na hromadu lepenkových krabic u zadních dveří kadeřnictví Hair Cuttery, skutálel se z hromady a zůstal omráčený ležet na mastně vlhkých dlažebních kostkách.

Ježíši…

Z kavárny se valil kouř a šlehaly plameny.

Pomocník vytáhl z pouzdra mobil a pevně zavřel oči, aby z nich vytlačil slzy.

Přimhouřil oči, aby viděl na displej. Pak si ale uvědomil, co se stane, pokud ten výbuch ohlásí – i kdyby to udělal anonymně.

Pane, sdělte mi vaše jméno, adresu, telefonní číslo – a mimochodem, máte řidičský průkaz nebo pas? A co rodný list? Máte zelenou kartu? Pane, máme tu číslo vašeho mobilního telefonu a…

Pomocník opět přístroj odložil.

Stejně je to jedno, pomyslel si. Určitě už to ohlásil někdo jiný. A ten výbuch byl navíc tak silný, že uvnitř rozhodně nikdo nepřežil a dům pana Marka Twina se za pár minut promění v hromadu doutnajících trosek.

31. kapitola

Dodávka projela po Bay Street a pak to vzala přes centrum Nassau, kolem prodejen obložených dřevem a obytných domů natřených jemně růžovou, žlutou nebo zelenou barvou. Tyto odstíny připomínaly Lincolnu Rhymovi vánoční mentolová cukrátka z doby jeho mládí.

Město bylo v podstatě rovinaté; obzoru tak vévodily zaoceánské lodě, které buď kotvily v doku, nebo pomalu brázdily vodní hladinu nalevo od nich. Rhyme nikdy neviděl taková plavidla zblízka. Byla mohutná a jejich trupy se vypínaly desítky metrů vysoko. V centru Nassau panovala čistota a pořádek, daleko větší pořádek než v okolí letiště. Na rozdíl od New Yorku tu všude rostly stromy – mnohé z nich byly obsypané květy a jejich kořeny vzdouvaly chodníky a vozovky. Seriózní firmy – advokátní a účetní kanceláře nebo pojišťovny – se tu mísily s prodejnami nabízejícími prakticky cokoliv, co mohlo připravit o peníze turisty, kteří sem připluli na velkých výletních lodích.

Jednou z oblíbených metod, jak toho dosáhnout, byl zřejmě prodej pirátských doplňků. Každé druhé dítě na chodníku se ohánělo plastovou šavlí a na hlavě mělo černý šátek s lebkou a zkříženými hnáty.

Projeli také kolem několika vládních budov. Parlamentní náměstí, všiml si Rhyme. Prostranství před budovou zdobila socha sedící královny Viktorie se žezlem v ruce a pohledem upřeným kamsi do dálky, jako by se v duchu věnovala důležitějším a možná i problémovějším koloniím.

Jejich dodávka do koloritu města dobře zapadla; velkou část dopravy zajišťovaly minibusy a další podobné dodávky, které se od té jejich lišily jen absencí motorizované zvedací plošiny. Stejně jako dříve byl provoz na silnicích otravně vleklý. Rhyme ovšem usoudil, že to není vinou nepružných řidičů. Silnic a ulic bylo zkrátka příliš málo a aut příliš mnoho.

A taky skútrů. Ty byly všude.

„Je tohle nejlepší trasa?“ zabručel.

„Ano,“ odpověděl Thom a odbočil doprava na East Street.

„Trvá to déle, než bych si myslel.“

Ošetřovatel neodpověděl. Směrem na jih začaly být ulice zanedbanější. Větší škody po hurikánu, víc chatrčí, víc koz a kuřat.

Po chvíli minuli ceduli:

Chraňte si svý věci!

POKAŽDÉ použijte gumu

Rhyme musel absolvovat několik telefonátů, než zjistil, kde přesně Mychala Poitiera najde – přímo desátníkovi samozřejmě zavolat nemohl. V Nassau měli samostatné Centrální detektivní oddělení, které nesídlilo v hlavní budově. Z Poitierovy řeči vyplývalo, že tam pracuje, ale recepční Rhymovi řekla, že si sice myslí, že desátníka na toto oddělení přidělili, ale trvale tam nedělá. Netušila, kde má Poitier kancelář.

Nakonec Rhyme znovu vytočil hlavní číslo a dozvěděl se, že Poitiera najde v sídle Královského bahamského policejního sboru na East Street.

Když dorazili na místo, podíval se Rhyme na objekt přes umouněné okno dodávky. Policejní ústředí tvořil nesourodý shluk budov, z nichž ta hlavní měla moderní ráz, světlou fasádu a půdorys kříže. Vedlejší budovy pak byly nahodile rozeseté po objektu. Jedna z nich zřejmě fungovala jako šatlava (přilehlá boční ulička nesla název Vězeňská). Pozemek tvořila kombinace trávníků – některé pásy byly posekané, jiné zarostlé – a parkovišť vysypaných oblázky a pískem.

Funkční policejní organizace.

Vystoupili z dodávky a i tentokrát je do nosu udeřil štiplavý zápach kouře. Á, ano. Rhyme letmo pohlédl na zadní dvorek nedalekého soukromého domu a uvědomil si, odkud jde ten kouř: z hořících odpadků. Musí tu být všude.

„Podívejte, Lincolne, tohle bychom taky potřebovali,“ pronesl Pulaski a ukázal na čelní stranu hlavní budovy.

„Co?“ řekl Rhyme nedůtklivě. „Tu budovu, rádiovou anténu, kliku od dveří, věznici?“

„Erb.“

Královský bahamský policejní sbor měl dosti působivé logo, v němž se občanům souostroví zavazoval k odvaze, bezúhonnosti a oddanosti. Kde na světě však člověk najde všechny tři tyto vlastnosti v jediném úhledném balení?

„Koupím ti jako suvenýr tričko s tímhle znakem, zelenáči.“ Rhyme vyrazil po chodníku a drze zajel s vozíkem do vestibulu. Bylo to velmi neokázalé místo, zchátralé a ošuntělé. Po podlaze lezli mravenci a na všechny přítomné dorážely mouchy. Zdálo se, že tu nepracuje nikdo v civilu; všichni měli na sobě uniformy. Ty se většinou skládaly z bílého saka a černých kalhot se střízlivými červenými proužky na boku; několik policistek mělo na sobě stejná saka a proužkované sukně. Většina zaměstnanců – všichni do jednoho byli černoši – měla i pokrývku hlavy: tradiční policejní čepici nebo bílý klobouk proti slunci.

Koloniální…

Asi deset místních občanů a turistů čekalo na lavicích nebo ve frontě, až si budou moci promluvit s policisty – pravděpodobně chtěli ohlásit trestný čin. Většinou vypadali spíš otráveně než traumatizovaně. Rhyme předpokládal, že většinu zdejších případů tvoří kapsářství, ztracené pasy, ohmatávání, krádeže fotoaparátů a krádeže aut.

Uvědomoval si, jakou pozornost on a jeho doprovod vzbuzují. Ve frontě před ním stál jakýsi pár středního věku, Američané nebo Kanaďané. „Ne, pane, běžte první, prosím.“ Žena s Rhymem mluvila jako s pětiletým dítětem. „Musíte jít před nás.“

Rhymovi se jejich blahosklonnost ani trochu nelíbila a Thom to zřejmě vycítil, protože celý ztuhl, jako by očekával tirádu. Kriminalista se však nakonec jen usmál a poděkoval jim. Vlny, které hodlal dělat, byly určené pouze příslušníkům bahamské policie.

Vysoký muž v čele fronty před Rhymem měl lesklou černou kůži a na sobě měl džíny a košili vytaženou z kalhot. Před atraktivní a vnímavou úřednicí za přepážkou si stěžoval, že mu někdo ukradl kozu.

„Možná se někam zatoulala,“ nadhodila úřednice.

„Ne, ne, provaz byl přeřezaný. Vyfotil jsem ho. Chcete se podívat? Někdo ho přeřezal nožem. Mám fotky! Můj soused. Vím, že to udělal můj soused.“

Stopy po nástroji se daly porovnat se sousedovým nožem. Konopná vlákna jsou mimořádně přilnavá: bezpochyby došlo k přenosu důkazů. Navíc nedávno pršelo. Otisky bot určitě stále existovaly.

Snadný případ, pomyslel si Rhyme a v duchu se usmál. Litoval, že tu není Sachsová, aby se s ní mohl o tuto historku podělit.

Kozy…

Muž se nakonec nechal přesvědčit, že bude ještě chvíli pátrat.

Pak se dostal na řadu Rhyme. Úřednice se lehce nadzvedla a shora se na něj podívala. Rhyme požádal o Mychala Poitiera.

„Ano, zavolám ho. A vy jste, prosím?“

„Lincoln Rhyme.“

Žena vytočila číslo. „Desátníku, tady strážmistr Bethelová z recepce. Přišel za vámi nějaký Lincoln Rhyme se dvěma dalšími lidmi.“ Upřeně hleděla na staromódní béžový telefon, poslouchala a byla stále napjatější. „Totiž… ano, desátníku. Je tady, jak říkám… Sedí přímo přede mnou.“

Poručil jí snad Poitier, ať ho zapře?

„Jestli má práci,“ ozval se Rhyme, „vyřiďte mu, že s radostí počkám. Tak dlouho, jak to bude nutné.“

Strážmistryně nejistě zabrousila pohledem k Rhymovi. „Tvrdí…,“ řekla do telefonu. Poitier však zřejmě Rhyma slyšel. „Ano, desátníku.“ Odložila sluchátko. „Za minutku tady bude.“

„Děkuju.“

Rhyme otočil vozík a přesunul se na prázdný konec čekárny.

„Bůh vás opatruj,“ pronesla žena, která tuto dojemnou figurku pustila ve frontě před sebe.

Rhyme ucítil na rameni Thomovu ruku, ale i tentokrát se pouze usmál.

Thom s Pulaským se posadili na lavici vedle Rhyma, přímo pod desítky malovaných a fotografických portrétů vážených komisařů a velitelů Královského bahamského policejního sboru, z nichž mnozí sloužili velice dávno. Rhyme si jejich galerii prohlédl. Tyto zdi vypadaly na všech policejních stanicích stejně: tváře neprozrazovaly žádné emoce a podobně jako socha královny Viktorie nehleděly na malíře ani do objektivu, nýbrž do dálky. Vypadaly nevzrušeně, ale Rhyme dobře věděl, kolik toho tyto oči během staletí policejní služby viděly.

Přemýšlel, jak dlouho asi bude hrát Poitier na čas, když vtom se na chodbě objevil jakýsi mladý důstojník a zamířil k recepci. Měl na sobě nepostradatelné černé kalhoty s červenými proužky a modrou košili s krátkými rukávy a rozhalenkou. Řetízek zavěšený na horním knoflíku mizel v jeho levé náprsní kapse. Píšťalka? přemýšlel Rhyme. Muž byl ozbrojený poloautomatickou pistolí, na rozdíl od ostatních neměl na hlavě pokrývku hlavy a měl husté, nakrátko ostříhané vlasy. Jeho kulatý obličej nevypadal šťastně.

Strážmistr Bethelová mu ukázala Rhyma. Mladý muž se otočil a zamrkal překvapením. Ačkoliv se snažil udržet, ihned se zahleděl na Rhymův invalidní vozík a nohy. Znovu zamžoural a ošil se, zřejmě rozpačitostí.

Rhyme věděl, že mladého důstojníka vyvádí z míry i něco víc než pouhá jeho přítomnost.

Kašlu na vraždu, kašlu na geopolitiku. Ale to mám fakt jednat s mrzákem?

Poitier ještě chvíli otálel – možná si kladl otázku, jestli si ho Rhyme všiml. Nemohl by utéct? Poté se vzchopil, zdráhavě se odtrhl od pultu a přistoupil k nim. „Vida, kapitán Rhyme,“ řekl nenuceným, téměř veselým tónem. Stejný před chvílí použila anglosaská turistka. Polovičatě natáhl ruku, jako by si ji s Rhymem nechtěl podat, ale zároveň si myslel, že by byl morální prohřešek neprojevit snahu. Rhyme zvedl ruku, desátník mu ji rychle, velmi rychle stiskl a opět ji pustil.

Kvadruplegie není nakažlivá, pomyslel si Rhyme kysele.

„Desátníku, toto je policista Pulaski z NYPD. A můj ošetřovatel Thom Reston.“

Muži si podali ruce, tentokrát s menší nejistotou. Poitier si však měřil Thoma od hlavy až k patě. Možná byl pro něj koncept „ošetřovatele“ nový.

Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že několik jeho kolegů zkoprnělo v různých polohách, jako když si děti hrají na sochy a upřeně na ně zírají.

Mychal Poitier znovu přesunul pozornost k invalidnímu vozíku a k Rhymovým necitlivým nohám. Ze všeho nejvíc ho však zřejmě fascinovaly pomalé pohyby kriminalistovy pravé paže. Nakonec sebral všechnu svou vůli a přinutil se pohlédnout Rhymovi do očí.

Rhyma tato reakce zpočátku dráždila, ale pak ucítil něco, co už nějaký čas nepociťoval: stud. Opravdu se za své postižení styděl. Doufal, že tyto emoce přetaví ve vztek, jenže to nedokázal. Cítil se ponížený, oslabený.

Poitierův vylekaný výraz ho pálil.

Zahanboval ho…

Pokusil se ten bodavý pocit potlačit a nevzrušeně řekl: „Potřebuju s vámi probrat ten případ, desátníku.“

Poitier se znovu rozhlédl po místnosti. „Bohužel už jsem vám všechno řekl.“

„Chci vidět zprávy o důkazech. Chci si prohlédnout samotné místo činu.“

„To je prakticky nemožné. Místo činu je zapečetěno.“

„Místa činu se pečetí, aby na ně nemohla veřejnost, ne soudní kriminalisté.“

„Ale vy jste…“ Zaváhání. Poitier se dokázal nepodívat na Rhymovy nohy. „Tady nejste policejní důstojník, kapitáne Rhyme. Tady jste civilista. Je mi líto.“

„Pomůžeme vám s tím případem,“ řekl Pulaski.

„Mám velmi nabitý program.“ Desátník měl radost, že se může podívat na Pulaského – na někoho, kdo stojí na svých. Na někoho normálního. „Nabitý,“ zopakoval a otočil se k nástěnce s připíchnutým nápisem: POHŘEŠUJE SE. Pod tímto zlověstným výrazem visela fotografie usměvavé blondýnky, pravděpodobně stažená z Facebooku.

„To je ta studentka, o které jste se zmiňoval,“ prohodil Rhyme.

„Ano. Ta, která je…“

Rhyme si byl jistý, že desátník chtěl říct: ta, která je vám ukradená. Nakonec se však ovládl.

Samozřejmě že se musel ovládnout: Rhyme pro něj přece není rovnocenný partner. Je slabý. Po jediné drsnější větě by se mohl sesypat tak, že už ho nikdo nedá dohromady.

Lincoln Rhyme zbrunátněl.

„Desátníku,“ vložil se opět do hovoru Pulaski, „mohli bychom alespoň vidět kopie důkazních protokolů a pitev? Podívali bychom se na ně přímo tady. Nebudeme je odnášet z objektu.“

Dobrá taktika, pomyslel si Rhyme.

„Obávám se, že to nebude možné, policisto Pulaski.“ Poitier přetrpěl další pohled na Rhyma.

„Tak nás nechte rychle prohlédnout místo činu.“

Poitier si nuceně odkašlal. „Podle toho, co nám sdělily venezuelské úřady, musím nechat místo činu nedotčené.“

Rhyme se toho chytil. „A já se zasadím o to, aby pro ně zůstalo nekontaminované.“

„Ani tak na to nemohu přistoupit.“

„Morenova smrt nás zajímá z jiného důvodu než vás – na což jste onehdy sám poukázal. Přesto odtud potřebujeme určité kriminalistické poznatky.“ Jinak riziko, které jsi podstoupil, když jsi mi večer volal z toho kasina, bude úplně k ničemu, znělo nevyslovené sdělení.

Rhyme si dával pozor, aby nezmínil žádné americké bezpečnostní agentury ani odstřelovače. Pokud Bahamci pásli po venezuelských překupnících drog, nehodlal se jim do toho míchat. Ale potřeboval ty zpropadené důkazy.

Pohlédl na plakát pohřešované studentky. Byla docela atraktivní a měla nevinný široký úsměv. Odměna za informace vedoucí k jejímu dopadení činila pouhých pět set dolarů. Přitočil se k Poitierovi a zašeptal: „Máte tu specializovaný tým na pátrání po střelných zbraních. Viděl jsem odkaz na vašich webových stránkách. Můžu tedy aspoň vidět jejich zprávu o kulce?“

„Ten tým se k tomu ještě nedostal.“

„Čeká na venezuelské úřady?“

„Přesně tak.“

Rhyme se zhluboka nadechl a pokusil se zachovat klid. „Prosím vás…“

„Desátníku Poitiere.“ Recepcí se rozlehl hlas.

V otevřených dveřích, za nimiž byla vidět potemnělá chodba, stál muž v khaki uniformě. Jeho temný obličej – barvou kůže i výrazem – byl upřený na čtveřici mužů dohadujících se u galerie cti.

„Desátníku Poitiere,“ zopakoval přísným hlasem.

Desátník se otočil. Zamžoural. „Ano, pane.“

Chvíle ticha. „Až to tam dořešíte, potřebuji vás u sebe v kanceláři.“

Rhyme vydedukoval, že onen strohý muž je bahamskou obdobou kapitána Billa Myerse.

„Ano, pane.“

Mladý policista se otočil zpátky, viditelně otřesený. „To je asistent komisaře McPherson. Má pod palcem celý New Providence. Pojďte, musíte už odejít. Doprovodím vás k autu.“

Když je vyprovázel ven, celý nesvůj se zastavil, neohrabaně otevřel Rhymovi dveře a znovu se vyhnul nepříjemnému pohledu na imobilního muže.

Rhyme vyjel z budovy. Thom s Pulaským se drželi vzadu. Všichni společně zamířili k dodávce.

Poitier zašeptal: „Podstoupil jsem obrovské riziko, kapitáne, když jsem vám poskytl ty informace – o telefonátu a o muži v hotelu South Cove Inn. A doufal jsem, že je budete prošetřovat ve Spojených státech. Ne tady.“

„A já si vážím toho, že jste mi to řekl. Jenže to nestačilo. Potřebujeme důkazy.“

„To není možné. Žádal jsem vás, abyste sem nejezdil. Je mi líto. Nemůžu vám pomoct.“ Štíhlý mladík se obrátil zpátky ke dveřím vestibulu, jako by ho šéf stále sledoval. Rhyme na něm poznal, že pění vzteky. Zdálo se, že vybuchne. Jeho jedinou reakcí však bylo obrazné poplácání po hlavě.

Bůh vás opatruj…

„Tady pro vás nic není, pane. Užijte si tu den nebo dva, navštivte zdejší restaurace. Nepředpokládám, že byste často chodil do…“ Odmlčel se a změnil taktiku. „Nejspíš jste tak zavalený prací, že ani nemáte možnost si trochu užít. Dole u doků je pár dobrých podniků. Pro turisty.“ A mají tam bezbariérový přístup kvůli starším pasažérům, které vyplivnou výletní lodě.

Rhyme se nedal odbýt: „Nabídl jsem vám, že se sejdeme jinde. Ale vy jste to odmítl.“

„Nemyslel jsem si, že opravdu přijedete.“

Rhyme se obrátil na Thoma s Pulaským. „Rád bych si s desátníkem promluvil soukromě.“

Oba muži se odšourali k dodávce.

Poitier ještě jednou přelétl pohledem kriminalistovy nohy a trup. „Rád bych vám…,“ začal.

„Desátníku,“ přerušil ho Rhyme, „nehrajte se mnou tyhle pitomé hry.“ Jeho stud se konečně proměnil v ledový vztek.

Desátník šokovaně zamrkal.

„Poskytl jste mi pár stop, které neznamenají ani hovno, pokud nejsou podepřené konkrétními důkazy. Jsou naprosto bezcenné. To jste si klidně mohl ušetřit peníze za telefonní kartu.“

„Snažil jsem se vám pomoct,“ řekl Poitier klidně.

„Chtěl jste ze sebe jen setřást vinu.“

„To snad…“

„Nezavolal jste mi proto, abyste mi pomohl s případem. Zavolal jste mi, abyste neměl takové výčitky, že jako policajt odvádíte mizernou práci. Předhodíte mi pár bezcenných drobtů a budete dál ‚čekat na venezuelské úřady‘, jak vám nařídili.“

„Vy to nechápete,“ odsekl Poitier. Také jeho stavidla vzteku se konečně uvolnila. Obličej měl zpocený, ale jeho oči byly soustředěné a divoké. „Vyděláte si v Americe desetkrát víc než my tady – a když se vám to nelíbí, změníte místo a vyděláte si stejně nebo ještě víc. Jenže my takové možnosti nemáme, kapitáne. Už takhle jsem příliš riskoval. Důvěrně jsem vám svěřil určité věci a vy…,“ to už prskal vzteky, „vy se tu klidně objevíte! A teď už to ví i můj komisař! Živím ženu a dvě děti. A moc je miluju. Jakým právem takhle ohrožujete moji práci?“

„Vaši práci?“ nedal se Rhyme. „Vaší prací je zjistit, co se stalo devátého května v South Cove Inn, kdo vypálil tu kulku, kdo ve vaší jurisdikci ukončil lidský život. Tohle je vaše práce, a ne schovávat se za pohádky svého nadřízeného.“

„Vy to nechápete! Já…“

„Já chápu jedno: jestli tvrdíte, že chcete být policajt, tak jím buďte. Jinak se vraťte na inspekce a licence, desátníku.“

Rhyme se otočil a zamířil k dodávce, u které stáli Pulaski s Thomem a se směsicí znepokojení a zmatku hleděli jejich směrem. Rhyme si také všiml, že z jednoho nedalekého okna je sleduje třetí muž. Nepochyboval o tom, že je to asistent komisaře.

32. kapitola

Po odjezdu ze sídla Královské bahamské policie se Thom vnořil do úzkých a špatně vydlážděných ulic Nassau a začal se přesouvat na severozápad.

„Dobrá, zelenáči, čeká tě džob. Potřebuju, aby ses trochu poptal v hotelu South Cove Inn.“

„My neodjíždíme?“

„Samozřejmě že neodjíždíme. Tak chceš ten džob, nebo mi budeš dál skákat do řeči?“ Rhyme nečekal na odpověď a připomněl mladému policistovi informace, které jim desátník Poitier poskytl onehdy večer do New Yorku: telefonát, jímž se nějaký Američan utvrzoval o Morenově rezervaci, a přítomnost muže vyptávajícího se na Morena hotelové pokojské den před střelbou. Pravděpodobně šlo o Dona Brunse, jejich talentovaného odstřelovače.

„Američan, věk kolem pětatřiceti let, štíhlá sportovní postava, nakrátko ostříhané vlasy hnědé barvy,“ ocitoval Pulaski z důkazní tabule.

„Dobře. A já tam zajet nemůžu. Způsobil bych tam moc velké pozdvižení. Takže zaparkujeme před hotelem a počkáme na tebe. Zajdeš na recepci, ukážeš jim odznak, zjistíš, z jakého čísla jim tehdy volal ten člověk z Ameriky, a pokusíš se získat maximum informací o muži, který se v hotelu na Morena vyptával. Hlavně toho moc nevysvětluj. Prostě řekni, že jsi policista, který ten incident prověřuje.“

„A řeknu jim, že jdu přímo z ústředí bahamské policie.“

„Hm. To se mi líbí. Příhodně autoritativní a současně vágní. Jestli to číslo seženeš – až to číslo seženeš – zavoláme Rodneymu Szarnekovi a řekneme mu, ať si promluví s příslušným operátorem. Je ti všechno jasné?“

„Spolehněte se, Lincolne.“

„Co to znamená ‚spolehněte se‘?“

„Udělám to.“

„Takové výrazy jsou jen slovní vata.“ Rhyme byl stále raněný a vzteklý kvůli Poitierovi, jehož chování považoval za zradu – a nejen kvůli dnešnímu odmítnutí.

Když kodrcali po ulicích Nassau, Rhyma něco napadlo. „A až budeš v tom hotelu, zjisti, jestli tam Eduardo de la Rua – to je ten reportér, který zahynul s Morenem – něco nenechal. Zavazadla, zápisník, notebook. A vynasnaž se to získat.“

„Jak?“

„To nevím. A je mi to fuk. Chci mít veškeré poznámky nebo záznamy, které tam de la Rua pořídil. Policie neshromažďovala důkazy příliš svědomitě. Možná v hotelu něco zůstalo.“

„Třeba natočil Morena, jak říká, že ho někdo sleduje.“

„Buď takhle,“ pronesl Rhyme kysele, „nebo že někdo provádí jeho sledování.“

Pulaski si povzdechl. Thom se usmál.

Mladý policista se na okamžik zamyslel. „De la Rua byl reportér. Co jeho fotoaparát? Možná před střelbou v tom pokoji nebo na zahradě něco fotil.“

„To mě nenapadlo. Dobře. Ano. Možná pořídil fotky člověka, který Morena sledoval.“ Znovu se ho zmocnil vztek. „Venezuelské úřady. Takové kecy.“

Rhymovi zabzučel telefon. Podíval se na displej.

Co se to děje?

Stiskl zelené tlačítko. „Desátníku?“

Že by Poitiera vyhodili? Že by volal, aby se omluvil za svůj výbuch vzteku, a současně zopakoval, že nemůže Rhymovi nijak pomoci?

Mladý policista potichu a nakvašeně šeptal: „Každý den chodím na oběd pozdě.“

„Prosím?“

„Kvůli pracovní době,“ pokračoval Poitier stroze. „Obědvám až ve tři odpoledne. A přejete si vědět, kam chodím na oběd?“

„Jestli si…“

„To je jednoduchá otázka, kapitáne Rhyme!“ vybuchl desátník. „Přejete si vědět, kam chodím každý den na oběd?“

„Ano, přeji,“ dokázal ze sebe vysoukat Rhyme, který už byl úplně zmatený.

„Chodím na oběd do restaurace Hurricane’s na Baillou Hill Road. Kousek od West Street. Tam chodím na oběd!“

Linka ohluchla. Cvaknutí bylo tiché, ale Rhyme si dokázal živě představit, že desátník praštil sluchátkem do vidlice pěkně vztekle.

„No vida.“ Tlumočil obsah telefonátu Thomovi s Pulaským. „Vypadá to, že nám možná přece jen bude ochoten pomoct.“

„Anebo nás zatkne,“ doplnil Pulaski.

Rhyme začal protestovat, ale nakonec usoudil, že mladý policista může mít pravdu. „Pro případ, že by ses náhodou nepletl, zelenáči,“ řekl, „provedeme malou změnu plánu. Na ten oběd spojený s případným zatčením pojedu já s Thomem. A ty zajedeš do South Cove Inn vyzpovídat personál. Obstaráme ti auto. Thome, nejeli jsme někde kolem půjčovny automobilů?“

„Kolem Avisu. Chceš, abych tam zajel?“

„To je snad nabíledni. Neptal jsem se ze zvědavosti.“

„Neunavuje tě někdy mít pořád dobrou náladu, Lincolne?“

„Půjčovna automobilů. Prosím. Ihned.“

Rhyme si všiml, že má zmeškaný hovor od Lona Sellitta. Zmeškal ho kvůli „diskusi“ s Mychalem Poitierem. Žádný vzkaz mu však Sellitto nenechal. Rhyme mu zavolal zpátky, ale uslyšel jen hlasovou schránku. Nechal v ní tedy stručnou zprávu a odložil telefon.

Thom vyhledal přes GPS půjčovnu automobilů Avis a zamířil k ní. Po pouhých několika minutách jízdy však nejistě řekl: „Lincolne?“

„Co je?“

„Někdo nás sleduje. Jsem si tím jistý.“

„Neohlížej se, zelenáči!“ Rhyme už v terénu z pochopitelných důvodů mnoho času netrávil, ale když byl ještě v činné službě, často ohledával „horká místa činu“ – tedy taková místa a zákoutí, v nichž se ještě stále mohl zdržovat pachatel, který by rád zjistil, kteří policisté daný případ vyšetřují a jaké stopy našli, případně se je rovnou pokusil zabít. Instinkty, které si Rhyme za léta práce na podobných místech vypěstoval, ho dodnes neopustily. A pravidlo číslo jedna znělo nedopustit, aby se kdokoliv dozvěděl, že jsem ho odhalil a jdu mu po krku.

„Proti nám jelo auto,“ vysvětlil Thom, „a sotva jsme se minuli, otočilo se do protisměru. Zpočátku jsem tomu nepřikládal žádný význam, ale zvolil jsem dost komplikovanou trasu a to auto je pořád za náma.“

„Popiš ho.“

„Zlaté mercury s černou vinylovou střechou. Stáří deset let nebo víc.“

Což platilo pro mnohá zdejší auta.

Ošetřovatel se podíval do zrcátka. „Uvnitř sedí dva – vlastně tři lidé. Chlapi, černoši. Věk kolem třicítky. Všichni mají trička: jeden šedé, jeden zelené a jeden žluté bez rukávů. Do obličejů jim nevidím.“

„Ty jsi učiněný hlídkový policista, Thome.“ Rhyme pokrčil rameny. „To nás jen pozorují místní policajti. Ten komisař McPherson není zrovna nadšený, že mu do města přitáhli cizáci.“

Thom přimhouřil oči a znovu se zadíval do zpětného zrcátka. „Myslím, že tohle nejsou policajti, Lincolne.“

„Jak to?“

„Řidič nosí náušnice a chlap vedle něj má na hlavě dredy.“

„No tak jsou to tajní.“

„A nechávají mezi sebou kolovat jointa.“

„Dobrá. Tak zřejmě ne.“

33. kapitola

Jen málo věcí je na světě odpornějších než zápach po detonaci improvizované plastické výbušniny.

Amélie Sachsová ho cítila v nose i na jazyku. Otřásla se před ochromujícím návalem smradu.

A pak přišlo zvonění v uších.

Sachsová stála před zbytky kavárny Java Hut a netrpělivě čekala, až pyrotechnici vyřídí svoje a zajistí objekt. Místo činu hodlala ohledat sama, ale první prohlídku po explozi vždy prováděli experti na výbušniny ze šestého okrsku v Greenwich Village, aby zkontrolovali, zda se na místě nenacházejí sekundární opožděné nálože, které mají zneškodnit záchranáře. Byl to běžný trik, přinejmenším v zemích, kde bomby sloužily jako další prostředek politického vyjádření. Možná i Don Bruns tuto metodu pochytil v zahraničí.

Sachsová luskla prsty vedle obou uší a s potěšením konstatovala, že kromě zvonivého zvuku slyší docela dobře.

Musela se zasmát, když si pomyslela, co zachránilo život jí i ostatním hostům kavárny.

Krátce před explozí vstoupila s Jerrym, potetovaným provozním zdejší pobočky Java Hut, do malé tmavé kanceláře, v níž se nacházel firemní počítač. Odsunuli si židličky, Jerry se předklonil a zadal do starého operačního systému Windows heslo.

„A tady je program na práci s bezpečnostními záznamy.“ Jerry otevřel aplikaci a ukázal Sachsové, jak se prohlížejí zaznamenané soubory mpg, jak se posouvají dopředu a dozadu a jak se z nich pořizují jednotlivé snímky či pasáže určené k odeslání na web nebo k okopírování na flashdisk.

„Rozumím, díky.“

Sachsová přikročila k počítači a pozorně se zadívala na obrazovku, která byla rozdělená na kvadranty obsahující záběry ze čtyř různých kamer: dvě byly umístěné v kavárně, jedna nad pokladnou a poslední v kanceláři.

Sachsová se právě začala vracet v čase ode dneška k 11. květnu – v tento den informátor odeslal z kavárny RSSÚ – když si všimla, že na záběru z kanceláře, v níž právě seděli, kráčí jakýsi muž směrem dopředu.

Moment. Tady něco nehraje. Pozastavila záznam.

Co je na tom divného?

No jistě, to je ono. Sachsová se zasmála. Protože posouvala záznam zpět, pohybovali se lidé ve všech ostatních kvadrantech směrem dozadu. Na záběru z kanceláře však muž kráčel vpřed, což znamenalo, že v reálném čase musel z kanceláře couvat.

Jenže proč by měl někdo couvat?

Ukázala záběr provoznímu, který však její úsměv nesdílel. „Podívejte se na časovou značku. Byl tu teprve před deseti minutami. A navíc toho člověka neznám. Tady nepracuje.“

Muž byl štíhlý a zdálo se, že má pod baseballovou kšiltovkou krátké vlasy. Na sobě měl větrovku a v ruce nesl malý batůžek.

Jerry vstal, zamířil k zadním dveřím a vyzkoušel je. „Jsou otevřené. Sakra, vždyť on se k nám vloupal!“

Sachsová posunula záznam ještě o něco dozadu a přehrála ho. Viděli, jak muž vchází do kanceláře, několikrát se pokouší zadat heslo do počítače a pak se snaží přístroj zvednout, v čemž mu však bránily ocelové chlopně a šrouby v podlaze. Poté se podíval na obrazovku a zřejmě si uvědomil, že ho kamera stále natáčí. A tak se při odchodu neotočil čelem ke kameře, ale raději z kanceláře vycouval.

Sachsová věděla, že to musí být odstřelovač.

I on se tedy dozvěděl o informátorovi a do kavárny se vloupal proto, aby se pokusil odhalit jeho totožnost. Příchod Sachsové a Jerryho ho zřejmě vyrušil. Sachsová pustila záznam znovu a tentokrát si všimla, že muž ještě před odchodem umístil za počítač drobný předmět. Co to…

Prokristapána, ne!

Odstřelovač nechal za počítačem improvizovanou výbušninu. Nemohl ho ukrást, a tak ho chtěl aspoň zničit. Mám se pokusit tu nálož zneškodnit? přemýšlela Sachsová. Ne, určitě ji nastavil tak, aby každým okamžikem vybuchla. „Ven – všichni ven!“ zaječela. „Bomba! Je tu bomba! Vykliďte restauraci! Všichni ven!“

„Ale to je…“

Popadla Jerryho za ruku popsanou čínskými hieroglyfy a odvlekla ho do restaurace. Přitom volala na barmany, kuchyňský personál a hosty, ať urychleně utečou. Zvedla do vzduchu odznak. „Newyorská policie, nařizuji okamžitou evakuaci! Je tu únik plynu!“

Vysvětlovat, že je vzadu v kanceláři nastražená bomba, bylo příliš složité.

Nálož explodovala právě ve chvíli, kdy vystrkala ze dveří posledního hosta, protivného mladého studenta, který si stěžoval, že chtěl ještě dolít.

Sachsová byla stále uvnitř, když ucítila detonaci v prsou, v uších a přes podlahu také v chodidlech. Tabule skla ve dvou velkých oknech se rozsypaly, velká část vnitřního zařízení vylétla do vzduchu a začala se tříštit na kusy. Celý lokál okamžitě zachvátil ten odporný mazlavý kouř. Amélie proskočila dveřmi, ale zůstala ve vzpřímené poloze, protože si byla jistá, že kdyby se střemhlav vrhla na betonový chodník, jak velí klišé všech špatných thrillerů, koleno by jí to nikdy neodpustilo.

Pyrotechnici nyní vyšli z hlavních dveří. „Všechno čisté,“ uslyšela Sachsová, přestože jí připadalo, že poručík mluví přes vrstvu vaty. Výbuch byl opravdu hlasitý. Detonační rychlost plastických výbušnin činí kolem sedmi a půl kilometru za vteřinu.

„Co to bylo?“ zeptala se a podle poručíkova úsměvu poznala, že na něj křičí.

„S jistotou to budeme vědět, až přijdou výsledky analýzy z FBI a ATF. Ale jestli bych si měl tipnout, tak to byla nějaká vojenská výbušnina – našli jsme pár zelenohnědých střepin. Tyhle nálože se používají převážně jako protipěchotní. Ale poslouží i člověku, který chce vyhodit do vzduchu všechno, co je poblíž.“

„Například počítač.“

„Cože?“ zeptal se poručík.

Vzhledem k pošramocenému sluchu promluvila Sachsová tentokrát příliš tiše. „Například počítač,“ zopakovala.

„Na počítače to účinkuje zázračně,“ konstatoval pyrotechnik. „Harddisk je na milion kusů a většina z nich je roztavená. Z těchhle ploten už nic nevyždímáte.“

Sachsová mu poděkovala. V RRV – dodávce obsahující vybavení pro sběr důkazů – dorazil z Queensu ohledávací tým. Sachsová dva z členů znala: jednu Asiatku a jednoho buclatého chlapíka z Georgie. Muž jí mávl na pozdrav. Technici jí měli u ohledávání asistovat, ale rošt měla v souladu s pravidlem Lincolna Rhyma projít jen ona sama.

Založila si ruce v bok a prohlédla si ohořelé zbytky kavárny Java Hut.

Šmarjá…

Nejenže na světě neexistuje nic odpornějšího než zápach improvizované výbušniny, ale nic taky spolehlivěji nekontaminuje místo činu.

Oblékla si tyvekovou kombinézu – luxusní verzi od firmy Evident, která chrání nositele před nebezpečnými látkami a zároveň chrání místo činu před nositelem. A kvůli zplodinám si nasadila také neprodyšné brýle a masku s filtrem.

Ze všeho nejdřív ji napadlo: jak mě Lincoln přes tu masku uslyší?

Pak si ovšem vzpomněla, že s ním tentokrát nebude ve spojení přes internet nebo přes vysílačku jako obvykle. Byla tu sama.

Zmocnil se jí týž mrazivý a prázdný pocit jako dnes ráno.

Pusť to z hlavy, poručila si vztekle. A dej se do práce.

S důkazními sáčky a vybavením v jedné ruce začala procházet rošt.

Pohybovala se sutinami a soustředila se na to, aby odebrala alespoň kousek bomby samotné, přestože ji pyrotechnik varoval, že z ní mnoho nezbylo. Zejména ji děsilo, že pachatel nepoužil obyčejnou demoliční nálož, nýbrž bombu určenou k zabíjení.

Sachsová se zaměřila na přístupovou a únikovou trasu a také na zadní dveře, u kterých se Bruns musel zdržet, než se vloupal dovnitř, a které výbuch poškodil jen minimálně. Odebrala desítky vzorků: stopových důkazů ze zadní uličky a dveřní zárubně bylo tolik, že stačily k vytvoření profilu látek běžných pro tuto oblast New Yorku. Všechno, co z tohoto profilu vyčnívalo, pak mohlo představovat stopu, kterou na místě činu zanechal pachatel a jež mohla vyšetřovatele dovést až k němu domů nebo do jeho zaměstnání.

Sachsová si však nebyla jistá, nakolik užitečné tyto stopy budou. Zde stejně jako v kterékoliv jiné newyorské zadní uličce se nacházelo tolik různých stopových důkazů, že bude nesmírně těžké vypíchnout ty důležité. Nadbytek stop mnohdy představuje stejně velký problém jako jejich nedostatek.

Jakmile Sachsová prošla rošt, rychle se vysoukala z kombinézy – ne proto, že se bála kontaminace, nýbrž proto, že trpěla klaustrofobií a pobyt v těsném plastu ji znervózňoval.

Zhluboka se nadechla, na okamžik zavřela oči a čekala, až se ten pocit usadí a pak se rozplyne.

Ten informátor… Jak ho teď najdou, když jsou záznamy z kamer fuč?

Případ vypadal beznadějně. Člověk, který použil složitý systém proxy serverů, aby za sebou zametl elektronickou stopu, byl jistě natolik chytrý, aby věděl, jaký typ podniku si má pro odeslání dokumentů najít. Určitě tu nebyl pravidelným hostem a určitě neplatil kreditní kartou. Sachsovou však napadlo něco jiného: a co ostatní hosté? Nemohla by vypátrat alespoň některé z lidí, kteří 11. května kolem jedné hodiny pobývali v kavárně? Možná si všimli informátorova neobvyklého počítače, iBooku. Anebo se tu navzájem fotili na mobily turisté a on se jim mimoděk dostal do záběru.

Přistoupila k Jerrymu, silně otřesenému provoznímu již neexistující kavárny, a zeptala se ho na záznamy o platbách kreditní kartou. Když Jerry odtrhl truchlivé oči od zesnulé provozovny, zatelefonoval na operační centrálu Java Hut. Za deset minut měla Sachsová k dispozici seznam dvanácti hostů, kteří se v kavárně v inkriminovanou dobu nacházeli. Poděkovala Jerrymu, přeposlala soubor Lonu Sellittovi a rovnou mu zavolala, aby se dohodli na dalším postupu.

Zeptala se detektiva, jestli by lidé z Myersova Oddělení speciálních služeb mohli kontaktovat lidi ze seznamu a zjistit, jestli některý z nich během pobytu v kavárně Java Hut nefotografoval nebo si nevybavuje člověka pracujícího na podivně vyhlížejícím starém notebooku.

„Jo, jasně, Amélie,“ odvětil Sellitto. „Zařídím to.“ Odfrkl si. „Tohle posouvá náš případ do úplně nové roviny. Výbušnina? A myslíš, že to byl vážně Bruns, nebo jak se ten člověk ve skutečnosti jmenuje?“

„Podle mě to nikdo jiný být nemohl. Na záznamu ho bylo špatně vidět, ale zhruba odpovídal popisu, který poskytla ta pokojská z hotelu South Cove Inn. A v kavárně prostě uklízel stopy po zakázce – nejspíš na Metzgerův rozkaz.“ Kysele se zasmála. „Tu kavárnu tedy uklidil naprosto dokonale.“

„Ježíšikriste – ten Metzger s Brunsem už se fakt úplně utrhli ze řetězu. Udržet v chodu tenhle vraždící program je pro ně tak důležité, že kvůli tomu neváhají ohrozit životy nevinných lidí.“

„Poslyš, Lone. Chci to udržet v tajnosti.“

Sellitto se mrzutě zasmál. „No jasně. Výbuch bomby na Manhattanu chceš udržet pod pokličkou?“

„A nemůžeme dál tvrdit, že šlo o únik plynu, který se stále prošetřuje? Abychom získali pár dní času?“

„Udělám, co se dá. Ale znáš ty zasrané novináře.“

„Den nebo dva, o nic víc nežádám.“

„Zkusím to,“ zamumlal detektiv.

„Díky.“

„Hele, ale stejně jsem rád, žes mi zavolala. Myersovi hoši totiž vypátrali tu ženu, se kterou Moreno jezdil prvního května po městě. Lydii. Za pár minut už budou mít její adresu a telefon.“

„Aha, tu šlapku.“

Sellitto se zachechtal. „Až s ní budeš mluvit, tak to radši nevyslovuj.“

34. kapitola

Pravá ruka se pomalu zvedla k obličeji a Lincoln Rhyme si vložil do úst smaženou mušli – zvenku křupavou a uvnitř jemnou – namočenou v pálivé omáčce. Poté uchopil plechovku piva Kalik a napil se z ní.

Restaurace Hurricane’s – vzhledem k místnímu počasí to byl dost prapodivný název – se nacházela v jedné zaplevelené boční uličce v centru Nassau. Byl to stroze vybavený podnik se sytě modrými a červenými zdmi, křivou dřevěnou podlahou a několika fotografiemi pokálenými od much – zřejmě šlo o výjevy z místních pláží, ale klidně mohlo jít o pobřeží Goa nebo Jersey. Nedalo se to poznat. Pod stropem se pomalu otáčelo několik ventilátorů, které byly proti horku absolutně bezmocné. Jejich jedinou funkcí bylo, že nasíraly mouchy.

Přesto tu servírovali jedno z nejlepších jídel, jaké kdy Rhyme jedl.

Třebaže on sám už z podstaty věci pokládal za velmi dobré jakékoliv jídlo, které se dalo napíchnout na vidličku, místo aby ho jím někdo musel krmit. „Mušle,“ prohlásil zadumaně. „Nadčeleď Stromboidea. Nikdy jsem nevyšetřoval případ, kde by se podobný typ tkáně vyskytl. Jen jednou jsme měli jako důkaz ústřice. Velmi aromatický pokrm. Dokázal bys to udělat doma?“

Thom, který seděl naproti Rhymovi, se vztyčil a požádal šéfkuchařku o recept. Rázná žena v červeném šátku, která vypadala jako marxistická revolucionářka, mu recept napsala a poučila ho, že musí vařit z čerstvých mušlí. „Nikdy ne z konzervy. Nikdy.“

Byly téměř tři hodiny a Rhyme si pomalu začínal klást otázku, jestli mu desátník neadresoval toto trýznivě lákavé pozvání jen proto, aby ho udržel na známém místě, než připraví zatýkací komando, jak naznačil Pulaski.

Tam chodím na oběd!

Rhyme dospěl k závěru, že si s tím nebude lámat hlavu, a poručil si další mušle a pivo.

Pod nohama jim seděl černošedý pes a žebral o jídlo. Rhyme toto malé svalnaté zvíře ignoroval, ale Thom mu hodil pár kousků osmažené kůrky a pár drobků chleba. Pes byl asi půl metru vysoký, měl podlouhlý čenich a plandavé uši.

„Teď už ti nedá pokoj,“ zabručel Rhyme. „Víš o tom, že?“

„Je milý.“

„To je pes, kterému tady říkáme potcake,“ vysvětila štíhlejší a mladší verze šéfkuchařky, pravděpodobně její dcera. „Neuvidíte je nikde jinde než u nás na ostrovech. Jméno dostali podle toho, že jim lidé hází připálené kousky rýže a hrachu, které seškrábou ze dna kastrolu.“

„A oni vysedávají po restauracích?“ dotázal se Rhyme jízlivě.

„Ano. Hosté je milují.“

Rhyme cosi zabručel a upřeně se zahleděl na dveře, v nichž se měl každým okamžikem objevit buďto Mychal Poitier, anebo párek ozbrojených uniformovaných příslušníků bahamské policie se zatykačem v ruce.

Zazvonil mu telefon a on přijal hovor. „Tak co máš, zelenáči?“

„Jsem v hotelu South Cove Inn. Sehnal jsem ho. To číslo, ze kterého volal muž vyptávající se na Morenovu rezervaci. Je to nějaká mobilní linka z Manhattanu.“

„Výborně. Ten telefon bude samozřejmě jednorázový a nevystopovatelný. Ale Rodney dokáže zúžit oblast, ze které ten chlap volal. Možná to bude kancelář, fitness centrum nebo prodejna Starbucks, kam si náš odstřelovač chodí vychutnat kafe s mlíkem. Nepotrvá to…“

„Ale…“

„Ne, to bude hračka. Bude postupovat zpětně od základnových stanic a pak interpolovat data ze signálů sousedních stožárů. Odstřelovač už ten telefon dávno zahodil, ale podle záznamů by se mělo dát poznat…“

„Lincolne.“

„Co je?“

„Ten telefon není jednorázový a je pořád aktivní.“

Rhymovi se chvíli nedostávalo slov. Tohle bylo neuvěřitelné štěstí.

„A teď se podržte…“

Rhyme ztratil trpělivost. „Zelenáči! K věci!“

„Ten telefon je registrovaný na jméno Don Bruns.“

„Náš odstřelovač.“

„Přesně tak. Jako fakturační údaje uvedl číslo sociálního pojištění a adresu.“

„Co je to za adresu?“

„Jedna poštovní přihrádka v Brooklynu. Patří nějaké fiktivní firmě z Delaware. A to číslo pojistky je falešné.“

„Hlavně že máme ten telefon. Zavolej Rodneymu, ať začne zjišťovat používání a polohu. Sledovačku tři nám v téhle fázi nikdo nepřiklepne, ale zeptej se Lona, jestli by on nebo někdo jiný nemohl přemluvit soudce, aby souhlasil s pětivteřinovým odposlechem kvůli hlasovému otisku.“

Vyšetřovatelé by pak mohli porovnat hlasový otisk se souborem wav, který jim poslal informátor, a ověřit si, že telefon v současné době skutečně používá odstřelovač Bruns.

„A Fred Dellray ať se podívá na zoubek té nastrčené firmě.“

„Vyřídím. Mám eště pár věcí.“

Ještě pár věcí, pomyslel si Rhyme, ale nakonec Pulaského neopravil. Už ho dnes sekýroval dost.

„Ten reportér, ten de la Rua… Tady v hotelu po něm vůbec nic nezbylo. Na interview přijel s kufříkem nebo aktovkou, ale personál si je jistý, že si ji policie odvezla spolu s těly.“

Rhyme přemýšlel, jestli jim Poitier – pokud se tu skutečně ukáže a bude mít náladu spolupracovat – poskytne k těmto věcem přístup.

„Teď tady ještě čekám na pokojskou, která den před střelbou osobně mluvila s tím Američanem. Má dorazit za půl hodiny.“

„Slušná práce, Pulaski. Ale jsi dost opatrný? Nezahlédls to mercury s těmi šmíráky, co šlukují trávu?“

„Nezahlédl – a díval jsem se dobře. Ale co vy…? Jo, moment. Jestli se ptáte vy mě, tak to znamená, že jste je setřásli.“

Rhyme se usmál. Ten kluk se učí.

35. kapitola

„Takže Lydia není prostitutka,“ prohlásila Amélie Sachsová.

„Ne,“ odvětil Lon Sellitto. „Je to tlumočnice.“

„A není tlumočnictví jen záminka pro poskytování sexuálních služeb? Víš to jistě?“

„Naprosto. Ta žena si nevymýšlí. Komerčním tlumočnictvím se živí už deset let a pracuje pro velké firmy a advokátní kanceláře. I tak jsem si ji pro jistotu proklepl a trestní rejstřík má čistý – žádný záznam ve městě, ve státě, u FBI ani v NCIC. A zdá se, že Moreno nevyužil jejích služeb poprvé.“

Sachsová se krátce cynicky zasmála. „Dělala jsem unáhlené závěry. Placená společnice, terorista. No páni. Jestli je ta žena opravdu tlumočnice, pak s Morenem nechodila na žádné ilegální schůzky, ale s velkou pravděpodobností bude vědět něco užitečného. A možná o něm bude mít spoustu informací.“

„Zákonitě ano,“ souhlasil Sellitto.

Jenže co přesně Lydia ví? pomyslel si Jacob Swann, který teď seděl na předním sedadle svého nissanu zaparkovaného v Midtownu a odposlouchával rozhovor v reálném čase, neboť se znovu napíchl na snadno napíchnutelný 3G telefon Amélie Sachsové. Měl radost, že jeho výbušnina nerozmetala v kavárně Java Hut na cucky i tuhle holku. Představovala neocenitelnou stopu.

„Z jakých jazyků tlumočí?“ ptala se právě Sachsová. Swann už získal i mobilní identifikační číslo druhého účastníka hovoru. Podle lidí z technických služeb to byl Lon Sellitto, další detektiv newyorské policie.

„Z ruštiny, němčiny, arabštiny, španělštiny a portugalštiny.“

Zajímavé. O to víc teď chtěl Swann znát její příjmení a adresu. Kdybyste byli tak hodní.

„Zajedu ji vyslechnout.“

Vida, tak to bude obzvláště příhodné: policistka Sachsová a její svědkyně v soukromém bytě. Za účasti Jacoba Swanna a nože Kai Shun.

„Máš pero?“

„Dobrý.“

U mě taky dobrý, pomyslel si Jacob Swann.

Sellitto začal: „Celým jménem je to Lydia…“

„Počkej!“ vykřikla Sachsová.

Swann bolestivě ucukl před hlasitým zvukem a odtáhl si telefon od ucha.

„Co je?“

„Něco tu nehraje, Lone. Právě mě napadlo: jak se náš pachatel dozvěděl o kavárně Java Hut?“

„Jak to myslíš?“

„On mě tam nesledoval. Byl tam přede mnou. Jak zjistil, odkud informátor ten e-mail poslal?“

„Do prdele. Ty myslíš, že ti napíchl telefon?“

„Je to možné.“

Krucipísek. Swann si povzdechl.

„Najdu někde jiný telefon, pevnou linku, a zavolám ti normálně přes ústřednu.“

„Jasně.“

„Tenhle telefon zahazuju. A ty udělej totéž.“

Spojení se ukončilo a Jacob Swann už poslouchal jen naprosté ticho.

36. kapitola

Nejdřív se Amélie Sachsová spokojila s tím, že si vytáhla z mobilu baterii.

Poté jí však do myšlenek začala prosakovat paranoia jako voda do špatně izolovaného sklepa jejího brooklynského domu, a tak před doutnajícím rumištěm zvaným dříve Java Hut hodila přístroj do kanálu.

Zašla za jedním hlídkovým policistou, vyměnila s ním svou nejmenší bankovku – desetidolarovku – za čtyři dolary v drobných, zatelefonovala z nejbližšího telefonního automatu na policejní ústředí a počkala, až ji přepojí.

„Sellitto.“

„Ahoj, Lone.“

„Myslíš, že nás vážně odposlouchával?“ zeptal se detektiv.

„Nehodlám nic riskovat.“

„Dobře, s tím souhlasím. Ale pěkně mě to štve. Měl jsem nový model s Androidem. Hajzl jeden. Takže teď už můžeš?“

Sachsová držela v ruce pero a na umazaném stolečku pod telefonem balancovala se zápisníkem. „Povídej.“

„Ta tlumočnice se jmenuje Lydia Fosterová.“ Sellitto nadiktoval Sachsové adresu na Třetí Avenue a připojil telefonní číslo.

„Jak ji vlastně našli?“

„Stará dobrá pochůzkařina,“ vysvětlil detektiv. „Začali v nejvyšším patře kancelářské budovy, u které ji Moreno naložil, a postupovali směrem dolů. Devětadvacet pater. Samozřejmě zafungoval zákon schválnosti a na stopu narazili ve třetím patře, takže jim to trvalo věčnost. Fosterová tam tlumočila pro jednu banku.“

„Hned jí zavolám… Ale jak se mu podařilo napíchnout naše linky, Lone? To přece jen tak někdo nedokáže.“

„Ten chlap má zkrátka setsakra dobré konexe,“ zabručel zkušený detektiv.

„A teď už zná i tvoje číslo,“ poznamenala Sachsová. „Takže si hlídej záda.“

Sellitto se nevrle zasmál. „Tohle klišé by se Linkovi rozhodně nelíbilo.“

Po jeho slovech se Sachsové stýskalo po Rhymovi ještě víc. „Dám ti vědět, co jsem zjistila.“

O pár minut později už měla Sachsová na lince Lydii Fosterovou a vysvětlovala, proč jí volá.

„Á, pan Moreno. Ano, byla jsem moc smutná, když jsem se to doslechla. V posledním roce jsem pro něj tlumočila celkem třikrát.“

„Pokaždé v New Yorku?“

„Ano. Lidé, s nimiž se scházel, uměli velmi dobře anglicky, ale on si přál, aby mluvili svým rodným jazykem a já mu to tlumočila. Domníval se, že si tím o nich udělá přesnější obrázek. Neměla jsem mu tlumočit jen obsah, ale taky mu pak říct, jaký jsem z těch lidí měla pocit.“

„Mluvila jsem s řidičem, který vás a pana Morena vozil prvního května po městě. Tvrdil, že jste s panem Morenem konverzovala na obecná témata.“

„To je pravda. Byl velmi společenský.“

Sachsová cítila, jak se jí zrychluje tep. Tahle žena mohla být studnicí informací.

„S kolika návštěvami jste se během jeho poslední návštěvy setkali?“

„Myslím, že se čtyřmi. Šlo o nějaké neziskové organizace řízené Rusy a pak o delegace z Dubaje a z brazilského konzulátu. S jedním člověkem měl navíc pan Moreno soukromé jednání. Ten muž mluvil anglicky i španělsky. Pan Moreno mě nepotřeboval, a tak jsem počkala v kavárně Starbucks v přízemí budovy.“

Anebo možná nechtěl, abyste slyšela, co spolu probírají.

„Chtěla bych za vámi přijet a promluvit si s vámi.“

„Ano, udělám cokoliv, abych vám pomohla. Dneska už jsem doma. Najdu zatím přepisy všech zmíněných schůzek a setřídím je.“

„Vy si všechno archivujete?“

„Do posledního slova. Byla byste překvapená, kolikrát klienti ztratí, co jim pošlu, nebo si to nezálohují.“

Ještě lepší.

V tu chvíli však Sachsové zapípala v telefonu zpráva označená jako naléhavá. „Vydržte vteřinku, prosím,“ poprosila Lydii Fosterovou a přečetla si zprávu.

Brunův telefon je stále v provozu. Hlasový otisk sedí – je to on. Sledujeme ho v reálném čase. Momentálně je na Manhattanu. Volej Rodneymu Szarnekovi. Ron

„Paní Fosterová,“ řekla Amélie, „musím ještě vyřídit něco důležitého, ale co nejdřív za vámi přijedu.“

37. kapitola

Rhyme právě dopil pivo Kalik v restauraci Hurricane’s, když za sebou uslyšel hlas.

„Dobrý den.“

Mychal Poitier.

Desátníkova modrá košile byla nepravidelně propocená a na jeho tmavých kalhotách s královskými červenými proužky ulpíval písek a bahno. Na zádech měl Poitier batůžek. Zamával servírce, ta se na něj usmála a byla zjevně překvapená, když se mladý policista posadil k tělesně postiženému muži z Ameriky. Neptala se ho, co si dá, a rovnou mu přinesla kokosový nealkoholický nápoj.

„Jdu pozdě, protože jsme bohužel našli tu studentku. Zemřela při plavání. Omluvte mě ještě na okamžik. Odešlu zprávu.“ Vytáhl z batůžku iPad v ošuntělém koženém pouzdře, zapnul ho, naklepal pár slov a stiskl tlačítko odesílání.

„Tímhle získám trochu času pro vás. Řeknu jim, že musím ještě vyřídit pár záležitostí týkajících se toho úmrtí.“ Ukázal na iPad. „Nešťastná situace,“ poznamenal s vážným obličejem. Rhymovi došlo, že dopravní oddělení jako desátníkova první štace ani pozdější oddělení obchodního dohledu a přidělování licencí pravděpodobně nenabízely mnoho příležitostí zakusit z první ruky lidské tragédie, které každého policistu od základu změní – ať už ho zocelí, anebo oslabí. „Utopila se v místě, které obecně není nebezpečné, jenže to vypadá, že předtím pila. V jejím autě jsme našli rum s kolou. Ach ti studenti. Věří, že jsou nesmrtelní.“

„Můžu se podívat?“ zeptal se Rhyme.

Poitier obrátil iPad k Rhymovi a ten si pozorně prohlédl fotografie, které se pomalu střídaly na displeji. Tělo oběti bylo nápadně bílé v důsledku ztráty krve a svraštělé od vody. Velkou část dívčina obličeje a krku sežraly ryby a další vodní tvorové. Její věk se dal těžko odhadnout. Rhyme si nepamatoval, jaký údaj byl uveden na letáku na policejní stanici, a tak se Poitiera zeptal.

„Třiadvacet let.“

„Co studovala?“

„Latinskoamerickou literaturu. Na univerzitě v Nassau měla jednosemestrální stáž. Kromě toho tu na půl úvazku pracovala – a samozřejmě taky obrážela večírky.“ Povzdechl si. „Zřejmě neznala míru. Už jsem telefonoval její rodině do Ameriky. Letí si sem pro tělo.“ Hlas se mu zlomil. „Ještě nikdy jsem takový telefonát neabsolvoval. Bylo to moc těžké.“

Studentka měla štíhlou sportovní postavu a na rameni střízlivé tetování – shluk hvězdiček. Nosila zlaté šperky, ale na krku zbaveném kůže jí visel stříbrný náhrdelník složený z drobných lístků.

„Zaútočil na ni žralok?“

„Ne, pravděpodobně barakuda. K útokům žraloků tady dochází vzácně. A ta barakuda ji okousala až po její smrti. Čas od času pokoušou i plavce, ale vesměs jde o drobná zranění. Tu dívku zřejmě unesl spodní proud a utopila se. A ryby se pak pustily do práce.“

Rhyme si všiml, že největší spoušť napáchali vodní živočichové kolem krku. Z cárů masa trčely trubice krčních tepen. Velká část lebky byla odhalená. Rhyme napíchl vidličkou další mušli a pozřel ji.

Otočil iPad zpátky k Poitierovi. „Předpokládám, desátníku, že jste nás sem nepřijel zatknout.“

Poitier se zasmál. „To mě nenapadlo. Měl jsem docela vztek. Ale ne, přijel jsem vám znovu pomoct.“

„Díky, desátníku. A aby to bylo férové, podělím se s vámi o všechny informace, které mám já.“ Vysvětlil Poitierovi, jak je to s NZOS, Metzgerem a odstřelovačem.

„Pokoj smrti. Takový chladný výraz.“

Když teď Rhyme věděl, že má Poitiera víceméně na své straně, řekl mu, že Pulaski čeká v hotelu South Cove Inn na rozhovor s pokojskou, od které se snad dozví více o odstřelovačově průzkumné misi den před Morenovým zastřelením.

Poitier se zašklebil. „Policista z New Yorku je nucen dělat moji práci. To jsou poměry, kvůli politice.“

Servírka mu přinesla jídlo – dušenou zeleninu s kousky masa, zřejmě kuřecího nebo kozího, usuzoval Rhyme. Přílohu tvořil opečený chléb. Poitier odtrhl kousek chleba a hodil ho potulnému psovi. Nato si přisunul talíř k sobě a zastrčil si ubrousek za košili přesně v místě, kde měl na knoflíčku upevněný řetízek vedoucí do náprsní kapsy. Zadal něco do iPadu a zvedl hlavu. „Teď se najím a během jídla můžu říct Thomovi něco o Bahamách, o jejich dějinách a kultuře. Pokud bude chtít.“

„Ano, budu.“

Poitier znovu přistrčil iPad Rhymovi. „A vy si, kapitáne, možná budete chtít prohlédnout fotogalerii naší nádherné krajiny.“

Desátník se otočil k Thomovi a zapředli rozhovor, zatímco Rhyme si začal prohlížet galerii.

Rodinná fotografie na pláži, pravděpodobně Poitierovi. Líbezná žena a rozesmáté děti. Společné grilování s desítkou dalších lidí.

Fotografie západu slunce.

Fotografie z předehrávek na základní škole.

Fotografie první strany vyšetřovacího spisu Roberta Morena.

Poitier ji jako špion pořídil fotoaparátem zabudovaným v iPadu.

Rhyme se na desátníka podíval, ale ten ho ignoroval a dál se dělil s Thomem o dějiny Baham a se psem o oběd.

Jako první byl ve vyšetřovacím spisu uveden itinerář posledních Morenových dní na tomto světě, jak se ho desátníkovi podařilo rekonstruovat. Moreno a jeho osobní strážce Simon Flores přicestovali do Nassau v neděli 7. května pozdě večer. Pondělí strávili v hotelu, pravděpodobně schůzkami; Moreno nepůsobil dojmem člověka, který by rád plaval s delfíny nebo dováděl na vodním skútru. V úterý od devíti hodin měl Moreno další návštěvu a krátce po jejím odchodu, zhruba o půl jedenácté, dorazil do hotelu Eduardo de la Rua. Ke střelbě došlo kolem čtvrt na dvanáct.

Poitier vypátral a vyslechl lidi, kteří se před vraždou s Morenem setkali. Byli to místní podnikatelé, vlastníci zemědělských a dopravních společností. Když Moreno otevřel bahamskou pobočku svého Hnutí za lokální posílení, plánoval, že s nimi založí společný podnik. Byli to poctiví podnikatelé a dlouholetí respektovaní členové nassauské obchodní komunity.

Žádný svědek neuvedl, že by Morena někdo sledoval nebo že by o něj někdo jevil neobvyklý zájem – jediné dvě výjimky představovaly telefonát do recepce a přítomnost Američana s hnědými vlasy před Morenovým příjezdem.

Rhyme se prokousal ke stránkám popisujícím samotné místo činu. Pocítil zklamání. Ohledávací tým Královského bahamského policejního sboru našel čtyřicet sedm různých otisků prstů – otisky obětí nepočítaje – avšak analyzoval jen polovinu z nich. Z těch, které se mu podařilo identifikovat, patřily všechny hotelovému personálu. V jedné zprávě se konstatovalo, že zbylé otisky se ztratily.

Sběru stopových důkazů přímo z těl obětí věnovali ohledávači pramálo úsilí. U vražd spáchaných odstřelovačem nemají informace o místu zastřelení obvykle takovou hodnotu, poněvadž se pachatel nacházel ve velké vzdálenosti. V tomto případě však odstřelovač před činem hotel osobně navštívil, byť o den dřív, a možná dokonce proklouzl i do samotného pokoje smrti, aby zkontroloval výhled a našel nejlepší palebnou dráhu. Klidně mohl v pokoji zanechat stopové důkazy, i kdyby se ničeho nedotýkal. Ohledávači však neshromáždili prakticky žádné stopy s výjimkou pár obalů od bonbonů a několika cigaretových nedopalků vedle popelníku u strážcova těla.

Následující stránky v iPadu, totiž fotografie pokoje smrti, toho již Rhymovi prozradily víc. Moreno byl zastřelen v obývacím pokoji hotelového apartmá. Všechny věci i lidi v místnosti pokrývala vrstva skleněných střepů. Moreno ležel rozplácnutý na gauči, hlavu měl zakloněnou, ústa otevřená a na košili krvavou skvrnu, uprostřed níž zela velká černá tečka, takzvaný vstřel. Na čalounění za ním se leskla tmavě rudá kaše – kusy tkáně vytržené z těla při průletu kulky.

Zbylé dvě oběti ležely na zádech nedaleko od gauče. První z nich byl urostlý Hispánec identifikovaný na snímku jako Morenův osobní strážce Simon Flores a druhou elegantní plešatý padesátník s plnovousem – reportér de la Rua. Oba leželi v tratolišti skleněných střepů a krve a na desítkách míst měli pořezanou kůži.

Samotná kulka byla vyfotografovaná na podlaze vedle lepenkové identifikační kartičky s číslicí 14. Přistála na koberci pár decimetrů od gauče.

Rhyme otočil na další stránku, protože očekával, že uvidí víc.

Následující snímek však opět zachycoval desátníka s manželkou, tentokrát na plážových židličkách.

„Víc tam toho není,“ poznamenal Poitier, aniž zvedl hlavu.

„Žádná pitevní zpráva?“

„Jedna pitva se dělala. Výsledky nemáme.“

„A co oblečení obětí?“ dotázal se Rhyme.

Tentokrát si Poitier změřil kriminalistu pohledem. „To je v márnici.“

„Požádal jsem svého kolegu v South Cove Inn, aby zjistil, kde skončil de la Ruův fotoaparát, diktafon a všechno ostatní, co měl případně u sebe. Prý to odvezli do márnice. Rád bych ty věci viděl.“

Poitier se skepticky zasmál. „Taky bych je býval rád viděl.“

„Bych býval?“

„Ano, pochopil jste správně, kapitáne. V době, kdy jsem se na ně začal vyptávat, se už pohřešovaly – spolu s dalšími osobními cennostmi obětí.“

Rhyme si na fotografii mrtvých těl stačil všimnout, že osobní strážce měl na ruce rolexky a že vedle reportéra leží zlaté pero. Z náprsní kapsy strážce navíc trčely sluneční brýle Oakley.

„Zdá se, že u nás si musíte se zajišťováním důkazů pospíšit,“ dodal desátník. „Pořád se učím. Ten advokát, o kterém jsem se zmiňoval…“

„Ten prominentní advokát?“

„Ano, ten,“ řekl Poitier. „Než naši detektivové dorazili na místo činu, byla půlka jeho kanceláře vyrabovaná.“

„Ale kulku máte,“ nadhodil Rhyme.

„Ano. Ve skříni na důkazy. Ovšem pamatujete si, jak si mě zval asistent komisaře McPherson během vaší návštěvy policejního ústředí na kobereček? Nařídil mi, abych veškeré důkazy v Morenově případu odnesl k němu. Převzal si je a zapečetil skříň. Nikdo jiný k nim teď nemá přístup. Jo, a taky mi zakázal jakýkoliv kontakt s vámi.“

Rhyme si povzdechl. „Oni si opravdu nepřejí, aby se ten případ posunul dopředu, že?“

Poitier reagoval se zatrpklostí, jakou u něj Rhyme dosud neslyšel: „Ale ten případ se posunul dopředu. Je totiž uzavřený. Oběť zavraždili členové kartelů jako odplatu za to nebo ono. U těchhle nevyzpytatelných kartelů je přece možné všechno, ne?“ Zašklebil se a hlubším hlasem pokračoval: „Fyzické důkazy jsem vám tedy obstarat nemohl, kapitáne Rhyme. Ale jestli chcete, můžu vám dělat průvodce.“

„Průvodce?“

„Jistě. Na jihozápadním pobřeží ostrova New Providence máme jednu nádhernou turistickou atrakci. Téměř kilometr dlouhý výběžek pevniny, který bičují hurikány a je vesměs tvořený skalami a plážemi se špinavým pískem. Mezi jeho nejpozoruhodnější místa patří skládka domovního odpadu, strojírna často uváděná v tisku jako velký znečišťovatel a firma zabývající se recyklací starých pneumatik.“

„To zní čarokrásně,“ poznamenal Thom.

„Je to velmi oblíbené místo. Přinejmenším pro jednoho amerického turistu. Navštívil nás devátého května. Kolem čtvrt na dvanáct dopoledne. A jednou z největších atrakcí, které ze svého místa viděl, byl hotel South Cove Inn. Ničím nerušený výhled, vzdálenost přesně tisíc devět set dvacet devět metrů. Napadlo mě, že by se vám jako jinému americkému turistovi v naší zemi mohl ten výhled také líbit. Mám pravdu?“

„Samozřejmě že máte, desátníku.“

„V tom případě pojďme. Ve funkci turistického průvodce se už dlouho neudržím.“

38. kapitola

Během zběsilé jízdy do centra vyřídila Amélie Sachsová telefonát s Rodneym Szarnekem z Oddělení počítačové zločinnosti. Použila k tomu telefon s předplacenou kartou, který si koupila z vlastních peněz a samozřejmě v hotovosti, aby měla jistotu, že jejich rozhovor neodposlouchává muž, po němž momentálně pátrali.

Szarnek jí sdělil, že odstřelovač NZOS momentálně s někým telefonuje nedaleko Wall Street a že nejede v autě. Uvedl Sachsové jeho přibližnou polohu a Amélie teď na to místo uháněla. Dohodli se, že se Szarnekovi ozve, jakmile dorazí, a on se zatím pokusí stanovit Brunsovy přesné souřadnice.

Sachsová sešlápla spojku Fordu Torino Cobra, tvrdě podřadila, vystřelila dopředu a nechala za sebou na asfaltu dvoupruhový gumový podpis.

Svižně se proplétala šňůrou aut, až se na obzoru objevila zácpa. „No tak, no tak.“ Rychle tedy smykem, který měl mít tvar U, odbočila na východ, jenže v tu chvíli jí nečekaně vstoupil do cesty bezohledný chodec, takže z toho nakonec vyšlo velké „Q“. Zkusila to znovu a zakrátko už pádila vedlejšími ulicemi – kombinovala východní a jižní směr a tímto způsobem se klikatě přesouvala do centra.

„Zatraceně,“ zadrmolila, když se před ní po chvíli vynořila další zácpa, a rozhodla se dobýt nejbližší kolmou ulici, která byla víceméně průjezdná – až na to, že byla jednosměrná a shodou okolností v opačném směru. Její manévr vyvolal u protijedoucích řidičů paniku a symfonii nelibozvučného troubení. A taky pár vztyčených prostředníků. Nakonec to šmikla kolem jednoho žlutého taxíku těsně před tím, než se řidič uchýlil k obrubníku, a byla na Broadwayi ve směru na jih. U většiny semaforů poctivě stála na červenou.

V otázce, zda mají telefonní operátoři poskytovat policistům detailní informace o používání telefonu a poloze klientů, panují značné spory. Obecně platí, že v případě krizové situace spolupracují operátoři i bez soudního příkazu. Jinak ho většinou vyžadují. Rodney Szarnek nechtěl nic ponechat náhodě, a tak když se od Pulaského na Bahamách dozvěděl odstřelovačovo číslo, obrátil se na soudce a nechal si vystavit příslušná povolení: jednak k pětivteřinovému odposlechu za účelem pořízení hlasového otisku a jednak ke zjištění polohy.

Szarnek se dozvěděl, že telefon někdo používá v okolí křižovatky Broadway a Warren Street – tyto informace získal provedením základní triangulace, jejímž výsledkem je hrubý odhad polohy. Momentálně pracoval na interpolaci dat ze signálů nedalekých síťových antén. Ve městě se poloha zjišťovala mnohem snáze, poněvadž stožárů tu bylo daleko víc než na venkově. Nevýhodou samozřejmě bylo, že také uživatelů se v dané části města pohybovalo mnohem víc, takže konkrétní podezřelý se mezi nimi hledal obtížněji, než kdyby se nacházel třeba na poli.

Szarnek doufal, že se mu podaří stanovit GPS souřadnice, což byl jakýsi zlatý standard vyhledávání, a určit polohu odstřelovače s přesností několika málo metrů.

Sachsová konečně dorazila na místo, šedesátikilometrovou rychlostí projela poslední ostrou zatáčku, přičemž o pár centimetrů minula autobus a stánek s hotdogy, a smykem zastavila v boční ulici vyrážející z Broadwaye. Do kabiny proniklo aroma škvařících se pneumatik – byla to nostalgická a příjemná vůně.

Rozhlédla se po stovkách chodců, z nichž zhruba deset procent telefonovalo. Skrývá se střelec mezi lidmi, na které se právě teď dívá? Může to být ten štíhlý mladík s ježkem na hlavě, v khaki kalhotách a pracovní košili? Jeho vzezření působilo dostatečně vojensky. Anebo ten rozmrzelý snědý muž ve špatně padnoucím obleku, který podezíravě hledí na svět zpoza tmavých slunečních brýlí? Vypadal úplně jako nájemný vrah, ale klidně to mohl být účetní.

Jak dlouho ještě Bruns zůstane na lince? kladla si Sachsová otázku. I kdyby ukončil hovor, stále ho budou moci sledovat, pokud si z přístroje nevytáhne baterii. Člověk, který telefon právě používá, se však stopuje snáze.

A Sachsová si připomněla ještě něco: tohle může být past. Až příliš živě si vybavovala explozi v kavárně Java Hut. Odstřelovač věděl o vyšetřování. A evidentně věděl spoustu věcí i o ní samotné: informace o kavárně koneckonců získal napíchnutím jejího telefonu. Po zádech jí znovu přeběhlo elektrizující mrazení.

Vtom zacvrlikal telefon i jí.

„Sachsová.“

„Mám ho na GPS,“ zvolal Rodney Szarnek rozrušeně jako teenager (jednou se vyjádřil, že dělat policajta je skoro stejná zábava jako hrát Grand Theft Auto). „Máme ho v reálným čase na serveru poskytovatele. Pohybuje se na západním konci Broadwaye. Teď je zrovna na nároží s Vesey.“

„Už tam jdu.“ Sachsová vyrazila uvedeným směrem. V levé kyčli ucítila bolest – jako by nestačilo, že ji trápí koleno. Sáhla si do zadní kapsy kalhot, zalovila vedle vystřelovacího nože a vytáhla balíček advilů. Roztrhla plast zuby, rychle prášky spolkla a odhodila balíček.

Co nejrychleji se začala blížit k cíli.

„Teď se zastavil,“ ohlásil Szarnek. „Možná je na semaforech.“

Sachsová se vyhýbala kolemjdoucím chodcům stejně razantně, jako před chvílí kličkovala mezi kolemjedoucími vozy, a blížila se ke křižovatce, kde právě červená zastavila automobilový i pěší provoz ve směru na jih.

„Pořád je tam,“ řekl Szarnek. V jeho kanceláři tentokrát žádná rocková hudba nedusala.

Sachsová viděla, jak asi dvanáct metrů před ní naskočila na přechodu zelená. Lidé čekající na chodnících se nahrnuli do koridoru vozovky.

„Dal se do pohybu,“ informoval Sachsovou Szarnek. A o blok později nevzrušeně dodal: „Ukončil hovor.“

Sakra.

Sachsová přidala do kroku, aby viděla, jestli někdo nestrká telefon do kapsy nebo do aktovky. Nikdo. Přitom ji nemohlo nenapadnout, že právě ukončené spojení je možná posledním odstřelovačovým telefonátem z kompromitovaného telefonu. Bruns byl koneckonců profík. Musel vědět, že mobily mají své slabiny. Možná už si jí dokonce všiml a právě se chystal odhodit svůj přístroj do stejného kanalizačního pohřebiště, v němž před chvílí pohřbila svůj telefon ona.

Na křižovatce s Dey Street naskočila červená. Sachsová musela zastavit v hloučku asi dvaceti lidí – byznysmeni a byznysmenky, stavební dělníci, studenti, turisté. Etnická všehochuť Anglosasů, Asiatů, Hispánců, Afroameričanů a jejich kombinací.

„Amélie?“ Rodney Szarnek byl stále na lince.

„Povídej,“ vyzvala ho Sachsová.

„Právě mu někdo volá. Už by mu to mělo začít vyzvánět.“

Právě v tom okamžiku se muži stojícímu pouhých pár centimetrů od Amélie Sachsové rozdrnčel v kapse přístroj.

Stáli vedle sebe, doslova rameno na rameno.

Muž zhruba odpovídal popisu Američana z hotelu South Cove Inn, jak ho poskytl desátník Mychal Poitier z bahamské policie: menší běloch sportovní postavy. Měl na sobě volné kalhoty, košili a větrovku. A taky baseballovou kšiltovku. Sachsová nedokázala posoudit, jestli má hnědé vlasy – připadaly jí spíš špinavě blond, ale jiný svědek by je klidně mohl označit za hnědé. Sestřih měl krátký, stejně jako odstřelovač. A jeho polobotky byly dokonale naleštěné.

Vojenské vzezření.

„Jasně,“ řekla Sachsová zvesela do telefonu. „To je zajímavý.“

„Ty jsi vedle něj?“ zeptal se Szarnek.

„Přesně tak.“ Nepřehrávej, nabádala se Amélie v duchu.

Naskočila zelená a ona nechala muže vstoupit do vozovky před sebou.

Přemýšlela, jestli nemůže nějak stanovit mužovu totožnost. Během jednoho vyšetřování kdysi před lety využívali služeb mladé iluzionistky a eskamotérky, mezi jejíž četné dovednosti patřilo i kapsářství – samozřejmě výlučně pro jevištní účely, ujišťovala je tehdy se smíchem. Sachsové by se nyní její schopnosti hodily. Nedaly by se tomu chlapovi vsunout prsty do kapsy bundy a vytáhnout z nich náprsní tašku nebo nějakou stvrzenku?

Vyloučeno, usoudila nakonec. I kdyby těmito schopnostmi disponovala, muž se choval velmi obezřetně a často se rozhlížel kolem sebe.

Přešli přes ulici a pokračovali po Broadwayi. Po chvíli minuli Liberty Street. Tam odstřelovač znenadání odbočil vpravo a prošel Zuccottiho parkem, toho času neokupovaným demonstranty. Szarnek právě do telefonu hlásil: „Míří na západ přes Zuccottiho park.“

„Tak to máš pravdu.“ Sachsová pokračovala v hereckém čísle, přestože už ji muž pravděpodobně nemohl slyšet.

Kráčela za mužem šikmo přes park. Na západním konci muž opět odbočil na jih na Trinity Place.

„Jak to hodláš pojmout, Amélie?“ dotázal se Szarnek. „Chceš, abych přivolal posily?“

Sachsová se zamyslela. Zatknout muže nemohli; neměli na to dostatek důkazů. „Budu se ho držet, co nejdéle to půjde,“ odvážila se odpovědět normálním hlasem; odstřelovač už byl bezpečně z doslechu. „Při troše štěstí nasedne do auta a já zachytím registrační číslo. A když to neudělá, tak se s ním třeba svezu metrem do Far Rockaway. Ještě se ti ozvu.“

Sachsová předstírala, že pokračuje v telefonátu, přidala do kroku, prošla kolem odstřelovače a zastavila na dalším přechodu, kde svítila červená. Otočila se, jako by byla ponořená do rozhovoru, namířila na muže objektiv fotoaparátu zabudovaného v mobilu a šestkrát stiskla digitální spoušť. Když naskočila zelená, opět nechala odstřelovače přejít jako prvního. Muž byl také zabraný do hovoru a zdálo se, že si Sachsové nevšiml.

Sachsová pokračovala ve sledování a znovu vytočila Szarnekovo číslo. „Hele, už dotelefonoval,“ oznámil jí technik.

Amélie se dívala, jak muž zasouvá přístroj do kapsy. Mířil k deseti nebo dvanáctipatrové budově stojící v ponurém kaňonu Rector Street. Místo aby však vstoupil do budovy hlavním vchodem, obešel ji a vnořil se do boční uličky. Zhruba v polovině úzkého koridoru se otočil, pověsil si na krk identifikační kartu a prošel branou na prostranství, které vypadalo jako parkoviště obehnané nefalšovaným žiletkovým drátem.

Sachsová se držela ve stínu a řekla Szarnekovi, ať ji přepojí na Sellitta. Detektivovi poté oznámila, že vypátrala střelce a potřebuje sledovací tým, který si ho od ní převezme.

„Dobře, Amélie. Okamžitě tam pošlu někoho ze speciálních služeb.“

„Pošlu vám pár jeho fotek. Ať kontaktují Rodneyho. Ten může dál sledovat jeho telefon a dát jim vědět, až se ten člověk dá zase do pohybu. Já zůstanu tady, než se objeví lidi ze speciálky. A pak pojedu vyslechnout Lydii Fosterovou.“

„Kde přesně jsi?“ zeptal se Sellitto.

„Rector Street osmdesát pět. On prošel přes bránu na boku budovy. Je tam nějaké parkoviště nebo možná nádvoří. Nechtěla jsem chodit moc blízko.“

„Jasně. Co je to za budovu?“

Sachsová se zasmála. Právě si všimla nenápadné cedule.

Národní zpravodajská a operační služba.

„Je tam jeho kancelář,“ oznámila Sellittovi.

39. kapitola

Strašná zpráva: ten příjemný pan Moreno je mrtvý.

Lydia Fosterová si ve svém bytě na Třetí Avenue uvařila šálek kávy Keurig – pro dnešek si ze stovek kapslí vybrala oříškovou příchuť – a vrátila se do obývacího pokoje. Přemýšlela, kdy se ta policistka nakonec objeví.

Lydia ho měla hodně ráda. Byl bystrý a zdvořilý. A velký gentleman. Věděla také, že je docela dobře stavěný a že ho ženy pokládají za atraktivního, přestože se lišil od některých jiných mužů, kteří využívali jejích tlumočnických služeb. Pan Moreno s ní ani jednou neflirtoval. Během první zakázky před několika měsíci jí ukázal fotografie svých dětí – rozkošných dětí! – což muži někdy dělají, než se pokusí dotyčnou ženu sbalit. Lydia to pokládala za neuvěřitelně slizkou taktiku, dokonce i u otců-samoživitelů. Pan Moreno však po snímcích svých ratolestí vyrukoval s fotografií své ženy a prohlásil, že už se těší, až oslaví výročí svatby.

Takový příjemný muž. Nesmírně pozorný – podržel jí dveře auta, přestože měli šoféra. Okouzlující. A komunikativní. Vedli spolu několik zajímavých rozhovorů. Oba je například fascinoval jazyk. On psal blogy, přispíval do časopisů a moderoval v rádiu, zatímco ona si vydělávala na živobytí překládáním slov druhých. Bavili se o podobnostech mezi jazyky, a dokonce i o technických aspektech: první pád, třetí pád, přivlastňování, spojování slov. Pan Moreno se jí svěřil, že vášnivě nemá rád angličtinu, přestože je to jeho mateřština, což Lydii připadalo zvláštní. Člověk nemusí mít rád tonální kvalitu jazyka, protože je příliš tvrdý – například němčina nebo xhoština – případně ho může odrazovat jeho obtížnost a vlastní neschopnost dosáhnout úrovně umožňující plynulou konverzaci, což je případ japonštiny, ale že by někdo neměl rád jazyk jako takový, o tom Lydia nikdy neslyšela.

Pan Moreno charakterizoval svůj rodný jazyk jako nahodilý a líný (vzhledem k množství nepravidelných konstrukcí), jako matoucí a neelegantní. Ukázalo se však, že jeho skutečné výhrady jsou poněkud jiné. „A cpou ho do krku lidem z celého světa, ať se jim to líbí nebo ne. Je to jen další způsob, jak vyvolat v jiných státech závislost na USA.“

Pan Moreno však byl umíněný i v mnoha jiných věcech. Jakmile začal kázat o politice, byl k nezastavení. Lydia se později přistihla, že od těchto témat podvědomě odvádí řeč.

Bude muset té policistce říct, že se pan Moreno bál o svou bezpečnost. Když projížděli městem nebo kráčeli pěšky na jednání, často se rozhlížel kolem sebe. A když se jednou přesouvali z jedné schůzky na druhou, pan Moreno se zničehonic zastavil.

„Tamten muž. Neviděli jsme ho už před tou poslední kanceláří? Nesleduje nás?“ Mužem, o němž byla řeč, byl zasmušile se tvářící mladý běloch, který se na ně díval přes okraj časopisu. Už to samo o sobě připadalo Lydii zvláštní, jako scéna ze staré detektivky, kde soukromé očko předstírá, že čte na ulici noviny, a přitom špehuje podezřelého. Jenže na newyorských ulicích už dneska nikdo nečte: všichni zírají na iPhone nebo na blackberry.

Lydia byla rozhodnutá říct policistce i o tomto incidentu; přítomnost toho muže mohla se smrtí pana Morena nějak souviset.

Prolistovala složky Redweld, v nichž měla seřazené zápisy ze všech jednání, která s panem Morenem v posledních měsících absolvovala. Všechno si pečlivě ukládala. Jako tlumočnice čas od času spolupracovala s policií a se soudy. Zvykla si proto přistupovat k archivaci zápisů velmi svědomitě, poněvadž špatná formulace detektivovy otázky nebo odpovědi podezřelého mohla snadno vyústit v odsouzení nevinného člověka nebo naopak k propuštění skutečného viníka. A tuto pečlivost si postupně přenesla i do sféry komerčních tlumočnických služeb.

Již brzy policii předá téměř tisíc stran přepisů z jednání zesnulého pana Morena.

Zazvonil zvonek a ona přešla k interkomu. „Ano?“

„Paní Fosterová, jsem z newyorské policie,“ ozval se mužský hlas. „Před chvílí s vámi hovořila policistka Sachsová. Musela se někde zdržet a požádala mě, abych vás navštívil místo ní a položil vám několik otázek o panu Morenovi.“

„Jistě, pojďte nahoru. Byt dvanáct bé.“

„Díky.“

O pár minut později se ozvalo zaklepání na dveře. Lydia se podívala přes kukátko a spatřila příjemně vyhlížejícího třicátníka v obleku. V ruce držel kožené pouzdro se zlatým odznakem.

„Pojďte dál,“ vyzvala ho, odemkla a odjistila řetízek.

Muž jí kývl na pozdrav a vstoupil dovnitř.

Sotva za ním Lydia zavřela dveře, všimla si, že s jeho rukama něco není v pořádku. Byly svraštělé. Vlastně ne – ten člověk na nich měl rukavice tělové barvy.

Zamračila se. „Počkejte…“

Než stačila vykřiknout, udeřil ji muž silně do krku otevřenou dlaní.

Chroptící a hekající Lydia Fosterová se skácela na podlahu.

40. kapitola

Lidé někdy Jacoba Swanna udivovali, to tedy ano.

Buď je člověk pečlivý, anebo není. Buď člověk vydrhne do posledního flíčku připálené maso na měděném dně nerezové pánve, anebo ho nevydrhne. Buď si dá člověk se suflé práci až do konce a pak může sledovat, jak se zvedá deset centimetrů nad okraj misky, anebo se na to vybodne a jako dezert podává zmrzlinu Häagen-Dazs, jejíž název sice vyvolává představu Skandinávie, jenže ve skutečnosti se tohle šmé vyrábí ve Spojených státech emerických.

Swann stál nad pokroucenou a sténající Lydií Fosterovou, ale myslel na Amélii Sachsovou.

Byla dost chytrá na to, aby zničila svůj mobilní telefon (a ona ho opravdu zničila, zjistili jeho technici, nespokojila se s pouhým vykastrováním baterie). Jenže pak udělala zásadní chybu, když zavolala detektivu Sellittovi z telefonního automatu vzdáleného necelých deset metrů od kavárny Java Hut. V době, kdy se hovor uskutečnil, přitom měli výše zmínění technici z ústředí onen telefonní automat – plus několik dalších v okolí – dávno napíchnutý. (Oficiálně samozřejmě tvrdili, že automaty napichovat neumějí, a že i kdyby to uměli, nikdy by to neudělali.)

Někdy člověku bouchne trouba Miele těsně předtím, než do ní chtěl strčit jehněčí pečeni, a pak mu nezbývá než improvizovat.

A Sachsová samozřejmě prozradila Lonu Sellittovi – a nevědomky i Jacobu Swannovi – veškeré potřebné údaje o Lydii Fosterové.

Swann se nyní tiše přesouval po bytě a ujišťoval se, že jsou tu sami. Pravděpodobně mu mnoho času nezbývalo. Sachsová tvrdila, že se zdrží, ale nejspíš už brzy zavolá nebo sem rovnou přijede. Neměl bych na ni počkat? přemýšlel Swann. Bylo třeba to zvážit. Samozřejmě se nedalo vyloučit, že se tu neobjeví sama, a přestože byl Swann řádně vybaven pistolí, střelba je na rozdíl od krájení nejšpinavějším (a nejméně požitkářským) způsobem řešení problémů.

Ovšem kdyby Sachsová byla sama? Nabízelo se několik možností.

Swann odložil nůž, znovu se otočil k tlumočnici, popadl ji za vlasy a za límec halenky a odvlekl ji do jídelny. Hodil ji na masivní židli a připoutal jí ruce k opěradlu šňůrou od lampy. Kabel pochopitelně nepřeřezal nožem Kai Shun, nýbrž levným kapesním nožíkem, který nosil u sebe. Nůž Kai Shun nikdy nepoužil ani k přeřezání nitě držící hovězí roládu, což byl jeden z jeho oblíbených receptů.

Lydii Fosterové stékaly po tváři slzy, sípala po úderu do hrdla, třásla se a kopala nohama.

Jacob Swann sáhl do náprsní kapsy a nyní už skutečně vytáhl z dřevěného pouzdra svůj Kai Shun. Její reakci, její hrůzu to nijak neprohloubilo. Člověka vyděsí jen věci, které nečeká. A ona věděla, že tohle musí přijít.

Můj malý řezníčku…

Swann se vedle ní přikrčil, zatímco ona dál vydávala bezbožné zvuky a divoce se třásla.

„Buď zticha,“ zašeptal jí do ucha.

Vzpomněl si na včerejšek, na Bahamy, na Annette, která dělala „ehn, ehn, ehn“, když ji na mýtině u pláže obklopené stříbrnými palmami a platany škrtil oranžovým šátkem.

Tlumočnice ho neposlechla úplně, ale trochu se uklidnila.

„Mám na tebe několik otázek. A budu potřebovat veškeré materiály týkající se tvého tlumočení pro Roberta Morena. O čem jste se bavili. A s kým jste se sešli. Ale ze všeho nejdřív mi řekni, s kolika policisty jsi o Robertu Morenovi mluvila.“ Swann si dělal starosti, že tlumočnici volal po Amélii Sachsové ještě někdo další.

Tlumočnice zavrtěla hlavou.

Jacob Swann jí položil levou ruku na dlaň, pevně spoutanou kabelem. „Tohle není odpověď. Takže s kolika policisty?“

Fosterová vydala ještě pár bizarních zvuků, ale když se jí Swann otřel nožem o prsty, zašeptala: „Ani s jedním.“

Pohlédla ke dveřím. Očividně věřila, že když bude hrát na čas, možná se dočká příjezdu skutečné policie.

Jacob Swann zaťal prsty levé ruky v pěst a opřel si čepel nože Kai Shun o články, tak aby ostří směřovalo proti Lydiinu prostředníčku a prsteníčku. Takto krájeli potraviny všichni seriózní šéfkuchaři – konečky prstů druhé ruky měli bezpečně ukryté uvnitř pěsti, aby nepřišly do styku s nebezpečnou čepelí. Při krájení musí být člověk velmi opatrný. I on se už několikrát řízl a mohl potvrdit, že to nepopsatelně bolí; prsty obsahují víc nervových zakončení než kterákoliv jiná část těla.

„Tak,“ zašeptal, „a teď se tě zeptám ještě jednou.“

41. kapitola

Jízda ke střeleckému hnízdu nacházejícímu se na výběžku pevniny nedaleko od hotelu South Cove Inn trvala podstatně déle, než by za jiných okolností trvala.

Mychal Poitier totiž naváděl Thoma komplikovanou trasou na hlavní silnici, která vedla do místa jejich určení – na SW Road. Cílem jejich úhybných manévrů bylo zjištění, zda je i tentokrát sleduje zlaté mercury. Poitier ošetřovatele ujistil, že ve voze nesedí příslušníci Královského bahamského policejního sboru, kteří provádějí sledovací operaci. Jejich přítomnost navíc vůbec nemusela souviset s Morenem. Dobře oblečený a zranitelný Američan na invalidním vozíku mohl jednoduše vzbudit pozornost zlodějů.

Rhyme zavolal Pulaskému, který byl stále v hotelu, a řekl mu, kde budou. Mladý policista dál čekal na pokojskou, jež mohla disponovat dodatečnými informacemi o odstřelovačově návštěvě hotelu den před střelbou.

Za letištěm provoz na SW Road prořídl a Thom mohl zrychlit. Opisoval s dodávkou táhlý oblouk kolem ostrova – projížděli kolem komunit se vstupními branami a pečlivě udržovanými trávníky i kolem chatrčí vyšňořených prádelními šňůrami a kozami v kotcích, minuli několik močálů a poté se vnořili do zdánlivě nekonečného pásu lesa a zeleně s názvem Clifton Heritage Park.

„Tady odbočte,“ řekl Poitier.

Právě dojeli k polní cestě, která se stáčela doprava a vedla přes širokou rezavou bránu, momentálně otevřenou. Kopírovala úzký výběžek pevniny, který vyrážel necelý kilometr do Cliftonské zátoky. Výběžek čněl sotva pár metrů nad hladinu, byl nepravidelně porostlý stromy a keři a lemovalo ho pobřeží, které bylo na některých místech kamenité a na jiných písčité. Na okraji cesty se nacházely cedule s nápisem Zákaz koupání. Žádné zdůvodnění nebylo pod zákazem uvedeno, ale voda tu byla nevábná, měla nezdravě zelenou barvu a vůbec nelákala ke koupání.

Thom odbočil na cestu vedoucí po severním okraji výběžku a postupně minul několik komerčních objektů, o nichž se Poitier před chvílí zmiňoval v restauraci. Hned za odbočkou z SW Road na tuto nepojmenovanou cestu projeli kolem veřejné skládky domovního odpadu, kde hořelo několik ohňů a zhruba desítka lidí se potulovala mezi odpadky a hledala cokoliv cenného. Následovala továrna na recyklaci pneumatik a nakonec i strojírna tvořená několika nízkými halami, které vypadaly tak chatrně, že by je snad sfoukl i jemný větřík, natožpak hurikán. Jednotlivé provozy byly označené ručně psanými cedulemi. Horní stranu plotu zdobil ostnatý drát a celý objekt hlídali nevrlí psi – malí, ale se statnými hrudníky – kteří se diametrálně lišili od potulných psíků v restauraci.

Ve vzduchu se líně převalovala žlutošedá oblaka dýmu, který jako by byl tak těžký, že s ním nepohne ani vítr.

Když Thom dál jel po cestě plné výmolů, napravo od nich se náhle otevřel výhled a oni spatřili záliv s azurově modrou vodou, nad níž putovaly po blankytné obloze bílé obláčky, husté jako chomáče vaty. Zhruba půldruhého kilometru od nich byl vidět nízký pás béžového pobřeží zastavěného budovami – hotel South Cove Inn a přilehlé pozemky. Někde tady, v úseku mezi jejich současným místem a koncem výběžku vzdáleným necelých sto metrů odtud, si odstřelovač založil střelecké hnízdo.

„Zastav někde tady,“ řekl Rhyme. Thom ujel ještě pár metrů k místu, kde byla cesta širší, a zaparkoval. Jakmile vypnul motor, začaly do kabiny doléhat dva zvuky: rytmické bušení vycházející ze strojírny a slabé šumění vln rozbíjejících se o skály podél pobřeží.

„Nejdřív vyřídíme jednu věc,“ prohlásil Poitier. Sáhl si do batůžku, vytáhl z něj jakýsi předmět a podal ho Rhymovi. „Chcete tohle?“

Byla to pistole. Glock. Velmi podobný modelu, který používala Amélie Sachsová. Poitier se přesvědčil, že je zbraň nabitá, a natáhl do komory náboj. Pistole Glock nemají klasickou pojistku: jednoduše zmáčknete spoušť a střílíte.

Rhyme se na pistoli upřeně zadíval, letmo pohlédl na Thoma a uchopil zbraň do pravé ruky. Střelné zbraně ho nikdy příliš nebraly. Pravděpodobnost, že je někdy použije, se – přinejmenším v jeho oboru soudní kriminalistiky – blížila k nule, a navíc Rhyma vždy děsila představa, že by někdy musel zbraň vytáhnout a skutečně z ní vystřelit. Tato nechuť však v jeho případě nepramenila ze strachu, že bude muset usmrtit útočníka, nýbrž z vědomí, jak moc by jediná rána dokázala kontaminovat místo činu. Kouř, tlak výstřelu, povýstřelové zplodiny, pára…

Totéž platilo i zde, avšak tento základní pocit nyní přehlušilo něco jiného: vědomí moci, kterou by mu zbraň propůjčila, jakožto dokonalý kontrast k naprosté bezmocnosti, jež se po nehodě stala určujícím prvkem jeho života.

„Ano,“ řekl.

Ačkoliv neměl cit v prstech, připadalo mu, že se mu glock vpaluje do kůže, že se stává součástí jeho nové ruky. Opatrně zvedl hlaveň, namířil přes okno na vodu a vzpomněl si na svůj střelecký výcvik. Předpokládejte, že je každá zbraň nabitá a připravená ke střelbě; nikdy nemiřte na nic, do čeho nejste připraveni vypálit kulku; nikdy nestřílejte, pokud nemáte dokonalý přehled o tom, co se nachází za vaším cílem; nikdy nepokládejte prst na spoušť, dokud nejste připraveni vystřelit.

Na vědce býval Rhyme docela dobrým střelcem, který při výpočtu, jak dostat kulku na žádoucí místo, používal znalosti fyziky.

„Ano,“ řekl ještě jednou a zastrčil si pistoli do vnitřní kapsy saka.

Opustili dodávku a prohlédli si okolí: odpadní trubky a strouhy vedoucí přímo do oceánu, desítky hromad kalu tyčících se po celém výběžku jako obrovská mraveniště. Všude se válely kusy tvárnic, automobilové díly, spotřebiče a rezavé průmyslové stroje.

Zákaz koupání…

Zbytečné.

„Je tady opar a hotel stojí strašně daleko,“ prohlásil Thom. „Jak vůbec mohl střelec dobře vidět cíl?“

„Dospěl jsem k závěru, že používal speciální teleskop,“ odpověděl Poitier. „Adaptivní optika, lasery.“

Rhyma to pobavilo. Bylo zřejmé, že se desátník zabýval případem důkladněji, než si Rhyme zpočátku myslel – a než bylo milé asistentu komisaře McPhersonovi.

„Navíc tehdy mohlo být jasněji.“

„Tady není nikdy moc jasno,“ namítl Poitier a mávl rukou k nízkému komínu tyčícímu se z továrny na recyklaci pneumatik. Z komína se valil zelenobéžový kouř.

Ve všudypřítomném zápachu shnilých vajec a spálené gumy se přesunuli blíž k pobřeží. Rhyme si prohlédl okolí, aby identifikoval nejpravděpodobnější místo pro střelecké hnízdo – muselo poskytovat kvalitní krytí a současně obsahovat výčnělek, o který by se dala opřít puška. V úvahu přicházelo asi šest různých míst.

Do pátrání jim nikdo nezasahoval; na výběžku byli v podstatě sami. Po chvíli přijel jakýsi pick-up a zaparkoval na protější straně cesty. Řidič ve zpoceném šedém tričku vystoupil z auta, a aniž přestal mluvit do mobilního telefonu, začal z korby vyhazovat odpadkové pytle do příkopu vedle cesty. Zákaz černých skládek zřejmě na Bahamách neexistoval. Rhyme slyšel také smích a křik z druhé strany plotu oddělujícího areál strojírny, ale jinak byli na výběžku sami.

Thom, Poitier a Rhyme začali hledat střelecké hnízdo. Procházeli a projížděli výběžkem, na němž se úseky zarostlé plevelem střídaly s holými pásy hlíny a písku. Vozík Storm Arrow skvěle kopíroval nerovný terén. Poitier s Thomem se blížili k okraji výběžku a Rhyme jim řekl, co mají hledat: udusaný porost, výčnělky, stopy chodidel nebo bot vedoucích na rovinaté místo. „A dívejte se do písku.“ I vyhozená nábojnice zanechá v písku výraznou stopu.

„Musel to být profík,“ vysvětlil Rhyme. „Mohl si opřít pušku o stativ nebo pytle s pískem, ale taky mohl použít kameny a po výstřelu je nechat ležet. Takže hledejte kameny, které vytvářejí nepřirozený útvar nebo jsou možná naskládané na sebe. Při takové vzdálenosti musela být puška absolutně nehybná.“

Rhyme zamžoural – znečištěný vzduch a vítr ho pálily v očích. „Co já bych dal za kousek mosazi,“ zasnil se, ale ve skutečnosti pochyboval, že tady střelec zanechal prázdné nábojnice: profesionálové si je vždy odnášejí s sebou, poněvadž nábojnice obsahují hromadu informací o zbrani i střelci. Přesto se kriminalista zadíval do vody v naději, že vyhozená nábojnice skončila tam. Moře však bylo černé a zřejmě velmi hluboké.

„Hodil by se nám potápěč.“

„Naši oficiální potápěči nám k dispozici nebudou, kapitáne,“ řekl Poitier lítostivě. „Už proto, že tohle ani není vyšetřování.“

„Jen exkurze po ostrově.“

„Ano, přesně tak.“

Rhyme zajel blíž k okraji a znovu upřel pohled do vody.

„Opatrně,“ upozornil ho Thom.

„Ovšem,“ pokračoval Poitier, „já se potápím. Mohl bych se sem vrátit a podívat se, jestli tam dole něco není. Půjčím si na pobřežní stanici potápěčské svítilny.“

„Vy byste to udělal, desátníku?“

Také on se zadíval do vody. „Ano. Hned zítra to…“

Následující události se seběhly rychle.

Bleskurychle.

Rhyme, Thom a Poitier uslyšeli rachotivý zvuk a klepání špatně seřízeného motoru, otočili se a upřeli pohledy na polní cestu, po které před chvílí přijeli. Přímo proti nim se po cestě řítilo zlaté mercury, tentokrát jen se dvěma pasažéry.

Rhyme to ihned pochopil. Ohlédl se a spatřil muže v šedém tričku, který před okamžikem vyhazoval z pick-upu odpadkové pytle. Uháněl po úzké cestě a vrazil do Poitiera, právě když desátník tasil služební zbraň. Ta vylétla do vzduchu, útočník se rychle zvedl a zprudka kopl hekajícího desátníka do boku a do hlavy.

„Ne!“ zaječel Rhyme.

Mercury kvílivě zastavilo a dva muži, kteří je předtím sledovali, vyskákali z vozu – první z nich měl žluté tričko bez rukávů a na hlavě dredy, zatímco jeho parťák byl menší postavy a na sobě měl zelené tričko. Muž v zeleném vytrhl Thomovi telefon z ruky a úderem do břicha ho zlomil v pase.

„Nechte toho!“ vykřikl Rhyme bezděčně a zcela zbytečně.

Muž v šedém tričku řekl kolegům: „Dobrý, vidíte tu ještě někoho?“

„Ne.“

Rázem bylo jasné, proč muž během vyhazování pytlů telefonoval. Vůbec sem totiž nepřijel s odpadky. Ve skutečnosti je celou dobu sledoval a telefonoval proto, aby dal kolegům vědět, že jejich oběti dorazily na místo střelby.

Poitier lapal po dechu a křečovitě se držel za bok.

„Jsme policejní důstojníci ze Spojených států,“ řekl Rhyme pevným hlasem. „Spolupracujeme s FBI. Nekomplikujte si situaci. Raději ihned odejděte.“

Jako by však mluvil do větru.

Muž v šedém přistoupil k Poitierově pistoli, která ležela v prachu o tři metry dál.

„Stůjte,“ poručil mu Rhyme.

Muž uposlechl. A vytřeštil na kriminalistu oči. Také zbylí dva útočníci zkoprněli úlekem. Všichni svorně hleděli na glock v Rhymově ruce. Kriminalista držel pistoli nejistě, to bylo zřejmé, ale z této vzdálenosti by hravě dokázal vpálit kulku do trupu útočníka.

Muž lehce zvedl ruce a vztyčil se. Podíval se na pistoli a pak adresoval pohled Rhymovi. „Dobrá, dobrá, pane. Nechte tu zbraň.“

„A teď všichni ustoupíte a lehnete si na břicho.“

Dvojice, která přijela v mercury, upřela pohledy na muže v šedém.

Nikdo se ani nehnul.

„Nebudu vám to říkat znovu.“ Rhyme přemýšlel, co by mu zpětný ráz udělal s rukou. Předpokládal, že by mohlo dojít k poškození šlach. On teď však potřeboval jedinou věc: udržet po výstřelu pistoli v sevření. Po zabití šéfa by zbylí dva pobudové utekli.

Vzpomněl si na Rozkaz ke splnění speciálního úkolu. Žádný soudní proces, žádná ústavní práva. Sebeobrana. Ukončení života protivníka dřív, než ho protivník ukončí vám.

„Zastřelíte mě, pane?“ Muž si ho zkoumavě prohlížel. Náhle se v něm probudila vzdorovitost.

Rhyme měl málokdy příležitost setkat se s nepřáteli tváří v tvář. Obvykle byli z místa činu dávno pryč, když se s nimi poprvé uviděl – což bylo vesměs u soudu, kde vystupoval jako odborný svědek obžaloby. Přesto mu nedělalo problémy zpražit muže v šedém tričku pohledem.

Jeho parťák ve žlutém tričku a s impozantními svaly vykročil vpřed, ale opět se rychle zastavil, když Rhyme otočil pistoli proti němu.

„Dobrý, klíďo, chlape, klíďo.“ Zvedl ruce.

Rhyme znovu namířil glock na šéfa, který držel ruce ve vzduchu a upíral oči na zbraň. Usmál se. „Tak co? Zastřelíte mě, pane? Já si tím nejsem tak jistej.“ Postoupil o několik kroků dopředu. Zastavil se. A pak vyrazil přímo k Rhymovi.

K tomu nebylo co dalšího říct.

Rhyme napjal svaly a v duchu doufal, že zpětný ráz pistole nezničí výsledky velejemné operace a že se mu po výstřelu podaří udržet zbraň v ruce. Vyslal do ruky povel k přitlačení ukazováčku.

Nic se však nestalo.

Glocky – tyto spolehlivé rakouské pistole – mají spoušť nastavenou na tlak pouhých pár kilogramů.

Rhyme ho přesto nedokázal vyvinout, přesto nedokázal dát do prstu takovou sílu, aby zachránil život svému ošetřovateli a místnímu policistovi, který riskoval ztrátu zaměstnání, aby mu pomohl.

Muž v šedém dál kráčel vpřed – zřejmě předpokládal, že Rhyme nemá kuráž vystřelit, přestože ten se zoufale snažil stisknout spoušť. Ještě urážlivější bylo, že hrdlořez nepřistupoval k Rhymovi z boku, ale nevzrušeně kráčel přímo proti hlavni vztyčené jeho směrem.

Obemkl zbraň svalnatou dlaní a snadno ji vytrhl Rhymovi z ruky.

„Jseš zrůda, abys věděl.“ Zapřel se, opřel chodidlo o střed Rhymova hrudníku a silně zatlačil.

Vozík Storm Arrow popojel o necelý metr dozadu, převrhl se ze skalnatého srázu a s hlasitým šplouchnutím spadl i s Rhymem do vody. Rhyme se zhluboka nadechl a zmizel pod hladinou.

Voda tu nebyla tak hluboká, jak si myslel: tmavá barva byla způsobená spíš znečištěním chemickými látkami a odpadky. Vozík klesal asi tři metry a pak se zaklínil o dno.

S bušením ve spáncích a s trýznivou bolestí v plicích, kterým rychle docházel kyslík, vytočil Rhyme hlavu, co nejvíc to šlo, a sevřel zuby popruh plátěné tašky, která visela přehozená přes opěradlo vozíku. Potáhl a taška se začala vznášet těsně před ním. Rhyme ji ovinul paží, aby mu nevyklouzla, odepnul zuby zip, vsunul hlavu do tašky a našmátral obličejem náustek přenosného ventilátoru. Pevně ho stiskl a vsoukal si ho mezi rty.

Oči měl v jednom ohni od štiplavých chemikálií ve vodě, mžoural, ale stále je nezavíral, protože musel najít spínač ventilátoru.

Konečně, tady. To je on.

Sepnul ho.

Kontrolky se rozsvítily, přístroj začal vrnět a Rhyme vdechl první lok báječného sladkého kyslíku.

Další nádech.

Třetí nádech už se však nekonal. Voda zřejmě pronikla pod kryt a zkratovala elektroniku.

Ventilátor zhasl. Přísun vzduchu ustal.

V tu chvíli uslyšel Rhyme další zvuk, utlumený vodním sloupcem, ale přesto rozeznatelný. Vlastně to byly dva zvuky.

Výstřely.

Zvěstovaly smrt dvou jeho přátel: jednoho, kterého znal Rhyme zdánlivě celý život, a druhého, k němuž si získal blízký vztah až v posledních několika hodinách.

Další Rhymův nádech už obsahoval vodu.

Vzpomněl si na Amélii Sachsovou a jeho tělo se uvolnilo.

42. kapitola

Ne.

Ach ne.

Krátce před pátou hodinou zaparkovala Sachsová před domem na Třetí Avenue, v němž bydlela Lydia Fosterová.

Přímo k domu se však autem nedostala: ulici totiž blokovaly policejní vozy a sanitky.

Logika jí napovídala, že důvodem jejich přítomnosti nemůže být smrt tlumočnice. Poslední hodinu a půl totiž nepustila odstřelovače ze zřetele. Stále seděl ve své kanceláři v centru města a nehnul se odtamtud až do chvíle, kdy k budově dorazil sledovací tým z Myersova Oddělení speciálních služeb. Jak by navíc mohl zjistit Lydiino jméno a adresu? Sachsová důsledně dbala na to, aby volala jen z pevných linek a mobilních telefonů s předplacenou kartou.

Tohle jí říkala logika.

Instinkt jí však sděloval něco diametrálně odlišného: totiž že Lydia je mrtvá a může za to ona. Nikdy ji totiž nenapadla možnost, kterou si bolestně uvědomila teprve nyní: že ve skutečnosti jsou pachatelé dva. Prvním z nich byl muž, kterého sledovala na newyorských ulicích – díky hlasovému otisku věděli, že je to odstřelovač – a druhým vrah Lydie Fosterové, jehož totožnost byla zatím neznámá. Byl to někdo úplně jiný, možná odstřelovačův kolega, takzvaný spotter, kterého mnozí profesionální střelci používají. Anebo zcela nezávislý specialista, jehož si Shreve Metzger najal, aby provedl úklid po Morenově zastřelení.

Sachsová rychle zaparkovala, hodila na palubní desku policejní kartičku, vystoupila z auta a spěchala k nenápadnému bytového domu, jehož světlou fasádu hyzdily špinavě bílé skvrny po vysrážené soli, jako by klimatizační jednotky plakaly.

Protáhla se pod policejní páskou a chvatně přistoupila k detektivovi, který právě organizoval pátrací tým. Štíhlý Afroameričan ji poznal, přestože ona jeho neznala, a kývl jí na pozdrav.

„Byla to Lydia Fosterová?“ Sachsová přemýšlela, proč se vůbec ptá.

„Přesně tak. Souvisí to s nějakým vaším případem?“

„Jo. Vyšetřování vede Lon Sellitto, Bill Myers na něj dohlíží. Já dělám pochůzkařinu.“

„Tak můžete rovnou začít.“

„Co se stalo?“

Sachsová si všimla, že detektiv je otřesený; nervózně si hrál s perem a uhýbal před ní očima.

Po chvíli polkl a řekl: „Místo činu bylo hodně špatné, to vám teda řeknu. Vrah ji mučil. A pak ubodal. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Mučil?“ zašeptala Sachsová.

„Seřezával jí z prstů kůži. Pomalu.“

Ježíšikriste…

„Jak se dostal dovnitř?“

„Z nějakého důvodu ho pustila do bytu. Nenašli jsme žádné známky vloupání.“

Zděšená Sachsová to pochopila. Pachatel přece jen napíchl linku – pravděpodobně pevnou linku, kterou použila u kavárny Java Hut – a získal údaje o tlumočnici. Vydával se za policistu, ukázal Lydii falešný odznak a prohlásil, že spolupracuje se Sachsovou, jejíž jméno už znal také.

Telefonát mezi Sachsovou a Sellittem se tak vlastně stal Rozkazem ke splnění speciálního úkolu, který se týkal Lydie Fosterové.

Sachsové se zmocnila vlna spalujícího vzteku na vraha. To, co provedl Lydii – bolest, kterou jí způsobil – bylo zbytečné. K získání informací od civilisty stačí pouhé výhrůžky. Fyzické násilí je vždy nesmyslné.

Pokud se v něm člověk nevyžívá.

Pokud mu nedělá radost, když se může ohánět nožem a provádět s ním přesné a dovedné řezy.

„Kdo uvědomil policii?“ zeptala se.

„Ten hajzl ji pořezal tak hrozně, že krev protekla stropem. Sousedi uviděli na stěně červenou skvrnu a zavolali policii.“ Detektiv se odmlčel a pokračoval: „Byt je úplně zpustošený. Nevím, co vrah hledal, ale převrátil vzhůru nohama všechno, co tam měla. Jediná zásuvka nezůstala netknutá. Nenašli jsme ani počítač a mobilní telefon. Všechno sebral.“

Zápisy z jednání Roberta Morena už byly pravděpodobně skartované nebo spálené.

„Ohledávačka už je na cestě?“

„Zavolal jsem jeden tým z Queensu. Dorazí každou minutou.“

Sachsová vozila v kufru svého fordu základní ohledávací vybavení. Vrátila se k autu a začala si nasazovat modrou kombinézu, boty a čepičku. Začne hned teď. Kvalita důkazů se s každou minutou zhoršuje.

A ta zrůda, která to udělala, jim s každou minutou uniká dál a dál.

Chůze v roštu.

Oblečená jako chirurg procházela Amélie Sachsová bytem Lydie Fosterové podle klasického systému ohledávání místa činu, kterému se říká rošt: krůček po krůčku od jedné zdi ke druhé, čelem vzad, malý úkrok stranou a návrat. Jakmile se takto projde celé místo činu, ohledávání se zopakuje kolmo na původní směr.

Jde o časově nejnáročnější metodu ohledávání místa činu, ale také nejdůkladnější. Lincoln Rhyme ji používal vždy a trval na tom, aby ji používali i lidé, kteří pro něj pracují.

Ohledávání je zřejmě nejdůležitější součástí vyšetřování na místě činu. Fotografie, videozáznamy a náčrtky jsou samozřejmě také důležité. Je třeba stanovit, kudy pachatel přišel a kudy odešel, kde se nacházejí nábojnice, otisky prstů, rozmazané sperma, krvavé cákance. Základním stavebním kamenem však zůstává hledání klíčově důležitých stop. Merci, Monsieur Locard. Když člověk prochází v roštu, musí otevřít celé své tělo místu činu a používat čich, sluch, hmat a samozřejmě i zrak. Musí neúnavně těkat kolem sebe.

A právě to nyní dělala Amélie Sachsová.

Nepokládala se za přirozený talent soudní kriminalistiky. Už proto, že nebyla vědec. Její mysl neprováděla ohromující dedukce, k nimž Rhyme tak pohotově dospíval. Jedna vlastnost jí však v této práci dávala velkou výhodu: empatie.

Když začali spolupracovat, Rhyme si u ní zjevně všiml schopnosti, jíž on sám nedisponoval: schopnost vcítit se do mysli pachatele. Sachsová při chůzi v roštu zjišťovala, že se skutečně dokáže stát vrahem, násilníkem, únoscem nebo zlodějem. Často to pro ni byl trýznivý a vyčerpávající zážitek. Když ovšem fungoval, dokázala na místě činu odhalit a ohledat i místa, která by běžného ohledávače možná nenapadla: skrýše, nepravděpodobné únikové cesty, místa s dobrým výhledem na okolní dění.

A díky tomu odhalovala důkazy, které by jinak zůstaly navždy skryté.

Na místo činu už dorazili ohledávači z Queensu. Předběžné ohledání však stejně jako předtím prováděla Sachsová sama. Laik by řekl, že víc lidí znamená kvalitnější ohledání, avšak toto pravidlo platilo jen na rozsáhlých místech činu, například na místě hromadné střelby. U typického místa činu se jediný ohledávač mohl lépe soustředit – a protože si uvědomoval, že jeho případná přehlédnutí už nikdo další neodhalí, soustředil se o to usilovněji.

A pak tu byla další pravda o práci na místě činu: ohledávač má jen jednu šanci nalézt klíčovou stopu; nemůže se na místo vrátit a zkusit to znovu.

Když Sachsová procházela bytem, v němž seděla mrtvola Lydie Fosterové – připoutaná k židli, se zakloněnou hlavou a celá zkrvavená – cítila naléhavou potřebu mluvit s Rhymem o tom, co vidí, co cítí a co si o tom myslí. A stejně jako když procházela rošt v restauraci Java Hut, nemožnost slyšet jeho hlas ji naplňovala prázdnotou a mrazila ji u srdce. Rhyme byl pouze patnáct set kilometrů od ní, ale ona měla pocit, jako by přestal existovat.

Bezděčně si znovu vzpomněla na jeho operaci plánovanou na konec měsíce. Nechtěla na ni myslet, ale nemohla si pomoci.

Co když ji Rhyme nepřežije?

Sachsová i Rhyme žili na hraně – její život ohrožovala rychlost a nebezpečí, jeho život pak špatný zdravotní stav. Bylo možné, vlastně i pravděpodobné, že vzhledem k této neustálé přítomnosti rizika prožívali společný život intenzivněji a jejich vztah byl bližší než u jiných lidí. A Sachsová to většinu času akceptovala. Když teď však byl Rhyme pryč a ona ohledávala mimořádně obtížné místo činu, jehož původce o ní navíc všechno věděl, nedokázala se ubránit myšlence, že v každém okamžiku stačí jediný výstřel nebo jediný vynechaný tep, aby jeden z nich zůstal navždy sám.

Pusť to z hlavy, pomyslela si Sachsová drsně. Možná to řekla i nahlas. Nevěděla. Každopádně zpátky do práce.

Bohužel zjistila, že její empatie, její schopnost vcítit se do myšlení pachatele nechce na tomto místě činu naskočit. Procházela pokoji a cítila se zablokovaná. Jako spisovatel nebo malíř, který nedokáže zachytit múzu. Podněty nepřicházely. Tak především Sachsová nevěděla, kdo tady vlastně zabíjel. Poslední informace byly mimořádně matoucí. Tuto vraždu spáchal někdo jiný než odstřelovač, s největší pravděpodobností jiný Metzgerův specialista. Jenže kdo?

Druhým důvodem, proč se nedokázala napojit na myšlenky pachatele, byla skutečnost, že nechápala jeho motiv. Pokud chtěl eliminovat svědky a zabránit vyšetřování, proč se dopustil toho strašlivého mučení, proč prováděl ty precizní řezy nožem? Proč odřezával oběti kůži, podle všeho se zalíbením? Sachsová cítila velké rozrušení, když hleděla na proužky masa ležící na podlaze pod židlí, k níž byla Lydia připoutaná. Na tratoliště krve.

Co ten člověk chtěl?

Kdyby jí teď do ucha mluvil Rhyme a ohledával místo činu s ní prostřednictvím vysílačky nebo videokamery, možná by to bylo jiné; možná by jí v hlavě naskakovaly podněty.

Rhyme s ní ovšem nebyl a pachatelova psychika Sachsové zcela unikala.

Ohledání netrvalo dlouho. Ať už měl vrah Lydie Fosterové jakýkoliv motiv, byl opatrný a na rukou měl gumové rukavice. Sachsová to poznala podle některých krvavých šmouh v místech, kde se vrah dotýkal těla, když řezal oběti kůži – na šmouhách byly patrné stopy po zdrsnění povrchu rukavic na konečcích prstů. Pachatel si dával pozor, aby nešlápl do krvavé louže, díky čemuž po sobě nezanechal žádné viditelné otisky bot, a elektrostatické ohledání podlahy bez koberců neodhalilo ani ty skryté. Sachsová odebrala pár stopových důkazů a také několik stvrzenek a nalepovacích lístečků zastrčených v kapsách džínů, které visely na dveřích koupelny. Vesměs však šlo o pouhé vedlejší důkazy nesouvisející s vraždou samotnou.

Sachsová nyní ohledala tělo, přičemž si znovu všimla děsivých ran – drobných, ale precizně vedených, jak pachatel stahoval Lydii kůži z prstů. Příčinou úmrtí pak byla jediná bodná rána do prsou. V okolí rány se nacházely zhmožděniny, jako by vrah oběti silně prohmatával hrudní koš, aby našel mezi kostmi volnou cestu k srdci.

Proč to dělal?

Nakonec Sachsová informovala vysílačkou kolegy, že mohou vyjet nahoru a pořídit obrazovou dokumentaci místa činu.

U dveří se zastavila a naposledy se ohlédla na tělo Lydie Fosterové.

Promiň, Lydie. Nepřemýšlela jsem.

Mělo mě napadnout, že vrah nechá napíchnout i pevné linky v okolí kavárny. Mělo mě napadnout, že pachatelé by mohli být dva.

A Sachsovou napadlo i něco dalšího: litovala, že přišla pozdě, a nemohla tak od Lydie získat materiály, na jejichž předání se domluvily. Informace i zápisy Morenovy tlumočnice musely mít pro vyšetřování jeho smrti klíčový význam. Proč by ji jinak pachatel tak krutě vyslýchal?

Načež se Sachsová omluvila Lydii podruhé, tentokrát za sobecké myšlenky.

Venku si svlékla kombinézu a hodila ji do pytle na kontaminovaný odpad – byla umazaná od Lydiiny krve. Pečlivě si umyla ruce, překontrolovala si pistoli a rozhlédla se po okolí, jestli někde neuvidí nějakou hrozbu. Viděla zčernalá okna, potemnělé slepé uličky, stojící auta. Samá ideální místa, odkud by na ni právě teď mohl mířit pachatel.

Uchopila pouzdro s telefonem, aby si ho připnula zpátky na opasek, ale pak se zarazila. Opravdu si chci promluvit s Rhymem, blesklo jí hlavou.

Vytáhla svůj nový jednorázový telefon a rychlou předvolbou vytočila Rhymovo číslo. Okamžitě se jí však ozvala hlasová schránka. Napadlo ji, že nechá Rhymovi vzkaz, ale nakonec zavěsila. Uvědomila si totiž, že neví, co mu chce vlastně říct.

Možná to, že se jí po něm stýská.

43. kapitola

Lincoln Rhyme mžoural. Oči ho pálily jako čert a v ústech měl směsici protikladných chutí: sladkost oleje a kyselost chemikálií.

Právě se probral a ke svému překvapení nekašlal tolik, jak by asi měl. Na ústech a nose měl nasazenou kyslíkovou masku, ze které zhluboka dýchal. Hrdlo ho však bolelo, z čehož usoudil, že asi hodně kašlal předtím, když byl ještě v limbu.

Rozhlédl se a zjistil, že leží v rozpálené sanitce zaparkované na výběžku pevniny, kde došlo k útoku; v dálce na protější straně rozvlněné modrozelené zátoky viděl hotel South Cove Inn. Po chvíli se nad ním sklonil jakýsi podsaditý doktor, posvítil mu baterkou do očí a zkontroloval zorničky. Poté sňal Rhymovi kyslíkovou masku a prohlédl mu ústa a nos.

Jeho velmi snědý obličej vůbec nic neprozrazoval. Nakonec lékař pronesl angličtinou s přízvukem, který nebyl britský, nýbrž americký: „Ta voda. Moc špatná. Splašky. Chemikálie. Všechno možné. Ale nevypadá to tak zle. Podráždění. Bolí to?“

„Štípe. Hodně. Ano.“

Jako by byl lékařův úsečný projev nakažlivý.

Rhyme se zhluboka nadechl. „Ale musíte mi říct, prosím vás – ti dva muži, kteří byli se mnou. Co se…“

„Jak vypadají plíce?“

Otázku položil Thom Reston, který se právě blížil k otevřeným zadním dveřím sanitky. Zakašlal a pak ještě dvakrát, silně.

Rhyme spolkl vlastní zakuckání a užasle zamumlal: „Ty jsi… Tobě nic není?“

Thom si ukázal na oči, které měl celé zarudlé. „Nic vážného. Ale v té vodě je fakt spousta svinstva.“

Moc špatná. Splašky. Chemikálie…

Rhyme si všiml, že má Thom promočené šaty, což mu dalo odpověď na několik otázek najednou. Za prvé že ošetřovatel byl tím, kdo ho zachránil.

A za druhé že oba výstřely, které pod vodou slyšel, byly určené Mychalu Poitierovi.

Živím ženu a dvě děti. A moc je miluju…

Rhymovi se z desátníkovy smrti svíralo srdce. Když ho hrdlořezové zastřelili, Thom se zřejmě vrhl do vody, aby Rhyma zachránil, zatímco útočníci uprchli.

Lékař ho chvíli poslouchal. „Překvapivé. Vaše plíce jsou dobré. Vidím jizvu po ventilátoru, ale to je stará jizva. Vedete si dobře. Cvičíte. A vaše pravá ruka, ten protetický systém. Četl jsem o něm. Velmi impozantní.“

Ale ne dost impozantní, aby zachránil Mychala Poitiera.

Doktor se vztyčil a prohlásil: „Proplachoval bych je, oči a ústa. Vodou. Ničím jiným. Balenou. Třikrát čtyřikrát denně. A navštivte svého lékaře. Až se vrátíte domů. Hned jsem zpátky.“ Otočil se a odešel; Rhyme slyšel chroupání jeho bot na písku a štěrku.

„Děkuji ti, Thome,“ řekl. „Děkuji. Už opět jsi mi zachránil život, a tentokrát ne clonidinem.“ Clonidin byl lék na snížení krevního tlaku po záchvatu autonomní dysreflexie. „Zkoušel jsem ten ventilátor.“

„Já vím. Měl jsi ho omotaný kolem krku. Musel jsem ti ho sundat. Litoval jsem, že nemám Améliin nůž.“

Rhyme si povzdechl. „Ale Mychal… Je to strašné.“

Thom sebral z věšáku v sanitce tonometr a změřil Rhymovi tlak. Přitom pokrčil rameny. „Není to tak vážné.“

„Můj tlak?“

„Ne, myslím Poitiera. A teď tiše. Potřebuju slyšet pulz.“

Rhyme si byl jistý, že ošetřovatele špatně slyšel. V uších měl stále vodu. „Ale…“

„Pst.“ Thom mu držel na paži vypůjčený stetoskop.

„Říkals…“

„Buď zticha!“ O chvíli později ošetřovatel přikývl. „Tlak je v pořádku.“ Pohlédl směrem, jímž před chvílí odešel doktor. „Ne že bych mu nevěřil, ale chtěl jsem se sám přesvědčit, jestli…“

„Jak jsi to myslel, že to není tak vážné? Tos myslel Mychala?“

„Vždyť jsi to sám viděl: schytal ránu a pár kopanců. Ale nic tak hrozného.“

„Vždyť ho zastřelili!“

„Zastřelili? Ne, to teda ne.“

„Slyšel jsem dva výstřely.“

„Jo, ty myslíš tohle.“

„Co to znamená: ‚Jo, ty myslíš tohle‘?“ vybuchl Rhyme.

Thom mu to vysvětlil: „Ten chlap, který tě skopl do vody, ten v šedém tričku… Tak ten střílel po Ronovi.“

„Po Pulaském? Prokristapána, a je v pořádku?“

„Ten je taky v pořádku.“

„Tak co se stalo, do prdele práce?“ vyhrkl Rhyme.

Thom se zasmál. „Jsem rád, že už je ti lépe.“

„Co – se – stalo?“

„Ron dokončil práci v South Cove Inn a přijel rovnou sem. Řekls mu přece, že budeme tady. Dorazil v autě z půjčovny hned potom, co ses šel vykoupat. Viděl, co se děje, dupnul na plyn a namířil si to přímo proti tomu chlapovi s pistolí. Ten na auto dvakrát vystřelil, ale pak ho zřejmě napadlo, že Ron je jen první z několika posil, a protože odtud vedla jen jedna cesta, nasedli všichni tři do mercury a do toho pick-upu a vzali roha.“

„Takže Mychal je v pořádku?“

„Vždyť to říkám.“

Úleva byla nezměrná. Rhyme chvíli neřekl nic a jen tiše sledoval zvlněnou hladinu a pravidelný příboj. Slunce už se blížilo k západu a kapky se v jeho světle stříbřitě leskly. „A co vozík?“

Thom zavrtěl hlavou. „Ten už na tom tak dobře není.“

„Hajzlové,“ zabručel Rhyme. K hmotným věcem, pracovním ani osobním, rozhodně necítil sentimentální vztah, ale vozík Storm Arrow mu docela přirostl k srdci, protože to bylo báječné konstruktérské dílo a protože musel usilovně pracovat, než se s ním naučil zacházet. Ovládání invalidního vozíku vyžaduje skutečnou praxi. Rhyme měl na hrdlořezy obrovský vztek.

„Půjčím si jeden od nich,“ pokračoval ošetřovatel a pohlédl na tým záchranářů. „Nemá vlastní pohon. Tedy když nepočítám tvoji maličkost.“

Ve dveřích sanitky se objevila další postava.

„Vida, náš zelenáč zachránce.“

„Nevypadáte tak hrozně,“ řekl Pulaski. „Akorát jste mokrý. Myslím, že jsem vás ještě nikdy mokrého neviděl, Lincolne.“

„Cos zjistil v tom hotelu?“

„V podstatě nic nového. Pokojská mi víceméně potvrdila všechno, co už nám řekl desátník Poitier. Drsně vyhlížející Američan se ptal na Morena a na apartmá dvanáct set. Tvrdil, že je Morenův přítel a přemýšlí, že by na jeho počest uspořádal oslavu. A tak chtěl vědět, s kým přijede, jaký tu má program a kdo je jeho přítel – předpokládám, že měl na mysli toho osobního strážce.“

„Oslavu,“ zadrmolil Rhyme a rozhlédl se po sanitce. Bahamský lékař se vrátil v doprovodu statných ošetřovatelů, z nichž jeden před sebou tlačil otlučený invalidní vozík. Rhyme se zeptal: „Máte tu nějaké brandy nebo něco podobného?“

„Brandy?“

„Pro lékařské účely.“

„Brandy pro lékařské účely?“ Doktorův široký obličej se zachmuřil. „Nechte mě přemýšlet. Předpokládám, že lékaři tady dole tenhle lék občas předepisují – koneckonců se nacházíme na ostrově ve třetím světě. Ale obávám se, že když jsem studoval urgentní medicínu na Marylandské univerzitě, tak mi tenhle léčebný postup unikl.“

Jedna nula pro něj.

Lékař však byl očividně spíš pobavený než pohoršený. Pokynul asistentům, kteří Rhyma přeložili na rozhrkaný vozík. Rhyme si nepamatoval, kdy naposledy seděl na něčem, co nemělo baterii a motor, a pocit bezmoci se mu ani trochu nelíbil. Vrátil ho do doby krátce po nehodě.

„Chci vidět Mychala,“ prohlásil a instinktivně hmátl po ovládacím panelu, než si uvědomil, že na vozíku žádný není. Kruhové madlo na kole vozíku se ani neobtěžoval chytat; pokud nedokázal stisknout pitomou spoušť pistole, těžko by se mu podařilo uvést jednou rukou do pohybu svou mrtvou váhu na rozdroleném asfaltu a písku.

Thom ho odvezl o deset metrů dál, kde seděl na velkém trámu napuštěném kreosotem Mychal Poitier mezi dvěma příslušníky bahamské policie, kteří reagovali na tísňové volání.

Poitier vstal. „Á, kapitáne. Už jsem slyšel, že se vám nic nestalo. To je dobře, to je dobře. Vidím, že jste zdravý jako rybička.“

„A taky tak mokrý,“ připomněl znovu Pulaski, za což si vysloužil úsměv od Thoma a vyčítavý pohled od Rhyma.

„A co vy?“

„Já jsem v pořádku. Jen trochu otupělý. Dali mi nějaký prášek proti bolesti. Za pět let, co jsem u policie, byl tohle můj první incident a moc dobře jsem v něm neobstál. Nachytali mě. Přistihli mě v nedbalkách.“

„Zapamatoval si někdo registrační značky?“ zeptal se Rhyme.

„Žádné značky neměli. A pátrání po zlatočerném mercury nebo bílém pick-upu by stejně k ničemu nevedlo. Obě auta byla bezpochyby ukradená. Prohlédnu si na stanici fotky hledaných osob, ale i tohle bude nejspíš zbytečné. Ovšem udělat se to musí.“

Náhle se ve směru od SW Road zvedl oblak prachu. Ze silnice se k nim rychle blížilo auto – vlastně ne, dvě auta.

Příslušníci bahamské policie, kteří stáli opodál, nervózně zbystřili pozornost.

Ne však proto, že tato auta představovala fyzické ohrožení. Místo toho Rhyme viděl, že neoznačený ford má na čelní mřížce červené majáčky, které právě dramaticky blikaly. A vůbec ho nepřekvapilo, že na zadním sedadle sedí asistent komisaře McPherson. Druhý automobil, hlídkový vůz Královského bahamského policejního sboru, se držel fordu v patách.

Kousek od sanitek obě auta smykem zastavila. McPherson vystoupil z prvního vozu a nakvašeně bouchl dveřmi.

Přihrnul se k Poitierovi a řekl: „Co se tu stalo?“

Rhyme mu to vysvětlil a veškerou vinu vzal na sebe.

Asistent komisaře ho zpražil pohledem, otočil se a hlubokým hlasem začal spílat svému desátníkovi: „Takovou nekázeň ve svém sboru nedopustím. Měl jste mi to říct.“

Rhyme očekával, že mladý policista sklopí uši. Poitier však zpříma pohlédl šéfovi do očí. „Při vší úctě, pane, svěřil jste mi vyšetřování Morenovy vraždy.“

„A ten případ jste měl řešit s využitím odpovídajících postupů. Za které se rozhodně nedá považovat tahání nepovolané osoby do terénu.“

„Byla to stopa. Odstřelovač tady byl. Měl jsem to tu ohledat už minulý týden.“

„Musíme vyčkat, co…“

„… co k tomu řeknou venezuelské úřady,“ dokončil za něj Poitier větu.

„Neskákejte mi už zase do řeči, desátníku. A nechovejte se ke mně tímto způsobem.“

„Ano, pane. Omlouvám se.“

„Toto je důležitý případ, komisaři,“ ozval se Rhyme, „a může mít dalekosáhlé důsledky pro obě naše země.“

„I pro vás, kapitáne Rhyme, i pro vás. Uvědomujete si, že kvůli vám málem přišel o život příslušník mého policejního sboru?“

Kriminalista zmlkl.

Komisař toho využil a bezbarvým hlasem dodal: „A vy ostatně také. Nepotřebujeme na Bahamách další mrtvé Američany. Už jsme si jich užili dost.“ Chladně pohlédl vedle sebe. „Tímto jste postaven mimo službu, desátníku. Váš postup bude předmětem šetření, které může vyústit i ve vaše propuštění. V každém případě se přinejmenším vrátíte na dopravní oddělení.“

Poitierův obličej zachvátila panika. „Ale…“

„A vy, kapitáne Rhyme, neprodleně opustíte Bahamy. Moji policisté doprovodí vás i vaše kolegy na letiště. Vaše zavazadla budou odvezena z motelu, předáme vám je přímo na letišti. Už jsme volali na aerolinky. Máte rezervovaná místa v letadle, které odlétá za dvě hodiny. Do té doby vás zadržíme. A vy, desátníku, odevzdáte na ústředí služební zbraň a policejní průkaz.“

„Rozkaz, pane.“

Ron Pulaski však náhle vykročil vpřed a postavil se přímo před asistenta komisaře, který vážil dvakrát tolik co on a byl o pěkných pár centimetrů vyšší. „Ne,“ pravil mladý policista.

„Co jste říkal?“

„Přenocujeme v našem motelu,“ prohlásil Pulaski rozhodným hlasem. „Odletíme až ráno.“

„Cože?“ McPherson překvapeně třeštil oči.

„Dnes večer nikam nepoletíme.“

„To je nepřijatelné, policisto Pulaski.“

„Tady Lincoln málem umřel. Nenastoupí do letadla, dokud si trochu neodpočine.“

„Dopustili jste se trestných činů a…“

Pulaski vytáhl z pouzdra telefon. „Máme zavolat na ambasádu a prodiskutovat tu záležitost s nimi? Samozřejmě bych se pak musel zmínit i o tom, co tady děláme a jaký konkrétní zločin vyšetřujeme.“

Nastalé ticho přerušoval jen rachot tajemného stroje v továrně za nimi a šplouchání třpytivých vln.

Policejní hodnostář se zachmuřil. „No dobrá,“ řekl. „Ale zítra odletíte hned prvním letadlem. Eskortujeme vás na motel a až do odletu setrváte ve svém pokoji.“

„Děkuji vám, komisaři,“ řekl Rhyme. „Vážím si toho a omlouvám se za obtíže, které jsme vašemu policejnímu sboru způsobili. Hodně štěstí při vyšetřování. A také při vyšetřování vraždy té americké studentky.“ Pohlédl na Poitiera. „A ještě jednou se omlouvám i vám, desátníku.“

O pět minut později už Rhyme s Thomem a Pulaským seděli v dodávce a odjížděli z výběžku. V patách měli policejní eskortu, která měla dohlédnout na to, že skutečně dorazí do motelu a zůstanou tam. Dva urostlí policisté v hlídkovém voze se tvářili vážně a ostražitě. Rhymovi jejich přítomnost ani trochu nevadila; trojice výtečníků ze zlatého mercury koneckonců stále běhala po svobodě.

„Zatraceně dobrá práce, zelenáči.“

„Víc než kompetentní?“

„Kompetentnost jsi dalece překonal.“

Mladý policista se zasmál. „Měl jsem takové tušení, že potřebujete získat trochu času.“

„To je naprosto přesné. A taky se mi líbil ten argument s ambasádou.“

„To jsem improvizoval. Takže co teď podnikneme?“

„Necháme chleba, ať se peče sám,“ pronesl Rhyme tajuplně. „A taky zkusíme někde sehnat ten bahamský rum, o kterém pořád slyším.“

44. kapitola

Amélie Sachsová vstoupila do někdejšího salonu a nynější laboratoře v Rhymově domě. V rukou nesla přepravku s důkazy odebranými při ohledávání místa vraždy Lydie Fosterové.

„Volal Lincoln?“ zeptala se Mela Coopera, který už po přepravce dychtivě pokukoval.

„Ne, ani slovo.“

Zkušený laboratorní technik a detektiv newyorské policie Cooper se stal oficiální součástí vyšetřovacího týmu díky telefonátu Lona Sellitta a kapitána Myerse, kteří zařídili jeho okamžité přeložení do Rhymova okrsku. Byl drobné postavy, na hlavě měl lysinu a na očích nosil silné brýle ve stylu Harryho Pottera, které mu nikdy neseděly na nose tak, jak by měly. Člověk by řekl, že tento muž bude v osobním volnu řešit matematické hádanky a číst Scientific American, jenže Cooper se po práci věnoval prakticky výhradně soutěžím ve společenském tanci a také své oslnivě krásné skandinávské přítelkyni, jinak též profesorce matematiky na Kolumbijské univerzitě.

Nance Laurelová seděla za svým stolem. Tupě se zadívala na fyzické důkazy a pak přesunula pohled na Sachsovou. Ta nevěděla, jestli to má být pozdrav anebo pauza před další replikou.

„Popletla jsem to,“ nadhodila zasmušile. „Pachatelé jsou dva.“ Vysvětlila, v čem byl její předpoklad mylný. „Sledovala jsem odstřelovače. Jenže Lydii Fosterovou zabil někdo jiný.“

„Kdo to podle tebe byl?“ zeptal se Cooper.

„Brunsův náhradník.“

„Případně specialista, kterého Metzger najal, aby zametl stopy,“ ozvala se Laurelová. Amélie měla pocit, že se státní zástupkyni při těchto slovech rozjasnil hlas. Dobrá zpráva pro případ a dobrá zpráva pro porotu: jejich hlavní podezřelý nařídil jednomu ze svých lidí provést něco tak krutého. Ani slovo soucitu s obětí, ani jedno znepokojené zamračení.

V tu chvíli Sachsová tu ženskou opravdu nenáviděla.

Pokračovala ve vysvětlování a významně se přitom dívala pouze na Mela Coopera: „Lon souhlasil, že to prozatím bude případ s neznámým motivem – stejně jako je ta exploze v Java Hut stále oficiálně výbuchem plynu. Připadalo mi lepší, když Metzger nebude vědět, kudy se vyšetřování ubírá.“

Laurelová kývala hlavou. „Dobře.“

Sachsová se zadívala na tabule a ve světle nových informací začala upravovat některé položky. „Vraha Lydie Fosterové prozatím označujme jako ‚Pachatele šestnáct-pět‘. Podle dnešního data.“

„Víte něco bližšího o totožnosti toho střelce – toho, kterého jste sledovala na NZOS?“ zeptala se Laurelová.

„Ne. Lon na něj nasadil sledovací tým. Jakmile ho identifikují, zavolají nám.“

Následovala další odmlka, po níž Laurelová řekla: „Jen se tak ptám: nenapadlo vás získat jeho otisky prstů?“

„Jeho co?“

„Když jste ve městě sledovala toho odstřelovače. Ptám se proto, že jsem jednou pracovala na případu, kdy tajná policistka upustila časopis vytištěný na lesklém papíře a pachatel jí ho zvedl. A tak jsme získali jeho otisky.“

„No,“ řekla Sachsová klidně, „tak to mě nenapadlo.“

Protože kdybych to byla udělala, tak už tu jeho pitomou totožnost známe. Zatímco my ji neznáme.

Laurelová reagovala neskonale tajemným přikývnutím.

Jen se tak ptám…

Sachsovou to dráždilo stejně jako „kdyby vám to nevadilo“.

Odvrátila se od státní zástupkyně, zlehka zkřivila tvář bolestí a podala důkazy odebrané z místa vraždy Lydie Fosterové Melu Cooperovi, který se na skromnou úrodu podíval se stejnou sklíčeností, jakou pociťovala i ona.

„To je všechno?“

„Bohužel ano. Pachatel šestnáct-pět ví, co dělá.“ Sachsová se dívala na fotografie zkrvaveného těla Lydie Fosterové, které si stáhla od ohledávacího týmu z Queensu a momentálně je tiskla.

Když skončila, se semknutými rty přistoupila k jedné z tabulí a snímky na ni pověsila.

„On ji mučil,“ konstatovala Laurelová tiše, ale bez další reakce.

„A sebral Lydii všechny záznamy z tlumočení pro Morena.“

„Co mohla vědět?“ přemýšlela státní zástupkyně. „Jestli měl s sebou Moreno na služební cestě oficiální tlumočnici, tak ji na schůzky se zločinci očividně nebral. Byla by z ní dobrá svědkyně, která by potvrdila, že Moreno nebyl terorista.“ Laurelová zaváhala a opravila se: „Tedy, bývala by z ní dobrá svědkyně.“

„Před vraždou jsem s ní krátce telefonovala,“ podotkla Sachsová. „Vím, že měli jednání s dobročinnými organizacemi z Ruska a Spojených arabských emirátů a taky s delegací z brazilského konzulátu. To je všechno.“

Neměla jsem příležitost zjistit toho víc, pomyslela si a stále na sebe měla vztek. Kdyby tu byl Rhyme, určitě by začal spekulovat, jestli pachatelé nemohou být dva. Ksakru.

Pusť to z hlavy, poručila si přísně. A věnuj se případu.

Pohlédla na Coopera. „Zkusme najít nějaké spojitosti. Chci vědět, jestli tu improvizovanou výbušninu nastražil Bruns, nebo druhý pachatel. Zjistils něco o tom výbuchu v kavárně, Mele?“

Cooper vysvětlil, že důkazů bylo velmi málo, ale přesto se mu podařilo pár věcí zjistit. Pyrotechnici už jim zaslali zprávu, podle níž se jednalo o běžnou protipěchotní výbušninu naplněnou semtexem, plastickou trhavinou české výroby. „Pokud máš správné konexe, na trhu se zbraněmi ji snadno seženeš,“ vysvětlil Cooper. „Většinou ji nakupují vojenské organizace, státní i soukromé.“

Cooper analyzoval otisky, které se Sachsové podařilo v kavárně sejmout, a odeslal je do Systému automatizované analýzy otisků prstů, který provozovala FBI. Systém s názvem IAFIS však ohlásil, že se nepodařilo nalézt žádnou shodu. Technik se obrátil k Sachsové: „Z té kavárny jsi mi přinesla spoustu dobrých vzorků, ale ani jedna stopa se nedala prokazatelně dát do souvislosti s pachatelem. Dvě položky však byly jedinečné, což znamená, že je na místo činu mohl zavléct náš pumový atentátník. První z nich byla směs zvětralého vápence, korálu a velmi malých kousků lastur – jinými slovy písek, konkrétně písek z nějaké tropické lokality. A pak jsem taky našel organický odpad korýšovité geneze.“

„Co to je?“ vyzvídala Laurelová.

„Krabí trus,“ odpověděla Sachsová.

„Přesně tak,“ přisvědčil Cooper. „I když by to přesně řečeno mohl být i trus humra, raka, krevety, krunýřovky nebo vilejše. Korýšů existuje přes pětašedesát tisíc druhů. Každopádně vám můžu říct, že nalezený typ trusu je charakteristický pro pláže v oblasti Karibiku. A že obsahuje mimo jiné zbytkové látky odpovídající odpařené mořské vodě.“

Sachsová se zamračila. „Takže mohlo jít o muže, který se krátce před Morenovým zastřelením pohyboval v hotelu South Cove Inn. Může písek na něčem ulpívat týden?“

„Ta zrnka byla jemná. Takže ano, je to možné. Písek bývá velmi přilnavý.“

„Co dalšího jsi objevil, Mele?“

„Něco, co jsem na žádném místě činu ještě nikdy nenašel – kyselinu 1,5-dicaffeoylchinovou.“

„Což je…?“

„Cynarin,“ ohlásil Cooper podle počítačové databáze chemických látek. „Nejčastěji to bývá biologicky aktivní složka artyčoků. Dává jim sladkou chuť.“

„Takže náš pachatel zanechal na místě činu stopy artyčoku?“

„S jistotou to tvrdit nemůžu, ale objevil jsem je na prahu kavárny, na kouli dveří a taky na jednom úlomku výbušniny.“

Sachsová přikývla. Artyčok. Bylo to zvláštní, ale práce na místě činu podobná překvapení přinášela. Výsledný obraz se skládal z mnoha různých kousků.

„Jinak nic.“

„Takže z Java Hut je to všechno?“

„Jo.“

„To znamená, že pořád nevíme, kdo tam tu bombu nastražil.“

Přesunuli tedy s Cooperem pozornost k místu vraždy Lydie Fosterové.

„Tak za prvé,“ prohlásil technik a kývl na fotografie mrtvého těla, „ty rány nožem. Vypadají neobvykle, jsou velmi úzké. Jenže neexistuje databáze, podle které bychom se mohli řídit.“

Spojené státy, domov Národního sdružení držitelů střelných zbraní, jsou střeleckým pupkem světa. Smrt ubodáním je běžná ve Velké Británii a v dalších zemích s přísnými zákony o kontrole zbraní, avšak v Americe, kde jsou střelné zbraně všudypřítomné, bývají nože vražedným nástrojem poměrně vzácně. Žádná policejní agentura v důsledku toho nesestavila počítačovou databázi obsahující obrazovou dokumentaci ran způsobených různými typy nožů – přinejmenším Sachsová s Rhymem o žádné takové databázi nevěděli.

Přestože Sachsová nepochybovala o tom, že se pachatel chránil rukavicemi, sejmula z okolí mrtvoly – i přímo z jejího povrchu – otisky prstů. Člověk nikdy neví, jestli si pachatel rukavice v určitém okamžiku nesundal. Stejně jako v případě kavárny Java Hut jim však databáze IAFIS ohlásila nulový počet odkazů.

„Nic jiného jsem ani nečekala,“ zamumlala Amélie. „Ale našla jsem vlas, který se lišil od ostatních vzorků. Mám ho tady v obálce.“ Podala obálku technikovi. „Je krátký a má hnědou barvu. Mohl by patřit pachateli. Nezapomeň, že podle desátníka Poitiera měl muž, který den před vraždou obcházel Morenovo apartmá, nakrátko ostříhané hnědé vlasy. Jo, a je na něm i folikul.“

„Dobře. Odešlu ho do CODISu.“

Celostátní databáze DNA se rozrůstala geometrickou řadou. Člověk, jemuž vlas patřil, mohl v tomto systému figurovat; v takovém případě by rázem znali jeho totožnost a možná i jeho současnou adresu.

Sachsová zatím začala probírat ostatní důkazy. Ačkoliv vrah odnesl z bytu veškeré dokumenty a datové nosiče, které mohly obsahovat informace o Robertu Morenovi, Sachsová přesto objevila něco, co mohlo být důležité. Stvrzenku z kavárny Starbucks. Datum a čas vytištěný na horním okraji ukazoval 1. květen odpoledne. Sachsová si vzpomněla, že v tu dobu měl Moreno pravděpodobně soukromou schůzku, jíž se Lydia neúčastnila. Možná by se tedy dala identifikovat kancelář, do které se aktivista na schůzku odebral.

Sachsová se rozhodla, že se do budovy na Chambers Street hned zítra vypraví.

Prošli s Cooperem všechny ostatní důkazy odebrané z Lydiina bytu, ale nepodařilo se jim z nich izolovat mnoho užitečného. Po chvíli však Cooper analyzoval jeden vzorek v plynovém chromatografu a zvedl hlavu k oběma ženám. „Něco tu mám. Rostlinu. Přesněji řečeno luštěninu podobnou fazolím nebo bobům. Má název Glycyrrhiza glabra – lékořice lysá.“

„Něco jako anýz nebo fenykl?“ zeptala se Sachsová.

„Ne, s těmi nemá nic společného, i když chutnají všechny podobně.“

Nance Laurelová se zatvářila nechápavě. „Vždyť vy jste nic nevyhledával. Cynarin, glycyrrhiza… Promiňte, ale jak tohle všechno víte?“

Cooper si posunul černé brýle výš na nos a pronesl, jako by to bylo zřejmé: „Pracuji pro Lincolna Rhyma.“

45. kapitola

Konečně průlom: získali skutečné jméno odstřelovače.

Sledovací tým z Oddělení speciálních služeb kapitána Myerse sledoval dotyčného muže ze sídla NZOS až k němu domů. Odstřelovač vystoupil ve stanici Carol Gardens a pěšky došel k domu psanému na Barryho a Margaret Shalesovy. Zpětným hledáním v databázi motorových vozidel získali specialisté Shalesovu fotografii. Očividně se jednalo o téhož muže, kterého Sachsová odpoledne sledovala a na ulici ho vyfotografovala mobilním telefonem.

Barrymu Shalesovi bylo devětatřicet let. Byl to bývalý voják, který z letectva odešel s hodností kapitána a několika vyznamenáními. Dnes pracoval v civilní sféře jako „zpravodajský specialista“ NZOS. S manželkou, která pracovala jako učitelka, měli dvě děti – syny na základní škole. Shales se aktivně angažoval v presbyteriánské církvi a docházel do školy svých synů, kde jako dobrovolník pomáhal s výukou čtení.

Když si Sachsová přečetla tento životopis, pocítila znepokojení. Většinu pachatelů, s nimiž přišli s Rhymem do styku, tvořili bezcitní zločinci, mnohonásobní delikventi, šéfové organizovaného zločinu, psychotici, teroristé. Tento případ však byl jiný. Shales byl podle všeho loajální státní úředník a spořádaný manžel a otec, který jen plnil své povinnosti, třebaže mezi ně shodou okolností patřilo i chladnokrevné střílení teroristů. Kdyby ho zatkli a usvědčili, jeho rodinu by to zničilo. Metzger možná v rámci svého pomýleného boje za zajištění bezpečnosti země využíval NZOS a také specialistu na „úklidovou činnost“. Ale Shales? Ten zřejmě jen poslouchal rozkazy.

I kdyby však Shales nebyl tím, kdo mučil a poté zavraždil Lydii Fosterovou, stále byl součástí organizace, která to pravděpodobně udělala.

Sachsová zatelefonovala Lonu Sellittovi a řekla mu o jejich objevu. Poté zavolala na Oddělení informačních služeb a vyžádala si veškeré informace o Barrym Shalesovi – především kde se nacházel a co dělal 9. května, tedy v den střelby na Morena.

V laboratoři zazvonil telefon, a když Sachsová uviděla na displeji číslo volajícího, pustila hovor přes reproduktor. „Ahoj, Frede.“

Neobávala se, že pachatel 16-5 může odposlouchávat i tuto telefonní linku. Rodney Szarnek jí totiž zaslal přístroj, kterému říkal „ododposlech“ a jenž dokázal detekovat napíchnutí linky. Monitor ukazoval, že tento konkrétní hovor nikdo neodposlouchává.

„Amélie. Je pravda, co jsem slyšel? Že se tvůj přítel a taky můj přítel sluní někde v Karibiku?“

Jeho úžas byl tak zveličený, že se Sachsová musela usmát. Cooper se usmál také. Nance Laurelová nikoliv. „To je určitě pravda, Frede.“

„No jo, takže je to tak, že zatímco já se při svý práci dostanu na vyhlášený prázdninový letoviska zvaný jižní Bronx nebo Newark, pan Lincoln Rhyme si s laskavým přispěním města New York hoví někde na pláži? Kde je ňáká spravedlnost? Ještě mi řekni, že tam popíjí ty zženštilý drinky s deštníkama a plastovejma mořskejma koňma.“

„Myslím, že si tu cestu platí sám, Frede. A odkud víš, že se na Bahamách podávají drinky s plastovými mořskými koníky?“

„A je to venku,“ zděsil se naoko agent. „Já osobně mám nejradši kokosový. Tak co, jak jde vyšetřování? Ta vražda na Třetí Avenue s tím nějak souvisela? Lydia Fosterová. Viděl jsem to ve svodce.“

„Bohužel ano. Myslíme si, že to byla úklidová operace, pravděpodobně na Metzgerův příkaz.“

„Do prdele,“ ulevil si Dellray. „Ten chlap se teda utrh ze řetězu parádně.“

„To tedy ano.“ Sachsová mu také řekla, že podle jejich zjištění byli pachatelé dva. „Jenže zatím nevíme, který z nich nastražil tu bombu v kavárně.“

„No jo, já jsem taky schrastil pár věcí, který by vás mohly zajímat.“

„Povídej. Zajímá nás všechno.“

„Takže za prvý je tu ten mobil, kterej váš střelec používal – myslím ten mobil registrovanej na jméno Don Bruns s falešným číslem sociálky a firmou v Delaware. Ta firma je zakopaná hodně hluboko, ale podařilo se mně spojit ji s několika jinejma fiktivníma firmama, který NZOS v minulosti používala. Nejspíš proto je ten telefon pořád aktivní. Vláda si kolikrát myslí, že je příliš chytrá na to, aby ji někdo vyhmát. Nebo příliš velká. Ale ode mě jste to neslyšeli.“

„Dobře. Díky, Frede.“

„A taky se ukazuje, že ten váš kámoš, toho času zesnulej pan Moreno, neplánoval odpálit velkej třesk hromadnýho zničení a přesunout se do jeskyně.“ Agent vysvětlil, že má na mysli záhadný vzkaz Roberta Morena, že čtyřiadvacátého května „úplně zmizí ze světa“.

„A o co tedy šlo?“ vyzvídala Sachsová.

„Vypadá to, že to byl jenom takovej obraz,“ řekl Dellray. „Naši lidi dole ve Venezuele zjistili, že se Moreno s rodinou stěhují čtyryadvacátýho do novýho domu.“

Agent připojil i detaily: Robert Moreno si koupil pětipokojový dům ve venezuelském městě San Cristóbal. Dům se nacházel v příjemné lokalitě, která poskytovala dokonalé soukromí.

Úplně zmizet ze světa…

Laurelová během agentova výkladu spokojeně kývala hlavou. Moreno tedy možná přece jen nebyl bin Ládinem v úpravě pro západní polokouli.

Hlavně aby byla porota spokojená, pomyslela si Sachsová cynicky.

Dellray pokračoval: „Jo, a ten pumovej útok v Mexico City třináctýho května? Tak to už je skoro legrační. Jedinou akcí, která se v Mexico City toho dne konala a ve který moh mít Moreno ňáký prsty, byla jedna velká dobročinná večeře pro charitu, kde se angažoval. ‚Učebny pro Ameriku‘ se ten program jmenuje. A toho dne pořádali akci s názvem ‚Balonkový den‘. Každej si koupil za deset dolarů balonek, pak ho praskl a uvnitř našel cenu. Prodali přes tisíc balonků. Vlastníma plícema bych je teda nafukovat nechtěl. Radši bych si na to pořídil dost velkou bombu.“

Sachsová svěsila ramena a zavřela oči. Ježíšikriste.

Dokážem sehnat dost velkou bombu?

„Díky, Frede.“ Ukončila spojení.

Když si Laurelová vyslechla všechny tyto informace, prohodila: „Je zajímavé, jak dokonale může být někdy první dojem mylný. Viďte?“ Zdálo se, že to nemyslí škodolibě, ale Sachsová si tím nemohla být jistá.

Kdyby vám to nevadilo…

Jen se tak ptám…

Sachsová vytáhla telefon a zavolala Lincolnu Rhymovi.

„Přemýšlím, že bychom si měli pořídit chameleona,“ uslyšela na úvod.

Žádné „ahoj“ nebo „nazdar, Sachsová“.

„To jako… ještěrku?“

„Jsou hodně zajímaví. I když jsem ještě u žádného neviděl, jak mění barvu. Víš, jak to dělají, Sachsová? Říká se tomu ‚metachromazie‘. Pomocí hormonálních signálů vyvolávají změny v chromatoforech, což jsou pigmentové buňky vyskytující se v jejich kůži. Připadá mi to fascinující. Jak jde vyšetřování tam u vás?“

Sachsová mu shrnula vývoj událostí.

Rhyme se zamyslel. „Myslím, že to dává smysl, dva různí pachatelé. Metzger přece nebude využívat svého hvězdného odstřelovače na to, aby po sobě v New Yorku uklízel. Mělo mě to napadnout.“

Mě taky, pomyslela si Sachsová smutně a v duchu si vybavila tělo Lydie Fosterové.

„Pošli mi Shalesovu fotku, z databáze motorových vozidel nebo z armády.“

„Jasně. Jen co spolu domluvíme.“ Sachsová pak Rhymovi sklíčeným hlasem vylíčila podrobnosti o smrti Morenovy tlumočnice Lydie.

„Takže ji mučil?“

Amélie mu popsala práci s nožem.

„Neobvyklá technika,“ zhodnotil Rhyme. „To by mohlo být užitečné.“

Narážel tím na skutečnost, že pachatelé, kteří používají nože nebo jiné mechanické zbraně, jako jsou baseballové pálky, obvykle zanechávají na tělech obětí charakteristické zranění – vražedný rukopis, podle něhož lze pachatele v mnoha případech identifikovat. Sachsové rovněž neuniklo, že tato nevzrušená, téměř sterilní poznámka byla jedinou Rhymovou reakcí na strašlivý útok.

Lincoln Rhyme byl zkrátka takový. Sachsová to věděla a akceptovala to. A jen letmo jí bleskla hlavou otázka, proč ji stejný postoj Nance Laurelové tolik rozčiluje.

„A jak to vypadá ve vlahém Karibiku?“ zeptala se.

„Moc velké pokroky neděláme, Sachsová. Máme domácí vězení.“

„Cože?“

„Ale zítra se to tak či onak vyřeší.“ Rhyme zjevně nehodlal prozrazovat víc – možná měl obavy, že i jeho linka může být napíchnutá. „Už bych měl končit. Thom něco klohní k večeři. Myslím, že už je to hotové. A někdy bys opravdu měla ochutnat tmavý rum. Je moc dobrý. Vyrábí se z cukrové třtiny.“

„Rum si možná nechám ujít. Mám na něj nepříjemné vzpomínky. I když je pravda, že když si na něco nepamatuješ, tak to vlastně žádné vzpomínky nejsou.“

„A co si dneska myslíš o tom případu, Sachsová? Pořád je to podle tebe politika, která by se měla přenechat Kongresu?“

„Ne. Už si to nemyslím. Jediný pohled na místo činu v bytě Lydie Fosterové mě dokonale přesvědčil. V tomhle případu figuruje pár opravdových parchantů. A ti musí jít do hajzlu. Mimochodem, Rhyme: kdyby ses náhodou doslechl o explozi improvizované výbušniny tady v New Yorku, tak se nelekej. Jsem úplně v pořádku.“ Sachsová popsala Rhymovi výbuch, který zničil počítač v kavárně, aniž se zmínila o detailech, že málem zničil i ji.

„Tady je docela příjemně, Sachsová,“ řekl poté Rhyme. „Napadlo mě, že bychom se sem možná mohli někdy vrátit – neoficiálně.“

„Dovolená. Jo, Rhyme, pojďme do toho.“

„Ale nemohla bys tu jezdit moc rychle autem. Doprava je tady strašná.“

„Vždycky jsem chtěla vyzkoušet jízdu na vodním skútru. A ty by sis mohl zajet na pláž.“

„Já už jsem ve vodě byl,“ oznámil jí Rhyme.

„Vážně?“

„Ano, vážně. Povím ti o tom později.“

Sachsová řekla: „Chybíš mi,“ a ukončila spojení dřív, než měl Rhyme příležitost říct totéž.

Anebo to neříct.

Nance Laurelové rovněž někdo zatelefonoval. Sachsová podvědomě vnímala, že když se státní zástupkyně podívala na displej, začala být jako na jehlách. A jakmile přijala hovor, její tón Sachsové okamžitě prozradil, že je to soukromá záležitost, která nemá s případem nic společného. „No ahoj… Jak se máš?“

Laurelová se odvrátila od Sachsové s Cooperem – odešla od nich tak daleko, jak jen to šlo. Sachsová ji však přesto slyšela. „Ty je potřebuješ? To mě nenapadlo. Sbalila jsem je.“

Zvláštní. Sachsová vůbec nepředpokládala, že by státní zástupkyně mohla mít nějaký osobní život. Nenosila snubní ani zásnubní prsten – vlastně na sobě měla vůbec málo šperků. Sachsová si dokázala představit, jak tráví dovolenou s maminkou nebo se sestrou; bylo obtížné si představit Nance Laurelovou jako manželku nebo milenku.

Státní zástupkyně tlumeným hlasem pokračovala: „Ne, ne. Já vím, kde jsou.“

Co je tohle za tón?

Sachsová se dovtípila: ta žena je zranitelná, bezbranná. Člověk, se kterým mluví, nad ní má nějakou osobní moc. Že by rozchod, který ještě není dotažený do konce? Nejspíš.

Laurelová ukončila telefonát a chvíli jen tak seděla, jako by nad něčím přemýšlela. Poté vstala a sebrala svou kabelku. „Musím něco zařídit.“

Bylo zvláštní vidět ji tak otřesenou.

Sachsová se přistihla, že se jí ptá: „Můžu pro vás něco udělat?“

„Ne. Uvidíme se ráno. Já… Vrátím se ráno.“

Popadla kufřík, vyšla ze salonu a poté z domu. Sachsová si všimla, že její stůl zůstal neuklizený – pohozené a nezaložené dokumenty byly pravým opakem toho, v jakém stavu opouštěla pracoviště včera večer.

Když se Sachsová dívala na ten stůl, jeden list papíru zaujal její pozornost. Přistoupila ke stolu, zvedla dokument a začala ho číst.

Od: okresní státní zástupkyně Nance Laurelová

Komu: ředitel Okresního státního zastupitelství Franklin Levin (okres Manhattan)

Re: Lid vs. Metzger, et al. Aktualizace z úterý 16. května

Během prověřování stop v případu jsem identifikovala řidiče firmy Elite Limousines, který 1. května vozil Roberta Morena po městě. Řidič se jmenuje Atash Farada. Z mého prověřování vyplývá několik skutečností, které jsou pro případ důležité a je potřeba se nad nimi zamyslet.

Roberta Morena doprovázela žena mezi třiceti a čtyřiceti lety, zřejmě placená společnice nebo prostitutka. Moreno jí možná zaplatil „značné“ množství peněz. Její křestní jméno bylo „Lydia“.

Na jednom místě v centru města nechali Moreno a tato osoba čekat řidiče několik hodin v limuzíně. Na Faradu to působilo dojmem, že Moreno nechce, aby věděl, kam jde.

Řidič zároveň uvedl možný motiv Morenova protiamerického smýšlení. Během americké invaze do Panamy v prosinci 1989 mu američtí vojáci zabili dobrého přítele.

Sachsová byla zaražená. Zpráva se téměř nelišila od e-mailu, který předtím Dohlížitelce odeslala. Obsahovala jen několik odchylek.

Od: detektiv Amélie Sachsová, NYPD

Komu: okresní státní zástupkyně Nance Laurelová

Re: Morenova vražda, aktualizace z úterý 16. května

Během prověřování stop v případu jsem identifikovala řidiče firmy Elite Limousines (Atash Farada), který 1. května vozil Roberta Morena po městě. Jeho výslech odhalil několik skutečností, které jsou důležité pro vyšetřování.

Morena doprovázela žena mezi třiceti a čtyřiceti lety, zřejmě placená společnice nebo prostitutka. Zamýšlela jsem se také nad otázkou, zda to nemůže být teroristka nebo jiný typ operativce. Moreno jí možná zaplatil „značné“ množství peněz. Její křestní jméno bylo Lydia.

Na jednom místě v centru města nechali Moreno a tato žena čekat řidiče delší dobu v limuzíně. Na řidiče to působilo dojmem, že Moreno nechce, aby věděl, kam s Lydií jdou.

Řidič zároveň uvedl možný motiv Morenových protiamerických aktivit. Během americké invaze do Panamy byl zabit jeho dobrý přítel.

Laurelová ukradla moji práci.

A nejen to: ještě jí do ní musela zasahovat.

Sachsová prošla asi šest dalších zpráv, které poslušně sepsala a odeslala státní zástupkyni.

Kdyby vám to nevadilo…

Sachsové to ovšem vadilo – e-maily totiž byly upravené tak, aby působily dojmem, že veškeré skutečnosti odhalila Laurelová. Jméno Amélie Sachsové nefigurovalo v jediném dokumentu. Rhymovo jméno bylo zastoupeno výrazně, ale Sachsová byla z vyšetřování prakticky vyloučena.

Zatraceně. Co má tohle znamenat?

Sachsová zoufale hledala odpověď, a tak se začala probírat hromádkami dokumentů. Mnohé z nich představovaly kopie soudních vyjádření a právních posudků.

Jeden dokument na dně hromady však byl jiný.

A hodně toho vysvětloval.

Sachsová letmo pohlédla na Mela Coopera, který se právě skláněl nad mikroskopem. Nevšiml si, že se Amélie hrabe v písemnostech státní zástupkyně. Sachsová vytáhla poslední dokument, okopírovala ho a kopii si vložila do kabelky. Originál poté vrátila Laurelové na stůl a dávala si přitom velký pozor, aby ho do komínku vsunula přesně tak, jak ho v něm našla. Ačkoliv se zdálo, že na pracovním stole vládne nepořádek, Sachsová by se vůbec nedivila, kdyby si státní zástupkyně před odchodem zapsala do paměti přesnou polohu každého dokumentu, každé kancelářské svorky.

Amélie Sachsová si přála, aby Laurelová neměla tušení, že to na ni prasklo.

ČÁST IV

Středa 17. května

TENKÝ PLÁTEK

46. kapitola

„Kapitáne Rhyme, už se cítíte lépe?“

Přiměřená chvíle ticha. „Ano, cítím,“ odpověděl Rhyme asistentovi komisaře Královského bahamského policejního sboru McPhersonovi. „Díky za optání. Už máme sbaleno a za chvíli vyrážíme na letiště.“ Rhyme měl telefon puštěný přes reproduktor.

Bylo osm hodin ráno a Rhyme seděl v obývacím pokoji horkého a neskutečně vlhkého motelového apartmá. Thom s Pulaským popíjeli na terase kávu ve společnosti dvou dalších chameleonů.

Další chvíle ticha. „Můžu se vás na něco zeptat, kapitáne Rhyme?“

„No snad ano.“ Rhyme vypadal zdeptaně. Unaveně. Jako zajatec.

„Vrtá mi hlavou jedna věc, kterou jste zmínil.“

„Jaká věc?“

„Řekl jste, že nám přejete mnoho štěstí při vyšetřování vraždy té americké studentky.“

„Ano?“

„Ale ta mladá žena zemřela nešťastnou náhodou. Pila a pak se šla koupat.“

Rhyme nechal uplynout několik vteřin tíživého ticha, jako by byl zmatený. „No, byl bych velmi překvapen, kdyby to tak opravdu bylo.“

„Jak to myslíte, kapitáne?“

„Teď opravdu nemám čas to probírat, komisaři. Za chvíli musíme být na letišti. Nechám na vás, abyste…“

„Prosím… Vy si opravdu myslíte, že ta studentka byla zavražděna?“

„Ano, jsem si tím jistý.“

K závěru, že se studentka stala obětí vraždy, dospěl Rhyme ve chvíli, kdy si v restauraci Hurricane’s vychutnával mušle a prohlížel si u toho hrůzyplné fotografie z místa činu. Tehdy se však rozhodl, že se o své postřehy s desátníkem Poitierem zatím nepodělí.

„Pokračujte, prosím,“ řekl asistent komisaře.

„Pokračujte?“ podivil se Rhyme.

„Ano, sdělte mi své podněty. Jsou fascinující.“

Necháme chleba, ať se peče sám…

„Ať je to, jak chce, musím se dostat na letiště. Tak ještě jednou hodně štěstí, asistente komisaře.“

„Počkejte! Prosím! Kapitáne Rhyme, možná jsem se včera trochu unáhlil. To, co se stalo v Cliftonské zátoce, byl velmi nešťastný incident. A desátník Poitier se koneckonců opravdu choval v rozporu s předpisy.“

„Upřímně řečeno, asistente komisaře, já jsem během let udělal tu zkušenost, že v naší branži člověk mnohdy dosáhne nejlepších výsledků, když na předpisy úplně kašle.“

„Ano, to je možná pravda. Ale mohl byste mi sdělit pár postřehů o…“

Rhyme rychle řekl: „Možná bych vám byl schopen pomoci…“ Jeho hlas se vytratil.

„Ano?“

„Ale výměnou za to bych chtěl, abyste vrátil desátníka Poitiera do činné služby.“

„Totiž, já jsem ho ještě nesuspendoval. Papíry už mám na stole. Ale ještě jsem nic nepodepsal.“

„Dobře. Pak bych potřeboval přístup na místo, kde byl zastřelen Roberto Moreno v hotelu South Cove Inn, pitevní zprávy a oblečení všech tří obětí. Plus veškeré důležité důkazy, které se vám podařilo nashromáždit – zejména kulku. Tu kulku musím vidět.“

V reproduktoru se ozvalo slabé poklepávání. Asistent komisaře zjevně nebyl zvyklý vyjednávat.

Rhyme se podíval na Thoma s Pulaským, na které pomalu začínaly dopadat paprsky spalujícího slunce. Pulaski se na Rhyma povzbudivě usmál.

Po chvíli ticha – ticha těhotného napětím, pomyslel si Rhyme jízlivě – asistent komisaře pravil: „No dobrá, kapitáne. Mohl byste přijet ke mně do kanceláře, abychom tu záležitost prodiskutovali?“

„Za předpokladu, že tam bude i můj kolega.“

„Váš kolega?“

„Desátník Poitier.“

„Samozřejmě. Hned to zařídím.“

47. kapitola

Kancelář asistenta komisaře v sídle Královského bahamského policejního sboru byla honosně ošumělá a připomínala spíš soukromý byt než pracoviště.

Vyzařovala z ní jakási koloniální atmosféra, takže se tam Rhyme okamžitě cítil jako doma. Jeho pracoviště – dnes laboratoř a dříve salon pro hosty – totiž pocházelo z éry královny Viktorie. A třebaže byla hlavní budova policejního ústředí novější, samotná McPhersonova kancelář jako by se vrátila do minulosti: pohovka s květovaným vzorem, starodávné umyvadlo se džbánem, velká dubová šatní skříň, lampy se žlutými stínítky a na stěně fotografie mužů, kteří kdysi bývali generálními guvernéry nebo podobnými činovníky. Na ramínkách škrobeně viselo několik oficiálních uniforem – jedna dokonale bílá, druhá tmavě modrá.

Své zastoupení tu samozřejmě měly i některé výdobytky moderní doby: otlučené šedé spisové skříně, tři mobilní telefony ležící na funkčním béžovém pracovním stole a dva působivé počítače. Jednu zeď pokrývala podrobná mapa ostrova New Providence.

Vzduch v kanceláři byl teplý – klimatizace jela na hranici možností – a nesmírně vlhký. Rhyme z toho vyvodil, že McPherson má většinu času otevřená okna a dnes ráno místnost uměle ochladil pouze na počest svých návštěvníků. Tuto dedukci podporovala i přítomnost dalšího účastníka: chameleona sedícího na vnitřním parapetu.

Urostlý asistent komisaře v nažehlené khaki uniformě povstal a opatrně podal Rhymovi ruku. „Už je vám dobře, kapitáne Rhyme?“

„Ano. Trocha odpočinku byla přesně tím, co jsem potřeboval.“

„Výborně.“

Podal ruku i Pulaskému s Thomem. O chvíli později nejistě vstoupil do místnosti Mychal Poitier. Následovalo všeobecné vítání.

Asistent komisaře se znovu posadil a náhle byl plně soustředěný; prohlížel si Rhyma zaujatě přimhouřenýma očima. „Takže ta studentka. Prosím, pane. Řekl jste, že to byla vražda.“

„Ano,“ prohlásil Rhyme, „v každém případě ji někdo zabil úmyslně. Vraždu předem naplánoval. A podle mě tu dívku před smrtí bil.“

„Bil?“ Poitier naklonil hlavu.

„Prozrazují to její šperky,“ řekl kriminalista. „Na fotografiích z místa činu jsem si všiml, že její náramky, hodinky a prsteny jsou ze zlata. Náhrdelník však byl složený ze stříbrných lístků. Kombinace zlata a stříbra mi připadala zvláštní.“

„Ale co se…,“ začal asistent komisaře, ale pak rychle zmlkl. Rhyme se při tomto vyrušení zamračil.

„Myslím, že ji útočník brutálně zbil a pak chtěl tuto skutečnost zakrýt. Když skončil, utopil ji a nasadil jí ten náhrdelník. Věděl totiž, že lesklý kov přiláká ryby živící se mršinami. Četl jsem o tom během letu sem a předpokládám, že je to i ve všech turistických průvodcích: varování, aby lidé nenosili do moře nic blyštivého. Stříbro přitom láká ryby víc než zlato, protože připomíná šupiny. A tím, že mrchožrouti okousali oběti většinu kůže na obličeji, zničili i stopy po bití.

Zároveň nám to prozrazuje, že pachatel vraždu plánoval, protože by si jinak nepřinesl stříbrný náhrdelník.“

„Ale proč to udělal?“ dotázal se Poitier. „Nenašli jsme žádné stopy sexuálního násilí.“

„Možná z pomsty. Ale mám pár postřehů, které nás možná zavedou o kousek dál. Budeme si muset promluvit se soudním patologem. Rád bych znal výsledky posmrtného rozboru krve.“ Když asistent komisaře na Rhyma jen hleděl, kriminalista upřesnil: „Bylo by užitečné, kdybychom se je dozvěděli hned teď.“

„Ano. Samozřejmě.“ McPherson zvedl sluchátko pevné linky a vytočil číslo. Zdálo se, že se dovolal na nějakou úřednici nebo asistentku. Chvíli se s ní dohadoval a pak řekl do mluvítka: „Je mi jedno, jestli je u pitvy. To tělo bude mrtvé, i když se vrátí. Přivolejte ho.“

Po krátkém čekání znovu začal s kýmsi hovořit. Pohlédl na Rhyma a odtáhl si telefon od ucha. „Už máme ty výsledky. Patolog má zprávu přímo před sebou.“

„Alkohol v krvi?“ zeptal se kriminalista.

McPherson tlumočil otázku a po chvíli řekl: „Nula celá sedm.“

„Opilá nebyla, ale měla našlápnuto,“ poznamenal Pulaski.

„Co pila?“ dotázal se Rhyme rychle.

Na to Poitier: „V autě jsme našli rum Bacardi, čtyřicetiprocentní, a láhev koly. Obojí bylo otevřené.“

„Bez cukru, nebo normální? Myslím ta kola.“

„Normální.“

Rhyme se obrátil na McPhersona. „Zeptejte se patologa na posmrtnou hladinu glukózy. Ale nechci hladinu v cévní soustavě. Ta není spolehlivá: glykolýza pokračuje i po smrti. Zajímá mě koncentrace ve sklivci.“ Rozhlédl se po ostatních a dodal: „Tam nejsou glykolytické enzymy.“

McPherson na něj jen zíral. Vlastně na něj zírali všichni.

Kriminalista netrpělivě pokračoval: „Chci znát hladinu glukózy ve sklovité tkáni uvnitř oka. Je to standardní procedura. Určitě ji prováděli.“

Asistent komisaře přetlumočil otázku. Odpověď zněla 4,2 miligramy na decilitr.

„Normální, spíš nižší hodnota.“ Rhyme se usmál. „Já to věděl. Nepila dobrovolně. Kdyby si míchala kolu a rum, hladina cukru by byla vyšší. Takže ji vrah přinutil vypít trochu čistého rumu a pak nechal láhev s kolou otevřenou, aby to vypadalo, že si oběť oba nápoje míchala.“ Rhyme se znovu otočil k asistentovi komisaře. „Co testy na drogy?“

Otázka putovala dál.

„Všechno negativní.“

„Výborně,“ řekl Rhyme nadšeně. „Jsme něčemu na stopě. A teď se musíme zaměřit na její práci.“

„Pracovala na částečný úvazek v jedné prodejně v Nassau,“ řekl Poitier.

„Ne, tuhle práci nemyslím. Myslím její práci prostitutky.“

„Cože? Jak to víte?“

„Podle fotek.“ Rhyme pohlédl na Poitiera. „Na těch fotkách, které jste mi ukázal na iPadu, měla oběť na paži několik vpichů. Jak jsme se právě dozvěděli, v její krvi se nenašly žádné stopy drog ani léků, takže od čeho ty vpichy jsou? Inzulin to být nemůže: diabetici si ho nevpravují nitrožilně do paže. Takže je pravděpodobné, zdůrazňuji, že pravděpodobné, nikoliv jisté, že se ta dívka pravidelně nechávala testovat na pohlavní nemoci.“

„Prostitutka.“ Zdálo se, že to asistenta komisaře potěšilo. Američanka, která mu zemřela v rajonu, přece jen nebyla nevinná studentka.

„Můžete zavěsit.“ Rhyme upřel oči na sluchátko, které McPhersonovi viselo v ruce jako nehybné kyvadlo.

McPherson se stroze rozloučil se soudním patologem a uposlechl.

„Takže jaký bude náš další krok?“ zeptal se Poitier.

„Zjistit, kde ta žena pracovala,“ ozval se Pulaski, „a kontaktovat její zákazníky.“

Rhyme přikývl. „Ano. Oběť se s vrahem pravděpodobně setkala v prodejně. Ty zlaté šperky byly drahé a vkusné. Ona byla zdravá a ve velmi dobré kondici. Měla pohlednou tvář. Určitě to nebyla žádná pouliční šlapka. Podívejte se jí do kabelky, jestli tam neměla stvrzenky za platby kreditní kartou. Uvidíme, kde si kupovala koktejly.“

Asistent komisaře kývl na Mychala Poitiera, který někam zavolal – zřejmě do důkazního archivu nebo někomu na detektivním oddělení. Sáhodlouze s někým konverzoval a pak konečně zavěsil. „Tak to je zajímavé,“ řekl ostatním. „Měla tam dvě účtenky za platby v hotelovém baru v…“

Jeho tón probudil v Rhymově hlavě bleskovou myšlenku. „V hotelu South Cove Inn!“

„Ano, přesně tak, kapitáne. Jak jste to věděl?“

Rhyme neodpověděl. Celou minutu jen prázdně hleděl z okna. Myšlenky teď k němu přicházely jedna za druhou. „Jak se jmenovala?“ zeptal se.

„Annette. Annette Bodelová.“

„V tom případě mám pro nás oba dobrou zprávu, komisaři McPhersone. Pro vás je dobrou zprávou, že slečnu Bodelovou nezavraždil Bahaman, nýbrž Američan – což je z hlediska pověsti vaší země podstatný rozdíl. A pro mě je dobrou zprávou, že jsem snad konečně našel spojovací článek s Morenovým případem. Ovšem v jedné věci jsem se pletl: pachatel tu dívku skutečně mučil, ale domnívám se, že nepoužíval pěsti, nýbrž nůž. Řezal ji na obličeji, na nose nebo na jazyku.“

„Jak to víte?“ dotázal se McPherson.

„Já to nevím, ještě ne. Ale myslím, že je to pravděpodobné. Moje kolegyně v New Yorku mě informovala, že muž, který v Morenově případu likviduje svědky, se specializuje na práci s nožem. Není to odstřelovač. Tipuji, že je to jeho pomocník nebo spotter a že právě on je oním Američanem, který osmého května navštívil hotel a pokusil se zjistit co nejvíce podrobností o apartmá tisíc dvě stě, o Morenovi a o jeho osobním strážci. V baru pak zřejmě sbalil Annette, vymámil z ní další informace a po Morenově zastřelení odcestoval i s odstřelovačem z Baham. Když se však dozvěděl o našem vyšetřování, v pondělí se sem vrátil, začal tu dívku mučit, aby zjistil, jestli o něm někomu něco neřekla, a pak ji zabil.“

„Měli bychom se podívat na pláž, kde jste ji našli, a znovu ji ohledat – tentokrát jako místo činu,“ dodal Pulaski.

Asistent komisaře se podíval na Poitiera, ale desátník jen zavrtěl hlavou. „Ten muž byl chytrý, pane. Zabil ji za odlivu. Teď už je tam metr vody.“

„Velice chytré.“ Rhyme fixoval asistenta komisaře pohledem. „Důkazy, které máme před sebou, nepřipouštějí mnoho pochybností o tom, že Roberta Morena zabil odstřelovač najatý americkou vládou, přičemž jeho kolega nebo přinejmenším jiný zaměstnanec stejné organizace po něm zametá stopy, k čemuž patřila i vražda slečny Bodelové v Nassau. Tato informace bude už brzy veřejná. Vy se můžete držet historky, že v Morenově zastřelení má prsty venezuelský kartel, a ignorovat americkou roli v případu, ale pak to bude vypadat, že zametáte věci pod koberec. Anebo máte druhou možnost: pomoci nám vypátrat střelce i jeho pomocníka.“

Pulaski se znovu vložil do hovoru: „Měl byste vědět, komisaři, že muž, který tu vraždu nařídil, tím pravděpodobně porušil rámec svých pravomocí. Pokud nám pomůžete vypátrat pachatele, nezpůsobí to ve Washingtonu takový rozruch, jak se možná obáváte.“

Výtečná poznámka, pomyslel si Rhyme.

„Pošlu ohledávací tým na ten výběžek, aby se pokusili najít střelecké hnízdo.“ McPherson obrátil široký obličej na Mychala Poitiera. „Desátníku, vy doprovodíte kapitána Rhyma a jeho společníky do hotelu South Cove Inn, kde provedete druhé ohledání místa činu. Buďte mu ve všem plně k dispozici. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Asistent komisaře se znovu otočil k Rhymovi. „A já zařídím, aby vám poskytli úplnou zprávu o ohledání místa činu a pitevní protokol. Jo, a taky důkazy. Předpokládám správně, že je budete chtít, viďte, kapitáne?“

„Důkazy, ano. Ty bych měl moc rád.“ A Rhyme se s jistými obtížemi přinutil nedodat, že už bylo ksakru načase.

48. kapitola

A zase na SW Road.

Thom seděl za volantem a spolu s ním se v dodávce vybavené nájezdovými rampami vezli také Poitier, Pulaski a Rhyme. Do hotelu South Cove Inn se ubírali stejnou trasou, kterou absolvovali už včera v rámci utajené a téměř osudné návštěvy výběžku pevniny Cliftonské zátoky.

Slunce se jim opíralo do zad a navzdory časné hodině stálo vysoko na obloze. Bujná vegetace zářila zelenými, červenými a sytě žlutými tóny. Rostlo tu i pár bílých květin, které by se Sachsové bezpochyby líbily.

Chybíš mi…

Sachsová ukončila hovor právě ve chvíli, kdy se Rhyme nadechoval, aby řekl totéž. Rhyme se tomu načasování musel usmát.

Nakrátko se zastavili na kriminalistickém oddělení bahamské policie a naložili tam základní vybavení pro sběr důkazů. Vybavení bylo vysoce kvalitní a Rhyme nepochyboval o tom, že Pulaski s Poitierem najdou v pokoji smrti něco, co jim pomůže prokazatelně stanovit, že střelcem byl Barry Shales, a případně i najít stopy vedoucí k odhalení pachatele 16-5.

Zanedlouho dorazili na místo a zastavili před hotelem, působivým, ale neokázalým objektem postaveným v architektonickém stylu, o němž Rhyme předpokládal, že se mu říká neokoloniální. Thom vyložil Rhyma z dodávky a dotlačil ho na manuálním vozíku na vstupní chodníček obklopený nádherně udržovanými zahradami.

Vstoupili do vestibulu a Mychal Poitier pozdravil příjemnou recepční. Přítomnost muže na vozíku upoutala tuto ženu evidentně více než přítomnost policisty – těch si hotel v posledních dnech bezpochyby užil až až. Zdálo se, že jednopodlažní hotel je bezbariérový, ale Rhyme předpokládal, že do tohoto letoviska, které bylo především plážovým a golfovým klubem, mnoho tělesně postižených osob nezavítá.

Provozní byl momentálně zaneprázdněný, ale recepční jim bez váhání přichystala elektronický klíč k apartmá 1200.

Pulaski, který už znal recepční ze včerejška, jí kývl na pozdrav a ukázal jí fotografii Barryho Shalese, kterou jim Sachsová zaslala e-mailem. Recepční ani nikdo jiný však nikdy Shalese neviděli.

Což víceméně potvrdilo Rhymovu hypotézu: totiž že v hotelu 8. května nezevloval Shales, nýbrž pachatel 16-5 coby jeho asistent.

Pulaski s Poitierem se chopili ohledávacího vybavení a celá družina vyrazila chodbou, kterou jim recepční ukázala.

Po několikaminutové chůzi a jízdě – hotel byl docela rozlehlý – ukázal Thom na jednu ceduli.

Apartmá 1200–1208 →

„Už tam skoro jsme.“

Odbočili za roh. A zarazili se.

„Moment,“ zadrmolil Poitier. „Co to je?“

Rhyme se díval na dvojité dveře vedoucí do pokoje smrti neboli apartmá 1200 – na místo činu, které zřejmě bývalo označené policejní páskou s přísným zákazem vstupu a řádně zapečetěné.

Jenže už nebylo.

Dveře byly dokořán, uprostřed apartmá stál řemeslník v umazané bílé kombinéze a válečkem nanášel na zeď nad krbem zřejmě poslední vrstvu nátěru. Na podlaze byly jen holé parkety, protože koberec někdo odnesl. A všechno ostatní – zkrvavený gauč, skleněné střepy – zmizelo.

49. kapitola

Jacob Swann pojídal velmi dobře připravenou omeletu v jedné jídelně na Upper West Side, nedaleko od západního Central Parku. Na sobě měl džíny, větrovku (dnes černou), tenisky a bílé tričko. Vedle něj ležel jeho batůžek. Nacházel se ve čtvrti, kde se na mnoha pracovních pozicích nevyžaduje oblek s kravatou a pevná pracovní doba tam není normou – divadla, muzea, galerie. A samozřejmě také gastronomické služby. Swann sem krásně zapadl.

Káva, kterou k omeletě popíjel, byla horká a nepříliš hořká, topinka pak tlustá a namazaná máslem předtím, než se vloží do topinkovače – jinak se to ani dělat nedá. A omeleta? Je víc než velmi dobře připravená, usoudil Swann. Je přímo lahodná.

Vajíčka patří mezi nejcitlivější ingredience vůbec: díky nim můžete připravit úžasný pokrm, nebo ho naopak proměnit v naprostý průšvih, pokud si nedáte pozor nebo vás zradí podmínky a něco se vám srazí, ztuhne nebo spadne. Stačí trocha žloutku ve vyšlehaných bílcích a můžete celou norskou omeletu vyhodit. A navíc vždy hrozí nebezpečí, že se v tom božsky dokonalém oválu začnou dychtivě reprodukovat nepříjemné bakterie (smyslem vajíček je koneckonců vývoj zárodků).

Tato konkrétní vajíčka však byla optimálně ušlehaná – zvolna a bez jediné kapky vody – a pak opečená na prudkém ohni, přičemž čerstvě nakrájený estragon, pažitku a kopr na ně kuchař nasypal přesně ve správnou chvíli, ne příliš brzy. Hotové jídlo ve tvaru oblého nože mezzaluna mělo žlutohnědobílou barvu, na okrajích bylo křupavé a uvnitř jemně sražené.

Navzdory výtečnému jídlu však Swann začínal malinko ztrácet trpělivost s Amélií Sachsovou.

Už celé hodiny nevyšla z domu Lincolna Rhyma. Problém s napíchnutými hovory vyřešila tak, že si zřejmě každých pár hodin vyměnila jednorázový telefon – vypadalo to, že je teď používají všichni členové týmu – a na pevné lince měla nainstalovaný hlásič odposlechů, který se nedal překonat jinak, než že by se někdo fyzicky naboural do centrální ústředny.

Protože však byla hlavní vyšetřovatelkou případu, musela se dřív nebo později vynořit z nory.

Swann si vzpomněl na jejího parťáka Rhyma. Tohle tedy bylo parádní fiasko. Swannova organizace zaplatila za eliminaci tohoto muže, jeho ošetřovatele a dalšího policisty téměř dva tisíce dolarů, avšak Swannovi hrdlořezi z bahamských doků celou akci zpackali. Ptali se pak Swanna, jestli to mají zkusit ještě jednou, ale on jim řekl, ať se raději vypaří z ostrova. Dostat se přes ně ke Swannovi a jeho šéfovi by bylo velmi obtížné, ale vyloučit se to nedalo.

Swann si byl jistý, že se mu naskytne další příležitost, jak se o Rhyma postarat. Ten člověk se rozhodně nedokázal pohybovat tak rychle, aby unikl noži Kai Shun. Swann si to jeho postižení – kvadruplegii – nastudoval a zjistil, že kriminalista nemá ve většině těla absolutně žádný cit. Swanna proto okamžitě uchvátila představa, jak ten člověk jen v klidu sedí a dívá se, jak mu někdo stahuje z těla pruhy kůže a nechává ho pomalu vykrvácet, zatímco on necítí žádnou bolest.

Velmi zajímavá idea: rozbourat živého tvora.

Zvláštní. Musí to…

Vida, tady je naše nádherná Amélie.

Nepřicházela ze směru, odkud ji Swann čekal: ze slepé zásobovací uličky ve tvaru písmene „L“, která vedla za dům a u níž parkoval i její Ford Torino. Zřejmě vyšla ze dveří hlavním vchodem orientovaným k západnímu Central Parku a nyní kráčela na západ po chodníku příčné ulice naproti jídelně.

Swann doufal, že ji dostane v té slepé uličce; tady bylo momentálně příliš mnoho chodců, příliš mnoho opozdilců spěchajících do práce. Bude však jen otázkou času, kdy ji zastihne samotnou.

Swann nenuceně otřel příbor a hrnek s kávou, aby z nich smazal otisky. Neodnesl účet k pokladně, ale zasunul pod talíř desetidolarovou a pětidolarovou bankovku, které mu vydal jako drobné portýr jednoho hotelu na druhém konci města: peníze z bankomatu jsou až děsivě vystopovatelné, a tak Swann provedl jakési praní špinavých peněz v malém, přičemž neopomněl dát portýrovi štědré, ale ne přemrštěné spropitné.

Vyšel ze dveří a nastoupil do svého nissanu.

Chvíli pozoroval Sachsovou přes čelní sklo. Opatrně se rozhlížela kolem sebe, ale ne jeho směrem – dívala se jen na místa, odkud by se mohl vynořit útočník. A co bylo zajímavé: zvedla hlavu a prohlédla si i prostor nad sebou.

Neboj, oslovil ji Swann v duchu. Odtamtud kulka nepřijde.

Když zalovila v kapse pro klíče od auta, odhrnulo se jí na boku sako a Swann si všiml, že má na opasku připnutý glock.

Nastartoval motor ve stejném okamžiku jako ona, aby spolu oba zvuky splynuly.

A když se její Ford Torino prudce odlepil od obrubníku, Swann vyrazil za ním.

Litoval jen, že osudem Amélie Sachsové se stane kulka, na kterou před chvílí myslel: použití nože Kai Shun na jejím hedvábném mase bylo se neslučovalo s receptem, podle něhož nyní vařil.

50. kapitola

Mychal Poitier hovořil s provozním hotelu South Cove Inn.

„Ale, příslušníku, já myslel, že to víte,“ řekl onen vysoký kudrnatý muž ve velmi hezkém béžovém obleku. Jeho růžově opálené čelo právě brázdily hluboké vrásky a jeho přízvuk byl mírně britský.

„Vím co?“ zamumlal Poitier.

„Řekl jste nám, že můžeme to apartmá znovu otevřít, uklidit ho a opravit škody.“

„Já? Nic takového jsem vám nikdy neřekl.“

„Ne, ne, vy ne. Ale někdo z vašeho oddělení. Zavolal mi a řekl, že můžu místo činu zpřístupnit. Na jeho jméno si nepamatuji.“

„On vám volal?“ dotázal se Rhyme. „To sem nikdo nepřišel osobně?“

„Ne, vyřídil to telefonicky.“

Rhyme si povzdechl. „Kdy to bylo?“

„V pondělí.“

Poitier se zděšeně otočil k Rhymovi. „Vydal jsem velmi striktní rozkaz, že místo činu má zůstat zapečetěné. Neumím si představit, kdo z oddělení…“

„To nebyl nikdo z vašeho oddělení,“ prohlásil Rhyme. „Do hotelu volal náš pachatel.“

A do karet mu pochopitelně hrála zoufalá touha provozního odstranit jakékoliv známky toho, že se v apartmá stala vražda. Cedule s nápisem „místo činu“ reputaci hotelu příliš nevylepší.

„Omlouvám se, desátníku,“ řekl provozní provinile.

Rhyme se zeptal: „Kde jsou koberec, gauč a střepy z roztříštěného okna? Plus ostatní nábytek?“

„Předpokládám, že někde na skládce. Netuším kde. Použili jsme na to externí firmu. A její zástupci nám řekli, že vzhledem ke krvi ten koberec a gauč spálí.“

Všechny ty ohně ve městě…

Pulaski to zrekapituloval: „Hned po vraždě Annette zavolal náš pachatel sem a bác ho! Místo činu bylo fuč. Hodně chytré, když se nad tím zamyslíte. Jednoduché, ale chytré.“

Opravdu to bylo chytré. Rhyme nakoukl do dokonale vycíděné místnosti. Jedinou známku, že se tu stal zločin, představovalo chybějící okno přelepené igelitem.

„Jestli pro vás můžu něco udělat…,“ začal provozní.

Když nikdo neřekl ani slovo, vzdálil se.

Thom vjel s Rhymem do apartmá, a protože pokoj smrti nebyl bezbariérový, pomohli mu Poitier a Pulaski snést invalidní vozík ze dvou nízkých schůdků.

Pokoj byl vymalovaný bledě modrou a zelenou barvou – na některých místech byl nátěr ještě mokrý – a měřil zhruba šest krát devět metrů; dvoje dveře napravo zřejmě vedly do bočních ložnic. Také ty byly prázdné a připravené k vymalování. Nalevo se nacházela plně vybavená kuchyně.

Rhyme vykoukl z jednoho ze zbývajících oken. Před pokojem se rozprostírala udržovaná zahrada, jíž vévodil strom s hladkým kmenem, který se tyčil asi dvanáct metrů do výšky. Rhymovi neuniklo, že spodní větve jsou pečlivě prořezané; listy začínaly zhruba ve výšce šesti metrů. Když se podíval přes jejich baldachýn za zahradu, zřetelně viděl nešťastný výběžek pevniny, ze kterého střílel Barry Shales a kde včera málem zahynuli muži nacházející se nyní v pokoji.

Přimhouřil oči a zadíval se na strom. Vida, možná tu přece jen máme místo činu.

„Zelenáči!“ křikl.

„Jistě, Lincolne.“

Pulaski k němu dokráčel. Mychal Poitier také.

„Nevšiml sis na tomhle místě činu něčeho divného?“

„Že to byl po čertech dobrý výstřel. Je to strašná dálka. A koukejte na ten opar, skrz který musel střílet.“

„Ale stejný obrázek jsme viděli už včera z druhé strany zátoky,“ zabručel Rhyme. „Nic se na něm nezměnilo. Takže je jasné, že asi mluvím o něčem jiném. Ptám se, jestli ti nepřipadá něco zvláštního přímo na té zahradní úpravě.“

Mladý policista si krátce prohlédl místo činu. „Střelec měl pomocníka. Ty větve.“

„Přesně tak.“ Rhyme se otočil k Poitierovi. „Někdo odřezal spodní větve, aby měl střelec volnou palebnou dráhu. Měli bychom tu zahradu ohledat.“

Desátník však zavrtěl hlavou. „To je dobrá hypotéza, kapitáne. Jenže to tak nebylo. Ten strom, to je ledvinovník jedonosný. Znáte ho?“

„Ne.“

„Jak už název napovídá, je stejně jedovatý jako škumpa nebo břečťan. Pokud ho například spálíte, bude kouř fungovat jako slzný plyn. Pokud se dotknete listů, můžete skončit v nemocnici následkem podráždění kůže. Tyhle stromy kvetou a vypadají moc krásně, takže se na zdejších letoviscích nekácejí, ale s výjimkou nejvyšších větví se prořezávají, aby se jich lidé nedotýkali.

„Aha, ale zkusili jsme to hezky,“ zabručel Rhyme. Absolutně nesnášel, když se mu zhroutila nějaká solidní hypotéza. A s ní i naděje, že přece jen budou moci ohledat pořádné místo činu.

„Udělej pár fotek,“ poručil Pulaskému, „odeber vzorky toho koberce za dveřmi, vzorky hlíny ze záhonů kolem chodníku vepředu a otisky prstů ze zdejších klik. Nejspíš je to zbytečné, ale když už jsme tady…“

Sledoval, jak mladý policista sbírá důkazy, vkládá je do igelitových sáčků a zaznamenává, kde se našly. Poté pořídil v pokoji a okolí zhruba sto fotografií a sejmul tři otisky. Když byl hotov, vložil důkazní sáčky do velkého papírového pytle. „Ještě něco, Lincolne?“

„Ne,“ zabručel kriminalista.

Ohledání pokoje smrti a hotelu bylo pravděpodobně nejrychlejší v dějinách kriminalistické analýzy.

Ve dveřích se objevil další uniformovaný policista, muž s kulatým obličejem a mahagonovou pletí. Letmo pohlédl na Rhyma a v jeho tváři se zračil obdiv. Možná se stal Poitierův výtisk Rhymova kriminalistického manuálu v poslední době oblíbenou četbou příslušníků Královské bahamské policie. Případně byl muž jednoduše hrdý, že může být v jedné místnosti s oním všetečným kriminalistou z Ameriky, který díky řetězci jednoduchých dedukcí proměnil případ pohřešované studentky ve vyšetřování vraždy.

„Desátníku,“ oslovil mladý policista Poitiera a uctivě kývl hlavou. V ruce nesl tlustou složku a velkou nákupní tašku. „To vám posílá asistent komisaře McPherson. Je tam kompletní kopie zprávy z místa činu, fotografie z pitvy a pitevní protokoly.“

Poitier převzal složku a poděkoval muži. Ukázal na tašku. „A tady jsou svršky obětí?“

„Ano, včetně bot. Všechny důkazy byly odtud odebrány krátce po střelbě. Ale musím vás upozornit, že jich spousta chybí. Správce márnice prý neví, jak je to možné.“

„Neví, jak je to možné.“ Poitier se ušklíbl.

Rhyme si vzpomněl, že při přepravě do márnice se ztratily hodinky a další cennosti, jakož i fotoaparát a digitální diktafon Eduarda de la Ruy.

„Je mi líto, desátníku.“

„A jak to vypadá s těmi nábojnicemi?“ Poitier upřel pohled z okna na výběžek pevniny na druhé straně zálivu. Potápěči a policisté vybavení detektory kovů už asi hodinu prohledávali terén.

„Bohužel špatně. Zdá se, že si odstřelovač odnesl tu nábojnici s sebou, a navíc pořád nemůžeme přijít na to, kde to střelecké hnízdo měl.“

Poitier pokrčil rameny. „Vyskočilo vám někde jméno Barry Shales?“

Během cesty sem kontaktoval Poitier místní zpravodajskou službu s dotazem, zda má celní nebo pasová kontrola nějaký záznam o tom, že odstřelovač pronikl do země. Případně informace o transakcích kreditní kartou.

„Ne, pane. Nikde.“

„No dobrá. Díky, strážníku.“

Muž zasalutoval a nesměle kývl na Rhyma. Otočil se a s působivým držením těla odpochodoval z pokoje.

Rhyme požádal Thoma, ať ho posune blíž k Poitierovi, a nakoukl do nákupní tašky. Ležely v ní tři ranečky pečlivě zabalené v igelitu a opatřené náležitě vyplněnými důkazními kartami. Kriminalista natáhl ruku a vytáhl shora malou obálku. Uvnitř se nacházela kulka. Rhyme odhadl, že je o něco větší než nejběžnější projektil používaný odstřelovači, totiž kulka Lapua ráže .338. Pravděpodobně šlo o ráži .416, která si v poslední době získávala oblibu. Rhyme si prohlédl kousek deformované mědi a olova. Stejně jako u všech nábojů takto velké ráže měl i u této kulky pocit, že je neuvěřitelně malá na to, aby napáchala tak děsivé škody a během zlomku vteřiny ukončila lidský život.

Vrátil ji do obálky. „Tohle teď budeš mít na starosti ty, zelenáči,“ oslovil Pulaského. „Vyplň důkazní karty.“

„Provedu.“ Pulaski vepsal do karet své jméno.

„Dobře se o ně postaráme, desátníku,“ prohlásil Rhyme.

„No jo, ale pochybuji, že nám ty důkazy k něčemu budou. Jestli se vám podaří zatknout Shalese i jeho kolegu, toho druhého pachatele, tak nám je vaše soudy stejně nevydají k procesu.“

„Ale pořád jsou to důkazy. Postaráme se o to, aby se vám vrátily nekontaminované.“

Poitier se rozhlédl po sterilní místnosti. „Mrzí mě, že už pro vás žádné místo činu nemáme, kapitáne.“

Rhyme se zamračil. „Ale máte. A navrhuji, abychom se tam co nejrychleji vypravili, než se něco stane i s ním. Dělej, Thome. Jedem.“

51. kapitola

Připomínal ropuchu.

Henry Cross měl drobnou postavu, snědou kůži a několik výrazných bradavic, které by se podle Amélie Sachsové daly snadno odstranit. Jeho černé vlasy byly husté, hlava velká a rty široké. Na velkých rukou měl rozpraskané nehty. Během řeči každou chvíli zvedl nezapálený tlustý doutník, strčil si ho do úst a zaníceně ho na konci žvýkal. Bylo to odporné.

„To je na hovno,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Myslím jako, že Roberto umřel. To je strašně na hovno.“ Jeho hlas měl slabý přízvuk, zřejmě španělský, usoudila Sachsová. Vzpomněla si na slova Lydie Fosterové, podle níž tento muž mluví dokonalou španělštinou i angličtinou – stejně jako Moreno.

Henry Cross byl ředitelem nadace Učebny pro Ameriku, která ve spolupráci s místními církvemi stavěla v chudých oblastech Latinské Ameriky školy a najímala do nich učitele. Sachsová si vzpomněla, že Moreno tuto činnost podporoval.

Sháněl bombu na balonky…

„Roberto a jeho Hnutí za lokální posílení patřili k našim největším mecenášům,“ pokračoval Cross. Ukázal vypaseným prstem na fotogalerii na ukoptěné zdi. Snímky zachycovaly kanceláře UPA v Caracasu, Riu a Managui. Na jednom z nich objímal Moreno usměvavého osmahlého muže na jakémsi staveništi. Oba měli na hlavě helmy. Skupinka místních obyvatel jim zřejmě právě tleskala.

„A taky to byl můj přítel,“ zamumlal Cross.

„Znal jste ho dlouho?“

„Možná pět let.“

„Mrzí mě, že vás postihla taková ztráta.“ Tato fráze se vyučuje na policejní akademii. Když ji však Amélie Sachsová vyslovila, myslela ji upřímně.

„Děkuji.“ Cross si povzdechl.

Malá tmavá kancelář se nacházela v jedné budově na Chambers Street na Dolním Manhattanu. Návštěva nadace představovala jednu z Morenových zastávek během putování po New Yorku, kterou se Sachsové podařilo vypátrat – díky účtence ze Starbucks, kterou našla v bytě Lydie Fosterové. Vypravila se na adresu, kde kavárna sídlila, ve vestibulu si prohlédla seznam firem a vydedukovala, že 1. května zde Moreno navštívil nadaci Učebny pro Ameriku.

„Robertovi se líbilo, že nejsme charita. Označujeme se za distributora prostředků. Moje organizace nerozdává jednoduše peníze chudým. Financujeme školy, které učí lidi různým dovednostem, aby sami dokázali prací vybřednout z chudoby. Nemám soucit s nikým, kdo jen natahuje ruce. Opravdu mě dohřeje, když…“

Cross zmlkl, zvedl ruku a zasmál se. „Stejně jako Roberto mám sklon k poučování. Omlouvám se. Ale mluvím z vlastní zkušenosti, jako člověk, který si sám ušpinil ruce a který ví, jaké to je žít v zákopech. Kdysi jsem pracoval v lodní dopravě a všiml jsem si jedné věci: většina lidí chce tvrdě pracovat. Chce se zdokonalovat. Jenže to nejde, pokud nemají kvalitní vzdělání, a jestli se neurazíte, tak školy tam dole stály úplně za hovno. Chtěl jsem to změnit. A tak jsem poznal Roberta. My jsme právě zakládali kancelář v Mexiku a on ve městě přednášel na nějaké akci na podporu místních zemědělců. A tak jsme se dali dohromady.“ Velké rty se vytvarovaly do slabého úsměvu. „Dát moc lidem… Musím říct, že to není špatná myšlenka. Roberto ji realizoval prostřednictvím mikropodnikání. A já prostřednictvím vzdělání.“ Button ovšem vypadal spíš jako majitel knoflíkárny v módní čtvrti nebo jako advokát specializovaný na vymáhání odškodného než jako ředitel nadace.

„Takže jste přišla kvůli těm drogovým hyenám, které ho zabily?“ vyštěkl. Chvíli zběsile žvýkal doutník a pak ho odložil do skleněného popelníčku ve tvaru javorového listu.

„Momentálně jen shromažďujeme informace,“ odpověděla Sachsová neutrálně. „Zjišťujeme, kde všude se pohyboval během své nedávné návštěvy New Yorku – v jejímž rámci se setkal i s vámi. Můžete mi říct, co všechno měl tehdy ve městě na programu?“

„Podle svých slov chtěl navštívit pár dalších neziskových organizací, asi tři nebo čtyři. A vím, že u některých schůzek potřeboval tlumočníka, jestli vám to nějak pomůže.“

„Zmínil se, u kterých?“

„Ne. Jen se u mě zastavil, aby mi vypsal šek a zeptal se na pár nových projektů, které jsme dávali dohromady. Chtěl něco, co ponese jeho jméno. Učebnu. Ne celou školu. Vidíte, takový byl Roberto. Realista. Věděl, že poskytuje jen určitou menší částku, žádné rozmařilé miliony, takže nemůže chtít, abychom po něm pojmenovali celou školu. Stačila mu učebna. Byl zkrátka skromný, jestli mi rozumíte. Ale zároveň toužil po uznání.“

„Připadalo vám, že má strach o vlastní bezpečnost?“

„Jistě. Neustále. Nebral si totiž servítky.“ Cross se smutně usmál. „Když nenáviděl tohohle politika nebo tamtoho generálního ředitele, nebál se to říct v rádiu nebo na svém blogu. Označoval se za posla pravdy, za hlas svědomí. Nadělal si spoustu nepřátel. Ti zasraní drogoví zmrdi. Omlouvám se za výrazivo. Doufám, že dostanou křeslo, smrticí injekci nebo něco.“

„Zmínil se, že ho ohrožují konkrétně kartely nebo gangy?“

Cross se zaklonil a na chvíli se zamyslel. „Totiž, výslovně je nejmenoval. Ale prohlásil, že ho někdo sleduje.“

„Povězte mi o tom něco.“

Cross si přejel prstem po shluku mateřských znamének na krku. „Prý si všiml nějakého chlapa, který se pořád drží u něj, ale zároveň jako by tam nebyl, jestli mi rozumíte. Sledoval ho na ulici.“

„Popsal vám ho nějak?“

„Běloch s drsným výrazem. Víc toho nevím.“

Sachsová si okamžitě vzpomněla na Barryho Shalese a pachatele 16-5.

„Ale bylo tu ještě něco. To letadlo. To ho děsilo ze všeho nejvíc.“

„Letadlo?“

„Roberto hodně cestoval. A svěřil se mi, že si toho soukromého tryskáče všiml třikrát nebo čtyřikrát v různých městech, která navštívil – na místech s malými letišti, kde je soukromý tryskáč nápadnější než jinde. Na Bermudách, na Bahamách, v Caracasu, kde bydlel. A taky v nějakých městech v Mexiku. Připadalo mu to zvláštní, protože to letadlo tam vždycky stálo dřív, než dorazil na letiště. Jako by někdo znal jeho program.“

Například že mu odposlouchával telefon? Pro trojlístek „Metzger-Shales-pachatel 16-5“ to byl oblíbený sport.

Doutník putoval do úst k dalšímu sežvýkání. „Roberto si ho prý všiml proto, že většina soukromých letadel je bílá, zatímco tohle bylo modré.“

„Označení, poznávací znaky, čísla…?“

Cross pokrčil rameny. „Ne, to nikdy neříkal. Ale mě hned napadlo: tebe sleduje někdo v tryskáči? Co je to za hloupost? Kdo by to sakra mohl být? Tyhle věci stojí dost peněz.“

„Vzpomínáte si ještě na něco?“

„Bohužel ne.“

Sachsová vstala, podala muži ruku a pomyslela si, že spletitá cesta, která začala u řidiče limuzíny, nakonec přece jen přinesla solidní stopu. Byť poněkud záhadnou.

Modrý tryskáč…

Cross si povzdechl a podíval se na další fotografii, tentokrát pořízenou v džungli. Stál na ní vedle Morena a kolem nich se zubili místní dělníci. Další lopaty, další přilby, všichni celí zablácení.

„Víte, policistko, byli jsme dobří přátelé, ale musím říct, že jsem ho nikdy moc nechápal. Pořád měl něco proti Americe, prostě to tu nenáviděl. Nedal si s tím pokoj. Až jsem mu jednou řekl: ‚Nech toho, Roberto. Proč tak spíláš zrovna jedné z mála zemí na světě, kde tyhle věci můžeš prohlašovat, aniž tě někdo zastřelí v boční uličce nebo odvleče uprostřed noci někam do tajné věznice? Uber trochu páru.“

Z odulých vlhkých úst vyšlo trpké zachechtání. „Jenže on mě prostě neposlouchal.“

52. kapitola

Jacob Swann šlápl na brzdu a zastavil půl bloku od auta Amélie Sachsové, stojícího nedaleko domu Lincolna Rhyma.

Sledoval ji až do centra na Chambers Street, kde měla nějakou schůzku, a celou dobu hledal příležitost k jejímu zastřelení. Všude však bylo příliš mnoho lidí. To je na Manhattanu vždycky problém. Teď už se však vrátila a opět agresivně zaparkovala v zákazu poblíž slepé uličky.

Swann se rozhlédl po ztemnělé ulici. Konečně byla opuštěná. Ano, toto je vhodné místo a čas. Uchopil v latexové rukavici pistoli SIG Sauer a upravil si ji tak, aby ji mohl rychleji vytáhnout.

Nechystal se ji zabít. Dospěl k závěru, že by to vyvolalo příliš velký rozruch: příliš mnoho policajtů, příliš rozsáhlé pátrání, příliš mnoho mediální pozornosti. Raději jí vpálí kulku do zad nebo do nohou.

Až uvidí, že vystoupila, zaparkuje, rovněž vysedne z auta, postřelí ji, odjede, o pár bloků dál zastaví a znovu si vymění registrační značky.

Sachsová teď opravdu vystoupila z fordu, znovu se opatrně rozhlédla po okolí a ruku přitom držela u boku. Když Swann spatřil její pronikavý pohled, raději v nissanu sklopil hlavu. Sachsová pak konečně vyrazila ulicí. Swann otevřel dveře auta, ale vzápětí se zarazil. Policistka neměla namířeno do slepé uličky vedoucí k Rhymovu domu ani do západního Central Parku, ale místo toho přešla přes ulici a šinula si to k jedné čínské restauraci.

Swann viděl, jak vešla dovnitř a s úsměvem rozmlouvá se ženou u pokladny. Chvíli si prohlížela jídelní lístek a pak si zřejmě vybrala nějaké jídlo s sebou. Zvedla hlavu a mávla na jednoho pomocného číšníka. Ten se na ni usmál.

Swann popojel s nissanem dopředu a všiml si, že o pár automobilů dál je volné místo. Zaparkoval v mezeře a vypnul motor. Vsunul ruku do saka a znovu se ujistil, že ví, kde přesně spočívá jeho pistole. Pouzdro závěru bylo těžkopádnější než u glocků, mělo několik pojistek a páček, ale zbraň samotná byla těžká, což dávalo střelci jistotu, že následné výstřely budou mimořádně přesné: u lehkých zbraní se muselo po první ráně opět zdlouhavě mířit na cíl.

Prohlédl si Sachsovou přes sklo.

Taková atraktivní žena.

Dlouhé zrzavé vlasy.

Vysoká.

A taky štíhlá. Tak krásně štíhlá. Copak ona ráda nejí? Nevypadala jako milovnice vaření. To se na ní Swannovi nelíbilo. A kupovat si jídlo do papíru v takové špeluňce, se spoustou soli a přepáleného tuku? Styď se, Amélie. Za tohle strávíš příštích několik měsíců doma a budeš do sebe ládovat želé a pudink, aby ses rychleji zotavila.

Po deseti minutách vyšla Sachsová ze dveří s jídlem v jedné ruce a konečně začala hrát roli spolupracujícího terče: mířila přímo do slepé uličky.

U odbočky se zastavila a nakoukla do pytlíku – zřejmě se ujišťovala, že jí obsluha přibalila i rýži navíc, zákusek nebo jídelní hůlky. Hrabala se v pytlíku a dál kráčela k Rhymovu domu.

Swann se opět zařadil do pruhu, ale náhle musel dupnout na brzdy, poněvadž cyklista jedoucí před ním zničehonic zastavil, jako by přemýšlel, jestli se má otočit, nebo pokračovat do Central Parku. Swann se dusil vzteky, ale nechtěl na sebe poutat pozornost troubením. A tak raději celý brunátný čekal.

Cyklista se znovu rozjel – nakonec dal přednost nádherně zelenému jarnímu parku – a Swann šlápl na plyn, aby se rychle dostal ke slepé uličce. Zdržení ho však stálo drahocenné vteřiny. Rychle kráčející Sachsová již odbočila za roh slepé uličky ve tvaru písmene „L“ a zmizela doleva, směrem k zadnímu vchodu Rhymova domu.

Tohle není problém. Vlastně je to tak lepší. Swann zaparkuje, vyrazí za ní a postřelí ji ve chvíli, kdy se přiblíží ke vchodu. Díky geometrii uličky budou výstřely tlumené a rozlehnou se do stovky různých směrů. Kdokoliv je uslyší, nebude tušit, odkud přišly.

Rozhlédl se kolem sebe. Žádní policajti. Slabý provoz. Pár duchem nepřítomných kolemjdoucích ztracených ve vlastním světě.

Swann odbočil do ústí slepé uličky, zařadil parkovací režim a vystoupil. Vytáhl pistoli, ukryl ji pod větrovku a vyrazil po kočičích hlavách k domu.

V duchu si odříkával: dva výstřely, jeden do oblasti beder a druhý do kolena. Ačkoliv jednoznačně preferoval nůž, byl také dobrý střelec. Bude muset…

„Promiňte,“ ozval se za ním ženský hlas s britským přízvukem. „Mohl byste mi být nápomocen?“

Hlas patřil štíhlé atraktivní třicátnici, která si tu byla zaběhat. Stála asi dva a půl metru od něj, přímo mezi ním a otevřenými dveřmi jeho auta.

„Nejsem odtud a snažím se najít jezírko. Vede tamtudy běžecká stezka…“

A pak to uviděla.

Cíp bundy se mu odlepil od těla a žena spatřila zbraň.

„Proboha. Ne, neubližujte mi. Nic jsem neviděla! Přísahám.“

Začala se otáčet, ale Swann se pohyboval rychle a během chviličky jí zastoupil cestu. Žena se nadechla, aby začala křičet, ale on ji udeřil otevřenou dlaní do hrdla. Žena se skácela na beton tak příhodně, že na ni nebylo vidět z protější strany ulice, kde se jakýsi manželský pár o čemsi dohadoval.

Swann se znovu zadíval do potemnělého kaňonu mezi okolními budovami. Bude už Sachsová uvnitř?

Možná ne. Swann nevěděl, jak dlouhá je slepá ulička za rohem Rhymova domu.

Musel se rozhodnout během několika vteřin. Pohlédl na ženu, která zoufale lapala po dechu, stejně jako Annette na Bahamách a Lydia Fosterová tady v New Yorku.

Ehn, ehn, ehn. Ruce na krku, oči vytřeštěné, ústa otevřená.

Ano, nebo ne? Swann to ještě chvíli zvažoval.

Rozhodni se hned.

A tak se rozhodl: Ano.

53. kapitola

Amélie Sachsová stála ve slepé uličce za domem. Glock měla vytažený a namířený k místu, kde koridor uličky odbočoval doprava a po několika metrech ústil na hlavní ulici. Jídlo z čínské restaurace stálo na dlažebních kostkách a Sachsová zaujímala předepsaný palebný postoj: nohy rovnoběžně rozkročené, špičky namířené proti nepříteli, lehký předklon s jednou rukou pevně svírající pistoli a druhou podepírající kryt spouště kvůli stabilitě, svaly na pravé ruce zaťaté – kdyby nebyly dost pevné, nemusel by zpětný ráz vyhodit prázdnou nábojnici a přebít ji novým nábojem. A zaseknutá pistole může znamenat smrt. Zbraň musí být vaším partnerem.

Tak pojď, vybízela Sachsová v duchu protivníka. Tak pojď a ukaž se! Pochopitelně to byl pachatel 16-5. Amélie věděla, že odstřelovač Barry Shales to být nemůže; stále ho totiž sledoval tým Lona Sellitta.

Během dneška si několikrát všimla sedanu světlé barvy – nejdřív stál na Chambers Street před kancelářskou budovou Henryho Crosse, poté se za ní několikrát mihl během jízdy domů a před patnácti minutami tady byl zase. Sachsová ho moc dobře neviděla, ale dalo se předpokládat, že stejné auto ji sledovalo i cestou z domu Tashe Farady v Queensu.

A když si pak všimla, že vůz zajíždí na volné místo na konci bloku, přemýšlela, jak nejlépe reagovat. Kdyby zavolala na centrální dispečink nebo muže konfrontovala přímo na ulici, mohla by vyvolat přestřelku, což byl v této hustě osídlené oblasti špatný nápad.

Rozhodla se tedy, že se s ním utká ve slepé uličce u Rhymova domu. Zašla si do čínské restaurace pro jídlo, aby mu dala šanci ji zahlédnout. Před odchodem z restaurace však do pytle s jídlem zasunula i pistoli. Nato vyrazila zpátky přes ulici, přičemž si dávala pozor, aby na ni pachatel 16-5 nemohl vystřelit, a vnořila se do slepé uličky. Tam se začala naoko prohrabovat objednávkou, ale ve skutečnosti pozorovala muže koutkem oka a snažila se odhadnout jeho příští kroky.

Odchvátala k rohu slepé uličky, vědoma si toho, že se k ní blíží a pak zastavuje auto. Hned za rohem se otočila, upustila sáček s jídlem a uchopila pistoli.

A teď už jen čekala, až se jí v zorném poli objeví protivník.

Dojede autem až sem? Pravděpodobně ne. Snadno by ho tu mohl zatarasit zásobovací nebo stěhovací vůz.

Takže vystoupí z auta a rychle vyrazí za ní?

Sachsová měla suché dlaně a obě oči otevřené – při střelbě je člověk nikdy nesmí mhouřit. Soustředila se jen na dvě věci: na cíl a na přední mušku zbraně. Nevěnovala pozornost hledí vzadu na pouzdře závěru. Člověk nemůže zaostřit na všechno najednou.

Tak dělej!

Pravidelně dýchala.

Kde je? Sune se po malých krůčcích vpřed, aby najednou vyskočil zpoza rohu a sám zaujal palebnou pozici?

A co když vytušil, že ho Sachsová odhalila? Možná se zmocnil některého z kolemjdoucích a postrčí ho do slepé uličky jako návnadu, nebo aby odvedl pozornost. Případně ho využije jako štít v naději, že Sachsová zareaguje unáhleně, zastřelí nevinného člověka a poskytne mu tak čas.

Nádech, výdech, nádech…

Neslyšela nějaký hlas? Tichý výkřik?

Co to bylo? Sachsová tiše vykročila a pomalu se přiblížila k druhé straně písmene „L“. Zastavila se a přitiskla se k cihlové zdi.

Kde sakra vězí? Má i on napřaženou zbraň a míří přesně na místo, kde by se vynořila, kdyby se rozhodla vyjít zpoza rohu?

Dobrá, běž do toho. Drž se nízko u země a buď připravená střílet. A taky se dívej, co je za ním.

Raz… dva…

Teď!

Sachsová se vrhla zpoza rohu do podlouhlé části slepé uličky, zvedla zbraň a skrčila se do podřepu.

A přesně v tu chvíli ji úplně zradilo levé koleno.

Než se stačila pořádně rozhlédnout, kde by na ni pachatel mohl čekat, skácela se bokem na dlažební kostky a zvedla prst ze spouště jen zlomek vteřiny předtím, než by nedopatřením vypálila nahodilou ránu nebo dvě. Jedenkrát se překulila a zůstala omráčeně ležet. Představovala dokonalý terč.

Zradil ji dokonce i zrak. Do očí jí totiž vyhrkly slzy bolesti.

Nakonec se však přinutila ignorovat palčivé bodání, převalila se na břicho a namířila pistoli na místo, odkud se ji pachatel 16-5 právě teď chystá zlikvidovat. Odkud na ni míří. A odkud na ni vzápětí vypálí několik kulek s dutou špičkou.

Jenže se nic nestalo.

Sachsová zamžourala, aby si vytlačila z očí slzy, a překotně si je utřela do rukávu.

Prázdno. Slepá ulička zela prázdnotou. Pachatel 16-5 zmizel.

Namáhavě se vyškrábala na nohy, zasunula pistoli do pouzdra a promasírovala si koleno. Dobelhala se na ulici a v rychlosti vyslechla lidi, kteří právě kráčeli po chodníku. Nikdo však nevěnoval pozornost světle zbarvenému sedanu, nikdo si nevšiml zvláštně se chovajícího menšího muže s hnědými vlasy a vojenským vzezřením, nikdo neviděl žádné zbraně.

Sachsová stála s rukama v bok a rozhlížela se od západu k východu. Všude vládl klid a mír, všechno bylo normální. Typický den na Upper West Side.

Vrátila se do slepé uličky a přemáhala přitom kulhání. Páni, to je bolest. Sebrala jídlo z čínské restaurace a hodila ho do popelnice.

V bočních uličkách New Yorku „pětivteřinové pravidlo o upuštěném jídle“ neplatí.

54. kapitola

„Měl jste pravdu, kapitáne!“ zvolal Mychal Poitier z terasy bytu Annette Bodelové, který se nacházel v prvním patře jednoho domu v Nassau. „Boční okno je vypáčené. Barry Shales nebo váš neznámý pachatel se sem vloupal – možná před její vraždou, možná až po ní.“

Rhyme zvedl hlavu a mžouravě se zadíval na zářivou oblohu. Desátníka neviděl, jen siluetu palmy, jejíž listy se letargicky pohupovaly ve větru kousek od střechy domu, kde bydlela studentka a prostitutka Annette.

Toto bylo druhé místo činu, o kterém kriminalista před chvílí mluvil. Věděl, že Annettein vrah sem musel přijít, aby zjistil, jaké informace mohla mít zavražděná dívka o něm a o jeho návštěvě hotelu South Cove Inn minulý týden. Poitier a jeho lidé už v bytě také byli – ihned poté, co se Annette začala pohřešovat – ale jen proto, aby zjistili, jestli se uvnitř nenachází ona nebo její mrtvola. Zámek na dveřích nebyl porušený, a tak se vyšetřovatelé dál bytem nezabývali.

„Spíš až po ní,“ odpověděl Rhyme. Během Annetteina mučení se pachatel bezpochyby vyptával na její diář a na počítačové soubory, ve kterých se o něm zmiňovala. A samozřejmě i na jakékoliv další poznámky o jeho osobě. To vše už z bytu zmizelo, ale Rhyme doufal, že pachatel na místě zanechal alespoň nějaké stopy.

Opodál postával hlouček místních lidí čokoládové nebo černé pleti, kteří celý výjev pozorně sledovali. Rhyme předpokládal, že by s Poitierem měli komunikovat diskrétněji, jenže je od sebe dělilo sedm a půl metrů výšky, takže mu nezbývalo než křičet.

„Dovnitř nechoďte, desátníku. Ron to zvládne sám.“ Otočil se. „Jak to vypadá, zelenáči?“

„Už jsem skoro hotový, Lincolne.“ Mladý policista se právě soukal do ohledávací kombinézy bahamské policie a dával dohromady základní sadu pro sběr důkazů.

Rhyma vůbec nenapadlo, že by mohl místo činu ohledat sám, ačkoliv dříve takové pokušení tu a tam cítil. V budově nebyl výtah a vynést těžký invalidní vozík po úzkých nerovných schodech by bylo téměř nemožné. A kromě toho v tom byl Pulaski dobrý. Skoro stejně dobrý jako Amélie Sachsová.

Pulaski se nyní zastavil před Rhymem, jako by očekával instrukce. Kriminalista však pouze řekl: „Je to tvoje místo činu. Víš, co máš dělat.“

Mladík kývl a klusem vyběhl po schodech nahoru.

Projít rošt mu trvalo zhruba hodinu.

Když se Pulaski konečně vynořil s půltuctem důkazních sáčků v ruce, zeptal se Rhyma s Poitierem, jestli si chtějí důkazy rovnou prohlédnout. Rhyme to chvíli zvažoval, ale nakonec usoudil, že všechno odvezou do New Yorku a analýzu provedou tam.

Částečně to bylo tím, že byl zvyklý na spolupráci s Melem Cooperem.

Částečně se mu stýskalo po Sachsové, což by samozřejmě nepřiznal žádnému člověku na světě… Jedině jí.

„Jaká máme spojení?“ zeptal se Thoma.

Ošetřovatel se podíval na telefon. „Jestli stihneme dorazit do půl hodiny na letiště, tak ještě chytíme nejbližší let.“

Rhyme se podíval na desátníka.

„Je to maximálně dvacet minut jízdy,“ prohlásil Poitier.

„I ve vyhlášeném bahamském provozu?“ dotázal se kriminalista kousavě.

„Mám červené majáčky.“

Pulaski zamířil k dodávce. Stále měl na sobě kombinézu, vysoké boty a čepičku.

„Hoď se do civilu, zelenáči. Myslím, že v tomhle oblečku bys strašil pasažéry.“

„Jo, jasně.“

Zapnuté majáčky skutečně pomohly a zanedlouho už byli u odletové haly. Vystoupili z dodávky, a zatímco se Pulaski staral o zavazadla a Thom zařizoval vrácení dodávky, Rhyme zůstal u Poitiera. Na letišti se to hemžilo turisty i místními, vzduch byl prašný a odněkud k nim doléhalo nepřetržité bušení a zvuky stavebních prací. A k tomu to všudypřítomné aroma, kouř z hořících odpadků.

Rhyme začal něco říkat, ale pak zjistil, že se mu nedostává slov. Nakonec je přece jen srovnal do kloudné věty: „Mrzí mě, co se stalo na tom výběžku, desátníku. Asistent komisaře měl pravdu. Málem jste kvůli mně přišel o život.“

Poitier se zasmál. „Nejsme knihovníci ani zubaři, kapitáne. Ne všichni se každý večer v pořádku vrátíme domů.“

„Přesto jsem nebyl tak kompetentní, jak jsem měl být.“ Rhyma ta slova spalovala. „Měl jsem ten útok předpokládat.“

„Já sice nepracuji u opravdové policie dlouho, kapitáne, ale snad můžu s klidným svědomím prohlásit, že jednoduše není možné předpokládat všechno, co se v tomto povolání může stát. Vlastně jsme úplní blázni. Nízký plat, nebezpečí, nahoře politika, chaos v ulicích.“

„Bude z vás dobrý detektiv, desátníku.“

„To doufám. Rozhodně se tu cítím víc doma než na inspekcích a licencích.“

Rhymův zrak upoutalo blikající světlo a současně se ozvala i siréna. Mezi auty se proplétal policejní vůz a uháněl k letišti.

„Á, náš poslední důkaz,“ prohlásil Poitier. „Už jsem se bál, že nedorazí včas.“

Jaký důkaz by to mohl být? přemýšlel Rhyme. V Morenově hotelovém pokoji odebrali všechno, co se tam ještě odebrat dalo, a v bytě Annette Bodelové jakbysmet. A hledání prázdných nábojnic Barryho Shalese nakonec potápěči vzdali.

Desátník přivolal auto mávnutím k sobě.

Za volantem seděl mladý strážník, který s nimi byl v hotelu South Cove Inn. Sebral důkazní sáček, vystoupil z auta a zasalutoval, přičemž jeho pozdrav směřoval přesně mezi oba muže.

Rhyme odolal absurdnímu nutkání zasalutovat také.

Poitier převzal od strážníka sáček a poděkoval mu. Ten si znovu škrobeně přiložil prsty k čelu, vrátil se do auta a bleskurychle odjel. I tentokrát si zapnul majáček a houkačku, třebaže už svůj úkol splnil.

„Co to je?“

„Vy to nepoznáte?“ dotázal se Poitier. „Vzpomínám si, že ve své knize nabádáte kriminalisty, aby při ohledávání místa činu vždy používali také čich.“

Rhyme se zamračil, naklonil hlavu a přičichl.

Ze sáčku omamně stoupala vůně smažených mušlí.

55. kapitola

Ssss, ssss…

Jacob Swann upil trochu vermentina, lehkého a příjemného italského vína, v tomto případě z Ligurie. A pak se vrátil k broušení nože Kai Shun. Tentokrát však šlo o jiný nůž než o ten, jímž řezal své oběti. Byl to jednadvaceticentimetrový model Deba určený k sekání a oddělování velkých kusů neporušeného masa.

Ssss, ssss, ssss…

Na arkansaském brousku ostřil nůž ze strany na stranu, což byl jeho osobitý styl. Nikdy nožem nekroužil.

Bylo kolem osmi hodin večer. Z gramofonu se linul jazz. Kytarista Larry Coryell. Vynikal ve standardních kytarových skladbách, ve vlastních kompozicích, a dokonce i v klasické kytaře. Jeho podání „Pavany za mrtvou infantku“ bylo neopakovatelné.

Swann měl na sobě zástěru a stál za řeznickým špalkem. Před chvílí mu přišla z ústředí textová zpráva, která ho chválila za dnešní odvedenou práci a potvrzovala, že se rozhodl správně, když odložil útok na Sachsovou. Shreve Metzger mu poskytl další informace, ale momentálně se nedalo nic podnikat. Prý si může dnes večer odpočinout. A on toho právě využíval.

Světla tlumeně svítila, žaluzie a závěsy byly zatažené.

V jistém smyslu vládla v místnosti romantická atmosféra. Swann pohlédl na ženu sedící kousek od něj. Vlasy měla spuštěné přes obličej a na sobě měla jedno z jeho triček černé barvy a kostkované trenýrky, které rovněž patřily jemu. Swann měl pocit, že z ní cítí květovanou vůni prošpikovanou něčím kořenitým. Vůně a chuť jsou neoddělitelně propojené. Když byl Swann nachlazený nebo měl zánět dutin, nikdy nevařil nic zásadního. Proč mrhat úsilím? Jídlo se v takových chvílích měnilo v pouhé palivo.

Hřích.

Žena jménem Carol Fioriová – zvláštní příjmení pro Britku – zaklonila hlavu. Tiše plakala.

Čas od času vydala to svoje ehn, ehn, ehn, tak jako prve. Carol byla rekreační běžkyně, která ho oslovila u slepé uličky a překazila mu možnost vyřadit z provozu Amélii Sachsovou. Jenže stačila jediná rána do hrdla a milá Carol putovala do kufru. Swann pak rychle odjel a vrátil se domů. Tu policistku zneškodní později.

Dorazil do Brooklynu a odvlekl Carol do domu. Zpočátku mu tvrdila, že cestuje s „přáteli“, ale ve skutečnosti byla svobodná a po Spojených státech se už měsíc potloukala sama – přemýšlela, že o svých dobrodružstvích napíše článek.

Sama…

Swann dlouho přemýšlel, jak se svou trofejí naloží.

Teď už to věděl.

Ano, ne?

Ano.

Carol se už na něj přestala prosebně dívat a prosebně šeptat a momentálně upírala vlhké oči na nůž Deba, který teď na brousku vydával tiché ssss, ssss. Čas od času zavrtěla hlavou. Swann jí připoutal zápěstí a nohy k velmi elegantní a pohodlné židličce v misijním stylu, à la Lydia Fosterová.

„Prosím,“ zašeptala téměř neslyšně a nespouštěla oči z čepele. Takže to s tou prosebností přece jen úplně nevzdala.

Swann se také podíval na nůž a opatrně vyzkoušel palcem ostří. Nůž mu kladl optimální odpor: byl ideálně naostřený. Swann se znovu napil vína a začal vytahovat z ledničky ingredience.

Když byl Jacob Swann ještě chlapec, dávno před univerzitou, dávno před armádou i před jeho kariérou po armádě, naučil se doceňovat hodnotu jídla. Jedinými okamžiky, kdy se mohl spolehnout na to, že čas stráví společně s matkou a otcem, totiž byla příprava a konzumace večeře.

Obtloustlý Andrew Swann nebyl přísný ani tyranský – byl pouze odměřený a navždy ponořený do svých plánů, povinností a radostí, které pramenily převážně z jeho práce v hazardním prostředí Atlantic City. Mladý Jacob nikdy přesně nevěděl, čím se jeho otec živí – vzhledem k jeho vlastní současné kariéře však bylo docela dobře možné, že se Andrew zabýval vymahačstvím. Genetická predispozice se tomu říká. Jednou z mála věcí, které Jacob a jeho matka věděli o tomto muži naprosto jistě, však byla skutečnost, že rád jí a že si přes jídlo může člověk získat a udržet jeho pozornost.

Marianne nebyla kuchařka od přírody, pravděpodobně dokonce vaření nesnášela. Na svém kuchařském umění začala pracovat až v době, kdy se seznámila s Andrewem. Jacob jednou slyšel matku vyprávět kamarádce historku o tom, jak svému milenci naservírovala jedno ze svých prvních jídel.

„Co to je?“ zahřímal tehdy Andrew.

„Instantní těstoviny s fazolemi a…“

„Říkalas, že umíš vařit.“

„Ale já to uvařila.“ Ukázala na pánev.

Andrew odhodil ubrousek, vstal od stolu a odjel do kasina.

Marianne si tedy druhý den koupila kuchařku od Betty Crockerové a začala na sobě pracovat.

Malý Jacob se vždycky odpoledne v jejich řadovém domku díval, jak Marianne horečně připravuje kuřecí frikasé nebo tresčí soté. S každým jídlem bojovala, zápasila s ním. Nenaučila se nejprve zásady a pravidla (koneckonců je to všechno jen chemie a fyzika). Místo toho se snažila každý recept znásilnit, jako by nikdy v životě neviděla steak, flák platýza nebo hromádku mouky. Její omáčky byly hrudkovité, bizarně dochucené a vždy přesolené – ačkoliv Andrewovi takové nepřipadaly, takže možná takové nebyly.

Na rozdíl od svého syna se Marianne před přípravou každého jídla i během ní nesmírně stresovala a bez výjimky u toho vypila víc než jednu sklenici vína. Někdy i špetku whisky. Nebo čehokoliv jiného, co měli právě v domácím baru.

Tvrdě však na sobě pracovala a nakonec se jí podařilo produkovat pokrmy natolik funkční, že dokázaly udržet Andrewa doma přibližně hodinu. Pokaždé však nevyhnutelně nastal okamžik – s posledním cinknutím dezertní vidličky o porcelán, s posledním hltem kávy (Andrew kávu nesrkal) – kdy se její manžel zvedl a odebral se do sklepa, kde pracoval na svých tajných podnikatelských projektech, zamířil do místního baru nebo odjel zpátky do kasina. Případně vyšoustat sousedku, spekuloval Jacob, když se dozvěděl o šoustání.

Pokud Jacob po škole nebo o víkendech právě nemlátil se svými zápasnickými soupeři o žíněnku nebo nesoutěžil za střelecký tým ve škole, častokrát trávil čas v kuchyni, listoval v knihách o vaření a posedával v blízkosti své matky, která zatím pustošila kuchyňskou linku: všude mokvaly loužičky mléka a rajčatové omáčky, na všem ulpívala maková zrnka, všechno bylo upatlané od bylinek, mouky, kukuřičného škrobu a vnitřností. A taky od krve.

Někdy už toho na Marianne bylo moc, a tak Jacoba požádala, aby jí pomohl odstranit z masa chrupavku, vykostit ho nebo nakrájet tenké plátky telecího. Zřejmě si myslela, že chlapec bude přirozeně tíhnout spíš k noži než ke šlehači na vejce.

„No to se podívejme, miláčku. Moc hezky jsi to udělal. Jsi můj malý řezníček!“

Jacob se časem přistihl, že na sebe bere stále více povinností, že instinktivně upravuje omáčku, jemněji krájí nebo tlumí ve správném okamžiku oheň, než nastane zničující var. Matka ho pak vždy poplácala po tváři a nalila si další víno.

Swann nyní pohlédl na ženu připoutanou k jeho židli.

Pořád byl naštvaný, že mu překazila plány na odpoledne.

A ona pořád plakala.

Vrátil se k přípravě dnešní večeře skládající se ze tří chodů. Jako předkrm bude chřest dušený ve směsi vody a vermutu provoněné čerstvým bobkovým listem a špetkou šalvěje. Výhonky chřestu budou spočívat na lůžku z listů kozlíčku polního pokapaného holandskou omáčkou domácí výroby – slovo „pokapaného“ zde bylo klíčové, protože kdykoliv se žloutek setká s máslem, může snadno dojít ke sražení. Kouzlo a zároveň nástraha chřestu spočívá v načasování. Staří Římané na to měli rčení: udělat něco za dobu, než se uvaří chřest, znamenalo udělat to rychle.

Swann se napil vína a připravil směs na dušení. Poté nakrájel bylinky, které vytáhl z truhlíku za oknem.

Když je matka opustila – šlo o kombinaci vína a rychlosti sto třicet jedna kilometrů v hodině bez zapnutého pásu – ujal se šestnáctiletý Jacob vaření úplně.

Zůstali jen dva, táta a syn.

Teenager dělal totéž, co předtím jeho matka: podstrojoval Andrewovi. Jediný rozdíl spočíval v tom, že chlapec se v aktu vaření vyžíval a dělal mnohem lepší pokrmy než jeho matka. Postupně začal připravovat večeře o více chodech – něco jako ochutnávkové menu v lepších restauracích – aby prodloužil dobu, kdy může být s otcem. Z čehož po čase vyplynul ještě jeden rozdíl: Jacob zjistil, že ho příprava jídel baví víc než zhruba hodina strávená posléze jejich konzumací. Uvědomil si, že vlastně otce nemá příliš v lásce. Andrew se s ním nechtěl bavit o věcech, které měl Jacob rád: o videohrách, kickboxu, zápase, lovu, o zbraních obecně a o boxu bez rukavic. Andrew se nechtěl bavit takřka o ničem jiném než o Andrewovi.

Jednou, když bylo Jacobovi osmnáct, se jeho otec vrátil domů s nádhernou, ale opravdu nádhernou blondýnou. Předem ji připravil na to, že jeho syn je výtečný kuchař, „můj kluk teda jo“. Jako by se chlubil nevkusně okázalým prstenem. Synovi tehdy řekl: „Udělej tady Cindy něco dobrého, ano? Udělej jí něco dobrého.“

Jacob už tehdy věděl, co dokáže bakterie E.coli. Ale přestože si hodně přál vidět, jak se čtyřiadvacetiletá Cindi uzvrací k smrti nebo jak se přinejmenším vydatně poblinká, nedokázal se přimět k tomu, aby záměrně zničil dobré jídlo. A tak si od ní nakonec vysloužil nadšenou chválu za kuřecí Cordon Bleu, který nepřipravil obyčejným naklepáním kuřecích prsou, nýbrž tím, že maso nakrájel na tenké proužky a vložil mezi ně sýr Gruyère a také – ve své verzi receptu – parmskou šunku.

Řezníček…

Krátce poté zasáhl zemi terorismus. Když se Jacob hlásil do armády, samozřejmě přišla na přetřes otázka, v čem vyniká a jaké má zájmy. Jacob tehdy své kulinářské umění zamlčel, protože měl strach, že ho na příští čtyři roky přidělí do kuchyně, a on věděl, že příprava jídel ve várnicích pro tisíc vojáků najednou by udusila veškerou jeho radost z vaření. A on chtěl přitom zabíjet lidi. Nebo je nutit křičet. Nebo obojí. Pokud šlo o bourání masa, nespatřoval velký rozdíl mezi lidmi a zvířaty. Když se nad tím zamyslel, dokonce ho napadlo, že zatímco jehňata a krávy jsou nevinné, a my je přesto masakrujeme bez velkého přemýšlení, lidé se vesměs dopouštějí větších či menších prohřešků, a my se přesto bůhvíproč zdráháme použít na ně kulku nebo nůž.

Někteří z nás.

Znovu se podíval na Carol. Byla velmi svalnatá, ale bledá. Možná běhala většinou ve fitnesscentru na páse nebo se před běháním mazala krémem. Jacob jí nabídl trochu vína. Zavrtěla hlavou. Dal jí tedy vodu a ona vypila polovinu lahve dřív, než ji stačil pustit z ruky.

Jeho druhým chodem pro dnešní večer měla být variace na zapékané pommes Anna. Brambory se oloupou, nakrájejí se na tenké plátky, naskládají se do spirály a pak se zapékají s máslem, olivovým olejem a spoustou mořské soli a pepře. Uprostřed bude trůnit bochánek zakysané crème fraîche, kterou Jacob dochutí – koho by to napadlo? – troškou, ale opravdu malinkou troškou javorového sirupu. Celek doplní strouhané černé lanýže. Tento pokrm připravoval Jacob v malé litinové pánvi. Nejprve ho ohřeje zespodu na sporáku a pak ho shora propeče pod horním grilem Miele.

Brambory s javorem a lanýži. Kdo by to byl řekl?

Jacob si uvědomil, že začíná mít hlad.

Když mu bylo něco přes dvacet, zemřel jeho otec na něco, co by se dalo nazvat „problémy se žaludkem“, ačkoliv nešlo o vředy ani o nádor. Měl v břiše čtyři devítimilimetrové kulky.

Mladý voják mu přísahal pomstu, ale nakonec z toho nic nebylo. Jeho otce mohla zabít spousta lidí: vyšlo najevo, že se Andrew za života dopustil mnoha různých podrazů, přestože mu mělo být jasné, že ve městě jako Atlantic City není radno se uchylovat k takovým obojetnostem. Vypátrat vraha by trvalo věčnost. A kromě toho otcova smrt Jacoba upřímně řečeno zase tolik netrápila. Když po pohřbu pořádal smuteční hostinu, uvědomoval si, že otcův vrah může docela klidně sedět mezi jeho někdejšími obchodními partnery, kteří se obřadu zúčastnili. Přesto si neodpustil alespoň malou pomstu. Jako hlavní chod totiž zvolil penne alla puttanesca, kořenité těstovinové jídlo na bázi rajčat, jehož italský název v překladu znamená „na způsob děvky“. Jacob tento pokrm připravil na počest otcovy poslední přítelkyně, což už sice nebyla Cindi, ale jako by se stalo.

Třetím a hlavním chodem Jacoba Swanna pro dnešní večer byla jedna úžasná specialita. Práce kolem Morenova případu byla vyčerpávající a on si chtěl vyhodit z kopýtka.

Rozhodl se tedy pro filé Véronique, které připravoval s hroznovým vínem nakrájeným na plátky a stejně tence nakrájenou šalotkou v omáčce beurre blanc, ovšemže s nižším podílem vína (ocet Jacob nikdy nepoužíval), poněvadž hrozny už v jídle byly zastoupeny.

Maso se nakrájí na téměř průhledné oválky, obalí se ve francouzské hladké mouce a pak se rychle opraží ve směsi olivového oleje a másla (v pánvi musí být samozřejmě přítomny obě složky: samotné máslo se spálí rychleji než přehřátý motor).

Nabídl Carol ještě trochu vody. Neměla zájem. Vzdala to.

„Uvolni se,“ zašeptal Jacob.

Chřest se dusil v bublající směsi, brambory krásně hnědly pod horním grilem, olej a máslo se pomalu zahřívaly a uvolňovaly nádhernou vůni.

Jacob Swann otřel prkénko, na kterém se chystal nakrájet maso pro hlavní chod.

Ale ještě než se pustí do práce, dá si trochu vína. Otevřel a nalil si novozélandský Sauvignon Blanc z oblasti Cloudy Bay, jedno z nejlepších vín na zeměkouli. Zvažoval, jestli nemá raději zvolit jemné šumivé víno Pelorus z téže vinice, ale dospěl k přesvědčení, že sám celou láhev nevypije a bublinky, jak známo, nevydrží.

ČÁST V

Čtvrtek 18. května

KULKA ZA MILION DOLARŮ

56. kapitola

„Ty jsi opálený,“ řekl Sellitto.

„Nejsem opálený.“

„Ale jsi. Měl by ses mazat krémem, Linku.“

„Nejsem opálený, ksakru,“ zabručel Rhyme.

„Já myslím, že jsi,“ přidal se Thom.

Bylo téměř osm hodin ráno. Thom, Pulaski a Rhyme přicestovali z letiště LaGuardia pozdě večer, téměř v jedenáct hodin, a ošetřovatel trval na tom, aby se šel Rhyme okamžitě vyspat. Případ prý počká do rána.

Výjimečně se v této věci nehádali: kriminalista byl skutečně vyčerpaný. Žbluňknutí do vody se na něm podepsalo. A vlastně i celý výlet. To však Rhymovi nebránilo, aby ihned po probuzení o půl sedmé ráno stiskl tlačítko vedle postele a přivolal Thoma k sobě. (Ošetřovatel tvrdil, že toto zařízení je jako vystřižené z Panství Downton, kteroužto narážku Rhyme nechápal.)

Nyní už v salonu panoval čilý ruch; přítomni byli Sellitto, Cooper i Sachsová. A do dveří právě vcházel Ron Pulaski – který byl opravdu trochu opálený. Nance Laurelová dnes byla u soudu kvůli jinému případu a měla dorazit později.

Rhyme seděl ve svém novém invalidním vozíku Merits Vision Select. Měl šedou barvu a červené nárazníky. Doručili a sestavili mu ho během včerejška, ještě než se vrátili z Baham. Thom zavolal přímo z Nassau na pojišťovnu a zařídil urychlené dodání. („Nevěděli, jak mají reagovat,“ komentoval to později ošetřovatel, „když jsem jim jako důvod uvedl ‚ponor do třímetrové hloubky‘.“)

Rhyme si vybral tento konkrétní model, protože o něm bylo známo, že se dobře ovládá v terénu. Kriminalistova někdejší nechuť k pobytu na veřejnosti vymizela – do značné míry i díky právě skončenému výletu na Bahamy. Rhyme chtěl cestovat víc a chtěl také sám ohledávat místa činu. A k tomu potřeboval vozík, který ho dopraví na co nejvyšší možný počet lokalit.

Vozík Merits byl lehce upravený, aby vyhovoval Rhymovu konkrétnímu postižení – například měl popruh na jeho nepohyblivou levou ruku, touchpad pod funkčním levým prsteníčkem a samozřejmě i kelímek na nápoje, dost velký na to, aby pojal sklenici na whisky i hrnek na kávu. Druhý jmenovaný nápoj si Rhyme právě vychutnával přes tlustou slámku. Pohlédl na Sellitta, Sachsovou a Pulaského a pak upřel pozornost na bílé tabule, které obsahovaly Améliiny čerstvé poznámky dopsané během jeho nepřítomnosti.

„Čas kvapí.“ Kývl na Rozkaz ke splnění speciálního úkolu. „Pokud něco nepodnikneme, pan Rashid se zítra nebo pozítří setká se svým stvořitelem. Takže se podívejme, co tady máme.“ Chvíli popojížděl sem a tam před tabulemi s výsledky analýzy důkazů, které Sachsová odebrala na místě výbuchu v kavárně Java Hut a v bytě Lydie Fosterové.

„Modré letadlo?“ zeptal se, jakmile si přečetl příslušný zápis.

Sachsová mu vysvětlila, co jí sdělil Henry Cross: že Morena ve Spojených státech a ve Střední a Jižní Americe zřejmě sledoval soukromý tryskáč.

„Uložila jsem jednomu Myersovu člověku ze speciálních služeb, ať to prověří, ale zatím moc štěstí nemáme. Databáze letadel setříděná podle barvy neexistuje. Ale pokud ten tryskáč nedávno někdo koupil, mohli by mít makléři podklady i s fotografiemi. Ještě to prověřujeme.“

„Dobrá. A teď se zaměřme na to, co jsme našli na Bahamách. Za prvé pokoj smrti.“

Rhyme Sachsové s Cooperem vysvětlil, že se pachateli 16-5 nebo Barrymu Shalesovi podařilo zničit místo činu v hotelu, ale že oni přesto získali pár věcí včetně předběžné zprávy místní policie a také několika fotografií. Sachsová nyní pověsila snímky na novou tabuli a připojila k nim i původní chudokrevnou zprávu o ohledání místa činu, kterou vypracovala bahamská policie.

Následující půlhodinu Sachsová s Cooperem opatrně vybalovali a analyzovali boty a svršky tří obětí, které se 9. května ráno nacházely v apartmá 1200. Každý igelitový sáček otevřeli nad velkým novinovým dvouarchem a každý kus oblečení a obuvi několikrát obrátili a seškrábali z něj stopové důkazy.

V botách Roberta Morena, jeho osobního strážce a reportéra de la Ruy se našla vlákna odpovídající hotelovému koberci a kousky hlíny shodné se vzorky odebranými z chodníku a pozemku před hotelem. Jejich oblečení obsahovalo podobné stopy, ale kromě nich také pozůstatky nedávných jídel, pravděpodobně snídaně: všichni zemřeli před obědem. V případě Morena a jeho strážce našel Cooper drobky od pečiva, kousíčky džemu a slaniny, zatímco reportér měl na saku nové koření a blíže neurčený typ pepřové omáčky. Morenovi a jeho bodyguardovi navíc ulpěly na botách, manžetách a rukávech stopy ropy, pravděpodobně v důsledku pondělní schůzky mimo hotel – na ostrově New Providence mnoho rafinerií nebylo, takže možná večeřeli někde poblíž doků. A strážce měl na košili stopy cigaretového popela.

Všechny tyto informace putovaly na tabuli. Rhyme si je vepsal do paměti, ale příliš důkladně se jimi nezaobíral – když vrah vypálil kulku, nacházel se koneckonců téměř dva kilometry od hotelu. A přestože pachatel 16-5 v hotelu pobýval, pak i kdyby se dostal přímo do pokoje smrti, veškeré stopy jeho přítomnosti už byly dávno zahlazené.

„Takže pitevní zpráva,“ zavelel kriminalista.

Ani na tomto poli je nečekalo žádné překvapení. Moreno zemřel v důsledku rozsáhlých poranění hrudníku po zásahu kulkou, zatímco u zbylých dvou mužů byla příčinou smrti ztráta krve z mnohačetných řezných ran způsobených tříštícím se sklem. Rány měly různé velikosti, ale většina jich měřila tři až čtyři milimetry na šířku a dva až tři centimetry na délku.

Cooper si prohlédl cigaretové nedopalky a obaly od bonbonů, které v pokoji smrti našel původní Poitierův ohledávací tým, ale nenašel na nich nic užitečného. Nedopalky se shodovaly s krabičkou marlborek, která se našla u strážce, a bonbony pocházely z dárkového koše, jejž dostal po příjezdu Moreno. A tak nikoho nepřekvapilo, když ani otisky prstů, které v pokoji sejmul Pulaski, nefigurovaly v žádné databázi.

„A teď se přesuňme do bytu té prostitutky. Annette Bodelové.“

Pulaski v bytě odvedl dobrou práci, když z míst, kde vrah hledal důkazy, odebral spoustu stop a také srovnávacích vzorků, aby eliminoval ty stopy, které pravděpodobně nezanechal pachatel. Cooper všechny položky prohlédl a čas od času vložil některý vzorek do plynového chromatografu a hmotnostního spektrometru. Nakonec prohlásil: „Tak za prvé tu máme benzín do dvoutaktu.“

Dvoutaktní motory se používaly v menších strojích, například ve sněžných skútrech nebo motorových pilách, a benzín do nich se míchal s určitým množstvím oleje.

„Možná pocházel z vodního skútru,“ poznamenal Rhyme. „Ta žena pracovala na částečný úvazek v prodejně potápěčských potřeb. Ten benzín sice nemusel pocházet od pachatele, ale budeme to mít na paměti.“

„A pak písek,“ oznámil technik. „Spolu se zbytky mořské vody.“ Porovnal chemický rozklad těchto materiálů s předchozími dvěma místy činu. „Jo, ten vzorek je v podstatě totožný s tím, který našla Amélie v kavárně Java Hut.“

Rhyme zvedl obočí. „Vida, takže to máme definitivní potvrzení spojitosti mezi pachatelem šestnáct-pět a Bahamami. Víme, že se ten člověk pohyboval v Annetteině bytě, a jsem si na devadesát devět procent jistý, že tentýž člověk navštívil osmého května hotel South Cove Inn. Jestlipak ho něco spojuje i s Lydií Fosterovou?“

„Ten hnědý vlas, který Amélie našla u ní v bytě,“ nadhodil Pulaski. „Desátník Poitier přece říkal, že ten muž, který byl v hotelu South Cove Inn před Morenovým zastřelením, měl taky hnědé vlasy.“

„Tohle nic nedokazuje, jen naznačuje. Pokračuj, Mele.“

Technik právě zíral do okuláru mikroskopu. „Mám tu něco zvláštního. Nějakou oranžovou membránu. Hodím kousek do chromáče-spektráče.“

O pár minut později mu plynový chromatograf a hmotnostní spektrometr oznámil výsledek.

Cooper ho přečetl nahlas: „DHA, C22:6n-3 – kyselina dokosahexaenová.“

„Rybí tuk,“ prohlásil Rhyme a podíval se na displej, na němž se právě zobrazoval mikroskopický obraz příslušné sloučeniny. „A ta membrána – vidíš ji v tom pravém horním rohu? Řekl bych, že jsou to rybí jikry. Nebo přímo kaviár.“

„Mám tu i nějakou C8H8O3,“ konstatoval Cooper.

„Tak tos mě vyhmát,“ zabručel Rhyme.

Hledání trvalo třicet vteřin. „Vanilin.“

„To jako extrakt z vanilky?“

„Přesně tak.“

„Thome! Thome, pojď sem. Kde sakra vězíš?“

Odvedle k nim doplul ošetřovatelův hlas. „Co potřebuješ?“

„Tebe. Tady. Hned.“

Thom vstoupil do salonu a stahoval si rukávy. „Jak bych mohl nevyhovět tak zdvořilé žádosti?“

Sachsová se zasmála.

Rhyme se naopak mračil. „Prohlédni si tu tabuli, Thome. Zapoj své kulinářské vědomosti a zkus mi říct, co podle tebe tyhle položky znamenají, když víme, že kyselina dokosahexaenová je kaviár a C8H8O3 označuje vanilku.“

Ošetřovatel chvíli postával před tabulí a prohlížel si jednotlivé záznamy. Po chvíli nasadil úsměv. „To je mi povědomé… Vydrž minutku.“ Zamířil k nedalekému počítači, otevřel stránky New York Times a minutku něco hledal. Rhyme neviděl, co přesně ho zajímá. „No, to je zajímavé.“

„A mohl by ses s námi o tu zajímavou pasáž podělit?“

„Na předchozích dvou místech činu – u Lydie Fosterové a v kavárně Java Hut – se našly stopy artyčoku a lékořice, je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil Cooper.

Thom otočil obrazovku k ostatním, aby se mohli podívat sami. „A když tyhle dvě ingredience spojíte s kaviárem a vanilkou, vyjde vám jedno opravdu drahé jídlo, které se podává v Patchwork Goose. Nedávno o něm vyšel článek v rubrice ,Vaření‘.“

„Patchwork Go… Co to sakra je?“ zavrčel Sellitto.

„To je jedna z nejluxusnějších restaurací ve městě,“ odpověděla Sachsová. „Servírují tam sedm nebo osm chodů, celé to trvá čtyři hodiny a ke každému chodu dostaneš odpovídající víno. Provádějí tam různé podivnosti, například vaří v kapalném dusíku nebo používají letlampy. Tedy ne že bych tam byla, pochopitelně.“

„Přesně tak,“ přitakal Thom a kývl na obrazovku. Zdálo se, že tam svítí nějaký recept. „A tohle je jedna ze specialit, které tam dělají: pstruh podávaný s artyčokem vařeným v lékořicovém vývaru a ozdobený jikrami a vanilkovou majonézou. Váš pachatel po sobě nechal stopy všech těchhle ingrediencí?“

„Přesně tak,“ odvětila Sachsová.

„Takže v té restauraci pracuje?“ zeptal se Sellitto.

Thom však zavrtěl hlavou. „To pochybuji. Na takovém místě musíte pracovat šest dní v týdnu a dvanáct hodin denně. Nemáte čas přivydělávat si jako profesionální zabiják. A taky pochybuji, že tu restauraci navštívil. Tyhle ingredience by mu na šatech nevydržely déle než pár hodin. Spíš si myslím, že si to jídlo připravil doma. Podle tohoto receptu.“

„Dobře, dobře,“ zašeptal Rhyme. „Takže teď víme, že neznámý pachatel šestnáct-pět odcestoval patnáctého května na Bahamy, aby zabil Annette Bodelovou, v kavárně Java Hut nastražil improvizovanou výbušninu a pak zabil Lydii Fosterovou. A tentýž muž pravděpodobně krátce před Morenovou smrtí navštívil hotel South Cove Inn. Pomáhal Barrymu Shalesovi s přípravou Morenova zastřelení.“

„A taky víme, že rád vaří,“ navázala Sachsová. „Možná je to bývalý profesionální kuchař. To by nám mohlo pomoct.“

Cooper zvedl svůj telefon a přijal hovor; Rhyme neslyšel přístroj vyzvánět a kladl si otázku, zda má technik zapnutý tichý režim, nebo zda má on po koupání na Bahamách stále vodu v uších. Oči ho každopádně pořád pálily.

Po chvíli Cooper poděkoval volajícímu a oznámil: „Nechali jsme analyzovat vlasovou cibulku toho hnědého vlasu, který Amélie našla v bytě Lydie Fosterové. A právě mi přišly výsledky analýzy v CODISu. Negativní. Ať je naším pachatelem kdokoliv, v žádné kriminální databázi DNA nefiguruje.“

Zatímco Sachsová psala nejnovější zjištění na tabuli, Rhyme poznamenal: „Konečně děláme nějaké pokroky. Ale klíčem k Metzgerově usvědčení je stejně pořád ta odstřelovací puška a klíčem k té pušce je kulka. Tak se na ni podívejme.“

57. kapitola

Ačkoliv se lidé vyhlazují pomocí střelných zbraní už déle než tisíc let, kriminalistická analýza zbraní a kulek je relativně nový obor.

Zřejmě první doložený případ aplikace této disciplíny pochází z Anglie z poloviny devatenáctého století, kdy vyšetřovatelé usvědčili vraha porovnáním kulky s formou, v níž byla vyrobena. V roce 1902 zase expert v roli svědka (nebyl to nikdo jiný než Oliver Wendell Holmes) pomohl žalobcům usvědčit podezřelého porovnáním kulky vypálené zkusmo ze zbraně podezřelého s vražedným projektilem.

Teprve když lékař a soudní vědec Calvin Goddard zveřejnil v roce 1925 svůj článek s názvem „Forensní balistika“, však tento obor zaznamenal skutečný rozmach. Goddard je dodnes považován za otce balistiky.

Aplikací pravidel formulovaných před devadesáti lety Goddardem sledoval Rhyme tři cíle. Za prvé potřeboval identifikovat kulku. Za druhé chtěl na základě těchto informací identifikovat typy zbraní, z nichž mohla být zmíněná kulka vypálena. A za třetí chtěl nalézt souvislost mezi touto kulkou a konkrétní zbraní dotyčného typu, která by ho mohla dovést až ke střelci, v tomto případě k Barrymu Shalesovi.

Vyšetřovací tým se nyní zaměřil na první z těchto otázek: na kulku samotnou.

Sachsová si navlékla rukavice, přes obličej si nasadila masku a otevřela igelitový sáček obsahující vražednou kulku, neforemný podlouhlý kus mědi a olova. Prohlédla si ji. „Je to zvláštní kulka. Neobvyklá. Za prvé je velká – váží dobrých dvacet gramů.“ Do většiny loveckých, bojových, a dokonce i odstřelovacích pušek se používají mnohem menší projektily, které váží necelých dvanáct gramů.

Následně Sachsová změřila ráži speciálním kovovým diskem s vyraženými otvory různých velikostí. „A taky má neobvyklou ráži. Velkou. Čtyři sta dvacet.“

Rhyme se zamračil. „Takže ne čtyři sta šestnáctka?“ Když poprvé kulku spatřil v pokoji smrti, automaticky předpokládal právě tento kalibr. Ráže .416 byla v oboru puškového střeliva nejnovější inovací, s níž přišla slavná firma Barrett Arms. Nábojnice byla variací na padesátkový kalibr používaný odstřelovači z celého světa. Některé země i několik amerických států však používání ráže .50 pro civilní účely zakazovaly, zatímco ráže .416 byla ve většině míst stále legální.

„Ne, rozhodně je větší,“ potvrdila Sachsová a prohlédla si kulku pod mikroskopem s nízkým zvětšením. „A má důmyslný design. Dutá špička s plastovým konečkem – modifikovaný spitzer.“

Výrobci zbraní začali u konstrukce svých projektilů zohledňovat aerodynamiku vcelku pochopitelně zhruba ve stejné době, kdy došlo k rozvoji letadel. Kulky typu SPTZ neboli Spitzer dostaly název podle německého výrazu pro „zašpičatělou střelu“ a byly vyvinuty pro střelbu z pušky na velkou vzdálenost. Díky aerodynamickému tvaru byly velmi přesné; nevýhodou bylo, že po nárazu do cíle zůstaly víceméně neporušené a napáchaly mnohem menší škody než kulky s oblou dutou špičkou, které se v mase rozevřely jako houba.

Někteří výrobci nábojů proto přišli s nápadem osadit konec oblého náboje ostrou plastovou špičkou. Ta zajistila aerodynamické vlastnosti kulky typu Spitzer, ale po zásahu cíle se rozpadla, a umožnila tak rozšklebení projektilu.

A právě takovým typem kulky zastřelil Barry Shales Roberta Morena.

Sachsová dodala, že aerodynamické vlastnosti kulky vylepšila také její zúžená základna – kulka byla na opačném konci o něco užší, aby se při letu vzduchem podobně jako u závodních jachet snížil její aerodynamický odpor.

„Je velká, těžká a přesná jako blázen,“ shrnula to Sachsová. Ukázala na fotografii z místa činu, kde Moreno ležel rozplácnutý na gauči a za ním se červenala směs krve a tkáně. „A taky ničivá.“

Oškrábala povrch kulky a analyzovala některé povýstřelové zplodiny – plyny a částice vznikající při hoření střelného prachu. „Prvotřídní zboží,“ prohlásila. „Zápalková slož vyhovovala standardu Federal 210 a výmetná náplň byla typu Hodgdon Extrem Extruded, který splňuje nejvyšší nároky. Tohle je ferrari mezi kulkami.“

„Kdo ji vyrábí?“ zněla důležitá otázka.

Hledání na internetu však přineslo velmi málo výsledků. Žádný z velkých výrobců, jako byli Winchester, Remington nebo Federal, podobnou kulku nenabízel a žádný internetový prodejce střeliva ji neměl na skladě. Sachsová však našla pár zmínek o její existenci na některých obskurních diskusních fórech a dozvěděla se, že by výrobcem mohla být zbrojovka s názvem Walker Defense Systems a sídlem v New Jersey. Z firemních webových stránek vyplynulo, že výrobou pušek se sice firma Walker nezabývá, ale zato opravdu vyrábí kulky typu Spitzer ráže .420, se zeštíhleným koncem a plastovým zakončením na oblé špičce.

Sachsová se podívala na Rhyma. „Dodávají je pouze armádě, policii… a federální vládě.“

První cíl – identifikace kulky – byl tedy splněn. Vyšetřovací tým nyní upřel pozornost na nalezení typu zbraně, ze které byla kulka vypálena.

„Tak především mě zajímá,“ začal Rhyme, „jaký měla spoušťový mechanismus. Opakovací, samonabíjecí, třívýstřelové dávky, plně automatický? Co myslíš ty, Sachsová?“

„Odstřelovači nikdy nepoužívají plnou automatiku ani střelbu v dávkách – na tak velkou vzdálenost se příliš těžko kompenzuje opakovaný zpětný ráz. A kdyby používal opakovačku, nestihl by vypálit tři kulky – po neúspěšné první ráně by se oběť vylekala a stihla se ukrýt. Takže hlasuju pro samonabíječku.“

„Tohle nemůže být tak těžké najít,“ prohlásil Sellitto. „Na celém světě určitě neexistuje víc než jeden nebo dva typy pušky, ze kterých se dá taková kulka vypálit. Je pěkně jedinečná.“

„Pěkně jedinečná,“ vyhrkl Rhyme s nádechem sarkasmu. „To je stejné jako být trochu těhotná.“

„Linku,“ opáčil Sellitto zvesela, „nepřemýšlels někdy, že bys dělal učitele na základní škole? Dětičky by tě určitě milovaly.“

Rhyme však věděl, že Sellitto má v podstatě pravdu. Čím je kulka vzácnější, tím menší je počet zbraní, ze kterých ji lze vypálit. Proto by mělo být snazší pušku identifikovat a poté prokázat, že z ní střílel Barry Shales.

Základními dvěma vlastnostmi kulky, které jednoznačně ukazují na konkrétní zbraň, jsou ráže – tu už teď znali – a stopy vývrtu hlavně.

Hlavně všech moderních palných zbraní mají ve vnitřním průměru spirálovité vodicí plochy, díky nimž se kulka při průchodu hlavní roztočí a přesněji se nese vzduchem na cíl. Výrobci zbraní vyrábějí tyto vodicí plochy – používá se buď kombinace drážek a polí, nebo takzvaný polygonální vývrt – v různých konfiguracích podle typu zbraně, kulky a účelu. Rotační pohyb kulky může být vedený ve směru hodinových ručiček i naopak a kulka může rotovat rychleji nebo pomaleji – podle toho, kolikrát se při průchodu hlavní stihne otočit.

Jediný pohled na tuto konkrétní kulku vyšetřovatelům prozradil, že zbraň Barryho Shalese roztočila kulku proti směru hodinových ručiček, a to se stoupáním zhruba jedné otáčky na dvě stě padesát milimetrů délky hlavně.

Rhyme věděl, že je to neobvyklé. Vodicí plochy bývají většinou hustší – nejběžnější jsou stoupání 1:175 nebo 1:200.

„To znamená, že puška má dlouhou hlaveň, viď?“ zeptal se Rhyme Coopera.

„Jo. Velmi dlouhou. Divné.“

Vzhledem k neobvyklé ráži i vývrtu hlavně by za normálních okolností bylo snadné identifikovat značky poloautomatických neboli samonabíjecích pušek s podobnými vlastnostmi. Balistické databáze všechny tyto informace korelují a obyčejné počítačové vyhledávání vyplivne za pár vteřin výsledky.

V tomto případu však nebylo normální nic.

Sachsová zvedla hlavu od počítače a ohlásila: „Ani jeden odkaz. V databázích není jediný záznam o komerční zbrojovce, která by takovou pušku vyráběla.“

„Dokážeme o té zbrani říct ještě něco?“ zeptal se Rhyme. „Podívejte se na fotky z místa činu, na Morenovo tělo. Schválně jestli nás něco trkne.“

Technik Mel Cooper si posunul brýle výš na nos, začal se houpat dopředu a dozadu a bedlivě si prohlížel ponuré snímky. Pokud mohl někdo přijít s podnětným postřehem, pak to byl Cooper. Aktivně působil v Mezinárodním sdružení pro identifikaci, které bylo téměř sto let staré, a byl držitelem nejvyšších certifikátů, jaké tato organizace vydávala, a to ve všech oblastech specializace: forenzní umění, analýza obuvi a otisků pneumatik, forenzní fotografie/obrazová dokumentace, desetiprstové otisky, latentní otisky – a také analýza krevních stop, která Coopera i Rhyma obzvláště zajímala.

Ve fotografiích z místa činu dokázal číst stejně jako lékař specializovaný na popisy rentgenových snímků. V tomto případě prohlásil: „Aha, podívejte na to, na tenhle rozptyl.“ Dotkl se jedné fotografie, na níž byla vidět krev, kousky masa a úlomky kostí na gauči a na podlaze za ním. „Vrah střílel z necelých dvou tisíc metrů, že?“

„Přibližně,“ přitakal Rhyme.

„Amélie, jaká by u takové kulky byla obvyklá rychlost?“

Sachsová pokrčila rameny. „Při opuštění hlavně takových osm tisíc metrů za vteřinu, maximálně. A při nárazu? Řekla bych tak pět set až šest set metrů.“

Cooper zavrtěl hlavou. „Když tahle kulka zasáhla Morena, letěla rychlostí přes tisíc metrů za vteřinu.“

„Opravdu?“ podivila se Sachsová.

„Určitě.“

„To letěla rychle. Opravdu rychle. Potvrzuje to, že puška měla mimořádně dlouhou hlaveň, což zároveň znamená, že v nábojnici muselo být hodně střelného prachu. Za normálních okolností by takhle velký náboj obsahoval dva a půl až dva celé šest gramu výmetné náplně. Ovšem u takhle velké rychlosti bych odhadovala dvojnásobek, což vyžaduje zesílené pouzdro závěru.“

Pouzdro závěru byla část pušky, která obsahovala nábojnici určenou k odpálení. Bylo silnější než hlaveň, protože muselo odolat počátečnímu tlaku expandujících plynů, aby se zbraň nerozletěla na kusy, jakmile střelec stiskne spoušť.

„Plyne z toho něco?“

„Jo,“ řekla Sachsová. „Že si Barry Shales nebo někdo z NZOS vyrobil tu pušku sám.“

Rhyme se zašklebil. „Takže neexistuje způsob, jak prokázat prodej pušky se sériovým číslem Shalesovi nebo NZOS. Sakra.“

Jeho třetí úkol, totiž odhalení spojitosti mezi kulkou a Shalesem prostřednictvím jeho zbraně, právě začal být podstatně obtížnější.

„Pořád čekáme, až se nám informační služby ozvou s výsledky datakopecké analýzy,“ prohlásila Sachsová. „Třeba najdou nějaký záznam, že si Shales kupoval zbrojní součástky nebo nástroje.“

Rhyme pokrčil rameny. „Zatím zkusme o té kulce zjistit ještě něco. Co papilární linie, Mele?“

Otisky prstů dokážou přežít přenos kulky vzduchem, průchod tělem a někdy i průlet zdí.

Samozřejmě za předpokladu, že se Barry Shales dotýkal kulky holými prsty. Což zjevně nebyl tento případ. Sachsová si nasadila brýle a posvítila na kulku alternativním světelným zdrojem. „Nic.“

„A co stopové důkazy?“

Cooper si projektil ještě jednou prohlédl. „Jen skleněný prach z okna.“ Uchopil pinzetu, nabral na špičku titěrné kousky materiálu a pozorně je prozkoumal pod mikroskopem.

„Vegetace,“ odhadl Rhyme, když se podíval na monitor.

„Ano, přesně tak,“ souhlasil technik a provedl chemický rozbor. „Je to urushiol. Alergen dráždící kůži.“ Zvedl hlavu. „Břečťan? Škumpa?“

„Á, ten ledvinovník. Roste za oknem pokoje smrti. Kulka zřejmě prošla listem, než zasáhla Morena.“

Technik objevil také vlákno odpovídající látce Morenovy košile a stopy krve stejné skupiny, jakou měl i sám aktivista.

„Kromě těchto věcí a povýstřelových zplodin už na kulce nic není,“ uzavřel.

Rhyme vytočil svůj zbrusu nový invalidní vozík čelem k důkazním tabulím. „Rone, mohl bys aktualizovat naše veledílo svým úhledným rukopisem z katolické školy? Potřebuju ten problém vidět v širších souvislostech,“ dodal a neodpustil si přitom špetku žargonu, za který by se nemusel stydět ani jejich toho času nepřítomný vůdce, kapitán Bill Myers.

58. kapitola

Vražda Roberta Morena

Aktualizované informace jsou psány tučnou fixou

Místo činu 1

Apartmá 1200, hotel South Cove Inn, ostrov New Providence, Bahamy („Pokoj smrti“)

9. květen

Oběť č. 1: Robert Moreno

– Příčina smrti: střelná rána do prsou

– Doplňující informace: Moreno, 38 let, občan USA, vystěhovalec žijící ve Venezuele. Výrazně antiamerické postoje. Přezdívka: „Posel pravdy“. Zjištěno, že fráze „úplně zmizet ze světa“ a „sehnat dost velkou bombu“ NEMAJÍ teroristický podtext

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem, ropu

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: drobky od pečiva, džem, slanina, rovněž ropa

– Strávil tři dny v NY, 30. duben – 2. květen. Důvod?

1. května používal luxusní taxislužbu Elite Limousines

Řidič Tash Farada (pravidelný řidič Vlad Nikolov byl nemocný. Probíhá jeho lokalizace)

Zrušil účty v American Independent Bank and Trust, pravděpodobně také v dalších bankách

Jezdil po městě s tlumočnicí Lydií Fosterovou (zavražděna pachatelem 16-5)

Důvod antiamerických postojů: nejlepšího přítele zabili při invazi do Panamy v roce 1989 američtí vojáci

Morenova poslední cesta do USA. Nikdy se nehodlal vrátit

Schůzka na Wall Street. Účel? Místo?

Žádný záznam o teroristických šetřeních v oblasti

Sešel se s neznámými zástupci dobročinných organizací z Ruska a Spojených arabských emirátů (Dubaje) a s lidmi z brazilského konzulátu

Sešel se s Henrym Crossem, šéfem nadace Učebny pro Ameriku. Ten uvedl, že Moreno měl schůzky i se zástupci dalších organizací, ale neví kterých. Morena sledoval muž, běloch „s drsným výrazem“. Sledoval Morena také soukromý tryskáč? Modrá barva. Probíhá identifikace

Oběť č. 2: Eduardo de la Rua

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran od skla rozstříštěného výstřelem, rozměry 3–4 mm na šířku, 2–3 cm na délku

– Doplňující informace: novinář, dělal rozhovor s Morenem. Narozen v Portoriku, bydlel v Argentině

– Foťák, digitální diktafon, zlaté pero a poznámky se ztratily

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: nové koření a pepřovou omáčku

Oběť č. 3: Simon Flores

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran od skla roztříštěného výstřelem, rozměry 3–4 mm na šířku, 2–3 cm na délku

Doplňující informace: Morenův tělesný strážce. Brazilský občan, bydlel ve Venezuele

– Hodinky Rolex, sluneční brýle Oakley se ztratily

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem, ropu

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: drobky od pečiva, džem, slanina, rovněž ropa a také cigaretový popel

Chronologie Morenova pobytu na Bahamách

– 7. květen. Dorazil do Nassau s Floresem (tělesný strážce)

– 8. květen. Celý den jednání mimo hotel

– 9. květen. 9.00 Setkání se dvěma muži ohledně založení bahamské pobočky Hnutí za lokální posílení. 10.30 Přijíždí de la Rua. 11.15 Moreno zastřelen

Podezřelý č. 1: Shreve Metzger

– Ředitel Národní zpravodajské a operační služby

– Duševně labilní? Problémy se zvládáním vzteku

– Manipuloval s důkazy, aby v rozporu se zákonem schválil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu?

– Rozvedený. Diplom z práv, Yaleova univerzita

Podezřelý č. 2: Neznámý pachatel 16-5

– Zjištěno, že nejde o odstřelovače

– Může být návštěvníkem hotelu South Cove Inn z 8. května. Běloch, věk kolem 35 let, nakrátko ostříhané vlasy světle hnědé barvy, americký přízvuk, štíhlá sportovní postava, „vojenské“ vzezření. Dotazoval se na Morena

– Může být odstřelovačovým partnerem nebo člověkem nezávisle najatým Metzgerem kvůli zametení stop a zastavení vyšetřování

– Zjištěno, že je pachatelem vraždy Lydie Fosterové a Annette Bodelové a výbuchu improvizovaného výbušného zařízení v kavárně Java Hut

– Amatérský nebo i profesionální kuchař se značnou mírou dovedností

Podezřelý č. 3: Barry Shales

– Zjištěno, že jde o odstřelovače, krycí jméno: Don Bruns

– 39 let, bývalý příslušník letectva, vyznamenání

– Zpravodajský specialista v NZOS. Manželka učitelka. Má dva syny

– 7. května telefonoval do hotelu South Cove Inn, aby se utvrdil, že Moreno skutečně přicestuje. Volal z telefonu registrovaného na Dona Brunse prostřednictvím nastrčené společnosti NZOS

– Informační služby shromažďují data o Shalesovi

– Hlasový otisk k dispozici

Zpráva z místa činu, pitevní zpráva, další podrobnosti

– Místo činu uklizeno a kontaminováno pachatelem 16-5 a do značné míry bezcenné

– Obecné podrobnosti: kulka roztříštila okno sahající od podlahy ke stropu, před oknem zahrada, ledvinovník jedonosný prořezán do výšky 7,5 m. Výhled na střelecké hnízdo zhoršený vlivem oparu a kouře

– Nalezeno 47 otisků prstů; polovina analyzována, výsledky negativní. Ostatní chybějí

– Nalezeny obaly od bonbonů

– Nalezen cigaretový popel

– Kulka dopadla za gauč, kde se našlo Morenovo tělo

Kulka smrtelná

Ráže .420, vyrábí firma Walker Defense Systems, NJ

Typ Spitzer se zeštíhlenou základnou

Mimořádně vysoká kvalita

Mimořádně vysoká rychlost a průraznost

Vzácný typ

Zbraň: vyrobená na zvláštní objednávku

Stopy na kulce: vlákno z Morenovy košile a list ledvinovníku jedonosného

Místo činu 2

Střelecké hnízdo Barryho Shalese, přibližně 2000 metrů od Pokoje smrti, ostrov New Providence, Bahamy

9. květen

Nemožno najít prázdné nábojnice a další důkazy ze střeleckého hnízda

Místo činu 2A

Byt 3C, Augusta Street, Nassau, Bahamy

15. květen

Oběť: Annette Bodelová

Příčina smrti: zatím neurčeno, pravděpodobně uškrcení, udušení

Podezřelý: stanoveno, že jde o pachatele 16-5

Oběť byla pravděpodobně mučena

Stopy:

– Písek odpovídající vzorku nalezenému v kavárně Java Hut

– Kyselina dokosahexaenová – rybí tuk. Pravděpodobně kaviár nebo jikry. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

– Benzín do dvoutaktního motoru

– C8H8O3, vanilin. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

Místo činu 3

Kavárna Java Hut, nároží Mott Street a Hester Street

16. květen

Výbuch improvizovaného výbušného zařízení s cílem zničit důkazy o informátorovi

Žádné oběti, pouze lehčí zranění

Podezřelý: stanoveno, že jde o pachatele 16-5

Zařízení vojenského typu, protipěchotní, střepiny. Výbušnina Semtex. Dostupná na trhu s vojenskými materiály

Vypátráni hosté pobývající v kavárně v době, kdy tam byl přítomen informátor, probíhá dotazování, shánění fotografií

Stopy:

– Písek z tropické oblasti

Místo činu 4

Byt č. 230, Třetí Avenue 1187, New York

16. květen

Oběť: Lydia Fosterová

Příčina smrti: ztráta krve, šok z řezných ran nožem

Podezřelý: stanoveno, že jde o pachatele 16-5

Vlas, hnědý a krátký (od pachatele 16-5), odeslán na CODIS k analýze

Stopy:

– Glycyrrhiza glabra – lékořice lysá. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

– Cynarin – chemická složka artyčoku. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

Stopy mučení

Všechny záznamy o tlumočení pro Roberta Morena z 1. května odcizené

Nenašel se mobilní telefon ani počítač

Účtenka z kavárny Starbucks, kde Lydia 1. května čekala během Morenova soukromého jednání

Zvěsti, že za úmrtím obětí stojí drogové kartely. Pokládáno za nepravděpodobné

Doplňující vyšetřování

Identifikace informátora

– Neznámý subjekt, který vyzradil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu

– Zasláno z anonymního e-mailu

– E-mail putoval přes Tchaj-wan, Rumunsko a Švédsko. Byl odeslán z veřejné wi-fi sítě v New Yorku nebo okolí, aniž prošel přes vládní servery

– Použit starý počítač, pravděpodobně iBook z doby před deseti lety – buď model „Clamshell“, dvoubarevná kombinace bílé a jedné syté barvy (například zelené nebo mandarinkové), případně tradiční model s grafitovým povrchem, ale mnohem tlustší než dnešní notebooky

Osoba v sedanu světlé barvy sledovala det. A. Sachsovou

– Značka a model vozu nestanoveny

„Máme tu pár záhad,“ prohlásil Rhyme zamyšleně, když se zadíval na tabule a plně se ponořil do faktů. „Máme rádi záhady, zelenáči?“ zeptal se napůl šeptem.

„Řekl bych, že ano, Lincolne.“

„Á, pravdu díš. A proč?“

„Protože nám brání v sebeuspokojení. Nutí nás klást si otázky, a když si klademe otázky, objevujeme nové věci.“

Úsměv.

„Takže copak tady máme, co tady máme? Za prvé pachatel šestnáct-pět. Máme hromadu důkazů svědčících proti němu – ve věci vraždy Annette Bodelové na Bahamách, té exploze v Java Hut i vraždy Lydie Fosterové. Pokud – vlastně pardon, až – zjistíme jeho totožnost, budeme na něj mít neprůstřelnou obžalobu.

A pak je tady to spiknutí Shalese a Metzgera. Umíme prokázat, že je pojí vzájemná vazba – oba pracují v NZOS – a máme Shalesovo krycí jméno, Don Bruns, na příkazu k zabití. Takže už stačí jen odhalit poslední kousek skládanky: najít důkaz, že Barry Shales pobýval devátého května na Bahamách. Jakmile se nám to podaří, můžeme oba obvinit ze spiknutí.“

Rhyme se zadíval na tabule a zašeptal sám pro sebe: „Jeho pobyt na Bahamách nepotvrzuje žádná stopa. Můžeme dokázat, že v hotelu South Cove Inn se den před střelbou nacházel pachatel šestnáct-pět, ale ne Shales.“ Pohlédl na Sachsovou. „Jak vypadá ten sběr dat? Mají něco o tom, kam všude Shales cestoval?“

„Zavolám na informační služby.“ Sachsová zvedla telefon.

Nepotřebujeme toho moc, pomyslel si Rhyme. Porotě stačí předložit spojitosti a závěr už si může vyvodit sama – taková je podstata nepřímých důkazů. Ovšem dobrá spojitost se musí opírat o solidní základ. Porota může shledat člověka vinným, že v opilosti srazil chodce a ujel z místa nehody, i když ho policie najde střízlivého a i když bude všechno vehementně popírat – pokud barman u soudu vypoví, že tento člověk do sebe hodinu před nehodou obrátil dvanáct piv, a pokud porota uzná barmanovu výpověď za věrohodnou.

Transpondéry elektronického výběru mýtného, kreditní karty, rádiové identifikační čipy v zaměstnaneckých odznacích, elektronické jízdenky do metra, bezpečnostní záznamy aerolinií poskytované vládě, celní dokumenty, silniční kamery, bezpečnostní kamery v prodejnách… Existují desítky informačních zdrojů, díky nimž lze prokázat, že se daný podezřelý nacházel v určitou dobu na určitém místě.

Rhyme si všiml, že si Sachsová rychle píše poznámky. To je dobře. Měl pocit, že narazili na zlato.

Něco prokáže, že se Barry Shales nacházel 9. května na Bahamách.

Sellitto, který se právě díval na tabule, jako by Rhymovi četl myšlenky: „Něco tu určitě musí být. Víme přece, že střelcem byl Shales.“

Amélie Sachsová ukončila hovor a s netypicky zmateným výrazem prohlásila: „Tak nakonec ne, Lone. Shales střelcem nebyl.“

59. kapitola

O půl hodiny později už byla v Rhymově domě Nance Laurelová.

„To není možné,“ zašeptala.

„On střelcem nebyl,“ zopakovala Sachsová. „Najděte si to sama.“

Hodila na stůl před Laurelovou hromádku dokumentů a učinila to s větší silou, než Rhyme pokládal za daných okolností za nutné. Na druhou stranu bylo zřejmé, že se z těchto dvou žen nikdy nestanou přítelkyně. Rhyme očekával, že si každou chvíli vjedou do vlasů, a připadal si trochu jako lovec tornád, který pozoruje dozelena zataženou oblohu a říká si: tornádo se blíží.

Oddělení informačních služeb newyorské policie zjistilo, že Barry Shales v den Morenova zastřelení nepobýval na Bahamách. Celý den se zdržoval v New Yorku – vlastně už několik měsíců nevycestoval za hranice.

„Provedli desítky hledání, všechno zpětně analyzovali. Žádala jsem je, ať to dvakrát překontrolují. Překontrolovali to třikrát. Podle záznamů z radiofrekvenčních čipů vstoupil v devět ráno do budovy NZOS a kolem druhé z ní odešel na oběd. Během polední pauzy navštívil restauraci Bennigan’s, kde zaplatil kreditní kartou – podpis patří jemu – a pak šel vybrat peníze z bankomatu. Kamera umístěná v bankomatu ho jednoznačně identifikuje. Stejně jako systém šedesátibodového rozpoznávání obličejů. Do kanceláře se vrátil ve tři a o půl sedmé odjel domů.“

„Devátého května? Víš to jistě?“

„Naprosto.“

V salonu se ozval zvláštní zvuk podobný syčení hada. Vycházel z úst Nance Laurelové.

„Takže co nám zbývá?“ zeptala se Sachsová.

„Pachatel šestnáct-pět,“ nadhodil Pulaski.

Sellitto k tomu podotkl: „Nemáme nic, co by nasvědčovalo verzi, že odstřelovačem je on. Opravdu působí spíš dojmem pomocníka nebo zametače. Na druhou stranu proti němu máme důkazy.“

„Navrhnu vám alternativní postup,“ prohlásil Rhyme. „Úplně zapomeneme na Morenovu vraždu. A prokážeme jen to, že Metzger nařídil pachateli šestnáct-pět zavraždit Lydii Fosterovou a odpálit tu nálož v kavárně. Přinejmenším tím zachráníme to obvinění ze spiknutí. A Metzger bude mít na krku vraždu druhého stupně.“

Laurelová se však tvářila pochybovačně. „Takovou žalobu já nechci.“

„Vy nechcete?“ zeptala se Sachsová, jako by státní zástupkyni pokládala za rozmazlenou holku.

„Přesně tak. Moje žaloba míří proti Metzgerovi a jeho odstřelovači za to, že se spikli za účelem provedení nezákonného cíleného atentátu.“ Laurelová zvýšila hlas a bylo to vůbec poprvé, co v něm Rhyme slyšel nabroušenost. „A na tom příkazu k zabití to celé stálo.“ Hleděla na tabuli s kopií RSSÚ, jako by ji tento dokument zradil.

„Pořád můžeme Metzgera usvědčit,“ opáčila Sachsová popuzeně. „Záleží na tom, jak to uděláme?“

Státní zástupkyně jí nevěnovala pozornost, přistoupila k oknu v přední části laboratoře a upřeně se zadívala na Central Park.

Amélie Sachsová ji sledovala pohledem. Rhyme přesně věděl, co se jí teď honí hlavou.

Já chci…

Moje žaloba…

Zabloudil očima k Laurelové. Právě se dívala na Quercus bicolor, dub dvoubarevný, silný a nikterak vysoký strom, jemuž se na Manhattanu dobře daří. Rhyme to věděl nikoliv proto, že by se nějak výrazně zajímal o botaniku, nýbrž proto, že miniaturní kousek listu z dubu dvoubarevného kdysi objevil v automobilu jistého Reggieho Kellehera přezdívaného „Žumpa“, což byl mimořádně nepříjemný hrdlořez z Hell’s Kitchen. A právě díky této zelené šupince a jednomu drobku vápenité půdy se mu podařilo prokázat, že se Kelleher pohyboval na mýtině v Prospect Parku, kde se našlo tělo nejmenovaného jamajského drogového magnáta, ovšem hlava nikoliv.

Rhyme se soustředil na strom, když ho něco napadlo.

Rychle se otočil k důkazním tabulím a dlouze se na ně zahleděl. Matně si uvědomoval, že na něj ostatní lidé mluví. Nevěnoval jim však pozornost a jen si tiše mumlal.

A pak zavolal přes rameno: „Sachsová! Sachsová! Rychle! Potřebuju, abys někam zajela.“

60. kapitola

Válečný byznys ve světě slábl a některé budovy patřící firmě Walker Defense Systems v New Jersey byly uzavřené.

Sachsová si nicméně všimla, že nějaký odbyt pro zbraně hromadného – i osobního – ničení zřejmě přece jen existuje: na parkovišti stály desítky luxusních mercedesů, audi a BMW.

A taky jeden Aston Martin.

Páni, pomyslela si Sachsová. Tomuhle vanquishi bych moc ráda dala zabrat. A chvíli snila o tom, jak na firemní příjezdové cestě popouští uzdu koním ukrytým pod kapotou.

Vstoupila do budovy ve stylu padesátých let, našla recepci a nechala se odvést do čekárny.

Na mysl se jí dralo slovo „sterilní“, což v této budově platilo hned ve dvou směrech: za prvé tu byla minimální a strohá výzdoba – vlastně jen pár šedočerných obrazů a reklamních plakátů na produkty, jejichž účel Sachsová dost dobře nechápala. A za druhé si tu připadala jako virus – jako cizorodé těleso, kterému zdejší lidé nedůvěřují a nechávají ho v izolaci, dokud nezjistí víc.

V čekárně si Sachsová nevybrala ke čtení ani People, ani Wall Street Journal nabitý informacemi z minulého týdne, nýbrž firemní prospekt vytištěný na křídovém papíře, který podrobně popisoval jednotlivé divize: navádění raket, gyroskopická navigace, pancéřování, munice… zkrátka všechno možné.

Ano, firma možná omezovala výrobu, ale podle prospektu měla kromě hlavního sídla stále také impozantní pobočky na Floridě, v Texasu a v Kalifornii; v zahraničí pak měla zastoupení v Abú Dhabí, São Paulu, Singapuru, Mnichově a Bombaji. Sachsová přistoupila k oknu a prohlédla si rozlehlý areál.

Zanedlouho vstoupil do čekárny třicátník v obleku a přivítal se s ní. Zjevně ho překvapilo, že avizovaný detektiv newyorské policie se dostavil právě v tomto balení, a když ji vedl labyrintem stejně sterilních chodeb do kanceláře generálního ředitele, nedokázal si odpustit lehké flirtování. Šarmantně se Sachsové dotazoval na její práci – jaké to je dělat v New Yorku policajtku, jaké měla nejzajímavější případy, jestli se dívá na Kriminálku New York nebo na Mentalistu, jakou služební zbraň nosí.

Což jí připomnělo potetovaného provozního v kavárně Java Hut.

Chlapi…

Když bylo zřejmé, že toto téma rozhovoru nezabírá, začal jí vyprávět o úspěších firmy. Sachsová zdvořile kývala hlavou a okamžitě zapomínala veškerá fakta, jimiž ji obšťastňoval. Zamračila se a letmo pohlédla na svou nohu: uvědomila si, že celou dobu kulhá, a přinutila se k normální chůzi.

Po dlouhé túře jednopodlažní budovou došli k rohové kanceláři, která patřila panu Walkerovi. Bruneta s nalakovanými vlasy zvedla hlavu od ohromného psacího stolu a zatvářila se provinile – snad proto, že jejího šéfa navštívil někdo z newyorské policie. Sachsová si všimla, že v mnoha policích předpokoje se nacházejí kolekce plastových a cínových vojáčků. Celé armády. Oprašovat je musí být peklo, blesklo jí okamžitě hlavou.

Flirtující muž, který sem Amélii doprovodil, se zřejmě snažil vymyslet nějaký způsob, jak ji pozvat na rande, ale nic ho nenapadlo. Otočil se a odešel.

„Pan ředitel vás přijme,“ oznámila Sachsové tmavovlasá sekretářka.

Když Sachsová vstoupila do kanceláře Harryho Walkera, neubránila se úsměvu.

Výrobce zbraní přece musí mít úzký protáhlý obličej, zachmuřený a podezíravý, ne-li přímo sadistický. Musí vymýšlet způsoby, jak pokoutně prodat munici do Ruska a současně tutéž munici poskytnout čečenským separatistům. Šéfem firmy Walker Defense Systems však byl obtloustlý růžolící pětašedesátník, který shodou okolností právě seděl v tureckém sedu na podlaze a skládal růžovou trojkolku.

Na sobě měl bílou košili, která se v oblasti břicha rozšiřovala tak, že zakrývala pas béžových společenských kalhot. Jeho kravata měla modročervené proužky. Nenuceně se na Sachsovou usmál a vstal – s jistými obtížemi. V jedné ruce držel šroubovák a ve druhé návod k montáži. „Policistka Sachsová. Amanda?“

„Amélie.“

„Já jsem Harry.“

Sachsová přikývla.

„Tohle je pro vnučku.“ Pohlédl na trojkolku. „Mám diplom z Massachusettské techniky. Jsem držitelem dvou set patentů na pokročilé zbrojní systémy. Ale jestli umím složit trojkolku Hello Kitty? Zdá se, že jen s velkými problémy.“

Všechny díly byly pečlivě rozložené na podlaze a označené nalepovacími štítky.

„Já dělám do aut,“ prohodila Sachsová. „A vždycky mi nakonec zbude nějaký šroubek, matka nebo pružinka. Ale zatím to vypadá, že věci fungují i bez nich.“

Walker položil nástroj i manuál na stůl a posadil se za něj. Sachsová přijala křesílko, na které jí ukázal.

„Takže co pro vás můžu udělat?“ Stále se usmíval – stejně jako střední manažer, který sem Sachsovou doprovodil z čekárny. Ve Walkerově výrazu se však neskrýval žádný flirt, spíš směsice zvědavosti a obezřetnosti.

„Jste jedním z nejstarších výrobců střeliva a zbrojních systémů v zemi.“

„No, proč to s ohledem na Wikipedii popírat?“

Sachsová se uvelebila v pohodlném křesílku z béžové kůže. Prohlédla si fotografie na zdi, které zachycovaly několik mužů na střelnici. Snímky zřejmě pocházely z první světové války.

„Firmu založil můj pradědeček,“ vysvětlil jí Walker. „Byl to úžasný muž. Říkám to, jako bych ho znal, ale ve skutečnosti zemřel před mým narozením. Vymyslel systém zákluzového přebíjení nábojů. Samozřejmě se našel dobrý půltucet vynálezců, kterým se povedlo totéž, a na patentový úřad nedoběhl jako první. Ale jeho modely byly nejkvalitnější a nejúčinnější.“

Sachsová o tomto příspěvku Walkera nejstaršího k vývoji střelectví nevěděla, ale udělal na ni dojem. Existovalo několik způsobů, jak zajistit, aby zbraň střílela opakovaně, ale zákluzový systém si získal největší popularitu. Z klasické opakovačky dokáže talentovaný střelec vypálit jednu kulku za několik vteřin. Moderní automatická zbraň vychrlí devět set kulek za minutu a některé modely pro fajnšmekry ještě víc.

„Vyznáte se trochu v palných zbraních?“ zeptal se ředitel.

„Střelba je můj koníček.“

Bedlivě si ji prohlédl. „A co říkáte na druhý ústavní dodatek?“ Byla to provokativní otázka, která se skrývala v rouše nevinné zvědavosti.

Sachsová nezaváhala. „Umožňuje různé výklady – domobrana versus jednotlivci.“

Stručný text druhého dodatku americké ústavy zaručuje domobraně právo držet a nosit zbraně. Výslovně se v něm neuvádí, že toto právo mají všichni občané.

Sachsová pokračovala: „Četla jsem poznámky George Masona a osobně se domnívám, že měl na mysli výlučně domobranu.“ Zvedla ruku, protože se ji Walker chystal přerušit. „Jenže Mason vzápětí dodal: ‚Kdo tvoří domobranu? Dnes ji tvoří všechen lid s výjimkou několika veřejných činitelů.‘ To znamená, že se toto právo vztahuje na všechny. V té době byl potenciálním členem domobrany každý občan.“

„Moje řeč!“ rozzářil se Walker. „To je mimochodem téměř přesný citát. Neomezujte tedy naše práva.“ Pokýval hlavou.

„Ne tak rychle,“ dodala Sachsová plaše. „To ještě není konec argumentace.“

„Ne?“

„Ústava nám dává spoustu práv, ale zároveň umožňuje Kongresu, aby naše počínání tisíci způsoby reguloval. Když chcete jezdit autem nebo létat letadlem, potřebujete řidičský nebo pilotní průkaz, když chcete prodávat alkohol, potřebujete licenci. Volit můžete až od osmnácti. Proč byste tedy neměl mít povolení i k tomu, abyste vlastnil zbraň nebo z ní střílel? Já s tím nemám žádný problém. A vůbec to není v rozporu s druhým dodatkem.“

Walker odpověděl radostně, jako by si její argumenty vychutnával: „Ovšem jestli si obstaráme licence, bude Washington vědět, kde všechny zbraně jsou, a jednou uprostřed noci přijde a sebere nám je. Copak nepotřebujeme zbraně, abychom jim v tom zabránili?“

Sachsová na to: „Washington má jaderné rakety. Když bude naše zbraně chtít, tak si je vezme.“

Walker přikývl. „Pravda, na tom něco je. Ale to jsme odbočili od tématu. Jak vám můžu pomoct?“

„Na jednom místě činu jsme našli kulku.“

„Předpokládám, že naši kulku.“

„Jste jediná zbrojovka, která vyrábí spitzery ráže čtyři sta dvacet se zeštíhlenou základnou, je to tak?“

„Á, naše nová odstřelovačská kulka. To je moc prima náboj. Lepší než čtyřistašestnáctka, jestli chcete slyšet můj názor. A je rychlý. Rychlý jako ďábel.“ Vtom se Walker zmateně zamračil. „A tou kulkou byl spáchán trestný čin?“

„Přesně tak.“

„Ale my je neprodáváme veřejnosti. Jen vládě, armádě a policejním zásahovým týmům. Nevidím způsob, jak by se tyto náboje mohly dostat do rukou zločince – pokud ovšem nespadá do jedné ze tří zmíněných kategorií. Kde přesně bylo to místo činu?“

„To v této fázi nemůžu říct.“

„Aha. A co chcete vědět?“

„Jen pár informací. Snažíme se vypátrat pušku, ze které byla ta kulka vypálena, ale zatím se nám to nedaří. Předpokládáme, že jde o speciálně vyrobené zbraně.“

„To je fakt. Nábojnice jsou příliš velké, než aby se daly používat v upravených komerčních puškách. A tak si většina střelců najde někoho, kdo jim zbraň vyrobí na zakázku. Málokdo si ji vyrábí sám.“

„Znáte někoho, kdo se tím zabývá?“

Ředitel nasadil plachý úsměv. „To v této fázi nemůžu říct.“

Sachsová se rozesmála. „A totéž platí i pro informace o zákaznících, kterým tyhle kulky prodáváte?“

Walker zvážněl. „Kdyby se nám někdo vloupal do skladu,“ řekl a ukázal z okna na přilehlé budovy, „a naše kulky by byly použity při trestném činu, milerád bych vám pomohl. Ovšem informace o našich zákaznících vám nemůžu poskytnout. Ve všech smlouvách máme doložky o diskrétnosti a ve většině případů musíme dodržovat i další požadavky vyplývající z národně bezpečnostních zájmů. Kdybych vám jen tak poskytl informace, dopustil bych se trestného činu.“ Zatvářil se znepokojeně. „Ale můžete mi říct aspoň něco o tom, co se stalo? Byla to vražda?“

Sachsová chvíli přemítala. „Ano.“

Walkerův obličej znehybněl. „Tak to mě mrzí. Opravdu ano. Nijak nám neposlouží, když někdo zneužije naše produkty a způsobí tragédii.“

Což ovšem neznamenalo, že ředitel Sachsové pomůže. Vstal a natáhl ruku.

Sachsová rovněž vstala. „Díky za váš čas.“

Walker se opět chopil šroubováku a návodu k montáži a vrátil se k trojkolce.

Poté se usmál a sebral ze země šroubek. „Když si koupíte harley-davidson, tak už vám přijde složený.“

„Tak hodně štěstí, pane Walkere. Jestli vás něco napadne, zavolejte mi, prosím.“ Podala mu svou vizitku, přestože tušila, že navštívenka skončí v koši dřív, než její majitelka stačí ujít polovinu zpáteční cesty na recepci.

To však bylo jedno.

Sachsová měla všechno, co potřebovala.

61. kapitola

V Rhymově tmavém salonu provoněném spáleninou po stopových látkách, z nichž plynový chromatograf nadělal zuhelnatělé usvědčující důkazy, si Sachsová svlékla bundu a zvedla brožuru, kterou získala ve firmě Walker Defense Systems.

Ron Pulaski brožuru převzal a připíchl ji na tabuli. Lesklý prospekt visel vedle příkazu k zabití.

„Tak co?“ řekl Rhyme. „Jak vypadala?“

„Je hodně krátká a ukrytá mezi dvěma budovami, ale z Walkerovy kanceláře jsem ji letmo zahlédla. Na jednom konci je větrný rukáv a na druhém něco, co vypadalo jako malý hangár.“

Cílem Améliiny návštěvy ve firmě Walker Defense Systems vůbec nebylo získání informací o klientech, ani jmenného seznamu lidí, kteří vyrábějí pušky s dlouhým dostřelem – Rhyme věděl, že Walker jim tyto informace stejně neposkytne. Jejím úkolem bylo zjistit co nejvíc o sortimentu firmy – mnohem víc, než co zbrojovka uváděla na svých strohých a mnohoznačných webových stránkách. Ale především měla za úkol zjistit, jestli se někde v areálu Walker Defense Systems nachází natolik dlouhý pás asfaltu nebo betonu, aby se dal využít jako startovací dráha. Google Earth jim v této věci nepomohl.

„Výborně,“ zaradoval se Rhyme.

A pokud šlo o sortiment firmy, i v tomto směru splnila návštěva očekávání: zbrojovka vyráběla kromě střeliva také naváděcí přístroje a zařízení, navigační a kontrolní systémy a podobně. „Gyroskopy, zaměřovací systémy GPS, radary se syntetickou aperturou a tak dále,“ vysvětlila Sachsová.

Kriminalista si pročetl brožuru a pomalu řekl: „Prima, takže odpověď máme. Případ se zase rozeběhl. Roberta Morena opravdu zabil Barry Shales. Jenže to udělal z poněkud větší vzdálenosti než ze dvou tisíc metrů. Vlastně byl přímo tady v New Yorku, když stiskl spoušť.“

Sellitto zavrtěl hlavou. „Mělo nás to napadnout. Shales nesloužil u pěchoty ani ve speciálních jednotkách. Byl v letectvu.“

Rhymova hypotéza – kterou právě potvrdily výsledky Améliiny exkurze – zněla tak, že Barry Shales je specialista na ovládání bezpilotních letounů.

„Víme, že jeho krycí jméno zní ‚Don Bruns‘ a že Morena zabil právě Bruns. Data ukazují, že se Shales v den Morenovy smrti nacházel v sídle NZOS v centru města. Ovládal tam z nějaké kontrolní místnosti bezpilotní letoun.“ Kriminalista se odmlčel a zamračil. „Sakra, vždyť výraz ‚Pokoj smrti‘ označuje v RSSÚ tu místnost. Není to hotelové apartmá, kde byl Moreno zastřelen; je to odloučený kokpit bezpilotního letadla, nebo jak tomu chcete říkat – zkrátka místnost, ve které sedí pilot.“

Sachsová ukázala na prospekt. „Ty kulky vyrábí firma Walker Defense Systems. A stejná firma produkuje taky mířidla a stabilizační a navigační systémy. Zkonstruovali nebo vyzbrojili speciální bezpilotní letadlo, které používá jako zbraň odstřelovací pušku.“

„A koukejte na ten příkaz k zabití!“ vyhrkl Rhyme. „Za výrazem ‚Pokoj smrti‘ není čárka, nýbrž tečka. A následující řádek neupřesňuje, kde se pokoj smrti nachází, ale je to zcela nová informace.“ Odmlčel se a pokračoval: „Takže teď už to všechno dává smysl. Ale víte, jaký je hlavní problém s útoky bezpilotních letadel?“

„Vedlejší ztráty,“ prohlásila Sachsová.

„Přesně tak. Raketa zlikviduje teroristy, ale kromě nich zabije taky nevinné lidi. Pro image Ameriky je to velmi špatné. A tak NZOS uzavřela s Walker Defense Systems smlouvu o vývoji bezpilotního letadla, které minimalizuje vedlejší ztráty. Konkrétně tím, že je osazené velmi přesnou puškou na velmi velké náboje.“

„Jenže to stejně posrali,“ nadhodil Sellitto. „K vedlejším ztrátám došlo.“

„Atentát na Morena byla prostě smůla,“ prohlásil Rhyme. „Kdo mohl tušit, že někoho zabije tříštící se sklo?“

Sellitto se zasmál. „Takže jsi měla pravdu, Amélie. Tohle byla opravdu kulka za milion dolarů. Doslova. A vzhledem k tomu, kolik tahle letadla stojí, byla možná i za deset milionů.“

„Jak jste to uhodl?“ zeptala se Nance Laurelová kriminalisty.

„Uhodl?“ zopakovala Sachsová uštěpačně.

Rhyme však nepotřeboval, aby ho někdo hájil. Byl nadšený ze své dedukce a s radostí ji státní zástupkyni vysvětlil: „Podle stromů. Přemýšlel jsem o stromech. Na té kulce se našla stopa z listu ledvinovníku. Viděl jsem ten strom za oknem hotelového apartmá. Všechny větve byly zhruba do sedmiapůlmetrové výšky prořezané, protože vedení hotelu nechtělo, aby se někdo dotkl jedovatých listů. To znamená, že pokud kulka prošla listem, musela Morena zasáhnout z velmi strmého úhlu – nejspíš takových pětačtyřicet stupňů. A to bylo pro střelce nacházejícího se na výběžku pevniny příliš, i kdyby střílel s velmi vysokým náměrem. Takže kulka musela být vypálena ze vzduchu.

A pokud Shales střílel skrz stromy, musel používat nějaký typ infračerveného nebo radarového zaměřovacího systému, aby Morena za listy ‚viděl‘. Kromě toho mě zarazilo, proč se na kulce nenašly žádné stopy okolního znečištění – svinstev obsažených ve vzduchu nad výběžkem. Rozžhavená kulka by takových stop nachytala spoustu. Jenže na té naší se žádné nenašly.“

„Mimochodem, Lincolne,“ ozval se Pulaski, „těm bezpilotním letadlům se oficiálně říká UAV neboli ‚nepilotovaná vzdušná plavidla‘. A neoficiálně ‚drony‘.“

„Díky za upřesnění. Přesnost nade vše. Jsi studnice znalostí.“

„Discovery Channel.“

Rhyme se zasmál a pokračoval: „Zároveň to vysvětluje, proč potápěči Mychala Poitiera nenašli žádné prázdné nábojnice. Skončily někde v moři. Anebo je ten dron možná ani nevyhazuje. Dobře, dobře. Děláme pokroky.“

„A taky byl ten letoun mnohem blíž než dva tisíce metrů od cíle,“ poznamenal Cooper. „Proto ta vysoká rychlost kulky.“

„Tipl bych si,“ prohlásil Rhyme, „že ono ‚nepilotované vzdušné plavidlo‘ nemohlo být od hotelu dál než dvě stě až tři sta metrů, aby tak přesnou střelu zvládlo. Ale lidé na pevnině si ho vůbec nemuseli všimnout. Určitě bylo maskované, stejně jako naši chameleoni. A motor byl malý – dvoutakt, vzpomínáte? Jestli byl osazený tlumičem, tak ho nikdo nezaslechl.“

„A ten letoun startoval z rozletové dráhy v areálu firmy Walker Defense Systems v New Jersey?“ zeptal se Pulaski.

Rhyme zavrtěl hlavou. „Ta dráha bezpochyby slouží jen k testování dronů. Spíš ho NZOS nechala odstartovat z nějaké vojenské základny co nejblíž u Baham.“

Laurelová se zadívala do poznámek. „Jedna pobočka NZOS se nachází kousek od Miami.“ Zvedla hlavu. „Vedle záložní letecké základny Homestead.“

Sachsová poklepala na brožuru. „Kousek odtamtud má pobočku i firma Walker Defense Systems. Nejspíš kvůli servisu a technické podpoře.“

„A vzpomínáte si, co před chvílí prohlásil Lincoln?“ zeptala se Laurelová rázně. Její otázka mířila na všechny přítomné.

„Jo,“ řekl Sellitto a nervózně si zamíchal kávu, jako by ji tím mohl udělat sladší – nasypal si do ní jen půl pytlíku cukru. „Že na obžalobu už nepotřebujeme teorii o spiknutí. Barry Shales seděl v New Yorku, když tu kulku vypálil. To znamená, že se dopustil vraždy druhého stupně. A Metzger je spolupachatel.“

„Velmi správně, detektive, velmi správně,“ prohlásila Laurelová, jako by byla učitelkou páté třídy, která chválí pilného žáka.

62. kapitola

Shreve Metzger zaklonil hlavu, aby spodními čočkami svých bifokálních brýlí lépe viděl slova na displeji magického telefonu.

Jednání o rozpočtu rychle pokračují. Velká přetahovaná.

Rozřešení zítra. Neumím říct, odkud vítr fouká.

Metzger si vzpomněl na Čaroděje. A co mám jako s touhle zasranou neinformací dělat, sakra? Začít si psát životopis nebo co? Oznámit tady všem, že budou už brzy potrestáni za to, že jsou vlastenci a řekli „ne“ zlu, které touží zničit nejskvělejší stát na zeměkouli? Anebo ne?

Někdy býval Dým rozptýlený a jen lehce otravný. Někdy však dokázal zhoustnout v inkoustově černý mrak, jaké stoupají ze ztroskotaných letadel a vybuchlých chemiček.

Metzger projel zprávu digitální skartovačkou a pokradmu sešel dolů do kavárny, kde koupil kávu latte pro sebe a mochaccino se sójovým mlékem pro Ruth. Vrátil se a postavil kelímek na její stůl mezi fotografie manžela-vojáka číslo jedna a manžela-vojáka číslo dvě.

„Díky,“ řekla asistentka a upřela na něj své pronikavě modré oči. Koutky úst se jí svraštily v úsměvu. Ačkoliv už Ruth nebyla mladá, v nejširším slova smyslu byla stále atraktivní. Metzger nevěřil na duše ani na duševno, ale kdyby na ně věřil, představovaly by právě ony nejpřitažlivější součást její osobnosti.

Možná by se dalo prostě říct, že má dobré srdce.

A přitom tady pracuje pro člověka, jako jsem já…

Metzger zaplašil cynismus způsobený Dýmem.

„To jmenování proběhlo dobře,“ oznámila mu Ruth.

„Věřil jsem tomu,“ odvětil Metzger. „Věděl jsem, že to tak dopadne. Mohla byste mi zavolat Spencera, prosím?“

Vešel do své kanceláře, usedl na židli a napil se kávy. Zuřil, protože měl dojem, že přes stěny kelímku vyzařuje z kávy příliš velké horko. Což mu připomnělo jiný incident: jeden pouliční prodavač kávy byl k němu drzý. A Metzgerovi se dodnes zdály sny o tom, jak do jeho stánku najíždí autem. K incidentu přitom došlo před třemi lety.

Neumím říct, odkud vítr fouká.

Metzger pofoukal kávu – představoval si, že z ní stoupá Dým.

Vypusť ho…

Začal si kontrolovat e-maily, které vytáhl z králičí nory zvané šifrování. Jeden z nich byl znepokojivý: špatná zpráva související s vyšetřováním Morenovy smrti, dílčí neúspěch. Kupodivu ho podobné věci většinou jen vyčerpaly; málokdy ho rozzuřily.

Ozvalo se zaklepání. Spencer Boston vstoupil do kanceláře a posadil se.

„Tak cos zjistil o našem práskači?“ dotázal se Metzger bez pozdravu.

„První kolo výslechů na detektoru lži dopadlo negativně. Jednalo se o lidi, kteří ten RSSÚ přímo podepsali nebo posuzovali. Ale pak jsou tu stovky dalších, kteří mohli tajně vklouznout někam do kanceláře a zmocnit se kopie.“

„Takže všichni členové nejvyššího velení jsou čistí?“

„Ano. Tady i v centrech.“

NZOS měla tři centra velení pro nepilotovaná vzdušná plavidla: Pendleton v Kalifornii, Fort Hood v Texasu a Homestead na Floridě. Všechna centra obdržela kopii Morenova RSSÚ, přestože dron startoval z Homesteadu.

„Jo mimochodem,“ pokračoval Boston, „já jsem taky prošel.“

Metzger se usmál. „Tohle mě nenapadlo.“ Opravdu ho to nenapadlo.

„Co je dobré pro informátora, je dobré i pro agenta.“

„A Washington?“ dotázal se Metzger.

O RSSÚ vědělo v hlavním městě nejméně dvanáct lidí. Samozřejmě včetně klíčových zaměstnanců Bílého domu.

„To už je těžší. Brání se.“ Boston se odmlčel a pak se zeptal: „A jak daleko s vyšetřováním jsou ti policajti?“

Metzger cítil, jak v něm stoupá Dým. „Rhymovi se podle všeho přece jen podařilo dostat se na ty Bahamy.“ Ukázal na telefon, v němž byly stále uhnízděny e-maily určitého znění. „Ten zasraný písek ho neodradil tak, jak jsme doufali.“

„Cože?“ Bostonovy oči, obvykle zúžené povislými víčky, byly náhle vytřeštěné.

„Zdá se, že došlo k nehodě,“ řekl Metzger rozvážně. „Jenže ho nezastavila.“

„K nehodě?“ zeptal se Boston a upřeně se zadíval na šéfa.

„Přesně tak, Spencere, k nehodě. Ale on se sem vrátil a hraje si na tvrďáka. A ta ženská jakbysmet.“

„Státní zástupkyně?“

„Ta taky, ano. Ale teď jsem měl na mysli tu jeho Sachsovou. Je nezastavitelná.“

„Prokrista.“

Metzgerovy současné plány ji však měly zastavit docela účinně.

Stejně jako Laurelovou.

Tu taky, ano…

Bostonovo znepokojení bylo dobře patrné, což Metzgera rozvzteklilo. „Neumím si představit, že by Rhyme něco objevil,“ řekl s despektem. „Místo činu bylo týden staré a nakolik schopná je asi tamní policie?“

Vzpomínka na prodavače kávy se vrátila, ostrá a bezprostřední. Metzgera napadlo, že by nemusel najíždět na stánek autem, ale mohl by na sebe vylít horkou kávu, zavolat policii, prohlásit, že ho polil prodavač, a nechat ho zatknout.

Dým člověka zbavoval racionality.

Boston jeho vzpomínky přerušil. „Neměli bychom dát avízo někomu dalšímu?“

Avízo. Metzger ten výraz nesnášel. Jako by totiž sděloval, že už se s danou věcí nedá nic dělat, pouze ohlásit druhým, že přijde. Přiléhavější podle něj bylo slovo „varování“.

„Prozatím ne.“

Zvedl hlavu a všiml si, že ve dveřích stojí Ruth.

Proč ksakru ty dveře nezavřel? „Ano?“

„Shreve. Volají z operačního.“

Na Metzgerově telefonu blikala červená kontrolka.

Metzger si jí až dosud nevšiml.

Co teď?

Vztyčil před Spencerem Bostonem ukazováček a zvedl sluchátko. „Tady Metzger.“

„Pane, máme Rashida.“ Ředitel operací byl ještě mladší než Metzger a na jeho hlasu to bylo znát.

Dým se náhle rozplynul. A spolu s ním i Nance Laurelová, Lincoln Rhyme i téměř všechny ostatní kaňky na jeho životě. Rashid představoval další položku ve frontě Rozkazů ke splnění speciálního úkolu – figuroval v ní hned po Morenovi. Metzger po tomto muži pásl už velmi dlouho. „Kde?“

„V Mexiku.“

„Takže tohle měl v plánu. Ten hajzl se dostal blíž, než jsme si mysleli.“

„Je kluzký, pane. To ano. Momentálně pobývá v dočasném útočišti, ve střeženém domě kartelu Matamoros v Reynose. Nemáme moc času. Mám přeposlat detaily na PKS a texaské centrum?“

„Ano.“

„Pane,“ pokračoval ředitel operací, „je vám známo, že ten RSSÚ byl ve Washingtonu upraven?“

„V jakém směru?“ zeptal se znepokojeně Metzger.

„Původní příkaz vyzýval k minimalizaci vedlejších ztrát, ale výslovně je nezakazoval. Tento příkaz to dělá. Svolení se ruší, pokud by se jiná přítomná osoba mohla stát obětí nebo i utrpět zranění.“

Ruší se…

Což znamená, že pokud kromě Rashida zemře i někdo další, i kdyby to byl druhý nejvyšší člen velení al-Káidy, který se právě chystá stisknout knoflík odpálení jaderné pumy, pak jsem jednal mimo rámec svých pravomocí.

A jsem v prdeli.

Přičemž ani trochu nezáleželo na tom, že vedlejší obětí se stal vyložený hajzl, zatímco tisíc nevinných lidí se podařilo zachránit.

Možná právě tohle vzešlo z těch jejich „jednání o rozpočtu“.

„Pane?“

„Rozumím.“

Metzger ukončil hovor a oznámil Bostonovi čerstvou zprávu. „Rashid?“ prohlásil administrativní ředitel. „Myslel jsem, že ten parchant se bude až do útoku ukrývat v San Salvadoru. Zaplatil totiž za ochranu členům gangu Mara Salvatrucha alias MS-Třináctka. A má nějakou skrýš v šestém obvodě, kousek od Soyapanga. Pokud chceš zmizet ze světa, tak tohle je ideální místo.“

Nikdo neznal Střední Ameriku lépe než Spencer Boston.

V počítači se objevila vlaječka. Metzger otevřel složku se šifrovanými e-maily a přečetl si nový RSSÚ – vhodně upravený příkaz k usmrcení Baraniho Rashida. Přečetl si text ještě jednou a připojil k němu svůj elektronický podpis a PIN, čímž zabití schválil.

Rashid byl stejně jako Moreno vystěhovalec z USA, který až do letoška střídavě bydlel v severní Africe a státech Perského zálivu. V hledáčku amerických úřadů figuroval několik let, ale byl pouze terčem neformálního sledování a nikdy se nedostal na seznam aktivních rizik. Za celou dobu sledování se nedopustil žádné otevřené akce, která by se mu dala prokázat. Stejně jako Moreno však zaujímal vehementně antiamerické postoje. A také on se nechával vidět se zástupci skupin, které aktivně provozovaly teroristickou činnost.

Metzger si prohlédl zpravodajskou analýzu přiloženou k revidovanému RSSÚ a vysvětlil Bostonovi detaily. Rashid pobýval v jinak bezvýznamném mexickém městě Reynosa na texaských hranicích. Podle informátorů americké výzvědné služby, jež NZOS v Mexiku využívala, měl mít Rashid ve městě schůzku s vysoce postaveným zástupcem největšího drogového kartelu v severovýchodním Mexiku. Teroristé se k úzké spolupráci s kartely uchylovali ze dvou důvodů: aby podpořili příliv drog do Ameriky, neboť to bylo v souladu s jejich ideologií rozleptávání západní společnosti a institucí, a také proto, že kartely disponovaly neuvěřitelně kvalitním vybavením.

„Vyřídí to on?“

„Samozřejmě.“ On. Bruns. Shales. Nejlepší jezdec v týmu. Metzger mu poslal textovou zprávu a nařídil mu, ať se hlásí v pokoji smrti.

Otočil počítač a společně si s Bostonem prohlédli příslušné snímky – fotografie pořízené během sledování v terénu i satelitní snímky. Střežený objekt v Reynose tvořila docela velká jednopodlažní budova v rančerském stylu, zaprášená, se zašlou béžovou fasádou a sytě zelenou podezdívkou. Stála uprostřed písčitého pozemku o rozloze zhruba čtyř tisíc čtverečních metrů. Všechna okna byla zatažená a zamřížovaná. Pokud byl v objektu nějaký automobil, pak se bezpečně ukrýval v garáži.

Metzger zhodnotil situaci: „Budeme muset použít raketu. Na PDD nemáme dostatečný vizuální kontakt.“

Program vývoje pušky dlouhého dostřelu, v jehož rámci se na bezpilotní letoun instalovala speciálně zkonstruovaná odstřelovačská puška, byl Metzgerovým zamilovaným dítětem. Představoval těžiště činnosti NZOS. Kombinace dronu a pušky sloužila dvěma účelům: drasticky minimalizovala riziko úmrtí nevinných lidí, k čemuž při použití raket docházelo téměř vždy, a poskytovala Metzgerovi příležitost zabít daleko víc nepřátel. S odpalováním raket musel být člověk opatrný, a navíc taková raketa Hellfire nikdy nenechala nikoho na pochybách, kdo má tohle peklo na svědomí: americká armáda, CIA nebo některá jiná americká zpravodajská služba. Ovšem jediný výstřel z pušky? V takovém případě mohl být střelcem kdokoliv. Stačilo podstrčit pár zmínek o atentátníkovi najatém opoziční politickou stranou, teroristické skupině nebo řekněme jihoamerickém drogovém kartelu a místní úřady ani sdělovací prostředky už obvykle dál nepátraly. Střelcem mohla být klidně i žárlivá manželka.

Metzger však od začátku věděl, že drony s PDD nebudou fungovat vždy. Například v Rashidově případě nebyl cíl viditelný, takže nezbývalo než použít raketu s hlavicí obsahující deset kilogramů velmi silné výbušniny.

Boston se díval z okna. Nepřítomně si odhrnul z čela bílé vlasy a začal si pohrávat se zbloudilou nití, která mu trčela od manžetového knoflíčku. Metzger si kladl otázku, proč administrativní ředitel nosí v práci neustále sako.

„Co je, Spencere?“

„Je na další RSSÚ vhodná doba? Po tom, jak to dopadlo s Morenem?“

„Tyhle informace jsou spolehlivé. Rashid je padouch jako vyšitý. Máme jeho hodnocení z Langley, z Mosadu i z SIS.“

„Chtěl jsem jen říct, že nevíme, jak velký úsek fronty unikl na veřejnost. Možná se prolákl jen příkaz k zabití Morena, možná i další příkazy ve frontě, včetně Rashida. Ten byl na seznamu hned za Morenem, vzpomeň si. Jeho smrt se dostane do zpráv. A ta zatracená státní zástupkyně pak po nás půjde i kvůli němu. Chodíme po tenkém ledě.“

Všechno to byly logické úvahy, avšak Metzger měl ve svém nitru potřebu a díky ní se načas dokázal zbavit Dýmu.

Rozhodně si nepřál, aby tato úleva, tento pocit pohody a volnosti odezněl.

„Ovšem jestli ho nezneškodníme, víš, co má Rashid v plánu pro Texas nebo Oklahomu.“

„Můžeme se obrátit na Langley, ať zařídí jeho vydání.“

„Unést ho? A k čemu nám to bude? Nepotřebujeme od něj informace, Spencere. Od Rashida potřebujeme jen to, aby už nebyl.“

Boston konečně ustoupil. „No dobrá. Ale co riziko vedlejších ztrát? Pustit raketu na dům, kam nemáš vizuální přístup?“

Metzger listoval zpravodajským hodnocením tak dlouho, až našel zprávu o sledovací operaci. Pouhých deset minut starou. „Ten dům je prázdný, přebývá v něm jen Rashid. Naše DEA a mexičtí federálové ho už týden sledují kvůli podezření, že dovnitř chodí drogoví překupníci. Jenže do domu za tu dobu nikdo nevstoupil, až dneska ráno Rashid. Podle téhle zprávy se tam má každým okamžikem setkat s nějakým zástupcem kartelu. Až ten člověk odejde, rozmetáme celý barák na cucky.“

63. kapitola

Al-Barani Rashid se hodně ohlížel přes rameno.

Doslova i obrazně řečeno.

Tento vysoký čtyřicetiletý muž s plešatou hlavou a přesně vysoustruženou bradkou věděl, že mu hrozí nebezpečí – od Mosadu, od CIA i od té newyorské bezpečnostní organizace s názvem NZOS. A nejspíš i od pár lidí z Číny.

Nemluvě o hromadě jeho muslimských spolubratří. Bylo o něm známo, že odsuzuje fundamentalistické stoupence náboženství za intelektuální selhání spojená se slepým lpěním na středověké filozofii, která je v jednadvacátém století neudržitelná. (Zároveň ovšem veřejně tepal umírněné přívržence téže víry za zbabělost, s níž vehementně hlásají, že jsou jen špatně pochopeni a že islám je v podstatě presbyteriánství používající jinou svatou knihu. Tihle lidi však na něj aspoň nechtěli vyhlásit fatvu; jen ho uráželi na svých blozích.)

Rashid usiloval o nový řád, o úplný přerod víry a společnosti. Kdyby měl nějaký vzor, pak by jím nebyl Zavahrí ani bin Ládin. Byl by jím kříženec Karla Marxe a Teda Kaczynského alias Unabombera, který shodou okolností navštěvoval stejnou školu – Michiganskou univerzitu.

Jakkoliv však byl neoblíbený, Rashid v srdci věřil, že má pravdu. Odstraňte rakovinu a svět už se napraví sám.

Ložiskem metastázujících buněk byly samozřejmě Spojené státy americké. Od hypoteční krize po Irák, od urážlivého šidítka zahraniční pomoci přes rasistické výpady křesťanských kazatelů a politiků až po zbožštění spotřebního zboží, tato země byla zkrátka brzdou veškerého pokroku civilizace. Rashid z ní odešel ihned po získání diplomu z politologie a už se nikdy nehodlal vrátit.

Ano, nepřátelé po něm kvůli jeho názorům pásli jako hladoví vlci. Protože i ty země, které Ameriku nemají rády, Ameriku potřebují.

Momentálně se však Rashid cítil víceméně bezpečně. Nacházel se v rozlehlém domě v rančerském stylu v mexickém městě Reynosa a čekal, až dorazí jeho spojenec.

Samozřejmě nemohl říct „přítel“. Jeho vztah s úlisnými jedinci z kartelu Matamoros se dal označit za symbiózu, avšak jejich motivy se podstatně lišily. Rashidovy motivy byly ideologické, konkrétně válka proti americkému kapitalismu a společnosti (a také proti americké podpoře Izraele, ale to se rozumělo samosebou). Motivy kartelu byly v jistém smyslu právě opačné: vytřískat z téže společnosti obrovské sumy peněz. Cíl však měli v podstatě stejný: dostat do země co nejvíc drog. A pozabíjet ty, kteří jim v tom chtějí bránit.

Rashid se napil silného čaje a podíval se na hodinky. Jeden z bossů kartelu mu zprostředkoval schůzku se svým dvorním výrobcem bomb a tento muž měl během hodiny dorazit do domu. Dohodli se, že Rashidovi poskytne vše potřebné k sestrojení mimořádně chytrého zařízení, které za dva dny zabije ředitelku regionální pobočky protidrogové agentury DEA v texaském Brownsvillu včetně její rodiny a zatím neznámého počtu dalších lidí, kteří se budou shodou okolností zdržovat v blízkosti toho jejich pikniku.

Momentálně seděl Rashid za konferenčním stolkem, hrbil se nad archem žlutého papíru a obyčejnou tužkou na něj čmáral konstrukční schémata improvizovaného výbušného zařízení.

Město Reynosa bylo sice veskrze nepříjemné, prašné, šedivé a plné malých skomírajících továren, avšak tento dům byl velký a docela útulný. Kartel dával na jeho údržbu slušné peníze. Byla v něm příjemná klimatizace, spousta jídla, čaje a balené vody, pohodlný nábytek a ve všech oknech tlusté závěsy. Ano, vůbec to nebyl špatný dům.

Byť čas od času poněkud hlučný.

Rashid se odšoural ke dveřím zadní ložnice, zaklepal a otevřel je. Jeden z vymahačů kartelu, udělaný a nesmlouvavě se tvářící chlap jménem Norzagaray, mu kývl na pozdrav.

Rashid si prohlédl aktuální várku rukojmích: na podlaze před televizorem seděl manželský pár, oba rodilí Mexičané a oba trochu obtloustlí, s dospívajícím synem a malou holčičkou. Rodiče měli ruce spoutané šňůrou od telefonu – natolik volně, aby mohli pít a jíst, ale natolik pevně, aby nemohli zaútočit na únosce.

Rashid zastával názor, že manželku měli spoutat pevněji. To ona představovala nebezpečí, to ona v sobě dusila vztek. Bylo to patrné už ze způsobu, jímž utěšovala dceru – štíhlou holčičku s hlavou plnou tmavých kudrnatých vlasů. Manžel a syn byli o poznání vylekanější.

Rashid se od svých kontaktů dozvěděl, že může dům využívat, ale bude se o něj muset dělit s těmito rukojmími, kteří tu už pobývali osm nebo devět dní. Malá firma zadržovaného muže se během této doby usilovně snažila sehnat dva miliony dolarů výkupného, které drogoví magnáti požadovali – muž se totiž opovážil postavit kartelu na odpor.

„Mohl byste to trochu ztlumit, prosím?“ oslovil Rashid Norzagaraye. Ukázal na televizor, kde právě běžela kreslená pohádka.

Dozorce uposlechl.

„Děkuju.“ Rashid si pečlivě prohlédl unesenou rodinu. Její hrůza ho nenaplňovala žádným potěšením. Toto byl zločin motivovaný ziskuchtivostí a takové on neuznával. Podíval se na dospívajícího chlapce a pak na fotbalový míč v koutě. Míč měl barvy Club América, profesionálního týmu z Mexico City.

„Máš rád fotbal?“

„Ano.“

„A kde hraješ?“

„V záloze.“

„Když mi bylo tolik co tobě, taky jsem hrál v záloze.“ Rashid se neusmál. Nikdy se neusmíval, ale měl měkký hlas. Ještě chvíli všechny čtyři pozoroval. Oni to ještě netušili, ale Rashid se dozvěděl, že vyjednávání už dospěla téměř k cíli a rodinu čeká zítra propuštění na svobodu. Potěšilo ho to. Tito lidé nebyli nepřátelé. Otec nepracoval pro americkou firmu, vykořisťovatelskou a nemorální. Byl to jen drobný podnikatel, který si to rozházel s kartelem. Rashid chtěl rodinu ujistit, že tuto nelehkou zkoušku přežije. Tohle však nebyla jeho věc.

Zavřel tedy dveře a vrátil se k diagramům, na kterých pracoval. Dlouho si je prohlížel a nakonec dospěl ke dvěma závěrům. Za prvé že žádný člověk nacházející se v blízkosti navrženého zařízení nemůže výbuch ani náhodou přežít. A za druhé – Rashid si tuto neskromnou myšlenku dopřál – že jeho kresby jsou stejně elegantní jako nejjemnější smaltované terakotové kachličky tvořící základ marockého umění.

64. kapitola

Lincoln Rhyme právě říkal: „A tytéž důkazy, o kterých jsme si mysleli, že zbavují Shalese podezření, jelikož dokazují, že byl v době střelby v New Yorku, ho teď naopak pomáhají usvědčit: telefonáty z jeho mobilu do hotelu South Cove Inn, aby se ujistil, kdy Moreno dorazí, metadata prokazující jeho přítomnost v newyorském sídle NZOS v době Morenovy smrti. Budeme toho však potřebovat víc. Musíme dokázat, že právě on měl pracky na joysticku toho drona. Pardon, zelenáči, toho nepilotovaného tentononc. Jak toho můžeme dosáhnout.“

„Řízení letového provozu na Floridě a na Bahamách,“ řekla Sachsová.

„Dobře.“

Zatelefonovala tedy Fredu Dellrayovi, jejich federálnímu kontaktu, tlumočila mu požadavek a pak s ním vedla sáhodlouhý rozhovor. Nakonec se s ním rozloučila a oznámila ostatním: „Fred už volá na zdejší Federální úřad letectví a taky na Oddělení civilního letectví v Nassau. Ale vnukl mi jiný nápad.“ Posadila se k počítači a začala psát.

Rhyme na obrazovku příliš dobře neviděl, ale zdálo se mu, že si Sachsová prohlíží jakousi mapu.

„Tak,“ zašeptala.

„Co tak?“ zeptal se Rhyme.

„Fred mi navrhl, ať se zkusíme podívat přímo na pokoj smrti.“

„Cože?“ vyštěkl Sellitto. „Jak?“

Zjevně přes Google.

Sachsová se usmála. Na obrazovce se skvěl satelitní snímek domovního bloku v centru Manhattanu, ve kterém se nacházelo sídlo NZOS. Za budovou se rozprostíralo parkoviště oddělené od ulice zlověstným bezpečnostním plotem se strážní budkou. V rohu se nacházela velká obdélníková budova připomínající lodní kontejner, jaké se v přístavech nakládají na obrovské tahače a pak putují po dálnicích po celé zemi. Vedle této budovy trčela do vzduchu třímetrová anténa.

„Fred mi prozradil, že tohle je pozemní kontrolní stanice. PKS. Většina bezpilotních letounů se prý ovládá z mobilních stanic, jako je tahle.“

„Pokoj smrti,“ poznamenal Mel Cooper.

„Bezvadné,“ prohodila Laurelová směrem k Amélii. „Vytiskněte mi to, buďte tak hodná.“

Rhyme viděl, jak se Sachsová naježila, zaváhala a pak palcem a ukazováčkem – za jedním nehtem měla uschlou kapičku krve – silně zabušila do klávesnice. Tiskárna se rozvrněla.

Když dokument vyjel z podavače, Laurelová ho vytáhla a zařadila mezi své podklady.

Sachsové zazvonil telefon. „To je zase Fred,“ oznámila a pustila hovor nahlas.

„Ahoj, Frede,“ zahlaholil Rhyme. „Nikoho neurážej.“

„Rozumím. To jste si teda na sebe ušili případ. Hodně štěstí. Hele, netřepetá se vám za oknama taky nějaký podivný letadýlko? Možná byste měli zatáhnout žaluzie.“

Nevyznělo to tak vtipně, jak asi Dellray zamýšlel, s ohledem na vytříbenou schopnost Barryho Shalese odpalovat kulky za milion dolarů.

„Dobrá, takže vám povím, jak to vypadalo na radarech. Poslal jsem vám pár fotek. Nakonec jsme to poskládali dohromady tak, že devátýho května ráno bylo zachycený malý letadlo bez transpondéru, který mířilo přes Atlantik na východ, jižně od Miami.“

„Tam je letecká základna Homestead,“ podotkl Sellitto.

„Přesně tak. To letadlo nemělo žádnej letovej plán, ale řídilo se pravidlama pro let za viditelnosti. Mělo velmi pomalou rychlost – ňákejch sto pětasedmdesát, což je typická rychlost dronů. Zatím mně všichni rozumíte?“

„Rozumíme ti, Frede. Pokračuj.“

„Jasně. Z Miami do Nassau je to bratru dvě stě devadesát kiláků. A přesně o hodinu a dvaapadesát minut pozdějc zachytilo řízení letovýho provozu v Nassau malý letadlo bez transpondéru, který mu vystoupalo do radarovýho pásma, zhruba ve výšce sto osmdesát metrů.“ Dellray se odmlčel. „A pak se zastavilo.“

„Zastavilo?“

„Nejdřív si mysleli, že ztratilo vztlak. Jenže jim nespadlo z radaru.“

„Vznášelo se na místě,“ poznamenal Rhyme.

„Taky bych to tak viděl. Dispečeři nakonec dospěli k závěru, že když to letadlo nemá transpondér, tak je to nějakej ultralight – takovej ten podomácku vyrobenej krám, co někdy jenom tak stojí v protivětru. A protože se nepohybovalo v kontrolovaným vzdušným prostoru, tak už mu nevěnovali pozornost. Bylo to v jedenáct nula čtyři dopoledne.“

„A Moreno byl zastřelen v jedenáct patnáct,“ připomněla Sachsová.

„A v jedenáct osmnáct se ten letoun otočil a sestoupal mimo radar. O dvě hodiny a pět minut pozdějc vstoupilo malý letadlo bez transpondéru do amerického vzdušného prostoru a zamířilo na jih Miami.“

„To je on,“ rozhodl Rhyme. „Díky, Frede.“

„Tak hóóódně štěstí. A zapomeňte, že jste mě kdy znali.“

Cvak.

Nebylo to zcela průkazné, ale stejně jako všechny elementy případu to byla solidní cihla ve zdi dokazování viny.

Nance Laurelové někdo zavolal. Zatímco někdo jiný by během telefonátu možná kýval hlavou nebo dal jiným gestem najevo, čeho se hovor týká, státní zástupkyně poslouchala volajícího bez jakéhokoliv výrazu; její nalíčený obličej byl jednolitou maskou. Ukončila hovor. „V jednom mém jiném případu nastal problém. Musím odjet vyslechnout zadrženého. Nemělo by to trvat dlouho. Ráda bych zůstala, ale tohle musím vyřídit.“

Sebrala kabelku a vyrazila ze dveří.

Také Sachsová právě telefonovala. Poslouchala a psala si poznámky.

Rhyme se od ní odvrátil a znovu si prohlédl tabule. „Ale já toho chci víc,“ zaskuhral. „Něco, co bude dokazovat, že Shales seděl za ovládacím pultem toho drona.“

„Stačí říct,“ ozvala se Amélie Sachsová.

Rhyme zvedl obočí.

„Máme stopu na informátora,“ vysvětlila. „Jestli je někdo schopen prokázat, že Barry Shales seděl devátého května v pokoji smrti, tak je to on.“

Sachsová jim s potěšením oznámila, že lidé kapitána Myerse, kteří vyslýchali hosty pobývající v kavárně Java Hut v době, kdy odtamtud informátor odeslal kopii RSSÚ, objevili několik svědků.

Její počítač cinkl a Sachsová se podívala na obrazovku. „Už to přiletělo.“

Sellitto se drsně zasmál. „Nezlob se, ale zrovna v tomhle případu to není nejvhodnější volba slov.“

Sachsová otevřela přílohu. „Dneska lidi používají kreditní nebo debetní karty mnohem víc než dřív, i když platba dělá třeba jen tři nebo čtyři dolary. Což nám ovšem pomáhá. Myersovi vyšetřovatelé mluvili se všemi lidmi, kteří jedenáctého května kolem jedné odpoledne platili v té kavárně něco kartou. Většinou to k ničemu nebylo, ale jeden host tam v té době fotil.“ Vytiskla fotografickou přílohu. Kvalita nebyla nejhorší, ale rozhodně nešlo o policejní snímek s vysokým rozlišením. „Nemůže to být nikdo jiný než on.“

Přečetla doprovodnou zprávu. „Tu fotku pořídil jeden turista z Ohia. Fotil v kavárně manželku, která seděla naproti němu. Ovšem v pozadí vidíte muže – rozmazaného, protože se právě odvracel a zvedal ruku, aby si zakryl obličej. Vyšetřovatelé se těch turistů ptali, jestli si ho nevšimli lépe. Bohužel nevšimli a ostatní hosté ani barmani mu nevěnovali žádnou pozornost.“

Rhyme se podíval na fotografii. Předpokládaný informátor seděl dva stoly za usmívající se ženou. Byl to běloch statné postavy a na sobě měl oblek neobvyklé barvy, která se blížila námořnické modři. Na hlavě měl baseballovou kšiltovku, což v kombinaci s oblekem působilo podezřele, ale zdálo se, že má světlé vlasy. Před ním stál velký otevřený notebook.“

„Je to on,“ prohlásila Sachsová. „Má iBook.“ Stáhla a vytiskla pro ostatní fotografie všech modelů iBooku.

„Ten oblek mu nepadne,“ poznamenal kriminalista. „Je levný. A vidíte ty balíčky umělého sladidla Splenda na stole vedle plastového míchátka? Ty potvrzují, že je to on.“

„Jak to?“ zeptal se Sellitto. „Taky používám umělé sladidlo.“

„Nejde o obsah, nýbrž o fakt, že leží na stole. Většina lidí si nasype cukr nebo umělé sladidlo do kávy hned u pultu a prázdné obaly vyhodí spolu s míchátkem. Nemají pak na stole takový chlívek. Zatímco on si vzal všechno s sebou. Nechtěl po sobě zanechat otisky prstů.“

V místech, kde se podává jídlo, zůstávají díky mastnotě na většině povrchů včetně papíru velmi kvalitní otisky prstů.

„Víme o něm ještě něco?“ zeptal se Pulaski.

„To nám pověz ty, zelenáči.“

Mladý policista skutečně na něco přišel. „Vidíte, jak drží pravou ruku zaťatou dlaní nahoru? Možná si právě chtěl vzít prášek. Třeba na bolest hlavy nebo zad. Moment, podívejte, vždyť tam má celou krabičku. Nezdá se mi to? Leží na kraji stolu krabička?“

Zdálo se, že ano. Modrozlatá krabička.

„Prima,“ řekl Rhyme. „Myslím, že máš pravdu. A taky si všimněte, že ten člověk pije v kavárně čaj – vidíte ten pytlík na ubrousku? A ten čaj je světlý. Možná bylinkový. Což sice není zas tak neobvyklé, ale mohli bychom z toho vyvodit, že náš informátor má problémy se žaludkem.“ Otočil se ke Cooperovi. „Zjisti, které léky na pálení žáhy a zažívací potíže se prodávají v dvoubarevném balení.“

O chvíli později technik ohlásil: „Mohl by to být zantac, extrasilný. Těžko říct.“

„Nemusíme mít na všechno konkrétní odpověď,“ konstatoval Rhyme tiše. „Potřebujeme hlavní směr. A ten nám říká, že ten člověk má zřejmě v tahu zažívání.“

„Stres z vyzrazování tajných vládních dokumentů, to s člověkem zamává,“ neodpustil si Mel Cooper uštěpačnou poznámku.

„Věk?“ nadhodil Rhyme.

„Těžko říct,“ odpověděl Pulaski. „Jak se to dá poznat?“

„Já tě přece nežádám, abys mu počítal letokruhy, zelenáči. Vidíme, že je podsaditý, a vidíme, že má problémy se žaludkem. Jeho vlasy by mohly být blonďaté, ale taky by mohly být šedé. A je konzervativně oblečený. Takže můžeme spekulovat, že je středního věku nebo ještě starší.“

„Jasně. Aha.“

„A jeho držení těla. Je dokonalé, přestože ten člověk není mladý. Což naznačuje vojenskou minulost. Případně ještě může být v činné službě, ale chodí v civilu.“

Všichni se upřeně dívali na fotografii. Sachsová se přistihla, že informátorovi v duchu klade otázku: Proč jsi ten příkaz k zabití vyzradil? Co jsi z toho měl?

Člověk se svědomím…

Jsi vlastenec, anebo zrádce?

A hlavně: kde se ksakru ukrýváš?

Sellitto přijal hovor. Sachsová si všimla, že se jeho výraz mění ze zvědavého v brunátný. Letmo pohlédl na ostatní přítomné a odvrátil se.

„Cože?“ zeptal se šeptem. „Tak to je v hajzlu. Ale nemůžeš mi to jenom tak oznámit. Potřebuju detaily.“

Všichni na něj soustředěně zírali.

„Kdo? Chci vědět kdo. Dobrá, zjisti to a ozvi se mi.“

Domluvil, vrhl pohled Améliiným směrem, aniž se podíval přímo na ni, a vysvětlil, že telefonát se týkal právě hlavní vyšetřovatelky.

„Co je, Lone?“

„Mohla bys jít ven?“ Ukázal na chodbu.

Sachsová se podívala na Rhyma a řekla: „Ne. Řekni mi to tady. O co jde? Kdo ti volal?“

Sellitto stále váhal.

„Lone,“ řekla Amélie rozhodně. „Pověz mi to.“

„Hele, Amélie, moc mě to mrzí. Ale odvolali tě z případu.“

„Cože?“

„Vlastně nejen z případu. Nerad to říkám, ale máš nucené volno. Musíš se hlásit na…“

„Co se stalo?“ vyštěkl Rhyme.

„Nevím jistě. Mluvil jsem se svou asistentkou. Prý to přišlo od šéfa detektivního oddělení. Oficiální oznámení už je na cestě. Nevím, kdo za tím stojí.“

„Zato já ano,“ procedila Sachsová. Otevřela kabelku a nakoukla do ní, aby se ujistila, že má stále kopii dokumentu, který našla onehdy večer na stole Nance Laurelové. Tehdy se ještě zdráhala použít zmíněný dokument jako zbraň.

Teď už to však neplatilo.

65. kapitola

Shreve Metzger si prohrábl rukou nakrátko ostříhané vlasy a vzpomněl si na svůj první den po odchodu z armády.

Nějaký civilista ho na ulicích Buffala označil za skinheada. A taky za zabijáka dětí. Ten člověk byl opilý. Pacifista. Kretén. Všechno dohromady.

Metzger okamžitě zahlédl před očima Dým, přestože mu v té době ještě neříkal Dým – neříkal mu totiž nijak. Přistoupil k muži a zlomil mu nejméně čtyři kosti, než jím konečně projela úleva. Vlastně víc než úleva: téměř sexuální blaženost.

Když si Metzger prohrábl vlasy tak jako nyní, někdy se mu ta vzpomínka vracela. Nic jiného, jen tahle vzpomínka. Vybavil si toho muže, ty jeho rozostřené a lehce šilhající oči. Jeho krev, jeho pozoruhodně oteklou čelist.

A pak ten prodavač kávy. Normálně mu najet do stánku, opařit ho, zabít ho, vykašlat se na důsledky. Zadostiučinění by bylo úplné.

Pomozte, doktore Fischere.

Teď však žádný Dým neviděl. Nacházel se v extatickém opojení. Zpravodajští a sledovací experti ho zásobovali informacemi o Rashidově operaci.

Zmíněný terorista – a další položka ve frontě – měl právě schůzku s dodavatelem bomb pro kartel Matamoros. Metzger by byl dal všechno na světě, aby směl toho parchanta zahrnout do RSSÚ také, jenže to byl mexický občan a získat povolení k jeho likvidaci by se neobešlo bez zdlouhavých diskusí s výše postavenými lidmi v Mexico City a Washingtonu. A Metzger moc dobře věděl, že zrovna před nimi se musí mít na pozoru.

Jednání o rozpočtu rychle pokračují. Velká přetahovaná. Rozřešení zítra. Neumím říct, odkud vítr fouká…

Absolvoval další telefonát o postupu nepilotovaného vzdušného plavidla, které měl na starosti Barry Shales v PKS – v moderním obytném voze stojícím přímo pod Metzgerovým oknem. Letoun tentokrát nestartoval z Homesteadu jako v případě Morenovy operace, nýbrž z objektu NZOS nedaleko od texaského Fort Hoodu. Do mexického vzdušného prostoru vstoupil s posvěcením federales, na rozdíl od Morenovy operace na Bahamách, a za jasného počasí mířil k cíli.

Metzgerovi zazvonil telefon. Když spatřil na displeji identifikaci volajícího, ztuhl a vrhl letmý pohled na otevřené dveře. Ve výseku předpokoje viděl Ruthiny ruce. Psala na počítači. V předpokoji měla malé okno a sluneční paprsky se odrážely od jejího skromného zásnubního a okázalého snubního prstenu.

Vstal, zavřel dveře a teprve pak přijal hovor. „Ano.“

„Našel jsem ji,“ ohlásil mužský hlas.

Žádná jména, ani krycí…

Ji.

Nance Laurelovou.

„Kde?“

„Vyslýchá v zadržovací cele podezřelého. Ne z tohoto případu, z nějakého jiného. Ověřil jsem si, že je to ona. Zrovna je uvnitř, víceméně sama. Mám?“

Otázka bez bližšího upřesnění.

Metzger chvíli přemýšlel, kladl na misku vah pozitiva a negativa. „Ano.“

Típl telefon.

Možná, ale opravdu jen možná, tohle všechno odezní.

Když obracel pozornost zpátky do Mexika, kde měl za chvíli zemřít nepřítel vlasti, cítil Shreve Metzger povznesenou radost.

66. kapitola

„Kde je Nance Laurelová?“ zeptala se Sachsová oplácané Afroameričanky ve čtvrtém patře newyorského zadržovacího centra.

Příslušnice vězeňské stráže ztuhla a opovržlivě se zadívala na její odznak detektiva. Sachsová si pomyslela, že se na dozorkyni možná opravdu trochu utrhla a jednala s ní povýšeně. Nebyl to však záměr: takhle ji rozhodila Nance Laurelová.

„Vyšetřovna pět. Služební zbraň do boxu.“ Afroameričanka se znovu začetla do bulváru. Mezi kvazicelebritami propukal jakýsi skandál. Anebo to možná byly opravdové celebrity. Každopádně o nich Sachsová v životě neslyšela.

Chtěla se ženě omluvit za příkrost, ale nevěděla jak. A pak už se vrátila zlost na Laurelovou. Vložila glock do boxu a bouchla dvířky, za což si od bachařky vysloužila kritické povzdechnutí. Ozval se bzučák, otevřely se dveře a Sachsová jimi prošla na ztemnělou chodbu, která byla momentálně opuštěná. Nacházela se v prostoru, kde lidé zadržení za závažné trestné činy diskutovali s advokáty o své situaci a uzavírali dohody se státními zástupci.

Zdejší vůně měla zvláštní složení: dezinfekce, čerstvý nátěr, moč.

Sachsová prošla kolem několika prvních místností, které byly prázdné. U vyšetřovny číslo pět se zastavila, nakoukla přes umazané sklo a spatřila muže v oranžovém mundúru, jak sedí naproti Laurelové u stolu přišroubovaného k podlaze. V rohu stál další člen vězeňské stráže, obrovský muž, jehož téměř bílá oholená hlava se leskla potem. Ruce měl založené na prsou a sledoval zadrženého jako biolog, který zkoumá další exemplář jedovatého, ale mrtvého brouka.

Dveře měly automatický zámek, z obou stran se musely otevírat klíčem, a tak na ně Sachsová zabušila dlaní.

I toto její gesto bylo zřejmě rázné, protože ve vyšetřovně sebou všichni trhli a otočili se ke dveřím. Strážce nebyl ozbrojený, ale jeho ruka automaticky sjela k pepřovému spreji na opasku. Spatřil Sachsovou, zřejmě v ní poznal policistku a uvolnil se. Zadržený muž si ji prohlížel přimhouřenýma očima a jeho výraz se postupně změnil z vylekaného v hladový.

Sexuální delikvent, vydedukovala Sachsová.

Laurelová pevně semkla rty.

Vstala, strážce odemkl dveře, pustil ji ven, znovu zamkl a vrátil se do ostražitého postoje.

Státní zástupkyně odešla až na konec chodby, aby byla co nejdál od dveří. „Máte něco k Metzgerovi nebo Shalesovi?“ dotázala se.

„Proč se ptáte mě?“ opáčila Sachsová. „Protože já už v téhle rovnici nefiguruju.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Laurelová mírně.

Amélie nezačala informací, že byla postavena mimo službu. Vzala to popořádku. „Vymazala jste moje jméno ze všech zpráv, ze všech e-mailů. A nahradila jste ho svým.“

„To snad…“

„Uděláte cokoliv, aby vás zvolili, viďte, poslankyně Laurelová?“

Sachsová vytáhla tajné spisy, které si od Laurelové okopírovala, a přistrčila je státní zástupkyni pod nos. Byla to kandidátní listina pro volby do newyorské sněmovny. Ta byla dolní komorou zákonodárného sboru státu New York a Laurelová do ní chtěla kandidovat za svůj okres.

Sklopila oči. „Aha.“

Prasklo to.

O chvíli později už však státní zástupkyně opět chladně hleděla Sachsové do tváře.

„Odstranila jste z dokumentů moje jméno, abyste si mohla připsat zásluhy sama,“ soptila Sachsová dál. „O to přece v tomhle případu jde, viďte, Nance? Ve ‚vašem‘ případu, mimochodem. Neříkáte mu ‚náš případ‘ nebo prostě ‚případ‘. Potřebovala jste nějakého vysoce postaveného obžalovaného, aby kolem něj vypukl mediální humbuk. Zapomeňte na to, že pachatel šestnáct-pět mučí nevinné ženy. O toho vám nejde. Vy pasete po nejvyšším vládním činiteli, kterého můžete zabásnout.

A abyste toho dosáhla, nechala jste mě běhat po městě a shánět pozitivní zprávy o Morenovi. Cokoliv se v případu objevilo podstatného, to jste vypíchla, podepsala to svým jménem a připsala si za to zásluhy.“

Státní zástupkyně však stále nevypadala ani trochu vyvedená z míry. „Nevyhledala jste si náhodou moji přihlášku ke kandidatuře?“

„Ne, to nebylo potřeba. Měla jsem tohle, kandidátní listinu s podpisy občanů.“ Sachsová zvedla fotokopii.

„Ty podpisy jsou na podporu kandidatury,“ namítla Laurelová. „Ale pak ještě musíte podat přihlášku.“

Sachsovou přepadl pocit, který občas zažívala – jakési dotěrné znepokojení, že si při ohledávání místa činu možná něčeho nevšimla. Něčeho zásadního. Mlčela.

„Já na ten úřad nekandiduji.“

„Ale ta listina…“

„Ano, tu listinu jsem odevzdala. Ale pak jsem si to rozmyslela. Přihlášku ke kandidatuře už jsem nikdy nepodala.“

Sachsová mlčela dál.

„Ano,“ pokračovala státní zástupkyně, „chtěla jsem kandidovat v demokratických primárkách, ale strana měla pocit, že jsem pro ni trochu paličatá. A tak jsem začala shánět podpisy jako nezávislá kandidátka. Ale postupem času jsem se rozhodla, že kandidovat nebudu.“

Bác ho…

Nyní však kupodivu uhnula pohledem Laurelová. Byla to ona, nikoliv Sachsová, kdo náhle působil neklidně. A její ramena, obvykle vypnutá jako luk, povisla. „Loni v zimě jsem zažila velmi tvrdý rozchod. On byl… Zkrátka jsem si myslela, že se vezmeme. Chápu, že tyhle věci nemusí vždycky vyjít. Fajn. Jenže ta bolest nějak nechtěla odeznít.“ Měla zaťatou čelist a tenké rty se jí chvěly. „Bylo to vyčerpávající.“

Sachsová si vzpomněla, co jí blesklo hlavou, když jí někdo onehdy zatelefonoval do laboratoře.

Je zranitelná, přímo bezbranná…

„Napadlo mě, že si potřebuju vyzkoušet něco jiného. Že budu kandidovat na nějaký úřad, vrhnu se na politiku. Vždycky jsem si to přála. Mám velmi silné názory na směřování této země a na úlohu vlády. Na střední i vysoké škole jsem byla předsedkyní ročníku. Byla to pro mě šťastná doba a já se k ní zřejmě chtěla vrátit. Nakonec jsem však dospěla k závěru, že jako státní zástupkyně jsem lepší, než bych byla jako politička. Tohle je pole, na které patřím.“

Kývla směrem k vyšetřovně. „Ten zadržený uvnitř… Má za sebou několik sexuálních napadení. Sedí tu, protože osahával tři středoškolačky. Původní státní zástupce neměl na tenhle případ čas a chtěl ho obžalovat z vynucování fyzického kontaktu. Což je pouhý přečin. Nechtěl se s tím obtěžovat. Jenže já tyhle lidi znám. Příště znásilní jedenáctiletou dívenku a další oběť už nejen znásilní, ale i zabije. A tak jsem ten případ převzala a hodlám mu prokázat sexuální delikt prvního stupně.“

„Závažný trestný čin třídy B,“ odříkala Sachsová.

„Přesně tak. A prokážu mu ho. Mou silnou stránkou jsou právě takové případy, ne politika. Stíhání násilníků a lidí jako Shreve Metzger, kteří se schovávají za vládu a dělají si, co chtějí, ať si jde ústava třeba do prdele.“

Vulgární výraz. Laurelová měla vztek. Sachsová vytušila, že právě toto je skutečná Nance Laurelová – žena, kterou pod kostýmy se zapnutými knoflíky, pod vrstvou mejkapu a laku a za výrazy typu „kdyby vám to nevadilo“ téměř nikdy není vidět.

„Ano, Amélie, mazala jsem vaše jméno ze zpráv a e-mailů. Jenže jsem to dělala výlučně kvůli vám a vaší kariéře. Nikdy mě nenapadlo, že si za tyto věci budete chtít připisovat zásluhy. Kdo by o to taky stál?“ Pokrčila rameny. „Víte, jak nebezpečné tohle trestní stíhání je? Jestli v něm nebude sedět jediná maličkost, tak máme všichni po kariéře. Washington možná klepne Metzgera s Barrym Shalesem přes prsty a pověsí je do průvanu. Jenže by z toho taky mohli udělat Gettysburg a obrátit to proti mně. Jestli to udělají a jestli prohraju spor o imunitu, tak si balím fidlátka. Federálové vyvinou na Albany nátlak, aby se mě zbavili, a ministr spravedlnosti jim vyhoví. Bez mrknutí oka. A totéž potká každého, kdo je do toho případu zapojený, Amélie.“

Do mého případu…

„A tak jsem chtěla vás i ostatní co nejvíc ochránit. Jméno Lona Sellitta taky v žádné zprávě nefiguruje. A Rona Pulaského jakbysmet.“

„Jenže někdo z nás bude muset svědčit u soudu jako expert na důkazy,“ poznamenala Sachsová. A pak jí to došlo. „Lincoln.“

„Lincoln je konzultant,“ přisvědčila Laurelová. „Toho vyhodit nemůžou.“

„Tohle jsem nevěděla,“ řekla Sachsová. A omluvila se za svůj výpad.

„Ne, ne. Měla jsem vám o své strategii předem říct.“

V tu chvíli Sachsová ucítila, jak jí vibruje telefon, a pohlédla na displej. Textová zpráva od Lona Sellitta.

Právě jsem se to dozvěděl, Amélie. To suspendování přišlo z centra. Od kpt. Myerse. Prý nejsi zdravotně způsobilá. Získal od Tvého soukromého lékaře zdravotní záznamy. Usmlouval jsem Ti týden, abys mohla dokončit Morenův případ. Ale do 28. května musíš absolvovat kompletní lékařskou prohlídku.

Takhle to tedy bylo. Laurelová neměla s jejím odstavením vůbec nic společného. Díkybohu že Amélie nahlas nevyhrkla, co si až dosud myslela. Jenže jak se Myers dostal k její zdravotní dokumentaci? Nikdy přece nežádala po zaměstnavateli úhradu léčebných výloh. Veškeré schůzky s ortopedem si platila ze svého a dělala to právě proto, aby se o nich nedozvěděl nikdo z Velkého baráku.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Laurelová a ukázala na telefon.

„Ano, jistě.“

V tom okamžiku se na konci chodby ozvalo bzučení. Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil muž: třicátník sportovní postavy v tmavém obleku. Když na protějším konci chodby spatřil obě ženy, překvapeně zamrkal, ale pak vyrazil směrem k nim a cestou si prohlížel prázdné vyšetřovny.

Sachsová trávila na této chodbě spoustu času. Znala mnoho zdejších zaměstnanců a strážců. A samozřejmě i detektivů. Tohoto muže tu však nikdy neviděla.

Možná je to advokát toho zvrhlíka. Výraz Nance Laurelové jí však sděloval, že ona toho muže rovněž nezná.

Otočila se k ní zpátky. „Ale jednu zprávu pro vás přece jen mám. Než jsem odjela, získali jsme stopu na toho informátora.“

„Opravdu?“ Laurelová zvedla obočí.

Sachsová jí popsala, jak fotografie pořízená náhodným turistou zachytila muže, který o dva stoly dál popíjel čaj, používal umělé sladidlo a zřejmě měl problémy se zažíváním. Jeho levný oblek měl zvláštní modrou barvu a jeho držení těla svědčilo o možném působení v armádě.

Laurelová se jí na něco zeptala, ale to už v Sachsové naskočily instinkty, takže státní zástupkyni nevěnovala pozornost.

Muž, který se dostal bzučákem dovnitř, prošel kolem všech vyšetřoven. Zdálo se, že cílevědomě, byť poněkud ostražitě kráčí směrem k nim.

„Znáte toho muže?“ zašeptala Sachsová.

„Ne.“ Zdálo se, že její znepokojení trápí i Laurelovou.

Amélii Sachsové se v mysli začal rozehrávat scénář vybroušený instinktem. Barry Shales to nebyl, viděli jeho fotografii, ale nemohl by to být pachatel 16-5? Sachsová byla s mobilními telefony velmi opatrná, ale kdo ví, co všechno NZOS dokáže? Ten muž ji tu mohl vypátrat – anebo sem sledoval Laurelovou. Dokonce mohl zabít strážkyni vepředu a otevřít si bzučákem sám.

Sachsová zvažovala možnosti. Měla u sebe vystřelovací nůž, ale pokud je tím mužem skutečně pachatel, určitě bude ozbrojený. Vzpomněla si na strašlivé řezné rány na těle Lydie Fosterové. A navíc nebylo nikde řečeno, že ten člověk u sebe nemá i pistoli. Pokud ho Sachsová chtěla zneškodnit vystřelovacím nožem, musela si ho pustit až k tělu.

Muž však postupně zpomalil a zastavil tak, že byl bezpečně z dosahu nože. Amélie ho nemohla dost dobře tasit a zaútočit na něj dřív, než muž začne střílet. Měl hladkou tvář a ostražité oči, které teď těkaly z jedné ženy na druhou. „Nance Laurelová?“

„To jsem já. Kdo jste vy?“

Muž však neměl zájem jí odpovídat.

Vrhl rychlý zkoumavý pohled na Sachsovou a sáhl si do saka.

Sachsová se připravila k útoku; napjala svaly, zaťala ruce v pěst.

Stihnu se k němu dostat včas, abych mu sevřela ruku, až se vynoří ze saka, zatímco druhou rukou vytáhnu nůž a otevřu ho?

Přikrčila se a ucítila bodavou bolest. Přesto se připravila k výpadu.

Zároveň si však kladla otázku, zda ji stejně jako ve slepé uličce u Rhymova domu zradí koleno, takže se bezmocně rozplácne na podlaze, a poskytne tak muži veškerý čas potřebný k tomu, aby je obě zastřelil nebo ubodal.

67. kapitola

Zlomek vteřiny předtím, než se na muže vrhla, si však Sachsová všimla, že jejich domnělý protivník nevytahuje ze saka pistoli ani nůž, nýbrž obálku.

Zamračil se nad jejím prapodivným postojem, přistoupil k Laurelové a předal jí obálku.

„Kdo jste?“ trvala Laurelová na své původní otázce.

Muž na ni ani tentokrát neodpověděl. Místo toho řekl: „Požádali mě, abych vám předal toto. Než učiníte další kroky, měla byste to vědět.“

„Než učiním další kroky?“

Muž to nijak nerozváděl a jen ukázal na obálku.

Státní zástupkyně z ní vytáhla jediný list papíru a začala ho číst. Podle pomalého pohybu jejích očí se dalo usoudit, že text pročítá metodicky, slovo od slova. Se zaťatými zuby.

Zvedla k muži hlavu. „Vy pracujete pro ministerstvo zahraničí?“

Muž sice nic neřekl, ale Sachsová měla dojem, že odpověď zní kladně. Co to má všechno znamenat?

Laurelová znovu letmo pohlédla na dokument. „Je to pravé?“ dotázala se a upřeně se na ministerského poslíčka zadívala.

„Požádali mě, abych státní zástupkyni Laurelové doručil dokument,“ odpověděl muž. „Obsah mě nezajímá a ani ho neznám.“

„K tomu vás přinutil Shreve Metzger, viďte?“ dotírala na muže Laurelová. „Padělal ho on? Odpovězte mi na otázku. Je ten dokument pravý?“

Nezajímá mě a neznám ho…

Muž nic dalšího nedodal. Otočil se, jako by ženy náhle přestaly existovat, a odešel. Na konci chodby se zastavil a nechal se bzučákem pustit ven.

„Co to je?“ zeptala se Sachsová.

„Neobsahovaly zpravodajské informace od Freda Dellraye zmínku, že Moreno byl krátce před svým zastřelením spatřen na amerických ambasádách nebo konzulátech a jejich okolí?“

„Ano,“ potvrdila Sachsová. „V Mexico City a v Kostarice. Po odjezdu z New Yorku druhého května.“

Její obavy se dále rozptýlily, když se ohlédla a spatřila buclatý černý obličej dozorkyně, která nakukovala do dveří. Nebyla na ní patrná žádná újma ani znepokojení z přítomnosti poslíčka. Po chvíli se vrátila na své místo a ke svým celebritám.

Laurelová si povzdechla a řekla Sachsové: „Jestli si někdo myslel, že se Moreno chystá zaútočit na velvyslanectví, tak se mýlil.“ Ukázala na dopis ve své ruce. „On sice ambasádu hledal, ale jen proto, aby se tam mohl oficiálně vzdát amerického státního občanství. Učinil to čtvrtého května v San José v Kostarice. Občanství tím pozbyl s okamžitou platností, ale příslušné dokumenty přišly do databáze ministerstva zahraničí teprve dnes ráno.“ Povzdechla si. „Takže když Robert Moreno zemřel, nebyl občanem Spojených států, nýbrž Venezuely.“

„Proto šoférovi limuzíny v New Yorku prozradil, že už se do Ameriky nemůže vrátit,“ dovtípila se Sachsová. „Nebylo to kvůli teroristickému spiknutí, nýbrž proto, že se měl stát personou non grata a na zahraniční pas už by ho do země nevpustili.“

V ruce státní zástupkyně se objevil telefon. Laurelová se na něj zahleděla. Její obličej ještě nikdy nevypadal tak bledě. Proč vlastně nosí tolik mejkapu? podivila se znovu Sachsová. Laurelová stiskla tlačítko rychlé předvolby. Sachsová neviděla, pod kterým číslem má volaného uloženého, ale na tom samozřejmě nezáleželo. Devítka se mačká stejně snadno jako jednička.

Odstoupila stranou a chvíli s někým hovořila. Nakonec odložila telefon a celou minutu setrvala zády k Sachsové. Telefon jí zazvonil a následovala další, o něco kratší konverzace.

Když státní zástupkyně domluvila, otočila se k Sachsové. „Můj šéf právě mluvil s ministrem spravedlnosti v Albany. Shreve Metzger a jeho odstřelovač sice překročili své pravomoci, ale protože oběť nebyla občanem Spojených států, není zájem vznášet proti nim jakákoliv obvinění. Nařídili mi, abych ten případ nechala být.“ Sklopila oči k podlaze. „Tak. A je konec.“

„To mě mrzí,“ nadhodila Sachsová. A myslela to vážně.

68. kapitola

V chladném a potemnělém domě v mexickém městě Reynosa dokončil Barani Rashid seznam součástek potřebných pro výrobu bomby a přistrčil ho Tlusťochovi.

Právě tak začal v duchu přezdívat hlavnímu expertovi kartelu přes výbušniny, když se tento muž dostavil před půl hodinou do domu, celý zaprášený a s neumytými vlasy. Rashid mínil tuto přezdívku opovržlivě, ale zároveň byla docela trefná – ten člověk byl skutečně dost vypasený. Brzy však svých nevlídných myšlenek na adresu mužova fyzického vzezření a hygienických návyků zalitoval: ukázalo se, že Tlusťoch je nejen velmi vstřícný, ale i mimořádně talentovaný. Právě on stál za výrobou některých nejdůmyslnějších výbušných zařízení, která na západní polokouli v posledních letech explodovala.

Muž si zasunul společně vytvořený seznam do kapsy a španělsky prohlásil, že se do večera vrátí se všemi komponenty a nástroji.

Rashid cítil uspokojení, že výbušnina splní svůj účel velice efektivně, když zabije nejen regionální ředitelku DEA Barbaru Summersovou, ale i všechny ostatní účastníky farního pikniku v okruhu deseti metrů a možná i víc – podle toho, kolik lidí bude čekat ve frontě na zmrzlinu, poblíž které bude improvizovaná výbušnina instalována.

Rashid ukázal na místnost, kde byli zadržováni mexičtí rukojmí, a zeptal se Tlusťocha: „Sehnala jeho firma výkupné?“

„Ano, ano, už je to potvrzené. Oznámili to rodině. Dneska večer už můžou odejít, jen co se předají poslední peníze.“ Změřil si Rashida pohledem. „Vždyť je to jen byznys.“

„Jen byznys,“ zopakoval Rashid a pomyslel si: Ne, to teda není.

Tlusťoch odešel do kuchyně, kde otevřel lednici a k Rashidově překvapení si z ní nevytáhl pivo, nýbrž dva kelímky řeckého jogurtu. Podíval se na Araba, strhl z obou horní obal, postavil se doprostřed místnosti a snědl plastovou lžičkou nejprve jeden jogurt a hned poté druhý. Otřel si ústa papírovým ubrouskem, hodil prázdné kelímky do odpadkového koše a napil se balené vody.

„Brzy se uvidíme, señore.“ Podali si ruce a muž odešel z domu; Rashid si všiml, že má nepravidelně sešlapané boty.

Jakmile se za Tlusťochem zavřely dveře, přistoupil Rashid k oknu a vykoukl ven. Muž nastoupil do mercedesu, jehož levobok se pod jeho tíhou prohnul. Dieselový motor naskočil, černý automobil kodrcavě projel příjezdovou cestou a nechal za sebou oblak prachu.

Rashid setrval ještě deset minut u okna. Žádná známka sledování, žádní nejistě pokukující sousedé procházející kolem domu. Žádné odhrnuté záclonky vracející se na původní místo. Psi jen bezelstně postávali a nikde se neozýval štěkot, který by nasvědčoval tomu, že se na nepozorovaných místech v okolí ukrývají vetřelci.

Rashid uslyšel z ložnice hlasy. A pak jakýsi měkký zvuk, který zpočátku nedokázal zařadit – nerovnoměrný, s kolísavou intenzitou i tónem. Po chvíli začal být pravidelný a Rashid poznal, že je to dětský pláč. Ta malá holčička. Řekli jí, že pojede domů, ale ona nikam nechce. Chce být ještě tady, protože tu má plyšového méďu, postýlku i peřinku.

Rashid si vzpomněl na svou sestru, která kdysi se dvěma spolužačkami zahynula v Gaze. Jeho sestra… nebyla o mnoho starší než tato dívka. A ani neměla příležitost plakat.

Rashid znovu upil čaje, prohlédl si diagramy a zaposlouchal se do truchlivého dívčího naříkání, které působilo o to srdceryvněji, že ho tlumily zdi domu, jako by dívenka byla duch navždy uvězněný v této zaprášené hrobce.

69. kapitola

Výraz „pokoj smrti“ evokoval vědeckofantastické filmy nebo hrůzy druhé světové války.

Ve skutečnosti však byla Pozemní kontrolní stanice Národní zpravodajské a operační služby ušmudlanou místností, která ze všeho nejvíc připomínala sklad ve středně velké pojišťovně nebo reklamní agentuře. Nacházela se v obytném voze o rozměrech čtyři a půl krát dvanáct metrů a byla rozdělená na dvě místnosti. Po vstupu z parkoviště NZOS se člověk ocitl v kancelářské části. Podél zdi stály lepenkové krabice různého stáří opatřené tajuplnými nápisy – některé byly prázdné, jiné obsahovaly dokumenty, papírové kelímky nebo čisticí prostředky. Sídlilo tu i komunikační centrum s počítači, momentálně neobsazené. V jednom rohu stál otlučený šedý stůl s hnědou židlí, který byl pokrytý starými neutajenými spisy, jako by už sekretářku přestalo bavit hledat pro každý z nich správný šuplík, a tak to prostě vzdala. Na podlaze stálo koště, bedna s prázdnými lahvemi od multivitaminu, rozbitá stolní lampa. Noviny. Žárovky. Obvodové desky do počítače. Kabely. Výtisk časopisu Runner’s World. Interiér dále zdobily mapy Karibské oblasti, Mexika, Kanady, Střední Ameriky a Iráku a také několik plakátů Úřadu pro bezpečnost práce, které varovaly, jak je nebezpečné zvedat těžké předměty s ohnutými zády a nedodržovat za horkých dní pitný režim.

Panovalo tu přítmí; stropní světla svítila jen zřídkakdy. Jako by se za tlumeného osvětlení lépe udržovala tajemství.

Celkové ošuntělosti kancelářské části si však všiml jen málokdo, a to díky druhé polovině obytného vozu: operační stanici bezpilotních letounů, kterou bylo vidět přes tlustou skleněnou příčku.

Muži a ženy jako Barry Shales, piloti a operátoři senzorů, říkali této místnosti „kokpit“, což kupodivu nikomu nevadilo, přestože slovo „dron“ se nemělo používat. Nahoře zřejmě panoval názor, že „UAV“ neboli „nepilotované vzdušné plavidlo“ zní důmyslněji či sterilněji. Z hlediska public relations bylo „UAV“ určitě lepší než jiná zkratka, která se mezi piloty a operátory ujala: „VRZ“ čili „vzdušný rozsekávač zmrdů“.

Štíhlý devětatřicetiletý Barry Shales seděl ve společenských kalhotách a kostkované modré košili s krátkými rukávy a bez kravaty v pohodlném, i když přehnaně čalouněném béžovém koženém křesílku, které vypadalo spíš jako křeslo kapitána Kirka ve Star Treku než jako sedadlo v kokpitu tryskového letadla. Před ním se táhl kovový ovládací pult o rozměrech devadesát krát čtyřicet pět centimetrů, na němž se nacházely desítky páček a knoflíků, přepínačů a kontrolek, ale především dva joysticky. Těch se však Shales momentálně nedotýkal; bezpilotní letoun N-397 se zatím pohyboval v režimu autopilota.

Skutečnost, že let drona ovládal počítač, byla v této fázi provádění Rozkazu ke splnění speciálního úkolu standardním postupem, jehož cílem bylo dostat letoun co nejjednodušeji do oblasti, kde se nacházel terč. Shalesovi nevadilo, že je teď pouhým kopilotem. Stejně se dnes nemohl soustředit. Pořád musel myslet na předchozí operaci.

Na tu, kterou NZOS tak strašlivě zpackala.

Vzpomněl si na zpravodajské informace o chemických látkách určených k výrobě Morenovy výbušniny – nitrometanu, naftě a hnojivu – která měla proměnit sídlo ropné společnosti v Miami v doutnající kráter. Vzpomněl si na zpravodajské informace o Morenových nevybíravých výpadech proti Americe, o výzvách k násilným útokům na její občany. Vzpomněl si na zpravodajské informace o aktivistově šmejdění kolem amerických ambasád v Mexiku a Kostarice, které chtěl rovněž vyhodit do povětří.

Byli si tak jistí…

A tak zoufale se pletli.

Stejně jako se pletli v názoru, že se vyhnou vedlejším ztrátám. A pak tam zařval i de la Rua a ten osobní strážce.

Hlavním cílem programu Pušky dlouhého dostřelu bylo minimalizovat a v ideálním případě eliminovat vedlejší ztráty, což při útocích raketami nebylo možné.

Jenže pak NZOS tuhle pušku poprvé vyzkoušela při ostré misi, a co se stalo?

Zahynuli nevinní lidé.

Shales elegantně navedl UAV nad hladinu Cliftonské zátoky na Bahamách, díky infračervenému a radarovému vidění namířil skrz listy jakéhosi stromu na Morena, dvakrát se ujistil, že je to skutečně on, provedl korekci na vítr a nadmořskou výšku a pálit začal teprve ve chvíli, kdy stál jeho terč osaměle u okna.

Shales měl v srdci příjemnou jistotu, že tentokrát zemře pouze Moreno.

Jedna věc ho však nenapadla – a vlastně nenapadla nikoho. Okno.

Kdo by si byl pomyslel, že létající střepy napáchají takovou spoušť?

Shales za to nemohl… Jenže jestli tomu věřil, jestli opravdu věřil tomu, že se nedopustil žádného pochybení, proč včera v noci na záchodě zvracel?

Možná na mě jen leze chřipka, miláčku… Ne, ne, to bude dobrý.

A proč mu dělá stále větší problémy usnout?

Proč je čím dál roztržitější, rozrušenější, sklíčenější?

Paradoxní je, že ačkoliv operátoři bezpilotních letadel mají možná nejbezpečnější práci ze všech bojových jednotek, vykazují nejčastější výskyt deprese a posttraumatické stresové poruchy ve vojenských a národně bezpečnostních složkách. Sedět u videomonitoru v Coloradu nebo New Yorku, zabít někoho na vzdálenost deseti tisíc kilometrů a pak vyzvednout děti z gymnastiky nebo fotbalového tréninku, dát si v útulném předměstském domě večeři a usednout před televizi ke Stardance, to člověka neuvěřitelně dezorientovalo.

Zvláště když se vaši spolubojovníci krčili někde v poušti nebo se nechávali rozmetávat na kusy improvizovanými náložemi.

Dobrá, letče, řekl si Shales v duchu, což poslední dobou dělal často. Soustřeď se. Toto je tvoje mise. Mise RSSÚ.

Prohlédl si pět počítačových monitorů před sebou. Na prostředním z nich svítily na černém pozadí zelené křivky, tabulky a textová hlášení. Byl to souhrnný monitor zobrazující všechny typické palubní přístroje a letové údaje: umělý horizont, pravou vzdušnou rychlost, rychlost letu vzhledem k zemi, kurz, navigační a komunikační parametry, GPS, stav paliva a stav motoru. Monitor nahoře vykresloval tradiční mapu terénu, v podstatě klasický autoatlas. Informační monitor – počasí, vzkazy a další komunikační hlášení – se nacházel nahoře vlevo.

Obrazovku nacházející se pod tímto monitorem mohl Shales přepínat ze zobrazení běžného radaru na radar se syntetickou aperturou. Napravo ve výšce očí zase běžel videovýstup z kamery instalované přímo na letadle – momentálně byl na monitoru den, ale přístroj se dal samozřejmě přepnout na noční vidění.

Na monitoru byla právě vidět ubíhající hnědošedá poušť.

Ale pomalu. Drony nejsou F-šestnáctky.

Pod monitory byl umístěn samostatný kovový panel s ovládáním zbraní. Panel neobsahoval žádné supermoderní monitory – byl černý, funkční a ohmataný.

U mnoha misí bezpilotních letounů ve všech koutech světa, zejména v bojových zónách, tvoří posádku pilot a operátor senzorů. V NZOS však drony ovládal jediný člověk. Byl to Metzgerův nápad a nikdo přesně nevěděl, co šéfa k tomuto rozhodnutí vedlo. Někteří lidé si mysleli, že jeho cílem je omezit počet lidí, kteří disponují informacemi o programu RSSÚ.

Shales se však domníval, že důvod je jiný: ředitel NZOS chápal, jakou emocionální daň si mise na jeho lidech vybírají, a stresu spojenému s plněním RSSÚ chtěl vystavit co nejméně zaměstnanců. Vždy se totiž mezi nimi může najít někdo, kdo nevydrží tlak a rupne. A to by mohlo mít dalekosáhlé důsledky pro něj, pro jeho rodinu… a samozřejmě pro program.

Barry Shales si prohlédl údaje. Stiskl jedno tlačítko a díval se, jak se rozsvěcuje několik dalších kontrolek.

Promluvil do mikrofonu na tyčince před ústy: „UAV tři devět sedm volá texaské centrum.“

„Mluvte, tři devět sedmičko,“ ozvalo se okamžitě.

„Zbrojní systémy aktivovány.“

„Rozumím.“

Shales se opřel v křesílku a do mysli se mu vklínila další myšlenka. Metzger mu řekl, že se někdo „vrtá“ v Morenově operaci. Shales se ho zeptal na podrobnosti, ale šéf se jen ledabyle usmál a prohlásil, že je to pouhá formalita. Všechno už se prý zařizuje. Jeho lidé podnikají příslušná opatření. Není třeba se obávat. Shalese to však neuspokojilo. Jakýkoliv Metzgerův úsměv vzbuzoval podezření.

Barry Shales v tu chvíli pocítil nával stejného spalujícího vzteku, o němž věděl – o němž všichni v NZOS věděli – že je ředitelovým prokletím. Kdo se v té záležitosti vrtá? Policie, Kongres, FBI?

A nakonec přišla největší jobovka: Metzger Shalesovi oznámil, že by i on měl podniknout jistá opatření.

„Jaká třeba?“

„Prostě měj na paměti, že bude lepší, když se zachová co nejméně těch… totiž, ‚důkaz‘ je příliš silný výraz. Ale rozumíme si.“

A Shales se v tu chvíli rozhodl, že nebude mazat data z telefonu, který mu poskytli na jméno Don Bruns. Veškeré informace – včetně e-mailů a textových zpráv Metzgerovi a od Metzgera – byly šifrované, ale Shales přesto usoudil, že by bylo moudré, kdyby důkazy nezmizely. Kromě toho si vytiskl desítky dokumentů a propašoval je z NZOS.

Pojistka.

A sama skutečnost, že cítil nutkání tyto preventivní kroky udělat, mu vnukla další myšlenku: Zatraceně, možná přišel čas z téhle šílené branže odejít. Shalesovi bylo devětatřicet, měl diplom z letecké vojenské akademie a doktorandský titul ze strojírenství a politologie. Mohl by jít kamkoliv.

Anebo ne?

S takovým životopisem?

A představa, že už nepomáhá bránit vlast, byla navíc téměř nesnesitelná.

Jak ale pomáhám své zemi, když nedopatřením zabiju slavného novináře a tvrdě pracujícího osobního strážce, a to v rámci mise, jejímž cílem je atentát na otravného, ale veskrze nevinného žvanila? A co…

„Texaské centrum volá tři devět sedm.“

Barry Shales byl rázem v pohotovosti, jako když se sepne spínač. „Tři devět sedm slyší.“

„Jste deset minut od cíle.“

Centrum řízení operací nedaleko od Fort Hoodu přesně vědělo, kde se jeho dron nachází.

„Rozumím.“

„Vizuální podmínky?“

Pohled na monitor vpravo. „Lehký opar, ale jinak velmi dobré.“

„Pro vaši informaci, tři devět sedmičko: naše kontakty v terénu hlásí, že cíl úkolu se nachází osamocený v předmětné budově. Jedinec, který před hodinou dorazil, už odešel.“

Cíl úkolu…

„Rozumím, texaské centrum. Přebírám pilotáž,“ řekl Shales a odpojil autopilota. „Blížím se do vzdušného prostoru Lucio Blanco International.“

Letiště v Reynose.

„Spřátelené ŘLP bylo informováno o vaší letové trase.“

„Rozumím. Klesám na šest set metrů. MAD zapojeny.“

Motorové audiodeflektory snižovaly hlučnost motoru bezpilotního letadla zhruba na desetinu původní hodnoty. Daly se použít jen na krátkou dobu, protože se při jejich zapojení přehřívaly motory a docházelo ke ztrátě výkonu, což mohlo být za nepříznivého počasí nebezpečné. Nyní však byla průzračná obloha a panovalo prakticky bezvětří.

Během následujících pěti minut navedl Shales drona na výšku asi čtyři sta padesát metrů a zastavil ho necelý kilometr před domem, ve kterém Barani Rashid momentálně plánoval, nebo už dokonce konstruoval svou bombu.

„Mód nulové rychlosti.“

Pohrál si s joystickem a nasměroval na cílový dům laser. „Potvrďte souřadnice.“

Jím nadiktované údaje o zeměpisné šířce a délce se porovnaly se souřadnicemi cílového domu, které již byly obsažené v databázi NZOS – jen pro jistotu.

„Texaské centrum volá tři devět sedm, geo odpovídá. Cíl potvrzen. Jaké je vaše PIN?“

Shales odříkal deset cifer svého osobního identifikačního čísla, čímž se ověřilo, že je skutečně tím, kým má být, a že je oprávněn k odpálení rakety na cíl.

„Identifikace pozitivní, tři devět sedm. Povoluje se svržení nákladu.“

„Rozumím. Tři devět sedm konec.“

Sejmul kryt z páčky, jíž se aktivovala raketa Hellfire, a přepnul ji.

Upřeně se zadíval na obraz cílového domu. Odpalovací tlačítko ještě stále nestiskl.

Prohlédl si okna, dveře, komín, jazyky prachu na chodníku, kaktus. Hledal nějaké znamení. Hledal důvod, proč by ten smrtící náklad neměl vypustit.

„Rozuměl jste, tři devět sedm? Svržení nákladu povoleno.“

„Potvrzuji, texaské centrum. Tři devět sedm konec.“

Zhluboka se nadechl.

Pomyslel si: Moreno…

A sejmul druhý kryt, tentokrát nad tlačítkem, jímž se raketa odpalovala. Natáhl ruku a stiskl ho.

Žádný zvuk nebylo slyšet, jen obraz na monitoru se lehce rozhoupal, jak z bezpilotního letounu vyletěla padesátikilogramová raketa. Zelená kontrolka potvrdila vypuštění. Druhá kontrolka zážeh.

„Náklad vypuštěn, texaské centrum.“

„Rozumím.“ Nejjalovější možný tón.

Teď už Shales neměl na práci nic jiného než se dívat, jak dům mizí v záblesku plamenů a oblaku kouře. Otočil se k monitoru.

A na něm uviděl, jak se zadní dveře domu otevírají a na dvůr mezi domem a garáží vycházejí dva lidé. Jedním z nich byl Rashid. A druhým nějaký dospívající chlapec. Krátce mezi sebou něco prohodili a začali kopat do fotbalového míče.

70. kapitola

Barry Shales ucítil šok, který byl silný jako fyzický úder.

Ulomil si nehet, jak silně bodal palcem do červeného knoflíku uprostřed panelu s ovládáním zbraní, který byl označený prostým nápisem STOP.

Zmíněným tlačítkem se do hlavice v raketě Hellfire vyslal deaktivující signál. I zneškodněná raketa však představovala smrtící masu kovu a pohonných hmot, která se s nedokonalou přesností řítila téměř patnáctisetkilometrovou rychlostí na dům. I kdyby nálož nakrásně nevybuchla, mohla bomba snadno zabít v domě všechno živé.

Shales přepnul dron na režim autopilota a naopak vypnul automatické navádění rakety. Smrtící projektil Hellfire nyní ovládal sám pomocí malé kuličky na zbrojním panelu.

V nose rakety, nedaleko od vysoce explozivní hlavice, byla umístěna kamera, ale při této rychlosti a takto nízkém rozlišení čočky se Hellfire nedal ovládat příliš přesně. Shales se musel spoléhat na radar umístěný v dronu a na informace mexického řízení letového provozu, aby smrtící válec navedl co nejdál od cílového domu.

Pohlédl na monitor napravo – na výstup z kamery bezpilotního letounu, která byla stále namířená na oba fotbalisty. Všiml si, že se Rashid v jednom okamžiku zarazil a podíval se na oblohu. Přimhouřil oči. Možná něco zaslechl, možná zachytil záblesk světla.

Teenager, který se právě chystal kopnout do zaprášeného míče, se také zarazil a obezřetně si Araba prohlížel.

Vtom se za nimi objevila malá holčička a postavila se do dveří. Barry Shales viděl, že se usmívá.

„Texaské centrum volá tři devět sedm. Zaznamenali jsme odchylku v dráze nákladu. Prosím, informujte.“

Shales si rozkazu nevšímal a soustředil se na to, aby navedl raketu, téměř dvakrát rychlejší než kterýkoliv proudový letoun, co nejdál od obydlených oblastí v cílové zóně. Nebylo to snadné. Tato část Reynosy nebyla tak hustě osídlená jako východní čtvrti, ale přesto se tu nacházela spousta domů, firem a silničního ruchu. Radar navíc zřetelně zachycoval letadla v okolí, jimž se Shales snadno dokázal vyhnout, ale neprozrazoval již, co se nachází na zemi – tedy tam, kam Shales potřeboval raketu navést. A bylo tu i další nebezpečí: v raketě zakrátko dojde palivo a stane se zcela neovladatelnou.

„Tři devět sedm? Slyšíte mě?“

A pak obraz na malém monitoru zobrazujícím signál z kamery umístěné v nose rakety zbělal, neboť projektil vletěl do oblačnosti. Hellfire letěl naslepo.

„Prokristapána…“

Kteréžto slovo se Barrymu Shalesovi, jenž každou neděli chodil s manželkou a malými syny do kostela, nevypouštělo z úst lehko.

„Tři devět sedm, tady je texaské centrum. Prosím, informujte.“

Informuji tě, že máš jít do prdele, pomyslel si Shales vztekle.

Oblačnost se na chvíli rozestoupila a on viděl, že raketa letí přímo na obytnou zástavbu.

Ne, ne…

Škubnutí ovládací kuličkou změnilo kurz dále na západ.

Oblačnost znovu zhoustla.

Letmý pohled na radar. Terén byl zmapovaný, ale nebyl to satelitní snímek, spíš tradiční mapa, která neposkytovala žádné informace o tom, co se nachází na zemi před raketou.

Zbývalo pouhých pár vteřin do chvíle, kdy se v raketě spálí veškeré palivo a smrtící tubus se zřítí k zemi. Jenže kam? Do dětského pokojíčku, na nemocnici, na kancelářskou budovu plnou lidí?

Vtom dostal Shales nápad. Na okamžik pustil ovládací kuličku rakety a bleskurychle vyťukal na počítačové klávesnici před sebou pár znaků.

Na informačním monitoru v levém horním rohu se otevřel internetový prohlížeč Firefox. Bylo to zcela proti předpisům. V PKS panoval zákaz připojovat se během operace bezpilotního letounu k internetu pomocí komerčního prohlížeče. Shalese však jiné řešení nenapadlo. Střelhbitě otevřel aplikaci Google Maps a klikl na leteckou mapu. Na monitoru se objevil výsek města Reynosa a okolí: domy, zatravněné plochy, silnice, obchody.

Shales chvíli těkal očima mezi radarovým panelem a mapou, porovnával silnice a další charakteristická místa a snažil se odhadnout polohu rakety.

Kristepane! Hellfire se nacházel přímo nad další obytnou čtvrtí severozápadně od Reynosy. Podle Google Maps se však na západě rozprostírala velká liduprázdná oblast tvořená jen béžovou a žlutou pouští.

„UAV tři…“

Shales si strhl z hlavy sluchátka a zahodil je.

Pravá ruka se vrátila na ovládací kuličku.

Jemně, jemně – přestřelit se dá raz dva.

Přesunul pohled z radaru na Google Maps a viděl, že dráha rakety konečně míří stranou od domů. Zanedlouho už poletí úplně na západ – tam, kde letecká mapa slibovala prázdnotu. Kamera umístěná v raketě bohužel dál snímala jen opar.

A pak už začaly výška i rychlost prudce klesat. Došlo palivo. Shales toho víc dělat nemohl: ztratil kontrolu nad raketou. Zaklonil se, otřel si dlaně do kalhot a upřeně se zahleděl na monitor s videovýstupem z kamery instalované ve špičce rakety. Viděl pouze oblačnost.

Indikátor výšky ukazoval 450 metrů.

200.

180…

Co uvidí, než se raketa Hellfire zřítí k zemi? Prázdnou poušť? Autobus s dětmi na školním výletě? Anebo zemědělce, kteří budou s hrůzou zírat, co to na ně padá?

Vtom se oblačnost rozestoupila a Shales náhle zřetelně viděl, kam má raketa namířeno.

Jakkoliv hlasitý a efektní musel být dopad rakety vzdálené dva tisíce devět set kilometrů odtud, v pokoji smrti NZOS měl podobu fádní a naprosto tiché změny obrazu: z nehostinné pustiny plné písku a nízkého porostu v nicotné černobílé blikání, jako když v televizi při bouřce vypadne signál.

Shales se znovu předklonil k pultu pro ovládání drona a vypnul autopilota. Pohlédl na monitor s výstupem z kamery, která stále zabírala nádvoří mezi domem a garáží. Děti tam ještě byly: chlapec, pravděpodobně bratr, jemně přikopával holčičce míč a ta se za ním hnala jako zarputilý teriér. Ve dveřích teď stála jakási žena a s vážným výrazem oba sledovala.

„Prokristapána,“ zopakoval Shales a vůbec se nezabýval otázkou, co je to za lidi nebo jak se ocitli v domě, když je „neprůstřelné“ zpravodajské informace ubezpečovaly, že se v budově nachází pouze terorista.

Zmenšil přiblížení kamery.

Dveře garáže byly otevřené. Rashid byl pryč. Nic jiného se samozřejmě nedalo čekat. Ty ostražité oči před chvílí Shalesovi prozradily, že terorista tuší, co se děje.

Barry Shales sebral sluchátka a opět si je nasadil na hlavu. Připojil konektor.

„…te mě, tři devět sedm?“

„Tři devět sedm volá texaské centrum,“ prohlásil úsečně. „Mise zrušena z rozhodnutí operátora. Vracím se na základnu.“

71. kapitola

„Nechcete trochu skotské?“ zeptal se Rhyme ze středu salonu, z místa nedaleko od srovnávacího mikroskopu. „Myslím, že by vám trocha přišla k duhu.“

Nance Laurelová zvedla hlavu od svého stolu v rohu místnosti, kde si právě balila spisy, a zamračila se na Rhyma tak silně, že jedna vráska pronikla i nánosem líčidla. Rhyme vytušil, že teď přijde přednáška o tom, jak je neprofesionální požívat v pracovní době alkohol.

Jenže státní zástupkyně se místo toho zeptala: „Ze které palírny?“

„Glenmorangie,“ odvětil Rhyme. „Mám dvanáctiletou nebo osmnáctiletou.“

„A nemáte něco rašelinnějšího?“ zeptala se Laurelová k ještě většímu kriminalistově překvapení. Také Sachsová byla překvapená a podle slabého úsměvu na tváři i pobavená.

„Ne. Zkuste tuhle, uvidíte, že vám bude chutnat.“

„Tak dobrá. Prosím tu osmnáctku. Přirozeně. S kapkou vody.“

Rhyme uchopil láhev a nemotorně nalil trochu whisky do sklenice. Vodu si Laurelová dolila sama; Rhymova bionická ruka na to nebyla dost jemná. „Co ty, Sachsová?“ zeptal se.

„Ne, díky. Já si dám něco jiného.“ Sachsová právě organizovala důkazní sáčky a boxy, které se musely pečlivě katalogizovat a archivovat i v případech, kdy se obžaloba sesypala jako domeček z karet.

„A vy, Thome a Mele?“

Technik prohlásil, že mu stačí káva. Rovněž Thom whisky odmítl. V poslední době si sice oblíbil bourbonové koktejly Manhattan, ale jak vysvětlil Rhymovi, míchané nápoje by si měl člověk vychutnávat jen o víkendech, kdy se na obzoru nerýsuje práce.

Nyní otevřel ledničku, v níž často skladovali vzorky krve a tkáně, vytáhl z ní láhev francouzského chardonnay a zvedl ji směrem k Sachsové. „Čteš mi myšlenky,“ řekla Amélie.

Ošetřovatel otevřel víno a nalil jí sklenici.

Rhyme upil trochu provoněné whisky. „Dobrá, ne?“

„To tedy ano,“ souhlasila Laurelová.

Kriminalista si znovu přečetl dopis, v němž se Moreno zřekl amerického občanství. Měl stejnou zlost jako Laurelová, že jejich případ zhatil takový technický detail.

„On tuhle zemi nenáviděl tak hodně,“ žasl Pulaski, „že se vzdal jejího občanství?“

„Vypadá to tak,“ přitakala Laurelová.

„Hlavy vzhůru, chlapci a děvčata,“ zašvitořil Rhyme a znovu se napil whisky. „Vyhráli první kolo. Případně první směnu – je mi fuk, kterou otřepanou frázi nebo klišé na to chcete použít. Ale my přece pořád máme pachatele. Konkrétně pachatele šestnáct-pět, který stojí za výbuchem improvizované nálože v kavárně Java Hut a za vraždou Lydie Fosterové. Tohle jsou závažné trestné činy. A Lon Sellitto je přidělí nám.“

„Jenže můj případ už to nebude,“ prohlásila Nance Laurelová. „Dostala jsem příkaz vrátit se ke své práci.“

„To je přece nesmysl,“ vyhrkl Ron Pulaski s takovou vehementností, že překvapila i Rhyma. „Moreno je pořád tím, čím byl, když ho zastřelili – nevinnou obětí. Co na tom, jestli v té době nebyl americkým občanem?“

„Nesmysl to je, Rone,“ řekla Laurelová spíš odevzdaně než rozezleně. „To máte naprostou pravdu.“

Dopila whisky, přistoupila k Rhymovi a podala mu ruku. „Bylo mi ctí s vámi pracovat.“

„Určitě zase někdy budeme.“

Laurelová nasadila slabý úsměv, ale neskonalý smutek v jejím výrazu Rhymovi prozradil, že státní zástupkyně pokládá svou kariéru za ukončenou.

Sachsová se k ní otočila. „Poslyšte, nechcete si někdy zajít někam na večeři? Můžeme prodrbat vládu.“ Ztlumila hlas a dodala šeptem, který slyšel i Rhyme: „A případně prodrbat i chlapy.“

„To bych ráda. Ano.“

Vyměnily si telefonní čísla, přičemž Sachsová své nové číslo ještě neznala zpaměti a musela si ho ověřit v telefonu; za posledních pár dní vystřídala šest přístrojů s předplacenou kartou.

Státní zástupkyně si pak pečlivě setřídila spisy pomocí kancelářských spon a nalepovacích lístečků označujících jednotlivé kategorie. „Nechám vám poslat kopie pro váš případ pachatele šestnáct-pět.“

Uchopila do jedné ruky kufřík, do druhé brašnu na spisy, naposledy se rozhlédla po místnosti a bez dalšího slova vypochodovala ven. Její podpatky klapaly na dřevě a pak i na mramoru v chodbě. A pak už byla pryč.

72. kapitola

Jacob Swann dospěl s jistou lítostí k závěru, že nebude moci znásilnit Nance Laurelovou, než ji zabije.

Totiž, on by ji znásilnit mohl. A svým způsobem si to i přál. Jenže by to nebylo moudré, takhle to myslel. Sexuální napadení zanechává příliš mnoho stop. A minimalizace stop po vraždě je už i tak nesmírně obtížná – člověk musí neustále dbát na to, aby nějaký přičinlivý ohledávač nenašel na místě činu pot, slzy, sliny, vlasy, chlupy nebo některé ze statisíců kožních buněk, které z nás dennodenně odpadávají.

Nemluvě o otiscích prstů uvnitř latexových rukavic nebo na kůži.

On potřebuje jiné řešení.

Swann právě seděl v jedné restauraci na Henry Street, přímo naproti brooklynskému bytu státní zástupkyně. Stačilo přejít přes ulici a vystoupat tři patra. Popíjel velmi hořkosladkou kubánskou kávu a po očku sledoval příbytek Nance Laurelové. V domě nemají dveřníka, všiml si. To je dobře.

Swann dospěl k závěru, že tuto vraždu bude moci snadno zakamuflovat. Kromě toho, že státní zástupkyně stíhala americké vlastence za likvidování ničemných zrádců, totiž poslala do vězení také hezkou řádku násilníků. Swann se díval na její bilanci usvědčení – mimochodem velmi působivou – a zjistil, že mezi lidmi, které poslala do vězení, figurují také desítky několikanásobných sexuálních delikventů a ohmatávačů. Jeden z těchto podezřelých by se snadno mohl rozhodnout, že se žalobkyni po svém propuštění pomstí. Případně by to za něj mohl udělat příbuzný.

Laurelovou tak dostihne její vlastní minulost.

Jistě, Swanna z ústředí informovali, že vyšetřování Morenovy smrti skončilo. To ovšem neznamenalo, že by případ nemohl opět vyplavat na povrch. Laurelová byla přesně typem člověka, který po odchodu ze státní služby začne psát dopisy, novinové články nebo blogy o tom, co se stalo – o NZOS a o programu atentátů na vybrané osoby.

Bude lepší, když prostě zmizí ze scény. Koneckonců Swann odpálil tu bombu v Malé Itálii, ubodal tu tlumočnici a zabil toho řidiče limuzíny. Kdyby nic jiného, mohl by někdo Laurelovou povolat, ať se ujme vyšetřování těchto trestných činů. Swann ji zkrátka potřeboval mrtvou a veškeré její spisy zničené.

Začal fantazírovat – nikoliv o sexu, nýbrž o napodobení sexuálního útoku, na který pohlížel jako na recept. Plánování, příprava, provedení. Vloupá se do jejího bytu, omráčí ji ranou do hlavy (samozřejmě ne do hrdla, protože to by si mohl dát někdo dohromady s paní Lydií Fosterovou), strhá z ní šaty, postará se o to, aby měla na prsou a na slabinách několik hezkých podlitin (ovšem žádné kousance, přestože to Swanna hodně lákalo: zase ta otravná DNA). A pak ji ubije k smrti a pronikne do ní cizorodým předmětem.

Neměl už čas navštívit sexshop s kabinkami nebo pornokino, aby tam nabral špetku něčí DNA a vetřel ji do Laurelové. Z popelnice za jedním domem nedaleko odtud však ukradl potřísněné a roztrhané slipy, které podle velikosti a stylu patřily nějakému výrostkovi. Odebral z látky pár vláken, která hodlal zasunout Laurelové pod nehty v naději, že zmíněný výrostek někdy v posledních dnech masturboval. Což bylo pravděpodobné.

Tyhle důkazy budou stačit.

Smočil jazyk v kávě a vychutnal si intenzivní pocit v ústech. Je mýtus, že člověk vnímá různé chuti různými částmi jazyka: slanost, kyselost, sladkost a hořkost. Upil další doušek. Jacob Swann někdy používal kávu i při vaření – jednou připravil k vepřovému mexickou omáčku mole, která obsahovala osmdesát procent kakaa a espressa. Byl v pokušení přihlásit recept do soutěže, ale pak usoudil, že by nebylo dobré, kdyby se příliš objevoval na veřejnosti.

Právě když si v duchu znovu rekapituloval plán pro Nance Laurelovou, spatřil dotyčnou ženu naživo.

Vynořila se zpoza rohu na protější straně ulice. Na sobě měla tmavě modrý kostým a bílou halenku. V malých buclatých rukou nesla staromódní kufřík, hnědý a otlučený, a velkou brašnu na spisy. Swann přemýšlel, jestli je to dárek od jejího otce nebo od matky, kteří – jak se dozvěděl – byli rovněž právníci, ačkoliv se na rozdíl od své dcery pohybovali na nejnižších příčkách této profese. Matka byla veřejná obhájkyně. Otec chudinský advokát.

Dělají dobré skutky, pomáhají společnosti, pomyslel si Swann. Stejně jako jejich podsaditá dceruška.

Laurelová kráčela se sklopenýma očima a ohýbala se pod tíhou spisů v brašně. Ačkoliv její obličej obvykle býval neproniknutelnou maskou, nyní se i v něm zračil drobný náznak deprese, jako když je chuť petrželky v polévce jen naznačená, ale ne plně rozvinutá. Na rozdíl od smělého koriandru.

Důvodem její zasmušilé nálady byl nepochybně potopený Morenův případ. Swannovi bylo státní zástupkyně téměř líto. Tohle usvědčení mělo být klenotem v její šperkovnici, jenže teď měla zase posílat Josého, Shariqa, Billyho a Roye do vězení za crack, znásilnění a zbraně.

Já to nebyl. Fakt ne. To teda nevím. Vůbec nevím, kde se tam vzaly, vážně…

Až na to, že ve skutečnosti už žádné takové případy řešit nebude.

Po dnešním večeru už nebude dělat vůbec nic. Bude studená a nehybná jako flák hovězího předkýtí.

Nance Laurelová našla klíče od vchodu, odemkla si a vstoupila dovnitř.

Swann jí dá deset až patnáct minut. Dost času na to, aby se trochu uvolnila.

Zvedl si malý tlustý šálek k nosu, nasál vůni a znovu se napil teplého nápoje.

73. kapitola

„Tak co uděláme s naším posledním Mohykánem?“ zeptal se Lincoln Rhyme nepřítomně.

Krach vyšetřování kvůli Morenově občanství sice vyřadil ze hry Nance Laurelovou, ale jeho loveckou vášeň pouze zesílil. „Je mi jedno, co chtějí v Albany, Sachsová, ale já chci našeho pachatele. Šestnáct-pětka je příliš nebezpečný, než aby dál běhal po svobodě. Takže co o něm víme?“ Znovu si prohlédl důkazní tabule. „Víme, že zhruba v době střelby pobýval na Bahamách. Víme, že zabil studentku a prostitutku Annette Bodelovou. Víme, že odpálil bombu, aby zničil stopy vedoucí k informátorovi. Víme, že zavraždil Lydii Fosterovou. Víme, že ve městě sledoval naši Sachsovou. Co z toho můžeme vyvodit…? Sachsová!“

„Co je?“

„Ten druhý řidič limuzíny – ten, kterého Moreno obvykle používal. Spojila ses s ním někdy?“

„Ne. Nezavolal nám zpátky.“

Což se stávalo často, když policie někomu zavolala a požádala ho, aby se ozval.

Obvykle to bylo kvůli neochotě nechat se do něčeho zaplést.

Někdy však pro to existovaly jiné důvody.

Sachsová zkusila řidiči zavolat ještě jednou a pak zavrtěla hlavou. Následoval další telefonát – Rhyme předpokládal, že do firmy Elite Limousines. Sachsová se zeptala, jestli už se jim jejich zaměstnanec ozval, chvíli si něco upřesňovala a pak zavěsila.

„Odjel na pohřeb nějakého příbuzného a pak už se jim neozval.“

„Nevěř tomu. Možná budeme mít třetí oběť našeho pachatele. Zjisti, kde bydlí, Pulaski, a pošli tam hlídku z nejbližšího rajonu, ať se podívá, jak to tam vypadá.“

Mladý policista vytáhl mobil a zatelefonoval na dispečink.

Rhyme chvíli jezdil před tabulemi sem a tam. Napadlo ho, že nikdy neměl takový případ – případ, v němž by byly důkazy tak útržkovité a roztroušené.

Střípky, drobty, pozorování, změny směru o 180 stupňů…

Nic víc.

Zatraceně.

Rhyme otočil vozík k polici s láhvemi whisky. Sebral glenmorangie a nemotorně si nalil dalšího frťana. Položil na sklenici víčko se slámkou a napil se.

„Co to děláš?“ zeptal se Thom od dveří.

„Co dělám, co dělám… To je mi otázka. Použití zájmena ‚co‘ obvykle uvozuje větu, jíž tazatel dává najevo, že si určitou situaci neumí sám vysvětlit.“ Rhyme si lokl pořádně. „Myslím, že jsi zbytečně vyčerpal legitimní větu, Thome. Je přece naprosto zřejmé, co dělám.“

„Už jsi měl dneska dost.“

„Tak toto je věta oznamovací, která dává mnohem větší smysl. Je platná. Nesouhlasím s ní, ale je logicky platná.“

„Lincolne!“ Thom vyrazil kupředu.

Rhyme ho zpražil pohledem. „Ať tě ani nenapadne mě…“

„Počkejte,“ řekla Sachsová.

Rhyme předpokládal, že se jeho partnerka postaví v alkoholové rozepři na Thomovu stranu, ale když se na vozíku otočil, viděl, že se Amélie nedívá na něj ani na ošetřovatele, nýbrž na důkazní tabule. Vykročila kupředu a Rhyme si všiml, že nekulhá ani nekřiví tvář bolestí. Její chůze byla čilá a vyvážená. A její oči přimhouřené. Byl v nich výraz dravce. V takových chvílích vypadala Sachsová děsivě a z Rhymova pohledu i nesmírně přitažlivě.

Odložil whisky. Její oči se upíraly na tabule a projížděly je jako radar. Že by mu unikla nějaká fakta? Že by z nich Amélie vydedukovala něco, co ho vůbec nenapadlo? „Vidíš něco o našem pachateli?“

„Ne, Rhyme,“ zašeptala Sachsová. „Jde o něco jiného. O něco úplně jiného.“

74. kapitola

Nancyann Olivia Laurelová seděla na gauči ve svém bytě v Brooklyn Heights. Modré čalounění, které už před mnoha lety dohladka ošoupali členové její rodiny a jejich přátelé, zakrýval přehoz z prodejny JCPenney.

Věci po předcích. Byla jich tu spousta. Laurelové náhle vytanula před očima vzpomínka, jak její otec potajmu lovil v záhybech pohovky mince, které vypadly z kapes návštěvám. Nance bylo tehdy zhruba osm let, a když nečekaně vstoupila do pokoje, obrátil to otec celé ve vtip a prohlásil, že je to taková hra.

Jenže to žádná hra nebyla a ona to věděla. Dokonce i děti se mohou stydět za rodiče.

V ústech stále cítila kouřem provoněnou skotskou, když se rozhlížela po bytě. Po svém bytě. Patřil jen jí. Měla rozjímavou náladu. Přestože – anebo možná protože – byl byt plný ošoupaných a recyklovaných předmětů, vyzařovala z něj zvláštní útulnost, dokonce i v tak žalostný den, jako byl dnešek. Laurelová tvrdě pracovala na tom, aby takový byl. Poslední malba na stěnách, které už nesly tolik vrstev, že nejstarší sahala do éry Teddyho Roosevelta, měla krémový odstín. Jako dekorace zvolila Nance hedvábné květinové aranžmá z výstavy řemeslných umění v Chelsea a podzimní věneček z farmářského trhu na Union Square, rovněž umělecký. Měla tu obrázky a skici, originály i reprodukce, jež bez výjimky zachycovaly výjevy, které ji osobně oslovovaly: koně, farmy, horské potůčky, zátiší. Nance netušila, proč ji tak přitahují. Vždy to však okamžitě poznala a pak je neváhala koupit, pokud jí to finanční možnosti dovolily. Na stěnách viselo i několik pestrobarevných tapiserií vyrobených z příze z alpaky. Před několika lety začala Nance také plést, jenže pak zjistila, že nemá čas a vlastně ani chuť dokončit šály pro neteře svých kamarádek.

Takže co teď? pomyslela si.

Co teď…

Konvice s čajem pískala. Pískala už dlouho. Pronikavě. Laurelová si to náhle uvědomila. Zamířila do malé kuchyňky a hodila pytlík s šípkovým čajem do hrnku – zvnějšku tmavě modrého, uvnitř bílého. Úplně jako můj kostým s halenkou, napadlo ji. Měla bych se převléknout.

Později.

Celou minutu zírala Laurelová na konvici. Stáhla plyn, ale nenalila vařící tekutinu do hrnku. Místo toho se vrátila na gauč.

Co teď?

Tohle byl nejhorší ze všech možných výsledků. Kdyby se jí podařilo usvědčit Metzgera a Barryho Shalese, změnilo by to celý její svět. Změnilo by jí to život. Vůbec se nedalo popsat, jak důležitý pro ni ten případ byl. Vzpomněla si, jak ji na právnické fakultě uchvacovaly příběhy velikánů amerického právního řádu – advokátů, prokurátorů a soudců. Clarence Darrow, William O. Douglas, Felix Frankfurter, Benjamin Cardozo, Earl Warren… a mnoho, mnoho dalších. Louis D. Brandeis například: na toho myslela často.

Federální ústava je zřejmě největším z lidských experimentů…

Neexistovala úžasnější věc než mašinerie spravedlnosti a ona zoufale chtěla být její součástí, zanechat vlastní stopu na americkém právu.

Největší hrdost na sebe cítila v den, kdy měla promoci. Vzpomínala si, jak se tehdy dívala do obecenstva. Její otec tam seděl sám. Bylo to proto, že její matka právě vystupovala před odvolacím soudem v Albany – nejvyšší opravnou institucí ve státě New York – a snažila se zvrátit usvědčení jednoho bezdomovce z vraždy.

Laurelová se cítila nevýslovně poctěna, že její matka tehdy na promoci nebyla.

A Morenův případ měl být jejím způsobem, jak dodat těmto obětem smysl. Budiž, a také si přitom udělat jméno. Amélie trefila hřebíček na hlavičku, když ji nařkla ze snahy dělat politickou kariéru. Ta ambice v Laurelové zůstala, přestože její jméno nakonec žádnou kandidátku neozdobilo.

Z tohoto hlediska by dokonce i prohra v procesu s Metzgerem byla v jistém směru úspěchem. Odhalila by totiž existenci pokoje smrti na NZOS. A to by mohlo stačit k tomu, aby byl program atentátů navždy uložen k ledu. Hladová média a ještě hladovější kongresmani by se pak na NZOS slétli jako vosy.

Ona by byla obětována, její kariéra by dozajista skončila, ale přinejmenším by dosáhla toho, že se pravda o Metzgerových zločinech dostala na veřejnost.

Jenže takhle? Když ji vlastní šéf odvolal z případu? Ne, tahle situace nemá jediné plus.

Předpokládala, že se informátor vypařil a žádné další oběti ve frontě už nehodlá identifikovat. Sorry, pane Rashide.

A co čeká do budoucna ji? Laurelová se té otázce zasmála. Vrátila se do kuchyně, tentokrát si už čaj opravdu uvařila a přihodila do něj dvě kostky cukru, neboť šípky jsou hodně kyselé. Takže budoucnost, jasně: nejprve období bez zaměstnání strávené u repríz Show Jerryho Seinfelda, ke kterým si ohřeje jednu – a pak i druhou, co na tom? – krabici něčeho dobrého z Lean Cuisine. K tomu vínko Kendall-Jackson – o sklenici víc, než je zdrávo. Šachy proti počítači, několik rozhovorů pro média a nakonec práce v nějaké velké wallstreetské firmě.

Laurelové se sevřelo srdce.

Vzpomněla si na Davida, což dělala často. Což dělala pořád. „Problém je, že mě pořád tlačíš do nějaké odpovědi, Nance. Dobrá, tak já ti teda odpovím. Vadí mi, že jseš taková fúrie. Rozumíš mi? S tím já žít nedokážu. Všechno chceš mít perfektní, všechno ťip ťop. Pořád někoho opravuješ, pořád na všem hledáš chyby… Hele, promiň. Nechtěl jsem to říct tak drsně. Vyprovokovalas mě.“

Vykašli se na něj.

Máš přece svoji kariéru.

Jenže teď už ji nemáš.

V polici na knihy – polovinu tvořily právnické svazky, polovinu romány a k tomu jedna kuchařka – stála fotografie, na které pózovala s Davidem. Oba se usmívali.

Pod fotkou pak ležela složená šachovnice s figurami uvnitř. Dřevěná, ne plastová.

Vyhoď ji, řekla si Laurelová v duchu.

Vyhodím.

Ale ještě ne.

No dobrá. To už by stačilo. Sebelítost byla vlastnost, kterou pozorovala u většiny deprivovaných sexuálních zvrhlíků a vrahů, a nehodlala dopustit, aby prosákla i do její duše. Stále máš ostatní případy. Pusť se do práce. Můžeš přece…

Na chodbě se ozval hluk.

Plesknutí, cvaknutí, slabé žuchnutí.

A pak nic.

Paní Parsonsová upustila nákupní tašku. Pan Lefkowitz se snaží vychovat toho svého pudla.

Upřeně se zadívala na televizor, pak na mikrovlnnou troubu a nakonec na ložnici.

Vytáhni si ten zatracený souhrn v případu Lid versus Gonzalez a začni ho upravovat.

Vtom zazvonil domovní zvonek a Laurelová leknutím vyskočila.

Odešla ke dveřím. „Kdo je tam?“

„Detektiv Flaherty, newyorská policie.“

Laurelová o něm nikdy neslyšela, ale stavy manhattanských policistů šly do tisíců. Nakoukla přes kukátko. Běloch, třicátník, štíhlý, v obleku. V ruce držel otevřený policejní průkaz, avšak Laurelová z něj viděla jen záblesk odznaku.

„Jak jste se dostal dovnitř?“ houkla přes dveře.

„Někdo zrovna vycházel. Zvonil jsem na vás, ale nikdo se mi neozval. Chtěl jsem vám nechat vzkaz, ale pak mě napadlo, že to přece jen zkusím.“

Takže ten zvonek dole je zase pokažený.

„Dobrá, okamžik.“ Odhákla řetízek, odsunula bezpečnostní závoru a začala otevírat dveře.

Teprve když muž vstupoval dovnitř, napadlo Nance Laurelovou, že mu asi měla říct, aby jí podstrčil policejní průkaz pode dveřmi, protože si ho chce pořádně prohlédnout.

Ale proč se s tím otravovat? pomyslela si vzápětí. Případ už přece skončil. Teď už pro nikoho žádnou hrozbou nejsem.

75. kapitola

Barry Shales nebyl nijak velký. Ostatní pro něj často používali výraz „udělaný“. A měl sedavé zaměstnání – hrbil se před panely plnými obrazovek, ruce držel na joysticích bezpilotních letadel a před sebou měl počítačovou klávesnici.

Ve volném čase však zvedal činky, protože ho to bavilo.

Běhal, protože ho to bavilo.

A jako bývalý kapitán letectva zastával ničím nepodložený názor, že čím víc člověka baví cvičení, tím lépe na ně jeho svaly reagují.

Takže když se prohnal kolem polekané Ruth, hlídacího psa přestrojeného za osobní asistentku, vřítil se do kanceláře Shreva Metzgera, napřáhl se a jednu mu ubalil, vychrtlý šéf se zapotácel a šel k zemi.

Ředitel NZOS padl na jedno koleno, rozhodil ruce, aby se něčeho zachytil, jenže narazil jen na spisy a shodil je při pádu ze stolu.

Shale vykročil kupředu, znovu se rozpřáhl, ale pak zaváhal. Jedna rána nakonec stačila na vybití vzteku, který se v něm hromadil od chvíle, kdy spatřil improvizovaný fotbalový mač odehrávající se na dvoře jednoho domu na špinavém mexickém předměstí mezi teroristou, jehož Shales dostal za úkol rozprášit na molekuly, a neznámým dospívajícím chlapcem.

Svěsil ruku zaťatou v pěst a ustoupil. Neměl však sebemenší chuť pomáhat Metzgerovi vstát, a tak si jen založil ruce na prsou a chladně přihlížel, jak si otřesený ředitel přikládá ruku na tvář, neohrabaně vstává a sbírá ze země spadlé spisy. Shales si všiml, že několik obálek je opatřeno výrazným razítkem utajení, které nikdy předtím neviděl, přestože sám disponoval bezpečnostní prověrkou na stupeň „stratosféricky tajné“.

A zároveň mu neuniklo, že se Metzger nestaral v první řadě o své zranění, nýbrž o zajištění tajných spisů.

„Barry… Barry.“ Ohlédl se za Shalese a zavrtěl hlavou. Šokovaná Ruth se za Shalesem vznášela téměř jako dron. Metzger se na ni usmál a ukázal na dveře. Osobní asistentka zaváhala, vyšla ven a zavřela je za sebou.

Šéfův úsměv se vytratil.

Shales došel k oknu a zhluboka přitom oddechoval. Pohlédl na parkoviště NZOS, kde stál falešný lodní kontejner Maersk. Pohled na pozemní kontrolní stanici, ze které před pár minutami jen zázrakem nezabil tři nevinné civilisty, v něm znovu rozdmýchal hněv.

Otočil se zpátky k Metzgerovi. Ředitel se však nekrčil, ani se o nic neprosil. Vlastně nereagoval nijak, fyzicky ani verbálně, pouze se znovu dotkl tváře a prohlédl si krvavou šmouhu na palci a ukazováčku.

„Věděls to?“ zeptal se Shales.

„O možných vedlejších ztrátách v Reynose? Ne.“ Jako ředitel NZOS sledoval Metzger útok v reálném čase. „Jistěže ne.“

„Já tu raketu odpálil, Shreve. Ten hellfire už letěl vzduchem! Co se ti v tu chvíli honilo hlavou? Chybělo deset vteřin a zavraždili jsme malého kluka, holčičku a ženu, která byla pravděpodobně jejich matkou. Kdo další byl ještě uvnitř, co?“

„Sám jsi viděl dokumentaci k RSSÚ. Sledovací program, který jsme na Rashida nasadili, byl naprosto neprůstřelný. Navíc jsme měli zprávy ze sledovaček DEA a mexických federálů – čtyřiadvacet hodin denně. Celý týden do domu nikdo nevstoupil ani z něj nevyšel. A kdo se někde zašije na sedm dní, Barry? Slyšels někdy o takovém případu? Já nikdy.“ Posadil se. „My nejsme Bůh, Barry. Děláme, co se dá. I moje koryto bylo v sázce, abys věděl. Kdyby zemřel ještě někdo další, s mou kariérou by byl amen. A s NZOS nejspíš taky.“

Shales měl kolem napnutých rtů mělké dolíčky a jeho chladný úsměv je nyní prohloubil. „Ty jsi šílený, viď, Shreve?“

Nemyslel to však ve smyslu „šílený vzteky“. Myslel to tak, že mžourající Metzger na situaci reaguje jako učiněný psychotik.

„Šílený?“

„Můžeš se zbláznit z toho, že jsem nesledoval Rashidovo auto. Že jsem se místo toho soustředil na raketu a navedl ji jinam.“

Chvíle ticha. „Takový scénář neměl autorizaci. Mířit na Rashidův vůz jsme neměli povoleno.“

„Vyser se na autorizaci. Myslíš si, že jsem měl nechat raketu raketou, zamířit znovu a vypustit druhý hellfire na Rashidovo auto.“

Metzgerovy oči prozrazovaly, že je to tak: že přesně to si ředitel NZOS přál.

„Barry, tohle je špinavá branže. Existují v ní vedlejší ztráty, existuje v ní palba na vlastní vojáky, existují v ní sebevraždy a taky v ní existují pitomé prachsprosté omyly. Lidi umírají, protože zadáme do počítače adresu Západní Main Street sto deset, zatímco úkol se nachází na Východní sto deset.“

„Zajímavý výraz pro lidskou bytost, viď? ‚Úkol‘.“

„Nech toho, prosím tě. Dělat si legraci z vládního žargonu je strašně laciné. Jenže je to ve skutečnosti vláda, kdo nás chrání před lidmi jako Rashid.“

„Tohle bude hezká replika pro kongresové slyšení, Shreve.“ Načež Shale začal pěnit: „Čarovals s důkazy pro Morenův RSSÚ, abys mohl zlikvidovat chlapa, který se ti nelíbil a nebyl pro tebe dost velký vlastenec!“

„Tak to vůbec nebylo!“ Metzger teď téměř vřískal a od úst mu létaly kapičky slin.

Shalese tento nekontrolovaný výbuch vzteku zarazil. Upřeně se na šéfa podíval, hrábl do kapsy, vytáhl identifikační kartu na šňůrce a hodil ji na stůl. „Děti, Shreve. Dneska jsem málem vyhodil do vzduchu dvě děti. Už toho mám dost. Odcházím.“

„Ne.“ Metzger se předklonil. „Nemůžeš odejít.“

„Proč ne?“

Shales čekal, že se jeho šéf vytasí s otázkou smluvních závazků nebo bezpečnosti státu.

Ředitel NZOS však řekl: „Protože jsi nejlepší, Barry. Nikdo nedokáže ovládat drona jako ty. Nikdo nedokáže střílet jako ty. Když jsem koncipoval program RSSÚ, věděl jsem, že ty jsi pro něj ten pravý.“

Shales si vzpomněl na jednoho křečovitě se usmívajícího prodejce aut, který ho opakovaně oslovoval křestním jménem, protože ho na škole pro křečovitě se usmívající prodejce aut zřejmě učili, že to potenciálního kupce unaví, takže pak přestane klást odpor.

Shales tehdy odjel bez auta, které si moc a moc přál.

„Smyslem toho projektu bylo eliminovat vedlejší ztráty!“ vykřikl nyní.

„Jenže nás nenapadl scénář, ve kterém se musí střílet skrz panoramatická okna! Mělo nás to napadnout. Jenže to nikomu nedošlo. Tobě to snad došlo? Spletli jsme se, no. Co víc chceš ode mě slyšet? Omlouvám se.“

„Mně? Možná by ses měl omluvit manželce a dětem Roberta Morena, rodině toho reportéra de la Ruy nebo rodině toho bodyguarda. Ti potřebují omluvu víc než já, nemyslíš, Shreve?“

Metzger přistrčil identifikační kartu zpátky Shalesovi. „Je to pro tebe těžké. Vezmi si pár dní volna.“

Shales se karty ani nedotkl. Otočil se na podpatku, otevřel dveře a vyšel z kanceláře. „Omlouvám se, jestli jsem vás rozrušil, Ruth.“

Asistentka na něj jen zírala.

O pět minut později už byl Shales za hlavní branou NZOS a kráčel vedlejší uličkou k hlavní ulici vedoucí v severojižním směru.

Jakmile se ocitl na chodníku, náhle si uvědomil, že se mu kráčí lehce a že doslova plane těžko popsatelným uspokojením.

Zavolá paní na hlídání a vezme dnes Margaret někam na večeři. A tam jí oznámí, že je ode dneška nezaměstnaný. Mohl by třeba…

Vedle něj kvílivě zastavil tmavý sedan. Ze dveří vyskákali dva muži a svižně vyrazili naproti němu.

Shales si chvíli kladl otázku, jestli na něj Shreve Metzger neposlal specialisty – jestli si narychlo nenechal schválit RSSÚ se jménem Barryho Shalese v kolonce „úkol“, aby ho eliminoval jako potenciální hrozbu svého drahocenného programu atentátů.

Muži, kteří se k němu blížili, však nevytáhli z pouzder beretty nebo sig-sauery s tlumičem. V jejich dlaních se sice leskl kov, to ano, jenže se leskl žlutě. Muži třímali zlaté odznaky Policejního sboru města New York.

„Barry Shales?“ zeptal se starší z nich.

„Já… Ano, já jsem Shales.“

„Já jsem detektiv Brickard. A toto je detektiv Samuels.“ Odznaky i legitimace zmizely. „Jste zatčen, pane.“

Shales se krátce a překvapeně zasmál. Omyl. Zřejmě se k nim ještě nedostalo, že vyšetřování skončilo. „Ne, to musí být nějaký omyl.“

„Prosím, otočte se a založte si ruce za záda.“

„Ale z čeho mě obviňujete?“

„Z vraždy.“

„Ne, ne, ten Morenův případ… byl přece zastaven.“

Detektivové se na sebe podívali. „O žádném Morenovi nic nevíme, pane,“ řekl Brickard. „Tak prosím. Ty ruce. Dělejte.“

76. kapitola

„Tohle se bude porotě prodávat těžko,“ poznamenal Lincoln Rhyme na adresu hypotézy, která stála v pozadí nového obvinění Metzgera a Shalese.

Nebyla to však jeho hypotéza, nýbrž hypotéza Amélie Sachsové. On se však do ní okamžitě zamiloval a byl hrdý na to, že ji Sachsová zformulovala. Lincoln Rhyme ve skrytu duše zbožňoval, když byli lidé – někteří lidé – bystřejší než on.

Sachsová pohlédla na svůj pípající telefon. „Textovka.“

„Od Nance?“

„Ne.“ Přesunula pohled od zvídavých očí Mela Coopera na Rona Pulaského a pak konečně na Rhyma. „Barry Shales je v cele předběžného zadržení. Nekladl odpor.“

Zatím tedy vše probíhalo podle její hypotézy, k níž ji přivedla jediná prostá položka na důkazních tabulích.

Oběť č. 2: Eduardo de la Rua

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran od skla rozstříšněného výstřelem, rozměry 3–4 mm na šířku, 2–3 cm na délku

– Doplňující informace: novinář, dělal rozhovor s Morenem. Narozen v Portoriku, bydlel v Argentině

– Foťák, digitální diktafon, zlaté pero a poznámky se ztratily

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: nové koření a pepřovou omáčku

Její logika byla o to geniálnější, oč byla prostší: lidé narození v Portoriku jsou občany Spojených států amerických.

Barry Shales tedy přece jen zabil 9. května při útoku v hotelu South Cove Inn Američana.

Šéf okresního státního zastupitelství coby přímý nadřízený Nance Laurelové se přitom rozhodl uložit případ k ledu pouze proto, že Moreno nebyl americký občan. De la Rua však americký občan byl. A i nezamýšlená smrt může za určitých okolností vést k obvinění jejího strůjce z vraždy.

„Přinejmenším,“ pokračovala Sachsová, „ho podle mě usvědčíme ze zabití. Shales neúmyslně zabil de la Ruu během snahy o úmyslné zastřelení Morena. Měl počítat s tím, že když vypálí tu ránu, může někdo jiný v pokoji utrpět smrtelné zranění.“

„Dobrá analýza, Amélie,“ ozval se v místnosti ženský hlas. „Nepřemýšlela jste někdy o studiu práv?“

Rhyme se otočil a viděl, jak salonem kráčí Nance Laurelová. V rukou si opět nesla kufřík a brašnu na spisy. Za ní vstoupil do místnosti detektiv, kterého požádali, aby pro ni zajel – Améliin přítel Bill Flaherty. Rhyme totiž pokládal za jistější, aby měla státní zástupkyně doprovod. Stále ho zneklidňovalo, že pachatel 16-5 zůstává na svobodě, a tím spíše nyní, kdy opět svitla naděje na obnovení Morenova případu.

Laurelová detektivovi poděkovala, ten přikývl, usmál se na Sachsovou s Rhymem a odešel z domu.

„Tak co?“ zeptal se Rhyme státní zástupkyně. „Co náš případ? Co si o něm myslíte? Z právního hlediska?“

„No,“ začala Laurelová, posadila se za stůl, vytáhla spisy a opět je začala pečlivě organizovat, „Barryho Shalese pravděpodobně usvědčíme z vraždy druhého stupně. Můžeme se opřít o příslušné ustanovení trestního zákona.“ Začala parafrázovat: „Vraždy druhého stupně se dopustí ten, kdo s úmyslem způsobit smrt jedné osoby způsobí smrt jiné osoby. Nicméně Amélie má pravdu, i zabití je rozhodně ve hře. Uděláme z něj doprovodný trestný čin, i když já osobně věřím, že dokážu porotu přesvědčit o vraždě.“

„Díky, že jste se vrátila,“ řekla Sachsová.

„Ne, to já děkuji vám všem, že jste zachránili náš případ.“ Rozhlédla se po místnosti.

Náš případ…

„S tou myšlenkou přišla Amélie,“ poznamenal Lon Sellitto.

„A mně tahle možnost úplně unikla,“ dodal Rhyme.

Sellitto vysvětlil, že se poté spojil s kapitánem Myersem a ten – s jistou zdráhavostí – souhlasil, že by měli vznést nová obvinění. Nesmělý souhlas vyjádřil i ministr spravedlnosti.

„A teď se musíme zamyslet nad tím, odkud za to vzít,“ prohlásila Laurelová a překvapila Rhyma tím, že si nejen rozepnula sako, ale dokonce si ho svlékla. Ta ženská se dokáže usmívat, dokáže pít whisky, dokáže se uvolnit. „Ale nejdřív bych od vás chtěla nějakou omáčku okolo. Co byl ten reportér zač?“

Ron Pulaski už měl všechno připravené. „Eduardo de la Rua, šestapadesát let,“ začal. „Ženatý. Nezávislý novinář a blogger. Narozen v Portoriku, držitel amerického pasu. Posledních deset let však bydlel v Buenos Aires. Loni získal ‚Premio a la Excelencia en el Periodismo‘, tedy ‚Cenu za zásluhy v oblasti žurnalistiky‘.“

„Ty umíš španělsky, zelenáči?“ přerušil ho Rhyme. „Nikdy mě nepřestaneš ohromovat. A máš i slušný přízvuk.“

„Nada.“

„Ha,“ nadhodil Sellitto.

Mladý policista pokračoval: „V poslední době psal de la Rua pro Diario Seminal Negocio de Argentina.“

„Argentinský týdenní žurnál,“ odvážil se Rhyme překladu.

„Skoro. Argentinský obchodní týdeník.“

„No jasně.“

„Psal seriál o amerických firmách a bankách, které zakládají pobočky v Latinské Americe. Morena naháněl několik měsíců, aby s ním na toto téma udělal rozhovor – zajímal ho Morenův opačný názor, totiž že by latinskoamerické země neměly pobízet americké firmy, aby v nich otevíraly pobočky. Moreno nakonec souhlasil a de la Rua přiletěl do Nassau. A dál už ten příběh známe.“

„Shales je ve vazbě,“ řekla Sachsová státní zástupkyni.

„Dobře,“ odpověděla Laurelová. „A jak si stojíme s důkazy?“

„Á, s důkazy,“ zasnil se Rhyme. „S důkazy. Stačí, abychom prokázali, že ta kulka rozbila sklo a že rozbité sklo způsobilo reportérovu smrt. Jsme blízko. Na kulce i na de la Ruově oblečení jsme našli stopy skla. I když bych byl raději, kdybychom měli i pár střepů, které přímo způsobily řezné rány a krvácení.“ Pohlédl na Laurelovou. „Poroty zbraně milují, viďte?“

„Jistě, Lincolne.“

„Co márnice na Bahamách?“ zeptala se Sachsová. „Patolog by měl ještě nějaké střepy mít, nemyslíte?“

„Doufejme. Lidi tam možná kradou rolexky a drahé sluneční brýle, ale řekl bych, že rozbité sklo nenechavým prstům unikne. Zavolám Mychalovi, ať zkusí něco sehnat. Může nám pár střepů poslat s místopřísežným prohlášením, že je patolog vytáhl z těla a že právě ony byly příčinou smrti. A dokonce by, safra, mohl přijet osobně a vypovídat u soudu.“

„To je skvělý nápad,“ řekl Thom. „Mohl by u nás chvíli zůstat, ať si všichni trochu užijeme.“

Rhyme si rozhořčeně povzdechl. „No jasně. Na společenský život máme přece spoustu času. Dokonce bych mu mohl dělat průvodce po New Yorku. Třeba na soše Svobody už jsem nebyl… nikdy. A rád bych, aby to tak zůstalo.“

Thom se zasmál, čímž Rhyma dopálil ještě víc.

Kriminalista poté otevřel v počítači pitevní fotografie a začal jimi listovat. „Nejlepší by byl střep z krční žíly, krční tepny nebo stehenní tepny,“ prohlásil zadumaně. „Tyhle by určitě byly smrtelné.“ První prohlídka fotografií však neodhalila, že by z bledé mrtvoly Eduarda de la Ruy nápadně trčely kusy skla.

„Ráno Mychalovi zavolám. Teď už je pozdě. Nechci ho rušit při tom jeho melouchaření.“

Rhyme mohl desátníkovi klidně zavolat hned, ale chtěl s ním mluvit o samotě. Ve skutečnosti totiž i on sám přemýšlel o tom, že někdy v blízké budoucnosti pozve Poitiera do New Yorku, a tohle by byla ideální záminka.

A také si s jistou ironií pomyslel, že má opravdu v plánu provést Poitiera po městě. Socha Svobody však na programu nebude.

77. kapitola

Jacob Swann přemýšlel, co se stalo.

Jeho plány s Nance Laurelovou přerušil příjezd neoznačeného policejního vozu před její byt v Brooklynu – právě ve chvíli, kdy se Swann chystal vstát, navštívit státní zástupkyni a rozehrát u ní v bytě svůj scénář pomsty.

Ten detektiv v civilu ji však z bytu rychle vyexpedoval – tak rychle, až bylo zjevné, že se děje něco vážného. Souviselo to s Morenovým případem, který už údajně žádným případem nebyl? Nebo šlo o něco jiného?

Swann seděl ve svém nissanu a vracel se domů. Odpověď na záhadu dorazila formou textové zprávy z ústředí. Sakra. Shreve Metzger mu napsal, že vyšetřování je opět v plném proudu, ale se zajímavou obměnou: Barry Shales byl zatčen za usmrcení nikoliv Roberta Morena, nýbrž Eduarda de la Ruy – reportéra, jenž dělal s Morenem rozhovor, když hotelovým oknem prolétla kulka a roztříštila ho na milion drobných střepů.

A protože měl de la Rua americké občanství – Hola, Puerto Rico! – byla slečna Nance Laurelová navrácena k případu.

Metzger zatím obviněn nebyl, ale nedalo se vyloučit, že se tak brzy stane, a to kvůli nejméně jednomu, ale spíš dvěma trestným činům; smyslem Shalesova zatčení totiž nebylo nic jiného než vyvinout na pilota tlak, aby jim předhodil šéfa.

Jak snadné je zabít někoho v zadržovací cele? přemýšlel Swann. Tušil, že to nic snadného nebude. Přinejmenším ne bez pomoci někoho zevnitř, což by bylo mimořádně drahé.

Metzger Swannovi napsal, že jeho služeb bude ještě zapotřebí. Má prý čekat na další instrukce. Zdálo se, že zítra bude perný den, ale protože dnes už bylo hodně hodin, Swann pochyboval, že ho některý z Metzgerových pokynů vyžene do terénu ještě dnes v noci.

Což bylo dobře.

Řezníček měl hlad a chuť na dobré víno. Na obzoru se rýsovala sklenička nebo dvě španělského Albariña a také trochu filé Véronique ze včerejška, pečlivě zabaleného a uloženého v mrazáku. Na světě neexistoval jediný šéfkuchař, dokonce ani mezi těmi, jejichž podniky se honosily třemi michelinskými hvězdami, který by opovrhoval zbytky z předešlého dne, ať už veřejně prohlašoval cokoliv.

ČÁST VI

Pátek 19. května

DÝM

78. kapitola

„Kapitáne Shalesi…“

„Z armády jsem odešel. Jsem teď civilista.“

Byl pátek, časná ranní hodina. Nance Laurelová a pilot dronu seděli ve vyšetřovně zadržovacího centra. Mimochodem na stejném patře, kde včera státní zástupkyně rozmlouvala s Amélií Sachsovou ve chvíli, kdy k nim přistoupil poskok z ministerstva zahraničí a úspěšně potopil vyšetřování Morenovy smrti.

„Dobrá, takže pane Shalesi, přečetli vám práva, je to tak?“ Laurelová postavila digitální diktafon na strupovitý stůl před nimi. Přemýšlela, kolik invektiv, lží, výmluv a proseb o smilování už tenhle otlučený elektronický špalíček slyšel. Tolik, že se to ani nedalo spočítat.

Shales nevzrušeně pohlédl na přístroj. „Ano.“

Laurelová si nebyla jistá, jak si má chování tohoto muže vykládat, interpretace jednání obviněných přitom představovala velmi důležitou součást její práce. Vybuchnou, zabejčí se, předhodí jí špetku užitečných informací, budou hledat vhodný okamžik, aby vyskočili ze židle a začali ji škrtit?

K tomu všemu čas od času docházelo.

„A jste srozuměn s tím, že můžete tento rozhovor v kterémkoliv okamžiku ukončit?“

„Ano.“

Přesto ho Shales neukončil a nebrečel o advokáta. Laurelová vycítila, že jistá část jeho osobnosti, jistá malá část jí chce všechno říct a ke všemu se přiznat – jenže právě tuto část jeho srdce bohužel obklopovaly velmi tlusté stěny.

A Laurelová si všimla i něčeho dalšího: ano, Shales byl cvičený zabiják, jenž se teoreticky ničím nelišil například od Jimmyho Bonittolla, který střelil Franku Carlsonovi kulku do hlavy, protože mu Carlson lezl do byznysu s alkoholem. V praxi se však zdálo, že mezi oběma muži přece jen existuje určitý rozdíl. Na rozdíl od Bonittolla měly Shalesovy modré oči patinu lítosti. Navíc to nebyla lítost z vědomí, že ho dopadli, ta je přítomna vždycky, nýbrž lítost pramenící z pochopení, že smrt Roberta Morena byla špatná.

„Chci vám vysvětlit, proč jsem tady,“ promluvila Laurelová klidně.

„Myslel jsem… že ten případ byl ukončen.“

„Případ úmrtí Roberta Morena byl skutečně odložen. Ale my vás teď viníme ze smrti Eduarda de la Ruy.“

„Toho reportéra.“

„Přesně tak.“

Shales pomalu zvedl a pak sklopil hlavu. Neřekl nic.

„V rámci Rozkazu ke splnění speciálního úkolu vydaného Národní zpravodajskou a operační službou jste dostal od Shreva Metzgera rozkaz zabít Roberta Morena.“

„Na tuto otázku nebudu odpovídat.“

Žádnou otázku jsem nepoložila, pomyslela si Laurelová a pokračovala: „Jelikož jste měl v úmyslu Morena zabít a také jste ho skutečně zabil, lze jakákoliv další doprovodná úmrtí – i když jste možná doufal, že se jim vyhnete – kvalifikovat jako vraždu.“

Shales otočil hlavu a zdálo se, že ho nesmírně zaujala špinavá skvrna na zdi. Její tvar připomínal Laurelové blesk.

A pak si to uvědomila: Kristepane, vždyť on vypadá úplně jako David! Stejná myšlenka ji napadla i ve chvíli, kdy spatřila Thoma, ošetřovatele Lincolna Rhyma. Jenže když se teď Shales zadíval na tu skvrnu, projel jí tělem elektrický šok: letec byl Davidovi mnohem, mnohem podobnější, vzhledem i výrazem.

Fúrie…

Řekl to ve vypjatém okamžiku.

Ale stejně…

David, její jediný opravdový milenec. Navždy.

Zhluboka se nadechla, uklidnila se a pokračovala: „Je vám známo, že Robert Moreno ve skutečnosti neplánoval útok na sídlo firmy American Petroleum Drilling and Refining v Miami? A že ty chemické látky, které dovezl na Bahamy, měly sloužit legitimním zemědělským a obchodním účelům, konkrétně na pomoc jeho Hnutí za lokální posílení?“

„Ani na tuto otázku nebudu odpovídat.“

„Shromáždili jsme data o vašich telefonátech, stanovili jsme, kde jste pobýval, na řízení letového provozu jsme získali informace o pohybu toho bezpilotního letounu, vyfotografovali jsme pozemní kontrolní stanici na parkovišti NZOS…“

„Rozhodl jsem se…“ Hlas se mu zadrhl. „Rozhodl jsem se neodpovídat.“ Nedokázal se jí podívat do očí.

Přesně jako David.

Hele, promiň. Nechtěl jsem to říct tak drsně. Vyprovokovalas mě…

Instinkt jí napověděl, že má ubrat páru. Okamžitě. Nasadila jemnější tón. „Chci s vámi spolupracovat, pane Shalesi. Můžu vám říkat Barry?“

„Snad jo.“

„Já jsem Nance. Ráda bych, abychom spolu něco vymysleli. Domníváme se, že i vy jste byl v tomto případu obětí. Že jste o Robertu Morenovi nedostal všechny informace, které jste při vydání RSSÚ pravděpodobně dostat měl.“

V jeho očích se cosi zamihotalo.

A ty oči byly navíc – do prdele práce – úplně stejně modré jako Davidovy.

„Dokonce je možné,“ kula železo dál, „že některé zpravodajské informace byly účelově zmanipulované tak, aby zesílily argumenty pro atentát na Morena. Co si o tom myslíte?“

„Zpravodajské informace se strašně těžko analyzují. Je to ožehavá záležitost.“

Aha, takže už žádná slepá subordinace. Nebylo o tom pochyb: Shales ví, že Metzger ty informace upravil, a pěkně ho to žere.

„To jistě ano. Ale v takovém případě s nimi lze rovněž snadno manipulovat. Je to tak?“

„No, možné to snad je.“ Shales teď byl ve tváři brunátný. Laurelová měla dojem, že žíly v jeho čelisti a na spáncích jsou vystouplejší než dřív.

Výborně.

Strach je dobrým nástrojem k přesvědčování.

A naděje bývá ještě lepší.

„No tak spolu zkusme něco vymyslet.“

Jeho ramena se však lehce zvedla a Laurelová odhadla míru jeho odporu. Stále byla docela vysoká.

Nance Laurelová hrávala s Davidem šachy. Byla to náplň jejich nedělního odpoledne: první partie po snídani a druhá…, druhá po tom, co často po snídani následovalo.

Laurelová tyhle partie zbožňovala. David byl o chlup lepší než ona. Což její nadšení ještě zvyšovalo.

Teď, pomyslela si. Teď je správná chvíle.

„Barry, v tom případu je v sázce velmi mnoho. Smrt Roberta Morena a dalších osob na Bahamách je jedna věc. Ale ta bomba v kavárně, ta vražda Lydie Fosterové, to jsou…“

„Cože?“

„Ta bomba, to vraždění svědků.“ Laurelová se zatvářila zmateně.

„Moment. O čem to mluvíte?“

Státní zástupkyně se odmlčela, pozorně si prohlédla pilotovu tvář a pak řekla: „Člověk, který se snaží sabotovat náš případ… říkáte mu ‚specialista‘, viďte? Tak ten člověk zabil jednu svědkyni na Bahamách a druhou tady v New Yorku. V jedné kavárně odpálil improvizované výbušné zařízení, aby zničil počítač s kompromitujícími důkazy, přičemž málem zabil půl tuctu lidí včetně jednoho detektiva newyorské policie. Copak nejste s těmito skutečnostmi obeznámen?“

„Ne…“

Střelec na b3. Šach.

„Ale ano,“ zamumlala Laurelová. „Ano.“

Shales se zadíval jinam a zašeptal: „Minimální kroky…“

Nance Laurelová nevěděla, co to znamená.

Věděla však, že jeho údiv není hraný. Barry Shales, růžolící muž s neskutečně starýma, až bolestně modrýma očima, neměl o pachateli 16-5 tušení. Nevěděl o něm vůbec nic. Shreve Metzger ho dokonale oklamal.

Pracuj na tom…

„Víte, Barry, máme nezvratné důkazy, že ten muž pobýval na Bahamách zhruba v době útoku toho vašeho bezpilotního letadla. Mysleli jsme si, že je to váš parťák.“

„Ne, já pracuji sám. NZOS mívá někdy v terénu informátory kvůli zpravodajským…“ Jeho hlas se vytratil.

„A ty informátory tam posílá Shreve Metzger.“

Nebyla to otázka.

„Někdy.“

„Takže je to on, kdo především manipuloval s důkazy. A kdo se snaží zastavit vyšetřování.“

„Máte nějaké jméno?“ dotázal se Shales.

„Ne, zatím je to pro nás ‚neznámý pachatel‘.“

„Povězte mi,“ zašeptal Shales, „kdo byla ta Lydia Fosterová, o které jste se zmínila?“

„Morenova tlumočnice tady v New Yorku. Náš pachatel ji zavraždil. V rámci eliminace svědků.“

„A ta bomba, to myslíte ten výbuch plynu, o kterém se onehdy mluvilo ve zprávách?“

„Ano, tak zněla oficiální verze. Ale byla to bomba. Cílem bylo zabít vyšetřovatele a zničit důkazy.“

Pilot uhnul pohledem. „Takže zemřeli dva lidé?“

„Oba byli předtím mučeni.“

Shales neřekl nic. Jeho oči sledovaly pěticentimetrový vryp ve stole.

„Barry, dva dny před Morenovým zastřelením jste telefonoval do hotelu South Cove Inn. Volal jste ze služebního telefonu registrovaného na Dona Brunse.“

Pokud byl Shales překvapen, nedal to na sobě ničím znát.

„Vím, proč jste tam volal,“ dodala Laurelová tiše. „Nebylo to proto, abyste si ověřil Morenovu rezervaci. Tu mohli snadno ověřit přímo místní informátoři CIA nebo NZOS. Vy jste se chtěl ujistit, že Moreno bude v tom pokoji sám. Že s ním nepřijedou i manželka s dětmi. Chtěl jste mít jistotu. Aby nevznikly vedlejší ztráty.“

Pilotovi se na okamžik zachvěl ret.

„A to mi říká,“ zašeptala Laurelová, „že jste o tom úkolu od prvopočátku pochyboval. Nepřál jste si, aby skončil, jak skončil.“ Upřeně se na něj zadívala. „Spolupracujte s námi, Barry.“

Během partie šachu nastává okamžik, tvrdil jí David, kdy je všechno až alarmujícím způsobem jasné. V tom okamžiku pochopíte, že strategie, kterou sebevědomě sledujete, je naprosto mylná a že váš soupeř hraje úplně jinou partii – že jeho protihra je plná nápaditosti a geniality a hravě překoná vaši strategii. Vaše prohra pak může nastat okamžitě, nebo až za deset dalších tahů, ale od té chvíle je nevyhnutelná.

„Soupeř ti to uvidí na očích,“ vysvětlil jí tehdy David. „Něco se změní. Víš, že jsi už prohrála, a tvoje oči prozradí soupeři, že si to uvědomuješ.“

A přesně to nyní Laurelová vnímala u Barryho Shalese.

Každou chvílí bouchne, říkala si v duchu. A dá mi Shreva Metzgera! Vraha, který využívá národní zpravodajskou službu k zabíjení kohokoliv, koho zabít chce.

Šach mat…

Pilot měl zrychlený dech. „Tak dobrá. Řekněte mi… Řekněte mi, jak by se to dalo udělat.“

„No, nejdřív bychom se mohli…“

Zabušení na dveře.

Laurelová sebou škubla.

V okně dveří stál muž v těsně padnoucím šedém obleku a věcně těkal očima mezi ní a Shalesem.

Ne, ne, ne…

Laurelová toho muže znala. Byl to jeden z nejhouževnatějších – a nejzáludnějších – advokátů ve městě. Čili jeden z nejlepších. Jenže tento muž vystupoval převážně u newyorského federálního soudu, kde hájil celostátně působící firmy se sídlem ve Washingtonu. Laurelovou překvapilo, že se tu objevil právě tento muž, a ne nějaký advokát, který se uměl pohybovat v nevybíravém prostředí newyorského státního soudu.

Dozorce otevřel dveře.

„Zdravím vás, státní zástupkyně Laurelová,“ řekl advokát příjemně.

Laurelová ho znala jen podle reputace. Odkud zná on ji?

Něco tady nehrálo.

„Kdo…,“ začal Shales.

„Jsem Artie Rothstein. Povolali mě, abych vás hájil.“

„Kdo vás povolal? Shreve?“

„Už nic neříkejte, Barry. Upozornili vás, že máte právo na obhájce a že nemusíte cokoliv říkat?“

„Já… Ano. Ale já chci…“

„Ne, vy nechcete, Barry. Vy právě teď nechcete dělat vůbec nic.“

„Ale moment, vždyť jsem právě zjistil, že Shreve…“

„Barry,“ pronesl Rothstein hlubokým hlasem, „radím vám, abyste mlčel. Je to velmi důležité.“ Chvíli počkal a pak dodal: „Chceme mít jistotu, že vy a vaše rodina budete mít nejlepší právní servis, jaký můžete dostat.“

„Moje rodina?“

Zatraceně. Takhle to tedy navlíkl. „Proti vaší rodině stát nic nemá, Barry,“ řekla Laurelová pevným hlasem. „Nemáme o ni sebemenší zájem.“

Rothstein se k ní otočil a na jeho kulaté svraštělé tváři se objevil rozpačitý výraz. „Vždyť jsme ten případ sotva naťukli, Nance.“ Pohlédl na Shalese. „Nikdy předem nevíte, kterým směrem se obžaloba vydá. A moje strategie zní být připraven na všechny eventuality. Zasadím se o to, aby bylo dobře postaráno nejen o vás, ale i o všechny ostatní osoby, které obžaloba do tohoto případu…,“ jeho hlas nabral na rozhořčenosti, „…do tohoto pomýleného případu zatáhne. Tak co, Barry?“

Pilotovi se rozechvěla čelist. Krátce pohlédl na Laurelovou, sklopil oči a kývl.

„Rozhovor je tímto u konce,“ řekl Rothstein.

79. kapitola

Dům Lincolna Rhyma zalilo ranní slunce. Do oken salonu orientovaných na východ prosakovala skrz koruny venkovních stromů světlohra mihotavých paprsků.

Tým se opět sešel zde: Cooper, Sellitto, Pulaski, Sachsová. A také Nance Laurelová, která se právě vrátila ze zadržovacího centra se skličující zprávou, že Shales se chtěl už už přiznat a označit jako hlavního viníka Metzgera, jenže právě v tu chvíli se do vyšetřovny dostavil advokát najatý NZOS nebo někým z Washingtonu a vyplašil pilota tak, že si dal ústa na zámek.

„Ale ten případ dotáhnu i tak,“ prohlásila nicméně Laurelová. „Tentokrát mě nic nezastaví.“

Rhyme se shodou okolností díval na svůj telefon právě ve chvíli, kdy se rozezvonil. Kriminalista potěšeně přijal hovor. „Jak se máte, desátníku?“

„Dobře, kapitáne,“ ozval se Poitierův melodický hlas. „Dobře. S radostí jsem si dnes ráno přečetl vaši zprávu. Stýská se nám po chaosu, který jste sem vnesl. Musíte se sem někdy vrátit. Přijeďte třeba na dovolenou. A zároveň vám děkuji za pozvání. V New Yorku se určitě někdy objevím, ale taky to bude muset být v rámci dovolené. Žádné důkazy pro vás totiž bohužel nemám. V té márnici jsem neuspěl. Nemám nic, co bych vám mohl osobně doručit.“

„Takže na těle de la Ruy žádné střepy nebyly?“

„Bohužel ne. Mluvil jsem s patologem, který provedl pitvu, a v těle de la Ruy ani toho osobního strážce prý po převozu do márnice žádné sklo nebylo. Vypadá to, že ho odstranili zdravotníci, když se je snažili zachránit.“

Rhyme si však vzpomněl na fotografie z místa činu. Zranění byl bezpočet a ztráta krve rozsáhlá. Pár střepů přece muselo v těle uvíznout. Přijel blíž k tabulím a prohlédl si fotografie z pitvy obětí, hrubé rány, korunu lebky připevněnou zpátky k hlavě po odřezání pilkou, velký řez ve tvaru písmene „Y“ na prsou.

Něco tu bylo špatně.

Rhyme se otočil do místnosti a křikl jen tak do prostoru: „Pitevní zpráva. Chci vidět de la Ruovu pitevní zprávu, hned!“ Nedokázal manipulovat s telefonem a současně obsluhovat počítač.

Mel Cooper mu vyhověl a zakrátko už na monitoru vedle Rhyma svítil naskenovaný dokument.

Tato oběť vykazovala přibližně 35 řezných ran na různých místech hrudníku, břicha, paží, obličeje a stehen, převážně na přední straně, které pravděpodobně způsobily skleněné střepy z okna, které se na místě činu rozbilo. Tyto řezné rány měly proměnlivou velikost, ale většina jich měřila 3–4 mm na šířku a 2–3 cm na délku. Šest zmíněných řezných ran protínalo krční tepnu, krční žílu a stehenní tepnu oběti, což mělo za následek silné krvácení.

Rhyme si uvědomoval, že se na druhém konci linky ozývá slabé oddechování. „Kapitáne Rhyme,“ uslyšel vzápětí, „je všechno v pořádku?“

„Musím končit.“

„Potřebujete ode mě ještě něco?“

Kriminalista upíral pohled na Nance Laurelovou, která s tázavým výrazem přejížděla očima mezi pitevní zprávou, pitevními fotografiemi a Rhymovou maličkostí. „Ne, děkuji, desátníku,“ odpověděl. „Ještě se vám ozvu.“ Ukončil hovor, přijel blíž k monitoru a zkoumavě se zadíval na jeho obsah. Nato opět upřel pozornost na tabule.

„Copak je, Rhyme?“ zeptala se Sachsová.

Rhyme si povzdechl. Když se opět otočil, hleděl přímo na Laurelovou. „Omlouvám se. Pletl jsem se.“

„Jak to myslíš, Linku?“ dotázal se Sellitto.

„De la Rua vůbec nebyl vedlejší oběť. Byl to hlavní cíl.“

„Jenže my přece víme, Lincolne,“ namítla Laurelová, „že Shales měl v úmyslu zastřelit Morena. A že de la Ruu zabily skleněné střepy od kulky, kterou Shales vypálil na Morena.“

„To je právě to,“ řekl Rhyme tiše, „že to tak nebylo.“

80. kapitola

„UAV osm devět dva volá floridské centrum. Cíl identifikován a zaměřen. Infračervený paprsek plus radar se syntetickou aperturou.“

„Rozumím, osm devět dva… Použití PDD povoleno.“

„Potvrzuji. Osm devět dva končí.“

A o šest vteřin později bylo po Robertu Morenovi.

Barry Shales seděl sám v zadržovací cele, ruce měl sepjaté a trup shrbený dopředu. Lavice byla tvrdá, vzduch dusný a prosycený kyselým zápachem nemytých těl.

Vzpomínal na Morenovu operaci a především myslel na neosobní hlasy z floridského centra. Na lidi, s nimiž se nikdy nesetkal osobně.

Stejně jako nikdy fyzicky neviděl UAV, které během zmíněné mise pilotoval, nikdy nepřejel rukou po jeho trupu, tak jak to kdysi dělal se svou F-šestnáctkou. Vlastně ještě nikdy neviděl žádný bezpilotní letoun.

Dálkový.

Voják a zbraň.

Voják a cíl.

Dálkový.

Dálkový.

„Zdá se, že jsou v té místnosti dva – ne, tři.“

„Můžete spolehlivě identifikovat Morena?“

„Je… Něco se mi tam leskne. Dobrý, už je to lepší. Ano. Dokážu identifikovat cíl. Vidím ho.“

Shalesovy myšlenky zachvátil zmatený vír. Jako když jde letadlo do vývrtky. Hrůza z poznání, že zabil tři nevinné lidi a pak ho zatkli za vraždu jednoho z nich. A následné zjištění, že si Shreve Metzger najal specialistu, aby provedl po misi úklid, a že tento specialista zabil svědky a odpálil tu bombu.

To vše se mu v hlavě poskládalo do jediného základního názoru: totiž že jeho práce pro NZOS byla veskrze nesprávná.

Barry Shales absolvoval v Iráku několik bojových misí. Shazoval bomby, odpaloval rakety a na podporu pozemních operací si připsal i několik potvrzených sestřelů. A když se člověk účastní otevřeného boje, pak přestože pravděpodobnost hraje v jeho prospěch, což platí pro většinu amerických vojenských operací, přece jen existuje možnost, že ho něco zneškodní: Stingery, palba z kalašnikovů. Koneckonců stačí i jediná rána ze starého kurdského minometu.

Tohle je boj. Takhle funguje válka.

A je to tak fér. Protože znáte svého nepřítele. Je snadno identifikovatelný. Nepřítel je člověk, který chce pro změnu nadělat fašírku z vás.

Jenže když sedíte v pokoji smrti tisíce kilometrů od bojiště a máte k dispozici stohy zpravodajských informací, které mohou a nemusí být přesné (nebo jsou rovnou zmanipulované), tak je to něco úplně jiného. Podle čeho poznáte, že údajný nepřítel je opravdu nepřítel? Podle čeho se to vůbec někdy dozvíte?

A pak odjedete do svého domu, vzdáleného čtyřicet minut jízdy od pracoviště, a obklopíte se lidmi, kteří jsou možná stejně nevinní jako ti, jež jste dnes v práci během desetiny vteřiny zabil.

Jo, miláčku, kup cestou dětem nějaký nyquil. Sammy trochu posmrkává a já ho zapomněla vyzvednout.

Shales zavřel oči a zhoupl se na lavici.

Věděl, že se Shrevem Metzgerem je něco v nepořádku – ta jeho prchlivost, ty chvíle, kdy se úplně přestal kontrolovat, ty zpravodajské informace, na kterých pokaždé něco nesedělo, ty přednášky o svatosti Ameriky. Zatraceně, vždyť pokaždé když šéf zahájil tu svou proamerickou tirádu, znělo to úplně stejně jako Morenovo blábolení, jen s opačným znaménkem.

Až na to, že do ředitele NZOS nikdo neposlal kulku ráže .420 se zeštíhlenou základnou.

A nikdo si posléze neobjednal specialistu na úklidové práce, aby odpálil výbušninu a zabil dvě svědkyně.

Mučení…

A když tak Barry Shales seděl na onom ponurém místě páchnoucím močí a dezinfekcí, náhle si uvědomil, že je toho na něj moc. Stavidla se uvolnila, léta potlačované výčitky svědomí se vydraly na povrch, přelily se přes něj a hrozily ho utopit, načež k němu připlavali duchové mužů a žen z nechvalně proslulé fronty, všichni ti lidé, které zabil, a začali ho stahovat pod hladinu krvavě rudého přílivu. Plus všechna ta léta, kdy byl někým jiným – Donem Brunsem, Samuelem McCoyem, Billym Doddem… Došlo to až tak daleko, že když na něj manželka někdy v obchodě nebo na chodbě před kinem Marg zavolala skutečným jménem, zaváhal, protože si nebyl jistý, s kým mluví.

Prostě jim toho Metzgera předhoď, nabádal se v duchu. Jeho telefon registrovaný na Dona Brunse obsahoval tolik informací, že by šéf NZOS šel na hezky dlouho do chládku – tedy pokud by se ukázalo, že skutečně manipuloval s důkazy a najal si specialistu na eliminaci svědků. Shales mohl Laurelové předat šifrovací kód, záložní soubor s šifrovacím klíčem i všechny ostatní telefony a dokumenty, které u sebe přechovával.

Znovu se mu před očima vybavil ten advokát. Artie Rothstein se mu ani trochu nelíbil. Tvrdil, že si jeho služby objednala jistá firma z Washingtonu, ale neřekl která. Když spolu po odchodu Laurelové konzultovali situaci, začal být náhle roztěkaný a během vysvětlování, kterým směrem se bude případ nyní ubírat, přijal a odeslal několik textových zpráv. Zdálo se, že se jeho postoj změnil: jako by byl Shales v pytli bez ohledu na to, co řekne nebo udělá.

A také bylo zvláštní, že ten člověk nevěděl mnoho o Shrevovi Metzgerovi, přestože znal velmi dobře poměry v NZOS. Celkově působil dojmem, že tráví víc času ve Washingtonu než tady. Jeho rada pro tuto chvíli byla prostá: nikomu už o ničem ani muk. Budou se vás snažit zlomit. Nance Laurelová je obojetná mrcha – vy jistě víte, co to znamená být obojetný, Barry, takže chápete, jak to myslím. Zkrátka jí nevěřte ani slovo.

Shales se advokátovi snažil vysvětlit, že se Metzger ve snaze zamést stopy případu možná dopustil několika velkých ohavností. „Například si myslím, že možná nechal někoho zabít.“

„To není naše věc.“

„To právě je,“ namítl Shales. „Tohle je přesně naše věc.“

V tu chvíli přišla Rothsteinovi další textovka. Dlouze hleděl na displej a pak řekl, že už musí jít. Prý se brzy se Shalesem spojí.

Odešel.

Načež Barryho Shalese odvedli sem a nechali ho trčet v tiché čpící místnosti.

Okamžiky plynuly, tisíc zabušení srdce, věčnost, když uslyšel na druhém konci chodby bzučák a po něm otevření dveří. K jeho cele se blížily kroky.

Možná si pro něj přišel dozorce a odvede ho na další schůzku. S kým? S Rothsteinem? Anebo s Nance Laurelovou, která mu nabídne solidní dohodu o snížení trestu?

Výměnou za to, že práskne Shreva Metzgera.

Všechno mu říkalo, že by to měl udělat. Jeho mozek, jeho srdce, jeho svědomí. A pak ta trýzeň spojená s tímto způsobem života: nevidět Marg a kluky jinak než přes ukoptěné sklo. Nikdy nebýt u toho, jak se kluci učí různé sporty, nikdy je nevidět ráno o prázdninách. Navíc by vyrůstali v bolesti a posměšcích, že mají tátu ve vězení.

Pomalu na něj začala doléhat beznadějnost situace, obklopovala ho a svírala mu hrdlo. Chtělo se mu křičet. Za následky si však mohl sám. On sám se rozhodl vstoupit do NZOS, zabíjet lidi mačkáním tlačítka z druhého konce světa.

Nakonec v něm však převládl jeden základní pocit: spolubojovníci se nezrazují. Ať už jsou v právu, nebo ne. Barry Shales si povzdechl. Metzgerovi žádné nebezpečí nehrozilo, přinejmenším ne z jeho strany. Přestože se na příštích dvacet až třicet let měly stát Shalesovým domovem cely podobné této.

Shales se právě připravoval sdělit Nance Laurelové zprávu, kterou nechtěla slyšet, když se kroky na chodbě zastavily a dveře jeho cely se s hlomozem otevřely.

Stoicky se usmál. Zdálo se, že tato návštěva s jeho případem vůbec nesouvisí. Statný černošský dozorce pouze vedl do cely dalšího vězně, který byl ještě větší než on: obrovité nemyté chlapisko s vlasy ulízanými dozadu. Jeho tělesný zápach se šířil přes celou místnost jako kruhy na hladině stojatého rybníka.

Prohlédl si Shalese přimhouřenýma očima a pak se otočil k bachaři. Ten se na ně letmo zadíval, zavřel dveře cely a odešel po chodbě pryč. Nový vězeň si odchrchlal a vyplivl hlen na podlahu.

Pilot bezpilotního letounu vstal a přesunul se do protějšího rohu cely.

Jeho spoluvězeň zůstal sedět na místě a hlavu měl odvrácenou na opačnou stranu. Přesto měl Shales pocit, že ten chlap vnímá každý pohyb jeho rukou či nohou, každé jeho poposednutí na lavici, každý jeho nádech.

Můj nový domov…

81. kapitola

„Víte to jistě?“ zeptala se Laurelová.

„Ano,“ odpověděl Rhyme. „Barry Shales je nevinný. On ani Metzger nebyli za smrt de la Ruy zodpovědní.“

Laurelová se mračila.

„Já…,“ začal kriminalista. „Nevšiml jsem si jedné věci.“

„Jaké, Rhyme?“ zeptala se Sachsová.

Rhyme se díval, jak tvář Nance Laurelová znovu tuhne: byla to její reakce na bolest. Její zamilovaný případ se jí znovu rozplýval před očima.

Tentokrát mě nic nezastaví…

„Mluv s náma, Linku,“ vyzval ho Sellitto. „Co se sakra děje?“

Jediný Mel Cooper zvědavě mlčel.

„Podívejte se na ty rány,“ vysvětlil Rhyme. Zvětšil jednu pitevní fotografii a zaostřil ji na řezné rány na reportérově obličeji a krku.

Poté vedle ní otevřel další snímek zachycující samotné místo činu. De la Rua ležel na zádech a kolem stejných ran měl zaschlou krev, která se mu z nich vyřinula. Jeho tělo posévaly skleněné střepy, ale žádný z nich netrčel přímo z rány.

„Kam jsem dal rozum?“ zamumlal Rhyme. „Prohlédněte si pitevní zprávu, jaké se tam u těch řezných ran uvádějí míry. Jen se na ně podívejte! Ty rány byly jen několik milimetrů široké. Jenže skleněný střep musel být mnohem tlustší. A jak to, že jsou všechny tak stejnoměrné? Díval jsem se na ně, jenže jsem je neviděl.“

„Takže ho někdo pořezal záměrně,“ řekl Sellitto a přikývl.

„Muselo to tak být,“ přisvědčil Rhyme. „Čepel nože má šířku jeden až tři milimetry a výšku dva až tři centimetry.“

Sachsová k tomu dodala: „A vrah hodil pár střepů na de la Ruovo tělo, aby to vypadalo, že reportér zemřel náhodou jako vedlejší oběť.

Sellitto se napil sladké kávy a zabručel: „Zatraceně chytré. A stejně zabil i toho bodyguarda. Protože by jinak svědčil proti němu. Jenže kdo to byl?“

„Jednoznačně šestnáct-pětka,“ odpověděl Rhyme. Víme, že se zhruba v době útoku bezpilotního letadla pohyboval v okolí apartmá. A vzpomeňte si, že jeho oblíbenou zbraní je nůž.“

„A víme i něco dalšího,“ navázala Sachsová. „Pachatel je specialista. Nedělal to pro zábavu. Pro někoho pracoval – pro někoho, kdo si přál reportérovu smrt.“

„Jasně,“ souhlasil Rhyme, „a nám teď jde o toho jeho šéfa.“ Znovu upřel pohled na tabule. „Jenže kdo to sakra je?“

„Metzger,“ nadhodil Pulaski.

„Možná,“ řekl Rhyme pomalu.

„Ať to byl kdokoliv,“ ozvala se Laurelová, „věděl, že Moreno bude na Bahamách a že proti němu bude proveden RSSÚ. A taky věděl kdy.“

„Zelenáči, zkus na tom motivu zapracovat. Jsi náš samorostlý argentinský reportér. Kdo si mohl přát jeho smrt?“

„Mám zjistit, na jakých věcech pracoval?“ zeptal se Pulaski. „A zkusit vytipovat kontroverzní témata?“

„Ano, samozřejmě. Zajímá mě, komu šlápl na kuří oko, ale taky chci znát jeho osobní život: s kým se stýkal, kam ukládal peníze, jakou měl rodinu, kam jezdil na dovolenou, jaké vlastnil nemovitosti.“

„Myslíte úplně všechno? Třeba i s kým spal?“

„Ano. Zjisti všechno, co se zjistit dá.“

Ron Pulaski se s pomocí Amélie Sachsové celou hodinu a poté i druhou probíral reportérovým osobním životem i kariérou a stahoval z internetu veškeré jeho články a blogy, které dokázal vypátrat.

Nakonec všechno vytiskli a odnesli na stůl před Rhyma.

Mladý policista materiály rozložil a kriminalista začal pročítat ty, které byly psané v angličtině. Nakonec si Pulaského předvolal k sobě. „Rone, potřebuju, abys byl můj Berlitz.“

„Kdo?“

„Přelož mi tyhle titulky.“ Ukázal na španělsky psané články, jejichž autorem byl de la Rua.

Následující hodinu pročítali jednotlivé texty. Rhyme se ptal na různé věci a Pulaski mu je rychle a precizně překládal.

Nakonec Rhyme zvedl hlavu a zadíval se na bílé tabule.

Vražda Roberta Morena

Aktualizované informace jsou psány tučnou fixou

Místo činu 1

Apartmá 1200, hotel South Cove Inn, ostrov New Providence, Bahamy („Pokoj smrti“)

9. květen

Oběť č. 1: Robert Moreno

– Příčina smrti: střelná rána do prsou

– Doplňující informace: Moreno, 38 let, občan USA, vystěhovalec žijící ve Venezuele. Výrazně antiamerické postoje. Přezdívka: „Posel pravdy“. Zjištěno, že fráze „úplně zmizet ze světa“ a „sehnat dost velkou bombu“ NEMAJÍ teroristický podtext

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem, ropu

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: drobky od pečiva, džem, slanina, rovněž ropa

– Strávil tři dny v NY, 30. duben – 2. květen. Důvod?

1. května používal luxusní taxislužbu Elite Limousines

Řidič Tash Farada (pravidelný řidič Vlad Nikolov byl nemocný. Probíhá jeho lokalizace. Pravděpod. zavražděn)

Zrušil účty v American Independent Bank and Trust, pravděpodobně také v dalších bankách

Jezdil po městě s tlumočnicí Lydií Fosterovou (zavražděna pachatelem 16-5)

Důvod antiamerických postojů: nejlepšího přítele zabili při invazi do Panamy v roce 1989 američtí vojáci

Morenova poslední cesta do USA. Nikdy se nehodlal vrátit

Schůzka na Wall Street. Účel? Místo?

– Žádný záznam o teroristických šetřeních v oblasti

Sešel se s neznámými zástupci dobročinných organizací z Ruska a Spojených arabských emirátů (Dubaje) a s lidmi z brazilského konzulátu

Sešel se s Henrym Crossem, šéfem nadace Učebny pro Ameriku. Ten uvedl, že Moreno měl schůzky i se zástupci dalších organizací, ale neví kterých. Morena sledoval muž, běloch „s drsným výrazem“. Sledoval Morena také soukromý tryskáč? Modrá barva. Probíhá identifikace

Žádné stopy

Oběť č. 2: Eduardo de la Rua

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran nožem

– Doplňující informace: novinář, dělal rozhovor s Morenem. Narozen v Portoriku, bydlel v Argentině

– Foťák, digitální diktafon, zlaté pero a poznámky se ztratily

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: nové koření a pepřovou omáčku

Oběť č. 3: Simon Flores

– Příčina smrti: vykrvácení z řezných ran nožem

– Doplňující informace: Morenův tělesný strážce. Brazilský občan, bydlel ve Venezuele

– Hodinky Rolex, sluneční brýle Oakley se ztratily

– Boty obsahovaly vlákna odpovídající koberci na hotelové chodbě, hlínu z prostranství před hotelem, ropu

– Svršky obsahovaly stopy snídaně: drobky od pečiva, džem, slanina, rovněž ropa a také cigaretový popel

– Chronologie Morenova pobytu na Bahamách

7. květen. Dorazil do Nassau s Floresem (tělesný strážce)

8. květen. Celý den jednání mimo hotel

9. květen. 9.00 Setkání se dvěma muži ohledně založení bahamské pobočky Hnutí za lokální posílení. 10.30 Přijíždí de la Rua. 11.15 Moreno zastřelen

Podezřelý č. 1: Shreve Metzger

– Ředitel Národní zpravodajské a operační služby

– Duševně labilní? Problémy se zvládáním vzteku

– Manipuloval s důkazy, aby v rozporu se zákonem schválil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu?

– Rozvedený. Diplom z práv, Yaleova univerzita

Podezřelý č. 2: Neznámý pachatel 16-5

– Zjištěno, že nejde o odstřelovače

– Může být návštěvníkem hotelu South Cove Inn z 8. května. Běloch, věk kolem 35 let, nakrátko ostříhané vlasy světle hnědé barvy, americký přízvuk, štíhlá sportovní postava, „vojenské“ vzezření. Dotazoval se na Morena

– Může být odstřelovačovým partnerem nebo člověkem nezávisle najatým Metzgerem kvůli zametení stop a zastavení vyšetřování, případně pracuje pro kartely

– Zjištěno, že je pachatelem vraždy Lydie Fosterové a Annette Bodelové a výbuchu improvizovaného výbušného zařízení v kavárně Java Hut

– Amatérský nebo i profesionální kuchař se značnou mírou dovedností

Podezřelý č. 3: Barry Shales

– Zjištěno, že jde o odstřelovače, krycí jméno: Don Bruns

– 39 let, bývalý příslušník letectva, vyznamenání

– Zpravodajský specialista v NZOS. Manželka učitelka. Má dva syny

– 7. května telefonoval do hotelu South Cove Inn, aby se utvrdil, že Moreno skutečně přicestuje. Volal z telefonu registrovaného na Dona Brunse prostřednictvím nastrčené společnosti NZOS

– Informační služby shromažďují data o Shalesovi

– Hlasový otisk k dispozici

– Ovládal bezpilotní letoun, který vypálil na Morena smrtící ránu

– FAA a bahamské řízení letového provozu – důkazy o letové dráze bezpilotního letounu a jeho přítomnosti na Bahamách

Zpráva z místa činu, pitevní zpráva, další podrobnosti

– Místo činu uklizeno a kontaminováno pachatelem 16-5 a do značné míry bezcenné

– Obecné podrobnosti: kulka roztříštila okno sahající od podlahy ke stropu, před oknem zahrada, ledvinovník jedonosný prořezán do výšky 7,5 m.Výhled na střelecké hnízdo zhoršený vlivem oparu a kouře

– Nalezeno 47 otisků prstů; polovina analyzována, výsledky negativní. Ostatní chybějí

– Nalezeny obaly od bonbonů

– Nalezen cigaretový popel

– Kulka dopadla za gauč, kde se našlo Morenovo tělo, vypálena z bezpilotního letounu

Kulka smrtelná

Ráže .420, vyrábí firma Walker Defense Systems, NJ

Typ Spitzer se zeštíhlenou základnou

Mimořádně vysoká kvalita

Mimořádně vysoká rychlost a průraznost

Vzácný typ

Zbraň: vyrobená na zvláštní objednávku

Stopy na kulce: vlákno z Morenovy košile a list ledvinovníku jedonosného

Místo činu 2

Žádné střelecké hnízdo neexistuje; kulky byly vypáleny z bezpilotního letounu. „Pokoj smrti“ je ovládací centrum bezpilotního letounu

Místo činu 2A

Byt 3C, Augusta Street, Nassau, Bahamy

15. květen

Oběť: Annette Bodelová

Příčina smrti: zatím neurčeno, pravděpodobně uškrcení, udušení

Podezřelý: stanoveno, že jde o pachatele 16-5

Oběť byla pravděpodobně mučena

Stopy:

– Písek odpovídající vzorku nalezenému v kavárně Java Hut

– Kyselina dokosahexaenová – rybí tuk. Pravděpodobně kaviár nebo jikry. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

– Benzín do dvoutaktního motoru

– C8H8O3, vanilin. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

Místo činu 3

Kavárna Java Hut, nároží Mott Street a Hester Street

16. květen

Výbuch improvizovaného výbušného zařízení s cílem zničit důkazy o informátorovi

Žádné oběti, pouze lehčí zranění

Podezřelý: stanoveno, že jde o pachatele 16-5

Zařízení vojenského typu, protipěchotní, střepiny. Výbušnina Semtex. Dostupná na trhu s vojenskými materiály

Vypátráni hosté pobývající v kavárně v době, kdy tam byl přítomen informátor, probíhá dotazování, shánění fotografií

Stopy:

– Písek z tropické oblasti

Místo činu 4

Byt č. 230, Třetí Avenue 1187, New York

16. květen

Oběť: Lydia Fosterová

Příčina smrti: ztráta krve, šok z řezných ran nožem

Podezřelý: stanoveno, že jde o pachatele 16-5

Vlas, hnědý a krátký (od pachatele 16-5), odeslán na CODIS k analýze

Stopy:

– Glycyrrhiza glabra – lékořice lysá. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

– Cynarin – chemická složka artyčoku. Ingredience z pokrmu podávaného v jedné newyorské restauraci

Stopy mučení

Všechny záznamy o tlumočení pro Roberta Morena z 1. května odcizené

Nenašel se mobilní telefon ani počítač

Účtenka z kavárny Starbucks, kde Lydia 1. května čekala během Morenova soukromého jednání

Zvěsti, že za úmrtím obětí stojí drogové kartely. Pokládáno za nepravděpodobné

Doplňující vyšetřování

Identifikace informátora

– Neznámý subjekt, který vyzradil Rozkaz ke splnění speciálního úkolu

– Zasláno z anonymního e-mailu

– E-mail putoval přes Tchaj-wan, Rumunsko a Švédsko. Byl odeslán z veřejné wi-fi sítě v New Yorku nebo okolí, aniž prošel přes vládní servery

– Použit starý počítač, pravděpodobně iBook z doby před deseti lety – buď model „Clamshell“, dvoubarevná kombinace bílé a jedné syté barvy (například zelené nebo mandarinkové), případně tradiční model s grafitovým povrchem, ale mnohem tlustší než dnešní notebooky

– Profil:

Pravděpodobně muž středního věku

Používá umělé sladidlo Splenda

Vojenská minulost?

Nosí levný oblek neobvyklé modré barvy

Používá iBook

Možná trpí žaludečními obtížemi, užívá zantac

Osoba v sedanu světlé barvy sledovala det. A. Sachsovou

– Značka a model vozu nestanoveny

Samozřejmě, samozřejmě…

„Myslím, že už to mám. Potřebuju ještě jednou mluvit s Mychalem Poitierem. A ty zatím přistav dodávku, Thome.“

„Co mám…?“

„Dodávku! Jedeme se projet. Ty pojedeš taky, Sachsová. Jsi ozbrojená, že jo? A taky někdo zavolejte do zadržovacího centra. Ať propustí Barryho Shalese. Ten člověk už si vytrpěl dost.“

82. kapitola

Ten hubený padesátník to měl v base na doživotí.

Řeč však nebyla o vězni, nýbrž o dozorci, který strávil v nápravně výchovných zařízeních celou svou profesionální kariéru. A vlastně se mu ta práce líbila – doprovázet lidi Hrobkami mělo své kouzlo.

Přezdívka, která se ujala pro toto místo – oficiálně se mu říkalo Manhattanský zadržovací komplex – evokovala horší prostředí, než odpovídalo realitě. Výraz „Hrobky“ se začal používat v devatenáctém století a v té době to bylo přiléhavé označení pro vězeňský komplex navržený podle vzoru egyptského mauzolea a vybudovaný na neodborně zasypaném močálu (což ještě zhoršilo všudypřítomný zápach a zvýšilo počet nemocí mezi zdejšími chovanci). Komplex se nacházel v manhattanské čtvrti Five Points, která byla v té době označována za „nejnebezpečnější místo na zeměkouli“.

Dnes už však byly Hrobky jen obyčejným žalářem, byť zatraceně velkým.

Naklonil se k interkomu, použil heslo pro dnešní den, aby si otevřel dveře, a zamířil chodbou k oddělené skupině cel, která byla vyhrazená pro speciální zadržené.

Například pro muže, za nímž nyní kráčel. Pro Barryho Shalese.

Za osmadvacet let služby se dozorce naučil neutvářet si na své svěřence vůbec žádný názor. Ať už doprovázel vrahy dětí nebo kriminálníky v bílých límečcích, kteří zpronevěřili peníze těch, kdo si nejspíš ani nic jiného nezasloužili, bylo mu to jedno. Jeho úkolem bylo udržovat řád a dbát na to, aby systém hladce běžel. A také aby lidem uvnitř zmírnil obtížné období, jímž v Hrobkách procházeli.

Koneckonců tu nebyli ve vězení, nýbrž jen v dočasném zadržovacím centru, kde měli setrvat do propuštění na kauci, do převozu na Rikers Island nebo do úplného propuštění na svobodu, což se už nejednou také stalo. Všichni tu byli pokládáni za nevinné. Tak tahle země fungovala.

Muž, k jehož cele nyní dozorce směřoval, však byl jiný a on na něj názor měl. Bylo naprostou tragédií, že tu byl tento člověk uvězněný.

O minulosti Barryho Shalese nevěděl dozorce mnoho. Věděl však, že je to bývalý vojenský letec, který bojoval v Iráku. A že dnes pracuje pro vládu, tedy pro federální vládu.

A věděl také, že ho zatkli za vraždu. Nikoliv však za usmrcení své manželky, jejího milence nebo někoho podobného. Zatkli ho za zabití nějakého posraného teroristy.

Zatkli ho, přestože je to voják, přestože je to hrdina.

A dozorce věděl, proč to tak je: kvůli politice. Zatkli ho, protože strana, která zrovna nebyla u kormidla, musela mermomocí házet klacky pod nohy vládnoucí straně tím, že z tohohle chudáka udělá exemplární případ.

Dozorce došel k cele a podíval se přes okénko.

Zvláštní.

V cele seděl ještě jeden zadržený, o němž dozorce vůbec nevěděl. Nedávalo smysl, aby v ní byl: vedle se nacházela další prázdná cela, kam toho chlapa měli správně šoupnout. Nový klient seděl bokem a tupě hleděl před sebe. Dozorce jeho pohled zneklidňoval. Oči tu vypovídaly o lidech všechno – mnohem víc než žvásty, které vypouštěli z úst.

A co je to se Shalesem? Leží na boku na lavici zády ke dveřím. Nehýbá se.

Dozorce vyťukal kód a dveře se s bzučením otevřely.

„Hej, Shalesi.“

Žádný pohyb.

Druhý zadržený dál civěl do zdi. Z tohohle hajzla jde hrůza, pomyslel si dozorce, přestože právě on podobnými větami neplýtval.

„Shalesi?“ Dozorce k němu přistoupil blíž.

Náhle se pilot ošil a posadil se. Pomalu se otočil a dozorce viděl, že si zakrývá oči dlaněmi. Plakal.

To není žádná ostuda. Tady se to děje pořád.

Shales si otřel tvář.

„Vstaňte, Shalesi. Mám pro vás zprávu, která se vám, myslím, bude líbit.“

83. kapitola

Shreve Metzger seděl za stolem. Zvenku uslyšel sirénu, ale nepřikládal jí žádný význam.

Tohle je přece Manhattan. Sirény se tu ozývají pořád. Stejně jako se tu ozývá pokřikování, troubení, občasný jekot, kejhání racků. Střílení z výfuku… Anebo možná střelba, která působí jako střílení z výfuku.

Prostě normální zvuková kulisa velkoměsta.

Tím méně pak Metzger věnoval vzdálenému šumu pozornost nyní, kdy se snažil uhasit běsnící lesní požár, v nějž se proměnil případ Roberta Morena.

Všechno kolem zachvacoval chaos, tornádo plamenů: Barry Shales plus ten zatracený práskač plus ta prokurátorská běhna plus lidi uvnitř vlády i mimo ni, kteří dávali dohromady program RSSÚ.

Zanedlouho navíc přibude na hranici další polínko: novináři.

A nad tím vším se pochopitelně nevznáší nikdo jiný než Čaroděj.

Metzger přemýšlel, k jakému rozhodnutí asi právě teď spěje „jednání o rozpočtu“.

Vtom si uvědomil, že houkačky přestaly houkat.

A že přestaly houkat přímo pod jeho kanceláří.

Vstal a podíval se z okna – na parkoviště opatřené bránou, na jehož ploše stála i Pozemní kontrolní stanice.

Odkud vítr fouká…

Teď to bylo jasné.

Jedno neoznačené auto vyšňořené blikajícím modrým majáčkem, jeden hlídkový vůz newyorské policie, jedna dodávka – možná zásahovka. Dveře měly otevřené, ale nikde se nerojili žádní policajti.

Shreve Metzger však věděl, kde jsou. Nemohlo o tom být pochyb.

Jeho odhad se o chvíli později potvrdil, když mu na zabezpečenou linku zavolal zdola sekuriťák a nejistým hlasem řekl: „Pane řediteli?“ Odkašlal si a pokračoval: „Přišel za vámi někdo od policie.“

84. kapitola

Lincoln Rhyme poznal, že Shreva Metzgera – který si ho momentálně prohlížel od hlavy až k patě – jeho návštěva překvapila. Možná ho rozhodila skutečnost, že kriminalista sedí na vozíku. To ale ředitel musel vědět. Jako mistr zpravodajských informací si bezpochyby vedl spis na každého, kdo se podílel na vyšetřování Morenovy smrti.

Možná však jeho překvapení vyvěralo z faktu, že Rhyme paradoxně vypadal v lepší formě než on. Ani Rhymovi neuniklo, jak neškodně Metzger působí: prořídlé vlasy, vyzáblá postava, tlusté brýle s béžovými obroučkami a se šmouhou na obou sklech. Rhyme by si byl myslel, že muž, který se živí občasným zabíjením lidí, bude působit rtuťovitěji a zlověstněji. Když si Metzger na oplátku prohlédl Rhymovo svalnaté tělo, husté vlasy a hranatý obličej, zamrkal a nasadil zádumčivý výraz, za který by se nemusela stydět ani Nance Laurelová.

Posadil se za svůj stůl a upřel pohled – tentokrát už nepřekvapený – na Sachsovou se Sellittem. Byli tu pouze tihle tři; Laurelová se návštěvy neúčastnila. Rhyme to vysvětlil tak, že jde o policejní záležitost, která se státního zastupitelství prozatím netýká. A navíc by návštěva mohla být nebezpečná, jakkoliv to nebylo pravděpodobné.

Rozhlédl se po místnosti. Metzgerova kancelář působila nemastně neslaně. Velmi málo dekorací, nedbale uspořádané police s hrstkou knih, které podle neošoupaných hřbetů nikdo nikdy nečetl, pár spisových skříní s mimořádně velkými kombinačními zámky a čtečkami duhovky. Funkční, ale nesladěný nábytek. Na stropě pak tiše blikalo červené světlo. Rhyme věděl, co označuje: že se v objektu pohybují návštěvníci bez odpovídající bezpečnostní prověrky, takže veškeré tajné materiály je nutné uklidit nebo obrátit přední stranou dolů.

Což Metzger řádně učinil.

„Je vám asi jasné, že vám nic neřeknu,“ pronesl nyní tichým, sebejistým hlasem.

Lon Sellitto – nejvýše postavený policista v místnosti – se mu chystal odpovědět, ale Rhyme ho předešel uštěpačným: „Odvoláte se na federální nadřazenost, co?“

„Žádné odpovědi vám nedlužím.“

Čímž hned na úvod porušil svou přísahu mlčení.

Náhle se mu roztřásly ruce. Přimhouřil oči a začal zrychleně oddechovat. To vše se odehrálo během jediného okamžiku. Byla to alarmující proměna – rychlá a prudká, jako když se zdánlivě nehybný had vymrští proti myši, aby ji probodl jedovými zuby.

„Myslíte si, že sem můžete jen tak vpadnout…“ Musel přestat mluvit, jak silně měl zaťatou čelist.

Má emoční problémy. Především nezvládá vztek…

„Heleďte, uklidněte se trochu, ano?“ řekl Sellitto. „Kdybychom vás chtěli zatknout, Metzgere, už byste byl zatčený. Vyslechněte si toho člověka. Prokristapána.“

Rhyme si s láskou vzpomněl na dobu, kdy byli se Sellittem parťáci – to byl Sellittův výraz, on dával přednost neutrálnějšímu „kolegové“. Nepoužívali tehdy metodu „hodný policajt–zlý policajt“, nýbrž „uhlazený policajt–drsný policajt“.

Metzger se uklidnil. „Tak co jste tedy…“ Sáhl si do šuplíku.

Rhyme si všiml, jak Sachsová lehce ztuhla a automaticky zajela rukou ke služební zbrani. Ředitel NZOS však ze zásuvky vytáhl jen kleštičky na nehty. A pak je položil na stůl, aniž je použil.

Sellitto předal kývnutím hlavy slovo Rhymovi.

„Vznikla nám tady situace, kterou je třeba… vyřešit. Vaše organizace vydala Rozkaz ke splnění speciálního úkolu.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Prosím vás.“ Rhyme netrpělivě zvedl ruku. „Vydali jste RSSÚ proti muži, který byl zřejmě nevinný. Ale to je věc vaše, vašeho svědomí a pravděpodobně i dost nepříjemných kongresových slyšení. Nám do toho nic není. My jsme tu proto, že potřebujeme dopadnout člověka, který zabíjí svědky zapletené do Morenova případu. A…“

„Jestli naznačujete, že si NZOS…“

„Objednala specialistu?“ doplnila Sachsová.

Metzger znovu zadoutnal. Určitě si teď kladl otázku, odkud tento výraz znají. A jak je možné, že vůbec něco vědí. „Já jsem nic takového neudělal a nikdy jsem si takovou věc u nikoho neobjednal,“ procedil.

Klasický byrokratický eufemismus.

Takovou věc…

„Koukněte se na svoje zápěstí, Metzgere,“ vyštěkl Sellitto. „Jen se na ně koukněte. Máte na nich pouta? Já žádná nevidím. Vy nějaká vidíte?“

„My víme, že to byl někdo jiný,“ pokračoval Rhyme. „A proto jsme tady. Potřebujeme, abyste nám ho pomohl najít.“

„Pomohl vám?“ odvětil Metzger a krátce se usmál. „A proč bych měl probůh pomáhat lidem, kteří se snaží zlikvidovat významný vládní úřad? Úřad, který dělá životně důležitou práci, když zajišťuje občanům bezpečí před našimi nepřáteli.“

Rhyme nasadil jízlivý výraz a zdálo se, že si i ředitel NZOS uvědomil nabubřelost svého výlevu.

„Proč byste nám měl pomáhat?“ chytil se jeho otázky Rhyme. „Na mysl se mi derou dva důvody. Za prvé proto, aby vám nehodili na krk bránění průchodu spravedlnosti. Zahájil jste kampaň s cílem zastavit vyšetřování. Vyšťoural jste, že se Moreno zřekl amerického občanství – nejspíš tím, že jste tahal za nitky na ministerstvu zahraničí. Bylo by zajímavé zjistit, jestli jste přitom postupoval oficiální cestou. A taky jsme si jistí, že jste přinutil Barryho Shalese, zaměstnance NZOS i zástupce externích firem, se kterými spolupracujete, aby zničili důkazy o programu bezpilotních letadel. Naházel jste špínu na vyšetřovatele. Nabourával jste telefony, špehoval jste e-maily, půjčoval jste si informace od svých přátel v Langley a Fort Meade.“

„Kradl jste soukromé lékařské záznamy,“ dodala Sachsová skrz zaťaté zuby.

Už s Rhymem probírali, jakým způsobem získal kapitán Bill Myers od ortopeda záznamy o její artritidě. Dospěli k závěru, že se do záznamů naboural někdo z NZOS a odeslal je jejím nadřízeným.

Metzger sklopil hlavu. Mlčenlivé přiznání.

„A druhý důvod, proč nám pomáhat? Někdo vás a NZOS navedl, abyste zavraždili určitého člověka. A my jsme jediní, kdo vám může pomoct tohoto pachatele odhalit.“

Metzger byl rázem stoprocentně soustředěný.

„Co jste to řekl?“

Rhyme pokračoval: „Slyšel jsem od některých lidí, že zneužíváte svou funkci k tomu, abyste zabil každého, koho pokládáte za antivlastence nebo antiameričana. Já si to nemyslím. Podle mě jste opravdu věřil, že Moreno představuje hrozbu – protože někdo chtěl, abyste si to myslel, a podstrčil vám za tím účelem falešné zpravodajské informace. Věděl totiž, že pak vydáte na Morena RSSÚ a zlikvidujete ho. Což poskytne tomuto pachateli příležitost zavraždit skutečnou zamýšlenou oběť.“

Metzger se na chvíli zadíval jinam. „No jistě! Moreno bude zastřelen a ostatní přítomní v místnosti budou omráčení a vyděšení. Pachatel vklouzne dovnitř a zabije člověka, o kterého mu doopravdy jde. Reportéra de la Ruu. Odhaloval přece korupci nebo nějaké nekalosti a ten člověk si přál jeho smrt.“

„Ne, ne, ne,“ řekl Rhyme, ale pak připustil: „Budiž, zpočátku jsem si myslel totéž. Jenže pak jsem si uvědomil, že se mýlím.“ Pronesl to jako přiznání viny. Ještě teď byl podrážděný z toho, že se nechal unést hypotézou o reportérovi, aniž vzal v úvahu všechna fakta.

„Tak o koho teda jde?“ Metzger zmateně zvedl ruce.

Odpověď mu poskytla Amélie Sachsová: „O Simona Florese, Morenova tělesného strážce. To on byl od prvopočátku cílem.“

85. kapitola

„De la Rua psal komentáře pro jeden obchodní týdeník,“ vysvětlil Rhyme. „Prohlédli jsme si všechny jeho nedávné články a zjistili jsme, čemu se věnoval. Profily osobností, obchodní analýzy, ekonomika, investice. Žádné investigativní reportáže, žádná odhalení. Nic kontroverzního.“

A pokud šlo o reportérův osobní život, ani tam neobjevil Pulaski nic, co by mohlo motivovat vraha k jeho likvidaci. Nepodílel se na žádných podezřelých obchodních transakcích ani zločinných aktivitách, neměl žádné nepřátele a nedopustil se ani žádných osobních a morálních selhání (a když Pulaski pátral po tom, s kým reportér spal, zjistil, že třiadvacet let se stejnou manželkou).

„Jakmile jsme tedy žádný motiv neobjevili,“ pokračoval Rhyme, „musel jsem si položit otázku, co je tady špatně. Vrátil jsem se k důkazům a po několika minutách mě něco praštilo do očí. Nebo spíš absence něčeho. Ty bodyguardovy ztracené hodinky, které po střelbě někdo ukradl. Byly to rolexky. Skutečnost, že je někdo ukradl, nebyla nijak pozoruhodná. Ovšem jak je možné, že měl bodyguard na zápěstí hodinky za pět tisíc dolarů?“

Metzger měl ve tváři prázdný výraz.

„Jeho šéf Robert Moreno nebyl nijak bohatý: byl to aktivista a novinář. Své zaměstnance pravděpodobně odměňoval docela štědře, ale aby někomu dával plat, ze kterého se dá ušetřit na rolexky? To asi ne. A před půl hodinou nám náš kontakt z FBI poslal profil toho osobního strážce. Flores měl v různých bankách po celém Karibiku účty s celkovým zůstatkem šest milionů dolarů. Každý měsíc mu přicházelo padesát tisíc z anonymního účtu na Kajmanských ostrovech.“

Metzgerovi se zablesklo v očích. „Ten bodyguard někoho vydíral.“

Člověk by nemohl dělat ředitele organizace jako NZOS, kdyby nebyl bystrý, ale toto byla obzvláště dobrá dedukce.

Rhyme přikývl a nasadil úsměv. „Myslím, že je to tak. Vzpomněl jsem si, že v den útoku v hotelu South Cove Inn se v Nassau stala ještě jedna vražda. Nějaký advokát. A můj kontakt z bahamské policie mi poskytl seznam jeho klientů.“

„Je mi to jasné,“ prohlásil Metzger. „Ten bodyguard Flores byl jedním z advokátových klientů a svěřil mu do úschovy kompromitující informace. Jenže člověku, kterého těmito informacemi vydíral, došla trpělivost: už nechtěl dál platit, případně mu došly peníze, a tak si objednal nájemného vraha – našeho specialistu – aby zabil bodyguarda i advokáta, ukradl usvědčující informace a zničil je.“

„Přesně tak. Kancelář toho advokáta byla po jeho smrti vykradena a zpustošena.“

Sellitto loupl po Metzgerovi okem. „Je dobrý, Linku. Měl by dělat špiona.“

Ředitel se na detektiva chladně podíval a pokračoval: „Napadá vás, jak by se dalo zjistit, kdo byl tou obětí vydírání?“

Odpovědi se ujala Sachsová: „Kdo vám poslal ty falešné zpravodajské informace o Morenovi? To, že plánuje útok na firmu American Petroleum Drilling and Refining?“

Metzger se opřel a přejel očima po stropě. „To vám nemůžu konkrétně říct. Je to utajená informace. Ale byli to zpravodajští informátoři v Latinské Americe – od nás i z jiné americké bezpečnostní agentury. Důvěryhodní informátoři.“

„A nemohl někdo podstrčit ty falešné informace jim a oni je pak poslali vám?“ nadhodil Rhyme.

Pochybovačný výraz se rozplynul. „Ano, mohl to být někdo, kdo znal vnitřní fungování zpravodajské komunity, někdo s mnoha kontakty.“ Metzgerovi se už opět nebezpečně třásla čelist. Dokázal neuvěřitelně rychle přecházet z klidu do stavu absolutní zuřivosti. Bylo to znepokojivé. „Jenže jak ho najdeme?“

„Už jsem nad tím přemýšlel,“ řekl Rhyme. „A myslím, že klíč je u toho whistleblowera – u člověka, který vyzradil RSSÚ.“

Metzger se zamračil. „U toho zrádce.“

„Co děláte pro to, abyste ho vypátrali?“

„Hledáme ho dnem i nocí,“ odpověděl ředitel žalostně. „Jenže se nám nedaří. Prověřili jsme všechny naše zaměstnance s přístupem k RSSÚ. Naposledy byla na detektoru lži moje osobní asistentka. Má totiž…,“ zaváhal, „má totiž důvod být nespokojená s vládou. Jenže i ta prošla. Ve Washingtonu ještě zbývá pár lidí, které musíme proklepnout. Podle nás to muselo přijít odtamtud. Nebo z některé vojenské základny.“

„Z Homesteadu?“

Chvíle ticha. „To nemůžu říct.“

„Kdo vedl vnitřní vyšetřování?“ dotázal se Rhyme.

„Můj administrativní ředitel, Spencer Boston.“ Nastala chvíle ticha, během níž Metzger odolával Rhymovu pronikavému pohledu. Nakonec krátce sklopil oči. „Jenže ten podezřelý není. Jak by mohl být? Co by tím získal? A navíc tím testem taky prošel.“

„Kdo to vůbec je?“ zeptala se Sachsová. „Jakou má minulost?“

„Spencer je bývalý voják se spoustou vyznamenání a bývalý agent CIA – působil hlavně ve Střední Americe. Označovali ho za ,experta na změny režimu‘.“

Sellitto pohlédl na Rhyma. „Vzpomínáš, proč Robert Moreno začal brojit proti Americe? Kvůli americké invazi do Panamy. Zabili mu tam nejlepšího kamaráda.“

Rhyme neodpověděl, ale v duchu si znovu pročítal důkazní tabule. Po chvíli se otočil k řediteli. „Takže ten Boston musel absolvovat i výcvik v překonávání detektoru lži.“

„Technicky vzato je to možné. Ovšem…“

„Pije čaj? Používá umělé sladidlo Splenda? A chodí v levném modrém obleku, který je o odstín světlejší, než je vkusné?“

Metzger na něj vytřeštil oči. Po chvíli odpověděl: „Pije bylinkový čaj, protože má žaludeční vředy…“

„Á, zažívací potíže.“ Rhyme pohlédl na Sachsovou. Ta pokývala hlavou.

„Dává si do něj nějaké umělé sladidlo,“ pokračoval ředitel NZOS. „Nikdy ne cukr.“

„A co jeho obleky?“

Metzger si povzdechl. „Nakupuje v Searsu. A ano, z nějakého důvodu si oblíbil takový divný odstín modré. Nikdy jsem to nepochopil.“

86. kapitola

„Hezký dům,“ prohodil Ron Pulaski.

„To jo.“ Sachsová se lehce roztržitě rozhlížela po okolí.

„Takže teď jsme kde? V Glen Cove?“

„Nebo v Oyster Bay. Jsou nalepené na sobě.“

Severní pobřeží Long Islandu tvoří slepenec malých komunit, kopcovitějších a zalesněnějších než na jižní straně. Sachsová tuto oblast moc dobře neznala. Před několika lety ji sem zavedlo vyšetřování případu čínské „hadí hlavy“ – pašeráka lidí. A z dřívější doby si vybavovala policejní honičku po jedné ze zdejších klikatých silnic. Honička tehdy netrvala dlouho: šestnáctiletá Amélie snadno unikla policistům z okresu Nassau, kteří předtím rozehnali tajný automobilový závod kousek od Garden City (Amélie tehdy vyhrála, když ve finále převálcovala dodge).

„Jsi nervózní?“ zeptal se Pulaski.

„Jo. Před razií jsem vždycky nervózní. Vždycky.“

Amélie Sachsová měla pocit, že pokud člověk není v podobné chvíli jako na jehlách, pak je něco špatně.

Na druhou stranu si od okamžiku, kdy Lon Sellitto a po něm i jeho nadřízený, kapitán Myers, posvětili zatčení, ani jednou nerozdrásala nehtem kůži, neudělala si záděru a – což bylo nejpodivnější – neucítila bodnutí v kyčli nebo v koleně.

Na sobě měli kvazizásahovou výstroj: neprůstřelné vesty a černé kukly, ale jen krátké palné zbraně.

Blížili se k domu Spencera Bostona.

Shreve Metzger a Lincoln Rhyme vymysleli před hodinou plán Bostonova zneškodnění. Metzger administrativnímu řediteli oznámil, že se chystají slyšení o fiasku kolem Morenova RSSÚ, a proto by se s ním rád sešel někde v soukromí za účasti právníků NZOS. Nemohli by si dát schůzku přímo v Bostonově domě, když předtím pošle rodinu na večer pryč?

Boston souhlasil a okamžitě vyrazil domů.

Sachsová s Pulaským se nyní blížili k velké stavbě v koloniálním stylu a rozhlíželi se přitom po upravených trávnících, okolních lesích, pečlivě prořezaných keřích a zahradách, které jejich majitelé láskyplně, ba téměř obsedantně udržovali.

Mladý policista teď dýchal ještě rychleji než předtím.

Jsi nervózní?

Sachsová si všimla, že si Pulaski nepřítomně hladí jizvu na čele. Byla to památka na tvrdý úder, který mu před pár lety během jejich prvního společného vyšetřování uštědřil jeden pachatel. Zranění hlavy bylo vážné a Pulaski kvůli tomuto incidentu málem odešel od policie, což by však pro něj mělo zničující důsledky: lpění na policejní práci představovalo nedílnou součást jeho osobnosti, a navíc ho pevněji poutalo k jeho dvojčeti, rovněž policistovi. Převážně díky povzbuzování a osobnímu příkladu Lincolna Rhyma však nakonec Pulaski úspěšně zvládl náročné zotavování a rozhodl se u policie zůstat.

Na vážnosti zranění to ovšem nic neměnilo a Sachsová věděla, že posttraumatický stres hlodá v člověku dlouho.

Zvládnu to? Nesesypu se pod tlakem?

Sachsová nepochybovala o tom, že v Pulaského případě zní odpovědi na tyto dvě otázky „ano“ a „ne“. A že je nejlepší vyhrknout je bez přemýšlení. Usmála se. „Toho grázla dostaneme.“

„Jasný.“

Rychle došli ke dveřím, obestoupili je a svěsili ruce ke služebním zbraním, aniž se jich však dotkli.

Sachsová přikývla.

Pulaski zaklepal na dveře. „Newyorská policie. Otevřete!“

Uvnitř se ozvaly zvuky.

„Co je?“ dolehl k nim hlas. „Kdo je tam?“

„Newyorská policie!“ zopakoval mladý policista. „Otevřete dveře, ať můžeme jít dovnitř.“

Na to hlas zevnitř: „Ježíšmarjá.“

Uplynula chvíle ticha. Dost dlouhá na to, aby Boston stačil popadnout pistoli. Oni však počítali s tím, že to neudělá.

Dveře z ušlechtilého dřeva se otevřely a skrz zástěnu na ně vykoukl distingovaný prošedivělý muž. Nepřítomně si přejel rukou po nejvýraznější vrásce ve svém vyschlém obličeji.

„Ukažte mi ruce, pane Bostone.“

Muž zvedl ruce a povzdechl si. „Takže proto mě sem Shreve vylákal. Žádná schůzka se nekoná, viďte?“

Sachsová s Pulaským se nahrnuli dovnitř a Amélie za nimi zavřela dveře.

Muž si prohrábl rukou bujnou hřívu a pak si vzpomněl, že policisté mají mít jeho ruce neustále na očích. Ustoupil a dal gestem najevo, že nepředstavuje žádnou hrozbu.

„Jste sám?“ zeptala se ho Sachsová. „Nebo tu máte rodinu?“

„Jsem sám.“

Sachsová rychle prohlédla dům, zatímco Pulaski zůstal u Bostona.

Když se vrátila, informátor se zeptal: „O co tady jde?“ Snažil se působit rozhořčeně, jenže to nefungovalo. Dobře věděl, proč je policie v domě.

„O to, že jste vyzradil informace o RSSÚ státnímu zastupitelství. Ověřili jsme si záznamy o vašich cestách. Jedenáctého května jste byl na dovolené v Maine, ale ráno jste se vrátil do New Yorku. Zašel jste se svým iBookem do kavárny Java Hut a odeslal jste odtamtud na státní zastupitelství naskenovanou kopii příkazu k zabití. Odpoledne jste pak odletěl zpátky.“ Sachsová přihodila informace o vypátrání e-mailu, o čaji, umělém sladidle a modrém obleku. Na závěr se zeptala: „Ale proč? Proč jste ty informace vyzradil?“

Muž se na gauči opřel. Pomalu si sáhl do kapsy, vytáhl balíček s tabletami antacidu, nervózně dvě vyloupl a hodil si je do úst.

Sachsové to připomnělo její advil.

Posadila se naproti němu, zatímco Pulaski odešel k oknu a pozoroval pěstěný trávník.

Boston se mračil. „Jestli mě mají soudit, tak jedině podle špionážního zákona. A ten je federální. Zatímco vy jste státní policie. Tak proč jste přišli vy?“

„Váš případ zasahuje i do státní působnosti,“ odpověděla Sachsová záměrně mlhavě. „Tak odpovězte. Proč jste ten příkaz k zabití vyzradil? Protože jste pokládal za morální povinnost vytroubit do světa, že vaše organizace zabíjí americké občany?“

Boston se zasmál, ale jeho smích byl prosycený hořkostí. „Vy si opravdu myslíte, že tohle někoho zajímá? Že Obamovi ublížilo, když nechal zlikvidovat Avlakího? Všichni si myslí, že je to správné – snad jen kromě té vaší státní zástupkyně.“

„A dál?“ zeptala se Sachsová.

Boston si na chvíli vložil obličej do dlaní. „Vy jste mladí. Oba. To byste nepochopili.“

„Jen nám to řekněte,“ trvala na svém Sachsová.

Když Boston zvedl hlavu, oči mu planuly. „V NZOS jsem úplně od začátku, ode dne jejího založení. Pracoval jsem ve vojenské rozvědce, pracoval jsem v CIA. Koordinoval jsem v terénu informátory, zatímco Shreve Metzger pořádal pijatiky v Cambridgi a v New Havenu. Byl jsem klíčovým aktérem našeho odporu proti růžové revoluci – proti nástupu socialistů v devadesátých letech a později. Hugo Chávez ve Venezuele, Lula v Brazílii, Néstor Kirchner v Argentině, Vázquez v Uruguaji, Evo Morales v Bolívii.“ Změřil si Sachsovou chladným pohledem. „Víte vůbec, co je to za lidi?“

Zdálo se, že neočekává odpověď. „Zorganizoval jsem dvě změny režimu ve Střední Americe a jednu v Jižní. Popíjel jsem v zaplivaných barech, uplácel jsem novináře, lezl jsem do prdele politikům třetí kategorie v Caracasu a Buenos Aires. Chodil jsem na pohřby, když některého mého člověka jakoby náhodou srazilo auto, a nikdo se nikdy nedozvěděl, jaký to byl hrdina. Žebral jsem ve Washingtonu o peníze, uzavíral jsem dohody s hochy z Londýna, Madridu a Tokia… Jenže když přišel čas jmenovat nového ředitele NZOS, koho vybrali? Shreva Metzgera, zasraného smrkáče, který se ani neumí ovládat. Měli tam dát mě. Já si to zasloužil! Já si to odpracoval!“

„A tak když jste si uvědomil, že Shreve udělal s Morenem chybu, rozhodl jste se toho využít k jeho odstavení. Vyzradil jste ten příkaz k zabití i příslušné zpravodajské informace. Očekával jste, že pak nastoupíte na Metzgerovo místo.“

„Dokázal bych ten úřad řídit stokrát líp než on,“ zamumlal Boston vztekle.

„A jak jste překonal detektor lži?“ dotázal se Pulaski.

„Ále, to je v naší branži úplný základ. Vidíte? O tom právě mluvím. V tomhle byznysu nestačí mačkat tlačítka a hrát počítačové hry.“ Znovu se opřel. „Tak už mě sakra zatkněte, ať to máme z krku.“

87. kapitola

„Skenuji,“ zasyčel mu do sluchátka hlas. „Žádné přenosy, žádné signály.“

Šepot nejspíš ani nebyl nutný. Oba muži se nacházeli v zalesněné oblasti, daleko z doslechu lidí v domě Spencera Bostona.

„Rozumím,“ ohlásil Jacob Swann a pomyslel si, že mu to slovo připadá absurdní.

Žádné přenosy, žádné signály. To bylo dobré. Kdyby se kolem domu zdržovali další policisté jako podpora při Bostonově zatýkání, jejich komunikace by se objevila na Bartlettově skeneru. Žoldák Bartlett byl tupý jako poleno, ale v nádobíčku se vyznal a mikrovlnu nebo rádiový přenos by objevil i v olověné truhle.

„Co vizuální kontakt?“

„Ne, přijeli sami. Ta policajtka – Sachsová – a ta mladá uniforma.“

Podle Swanna bylo logické, že za Bostonem přijeli jen tihle dva. Administrativní ředitel NZOS byl práskač a možná i zrádce, ale z hlediska fyzického procesu zatýkání nebyl nebezpečný. Dokázal zabít Jemence raketou Hellfire nebo zničit člověku z některé striktně katolické jihoamerické země politickou kariéru rozšířením dezinformace, že je homosexuál, ale pravděpodobně ani nevlastnil střelnou zbraň. Dva poldové z NYPD na jeho zatčení bohatě stačili.

Swann prošel lesem o něco blíž k boční straně Bostonova domu a dával si přitom pozor, aby na něj nebylo vidět z oken.

Zkontroloval pistoli Glock, na které měl našroubovaný tlumič, i náhradní zásobníky zastrčené vzhůru nohama v levé kapse maskáčů. Na opasku mu samozřejmě visel šéfkuchařský nůž Kai Shun. Nasadil si na obličej černou nomexovou kuklu.

Nedaleko od něj odkorňovali dřevorubci čerstvě pokácený strom. Burácení benzínových motorů se rozléhalo široko daleko. Jacob Swann byl za ten hluk vděčný: přehluší zvuky jejich útoku. On i členové jeho týmu sice měli tlumiče, ale nedalo se vyloučit, že jeden z policistů uvnitř stihne před smrtí vystřelit. Uchopil vysílačku. „Informujte.“

„Na pozici,“ ohlásil Bartlett a stejné sdělení vyslal o chvíli později také druhý člen týmu, ramenatý Američan asijského původu, který se jmenoval Xu a od chvíle, kdy se seznámil s Jacobem Swannem, pořádně promluvil jen jednou, když opravil Swannovu výslovnost svého jména.

Xu.

„Šu. Jako šukat.“

Anebo šulín, pomyslel si Swann. Takové jméno bych si změnil.

„Skenujte interiér,“ poručil Swann Bartlettovi.

O chvíli později se ozval výsledek: „Máme tam tři osoby, všechny v přízemí. Jedna napravo od hlavního vchodu, dva a půl až tři metry, sedící. Druhá nalevo od hlavního vchodu, metr až metr a půl, stojící.“ Jejich expert na elektroniku právě prozařoval dům infračerveným senzorem a radarem se syntetickou aperturou.

„Nějaký vizuální kontakt v okolí objektu?“ dotázal se Swann.

„Negativní,“ odpověděl Šulín. Domy po obou stranách toho Bostonova byly mimo dosah infračervených paprsků, ale každopádně se v nich nesvítilo a garážová vrata byla zavřená. Odpoledne na americkém předměstí: děcka ve škole, mamky a taťkové v práci nebo na nákupech.

Další příhodné zaburácení odkorňovače.

„Do akce,“ zavelel Swann.

Ostatní dva potvrdili příjem.

Bartlett se Swannem měli do domu vpadnout hlavním vchodem. Šulín zadními dveřmi. Pro akci zvolili dynamický průnik s okamžitou palbou při kontaktu. Tentokrát už Amélie Sachsová bude muset zemřít, ne pouze vstoupit do Rhymova světa chromajzlů. Kdyby předtím bývala spolupracovala, alespoň mohla přežít.

Jacob Swann položil batoh do křoví, vystoupil na trávník a přikrčil se. Bartlett stál šest metrů od něj, o něco blíž domu. I on měl na hlavě kuklu. Kývl.

Patnáct metrů od domu, dvanáct metrů.

Neustále se dívali do oken. Postupovali však z boku, takže je lidé v domě z míst, kde podle Bartlettových informací seděli nebo stáli, nemohli vidět.

Devět metrů.

Swann se rozhlížel po trávníku, po okolních domech.

Nikdo.

Dobře, dobře.

Sedm a půl metru.

Mohl by…

A pak udeřil hurikán.

Jacoba Swanna zasáhl mohutný opakovaný poryv větru.

Co, co, co?

Nad dům se rychle snesl vrtulník newyorské policie a zůstal viset ve vzduchu nad trávníkem.

Swann s Bartlettem ztuhli, když se trup mrštného vrtulníku natočil širší stranou k nim a dva agenti zásahové jednotky na ně zevnitř namířili automaty H&K.

Ten odkorňovač. Do prdele. Ten si objednala policie – aby přehlušila zvuk helikoptéry.

Zatracená práce.

Léčka. Oni o nich celou dobu věděli.

88. kapitola

„Odhoďte zbraně! A lehněte si na břicho. Jinak budeme střílet.“

Hlas se rachotivě linul z reproduktoru upevněného na vrtulníku. Nebo možná někde na zemi. Těžko říct.

Každopádně byl hlasitý. A nesmlouvavý. Velitel zjevně myslel svá slova vážně.

Swann si všiml, že Bartlett okamžitě uposlechl, odhodil vlastní samopal H&K, zvedl ruce a prakticky se skácel na zem. Když se Swann podíval za něj, viděl, že horní okno vedlejšího domu je otevřené a odstřelovač má pušku namířenou do zahrady. Bezpochyby měl na mušce Šulína.

„Vy tam, co ještě stojíte,“ ozval se shora hlas. „Odhoďte zbraň a lehněte si na břicho! Okamžitě!“

Chvíle přemýšlení.

Swann se podíval na dům.

A pak odhodil pistoli na zem, lehl si na břicho a vdechl do nosu štiplavou vůni trávy. Připomínala mu bylinný likér Chartreuse, který používal v jednom ze svých několika málo dezertů – broskve v želé Chartreuse mimochodem představovaly desátý a poslední chod v první třídě Titaniku. Když se vrtulník snesl ještě níž, položil Swann palec na umělohmotný klíč, který držel v ruce. Krátce stiskl levé tlačítko a pak na tři vteřiny podržel pravé. A zavřel oči.

Výbušnina v batohu, který ukryl opodál, detonovala s větší silou, než očekával. Původně to měla být jen diverzní nálož – v situacích, jako byla tato, měla rozptýlit nepřítele a odlákat jeho pozornost na chvíli jinam. Nyní však na okraji lesa explodovala v mohutnou ohnivou kouli a odhodila vrtulník asi o půl metru stranou. Stroj nebyl poškozený a pilot ho okamžitě dostal pod kontrolu, ale během krátkého vychýlení rovnováhy ztratili střelci ze zřetele cíl.

Jacob Swann byl okamžitě na nohou. Přeskočil ležícího Bartletta a s kouřovým granátem v ruce vyrazil k domu. Prohodil malý, ale těžký váleček hlavními dveřmi, které měly po explozi nálože v batohu rozbitou výplň, a vrhl se za ním.

Uvnitř narazil do konferenčního stolku, přičemž rozházel misky s bonbony, sošky a zarámované fotografie, a skutálel se na podlahu.

Bostona, Sachsovou i toho druhého policajta výbuch překvapil, a když se do místnosti hopsavě přikutálel kouřový granát, rychle se ukryli, protože zřejmě nečekali krycí kouřovou clonu, nýbrž další výbuch.

Rukojmí. Nic lepšího nedokázal Swann vymyslet – potřeboval získat čas, potřeboval se odtud dostat vyjednáváním. Těžce kašlající Boston ho spatřil jako první. Vlažně se proti vetřelci vrhl, ale Swann mu vrazil pěst do hrdla a svalil ho na zem.

„Amélie!“ ozval se hlas odněkud z druhé strany čoudícího granátu. Byl to ten mladý policajt. „Kde je?“

Teprve pak uviděl Swann tu policistku. Ležela na boku, kašlala a mžouravě se rozhlížela kolem sebe. V ruce držela služební glock. Swann pro něj rychle vyrazil – venku už neměl čas sebrat z trávníku vlastní. Vzpomněl si, že ta ženská kulhá a že sebou občas bolestivě cukne, a také si vzpomněl, že když jí odposlouchával telefon, zmiňovala se o nějakých zdravotních problémech. Také nyní se jí v krásném obličeji zračila bolest, když se snažila vstát a namířit na něj pistoli. Její prodleva však byla dost dlouhá na to, aby se Swann stačil vrhnout kupředu a srazit ji k zemi dřív, než z pistole vyjde rána.

„Amélie!“ ozval se znovu hlas z protějšího konce pokoje.

Když začal s tou ženskou zápasit – byla silnější, než vypadala – rychle na svého kolegu vykřikla: „Mlč, Rone! Už nic neříkej!“

Chránila ho. Jakmile by ji totiž Jacob Swann přemohl, začal by střílet po zdroji hlasu.

Náhle ho ta policajtka udeřila s překvapivou a bolestivou silou pěstí do ucha, vyplivla zbytek chemického kouře a tvrdě do něj strčila. Swann ji udeřil do boku a pokusil se jí sevřít hrdlo, jenže ona jeho paži odrazila a uštědřila mu další ránu do spánku. „Uteč, Rone! Utíkej pro pomoc! Tady nic nezmůžeš!“

„Seženu posily.“ Mladý policajt se rozběhl k zadním dveřím a hlasitě je rozrazil.

Swann máchl loktem, aby Sachsovou udeřil do břicha, ale ta stihla uskočit a vyhnout se oslabující ráně na solar plexus. Současně mu sama zasadila úder pěstí do boku, kousek od ledviny, a způsobila mu bolest, která mu pronikla až kamsi do zubů. Přesto Swann dokázal udržet zápěstí její ruky, v níž třímala pistoli, a současně jí dal levou pěstí do obličeje. Sachsová hekla a zkřivila tvář bolestí.

Swann si znovu vzpomněl na její zranění a udeřil ji kolenem do kolena. Sachsová zoufale vykřikla. Musel jí způsobit prudkou bolest, protože na chvíli vyšla ze střehu a dopustila, aby posunul pravou ruku ještě blíž k její pistoli. Už ji měl téměř na dosah. Zbývalo posledních pár centimetrů.

Znovu ji kopl do čéšky. Tentokrát Sachsová pronikavě zavyla a její sevření ještě víc ochablo. Jacob Swann se vrhl po zbraní.

Dotkl se pažby glocku – jenže ona právě v tu chvíli škubla rukou dozadu a uvolnila sevření. Pistole ve spirále odlétla stranou a ztratila se v kouři.

Sakra…

Tahali se za šaty, vyměňovali si lehké rány i přímé údery, váleli se po podlaze, zoufale spolu zápasili. Swann cítil pot, kouř i náznak parfému. Pokusil se vytáhnout Sachsovou na nohy, čímž by nad ní vzhledem k jejímu zraněnému kolenu získal značnou výhodu. Ona však věděla, že by to byl její konec, a tak se snažila udržet boj na zemi, svírala ho a současně mu uštědřovala rány.

Po chvíli Swann uslyšel zvenčí hlasy, které na něj volaly, ať vyjde ven. Zásahové týmy zřejmě nechtěly riskovat taktický průnik, když jejich hvězdnou policistku nebylo v dýmu vidět. A také nemohli vědět, jestli u sebe Swann náhodou nemá dobře ukrytý samopal Uzi nebo MAC-10 a nepokropí prvních deset policistů automatickou palbou.

A tak tu byli jen on a Sachsová. Potili se, umdlévali, kašlali.

Swann se k ní naklonil, jako by ji chtěl kousnout. Když rychle ucukla, obrátil směr a vytrhl se jí. Odkutálel se pryč a přikrčil se čelem k ní. Sachsová se teď zdála ztrápenější a zadýchanější. Klečela na zemi a držela se za kloub. V očích podrážděných kouřem měla slzy bolesti. Vypadala jako přízrak.

Jenže on musel sebrat tu pistoli. Teď hned. Kde je? Musí být někde poblíž. Když však vyrazil vpřed, proklála ho Sachsová divokým pohledem, dvakrát zkusmo zaťala ruce v pěst a vztyčila se.

Vzápětí ovšem ztuhla, zkroutila se bolestí a chytila se za kyčel, ze které jí zřejmě vystřelovala stejná bolest jako z kolena.

Teď! Trpí bolestí, je nesoustředěná. Jdi jí po krku!

Swann se vrhl dopředu a vymrštil levou ruku s otevřenou dlaní proti měkkému bledému masu jejího krku.

V tu chvíli mu v ruce explodovala větší bolest, než jakou zažil za posledních několik let, a rychle se mu rozlila přes paži až do ramene.

Swann škubl rukou zpátky, zíral na čúrky krve řinoucí se mu mezi prsty, zíral na lesklou ocel v její ruce, zíral na její klidné oči.

Co… Co je?

Sachsová před sebou pevně držela vystřelovací nůž. Swann si až nyní uvědomil, že se nedržela za kyčel kvůli bolesti, nýbrž že hledala v kapse zbraň a otevírala ji. Nakonec ho ani nebodla ona – udělal si to sám, když se jí rozzuřeně snažil zasadit úder do hrdla a najel otevřenou dlaní přímo na její nůž.

Můj malý řezníčku…

Sachsová couvla, přikrčila se a zaujala pózu pouličního rváče.

Swann vyhodnotil rozsah škod. Nůž mu pronikl až na kost mezi palcem a ukazováčkem. Bolelo to jako čert, ale v podstatě to bylo povrchové zranění. Šlachy zůstaly nedotčené.

Rychle vytáhl nůž Kai Shun a zaujal podobný postoj jako ona. Žádný opravdový souboj se však konat nebude. Jacob Swann už zabil nožem dva tucty lidí. Tahle ženská možná uměla výborně střílet, ale nůž nebyl její hlavní zbraň. Swann se přisunul o něco blíž a obrátil nůž čepelí nahoru, jako by se chystal vyvrhnout mrtvého jelena.

Cítil příjemný dotek rukojeti japonského nože, cítil jeho váhu, vnímal jeho matný lesk i vražednou eleganci tepané čepele.

Rychle vyrazil proti Sachsové. Mířil nožem o něco níž a v duchu si vybavoval, kudy povede řez: od břicha k prsní kosti.

Sachsová však neuskočila ani se nedala na útěk, jak očekával. Zůstala stát na místě. Rovněž její nůž – Swann ho tipoval na italskou výrobu – byl obrácený čepelí vzhůru. Její oči sebevědomě těkaly mezi čepelí, jeho očima a různými místy na jeho těle, kam by mohl směřovat její výpad.

Swann se zastavil, couvl o pár centimetrů, setřepal si z ruky horkou krev a znovu zaujal bojový postoj. Poté se opět rychle přisunul, provedl výpad, ale Sachsová na něj byla připravena, snadno se vyhnula jeho noži, přičemž se sama rychle ohnala svým nožem a téměř mu rozřízla kůži na tváři. Rozhodně věděla, co dělá, a navíc – což bylo znepokojivější – se v jejích očích nezrcadlil ani stín nejistoty, přestože viditelně trpěla bolestí.

Přinuť ji zapojit nohy. Tam má slabinu.

Začal tedy opakovaně vyrážet dopředu – ne aby ji pobodal nebo pořezal, nýbrž aby ji přinutil couvat, přesouvat váhu z nohy na nohu, unavit si klouby.

A ona pak udělala chybu.

Ustoupila rovnou o několik metrů, obrátila nůž a uchopila ho za čepel. Chystala se ho po něm hodit.

„Odhoď zbraň,“ vyzvala ho, přestože dávivě kašlala a druhou rukou si otírala slzy. „A lehni si na podlahu.“

Swann ji v kouři pozorně sledoval a nespouštěl oči z její zbraně. Vrhání nožů je velmi obtížná disciplína a funguje jen za předpokladu, že je dobře vidět na cíl, že je zbraň správně vyvážená… a že vrhač má za sebou stovky hodin tréninku. A i když nůž zasáhne cíl, může někdy způsobit pouze lehké zranění. Navzdory všemu, co ukazují ve filmech, Jacob Swann silně pochyboval, že někdo někdy zemřel po zásahu vrženého nože. Čepel zabíjí jen v případě, že přetne důležité cévy, a i pak smrt nějakou dobu trvá.

„Tak dělej!“ vykřikla Sachsová. „K zemi.“

Přesto letící nůž obvykle rozptýlí protivníkovu pozornost, přičemž šťastná trefa může bolet jako blázen a případně i vypíchnout člověku oko. Když tedy Sachsová začala mířit, aby odhadla správnou vzdálenost, uskakoval Jacob Swann ze strany na stranu a krčil se, aby ze sebe učinil co nejmenší a co nejpohyblivější terč.

„Nebudu ti to říkat dvakrát.“

Chvíle ticha. Sachsová ani nehnula brvou.

A pak hodila nůž.

Swann přimhouřil oči a podřepl.

Rána však byla nepřesná. Nůž vlétl do vitríny s porcelánem půl metru od něj a rozbil jednu skleněnou tabulku. Talíř vystavený uvnitř na stojánku spadl z police a rovněž se roztříštil. Swann se bleskurychle vrátil do bojového postoje, ale jeho soupeřka – což byla další chyba – žádný návazný útok nepodnikla.

Uklidnil se a opět se k ní otočil čelem. Sachsová stála v lehkém předklonu s rukama v bok, ztěžka oddechovala a kašlala.

Měl ji v hrsti. Sebere ze země pistoli a vyjedná si propuštění na svobodu. Odletět by odtud mohl třeba tím vrtulníkem.

„Takže,“ zašeptal, „řeknu ti, co teď uděláš…“

Vtom ucítil, jak se mu do spánku zarývá hlaveň pistole. Uhnul očima na stranu.

Ten mladý policista – snad se jmenoval Ron – se vrátil. Vlastně ne, ne… Swann to konečně pochopil. On vůbec neodešel. Svůj odchod v hustém kouři jen předstíral a přitom nespouštěl oči z protivníka.

A stejně tak neměla Sachsová ani v nejmenším v plánu probodnout Swanna nožem. Pouze hrála na čas a přes kouřovou clonu svého kolegu naváděla. Vůbec nechtěla, aby Ron odešel. Její předchozí slova znamenala pravý opak a ten mladý cucák to dokonale pochopil.

„Tak,“ procedil nyní zlověstně. „Odhoď ten nůž.“ A Swann věděl, že Ron je plně odhodlaný vpálit mu kulku do mozku.

Hledal v pokoji nějaké místo, kde by se nůž Kai Shun nepoškrábal nebo neztupil. Nakonec ho opatrně hodil na gauč.

Sachsová k noži s bolestivou grimasou vykročila, sebrala ho z gauče a chvíli si ho uznale prohlížela. Mladý policista mezitím nasadil Swannovi pouta. Sachsová došla až k nim, popadla Swannovu nomexovou kuklu a strhla mu ji z hlavy.

89. kapitola

Dodávka s bezbariérovým nájezdem se propletla mezi vozidly záchranných a policejních složek a zaparkovala u obrubníku nedaleko domu Spencera Bostona. Lincoln Rhyme strávil celou akci na shromaždišti nacházejícím se několik bloků odtud. Vzhledem k neschopnosti udržet v ruce pistoli, jak si v praxi ověřil na Bahamách, pokládal za nejvhodnější držet se od potenciálního bitevního pole dál.

Thom by ostatně ani nic jiného nepřipustil.

Kvočna je to.

Po několika minutách ho konečně pustili z dodávky, takže mohl ve svém novém invalidním vozíku – který se mu mimochodem docela líbil – vyrazit za Amélií Sachsovou.

Objali se a Rhyme si ji zkoumavě prohlédl. Trpěla bolestí, přestože se to snažila nedávat najevo – její utrpení bylo naprosto zjevné.

„Kde je Ron?“

„Prochází v domě rošt.“

Rhyme se zachmuřil a podíval se na doutnající stromy a keře i na kouř valící se z drahého koloniálního domu. Ventilátory hasičů už nejhustší dým do značné míry rozfoukaly. „S tou diverzní náloží jsem nepočítal, Sachsová. Promiň.“

Měl na sebe vztek, že nevzal tuto možnost v úvahu. Mělo mu být jasné, že se pachatel 16-5 o něco podobného pokusí.

Sachsová řekla jen: „Ale i tak jsi vymyslel bezvadný plán, Rhyme.“

„No, každopádně přinesl žádoucí výsledek,“ připustil kriminalista s jistou, ale ne přehnanou dávkou skromnosti.

Spencera Bostona nikdy nepodezíral z ničeho horšího než z vyzrazení příkazu k zabití. Pravdou bylo, že on i Moreno měli vazby na Panamu, jak si správně všimla Sachsová. Jenže i kdyby se Boston na invazi do této země skutečně podílel, Moreno byl v té době ještě chlapec. Nemohli se znát. Kdepak, panamská stopa byla jen shodou náhod.

Rhyme však dospěl k závěru, že Metzgerův administrativní ředitel by byl ideální návnadou, poněvadž člověk, který stál v pozadí celého spiknutí, totiž přímý nadřízený pachatele 16-5, měl zájem i na zneškodnění whistleblowera.

Proto si Rhyme zajistil pomoc Shreva Metzgera. Už od minulého týdne, kdy se Metzger dozvěděl o vyšetřování, kontaktoval všechny lidi zainteresované na projektu bezpilotních letadel a nabádal je, aby mlčeli a zbavili se důkazů. Šifrované textové zprávy, e-maily i telefonáty tak byly adresovány nejen zaměstnancům NZOS, ale i zástupcům externích firem, armádním důstojníkům a washingtonským činitelům. Právě proto pachatelův šéf o případu tolik věděl. Metzger se tak vášnivě snažil zachránit program RSSÚ, že v podstatě krmil všechny zúčastněné zpravodajskými informacemi v reálném čase. A šéf spiknutí pak tyto informace předával pachateli 16-5.

Jenže kdo to vlastně je?

Metzger na Rhymovo naléhání zatelefonoval před hodinou všem lidem ze zmíněného okruhu a oznámil jim, že informátor byl odhalen jako Spencer Boston a že by měli zničit veškeré důkazy, které je s tímto mužem spojují.

Rhyme totiž tušil, že hlavní postava spiknutí vedeného s cílem zabít Morenova osobního strážce okamžitě nařídí pachateli 16-5, aby odjel do Glen Cove a odstranil Bostona.

Administrativní ředitel proto čekal se Sachsovou a Pulaským uvnitř. Zásahové jednotky newyorské policie a okresu Nassau se mezitím nenápadně rozmístily po okolí a z nedalekého heliportu odstartoval vrtulník. Nápad, aby burácení vrtulníku přehlušil kvílivý odkorňovač, pocházel z hlavy Rona Pulaského.

Ten kluk doslova perlil.

Rhyme nyní pohlédl na pachatele 16-5, který seděl spoutaný na trávníku před Bostonovým domem, asi deset metrů od hlavního vchodu. Jednu ruku měl ovázanou, ale zranění nevypadalo vážně. Chvíli pokorně sledoval hemžení policistů i civilů a pak si začal soustředěně prohlížet nedaleký záhon s kuchyňskými bylinami.

Rhyme se otočil k Sachsové. „Zajímalo by mě, kolik nám dá práce zjistit, pro koho pracuje. Předpokládám, že nám jméno svého pána nevydá tak snadno.“

„To ani nemusí,“ opáčila Sachsová. „Já vím, pro koho pracuje.“

„Vážně?“ zeptal se Rhyme.

„Pro Harryho Walkera. Z firmy Walker Defense Systems.“

Kriminalista se zasmál. „A odkud to víš?“

Sachsová na pachatele ukázala. „Když jsem se tam jela podívat na tu startovací dráhu, přišel si pro mě do čekárny a odvedl mě k Walkerovi. A mimochodem se mnou těžce flirtoval.“

90. kapitola

Jmenoval se Jacob Swann a pracoval jako bezpečnostní ředitel ve firmě Walker Defense Systems.

Byl to bývalý voják, jehož z armády vyobcovali – pokud se tento výraz ještě používá – kvůli přehnaně tvrdým výslechům podezřelých Iráčanů. Waterboarding sice neprovozoval, ale zato několika vzbouřencům stáhl z těla kůži. A některým odstranil i jiné části těla. „Dovedně a pomalu,“ stálo ve zprávě.

Další analýza shromážděných dat prozradila, že Swann žije sám v Brooklynu, kupuje si drahé kuchyňské náčiní a často osaměle navštěvuje luxusní restaurace. V loňském roce dvakrát navštívil lékařskou pohotovost. V prvním případě s průstřelem břicha – tvrdil, že ho během honu na srnce postřelil neznámý lovec. A podruhé s ošklivě pořezaným prstem, neboť mu prý při vaření sklouzl nůž ze sladké cibule.

To první je lež, to druhé nejspíš pravda, tipl si Rhyme, když vzal v úvahu vše, co už věděli o Swannově koníčku.

A když tyhle dvě ingredience spojíte s kaviárem a vanilkou, vyjde vám jedno opravdu drahé jídlo, které se podává v Patchwork Goose…

Kousek od policejní pásky zastavilo auto – starší model hondy, která potřebovala vyspravit karoserii.

Z vozu vystoupila Nance Laurelová v obligátní bílé halence a tmavě modrém kostýmu, který byl střižený stejně jako ten šedý. Hladila se po tváři a Rhyme přemýšlel, jestli si na ni právě nenakydala další mejkap. Přistoupila k němu a zeptala se Sachsové, jestli je v pořádku.

„Naprosto. Byla to jen taková menší rozmíška. On to odskákal mnohem hůř.“ Kývla na Swanna. „Už mu přečetli práva. O advokáta nepožádal, ale nespolupracuje.“

„To se ještě uvidí,“ prohlásila Laurelová. „Promluvme si s ním. Možná budu potřebovat vaši pomoc, Lincolne. Počkejte, přivedu vám ho sem.“

„To není nutné.“ Rhyme se podíval na svůj vozík Merits. „Prý velmi dobře zvládá nerovný terén. Tak si ho vyzkoušíme.“

Vozík bez jediného zaváhání projel po trávě přímo k pachateli.

Nance Laurelová a Amélie Sachsová došly k oběma mužům. Státní zástupkyně pohlédla na Swanna. „Jmenuji se…“

„Já vím, kdo jste.“

Následovala další z jejích typických odmlk. „Takže, Jacobe, víme, že za vším stojí Harry Walker. Nechal vás podstrčit falešné zpravodajské informace NZOS, aby ji ponoukl k provedení atentátu na Roberta Morena. Vy jste pak využil tohoto atentátu k tomu, abyste nenápadně zavraždil Morenova tělesného strážce Simona Florese, který Walkera vydíral. V době atentátu jste se zdržoval v hotelu South Cove Inn a čekal jste na útok bezpilotního letounu. Ihned poté, ještě než na místo dorazili záchranáři, jste pronikl do apartmá tisíc dvě stě a přeřezal jste tepny Simonu Floresovi a Eduardu de la Ruovi. Odtamtud jste se vypravil do kanceláře Floresova advokáta v Nassau. Umučil jste ho a ukradl mu dokumenty, které u něj měl Flores v advokátní úschově – dokumenty, jejichž zveřejnění se Walker tolik obával.

Jakmile jsem pak zahájila vyšetřování, posílal Metzger Walkerovi jakožto smluvnímu partnerovi NZOS aktualizované informace a jména – nařídil mu, aby zničil důkazy a měl se na pozoru před policií. Walker vám však přikázal, abyste zašel ještě dál – abyste eliminoval veškeré svědky a vyšetřovatele. Zabil jste Annette Bodelovou, Lydii Fosterovou i Morenova řidiče Vlada Nikolova.“ Laurelová pohlédla na Sachsovou s Rhymem. „Policisté z Queensu našli Nikolovovo tělo ve sklepě jeho domu.“

Swann pouze sklopil oči na vlastní ovázanou ruku a neřekl nic.

Státní zástupkyně pokračovala: „A také jste si u svých kontaktů v Nassau objednal vraždu kapitána Rhyma i dalších osob, které tam s ním spolupracovaly… A pak přišlo toto.“ Obsáhla bradou zničenou předměstskou krajinu, která připomínala válečnou zónu.

Hloubka těchto informací, které Nance Laurelová pronášela zcela nevzrušeným tónem, musela Swanna překvapit. Přesto jen na krátký okamžik zaváhal a klidným hlasem řekl: „Tak za prvé, pokud jde o tento incident…“ Kývl na Bostonův dům. „Všichni tři, kdo jsme se v tom domě účastnili zásahu, máme federální povolení k držení palných zbraní třetí třídy i povolení k jejich nošení na jiném než viditelném místě, platné ve státě New York. V rámci svého zaměstnání ve firmě Walker Defense Systems se zabývám otázkami národní bezpečnosti. Přijeli jsme sem na základě tipu, že Spencer Boston stojí za nebezpečným únikem citlivých informací. Moji společníci a já jsme pouze chtěli tuto možnost prověřit a projednat s panem Bostonem tuto otázku. A najednou se sem slétli zásahoví agenti a začali nám vyhrožovat. Tvrdili, že jsou z newyorské policie, jenže jak jsem to měl poznat? Ani jeden z nich se mi řádně nelegitimoval.“

Amélie Sachsová se nepokrytě zasmála.

„Čekáte, že tomu uvěřím?“ zeptala se Laurelová.

„Důležitější otázka zní, slečno Laurelová, jestli tomu uvěří porota. A já mám takové tušení, že by mohla. A pokud jde o ostatní trestné činy, které jste zmínila… Všechno jsou to pouhé spekulace. Ručím vám za to, že na mě nic nemáte.“

Státní zástupkyně se podívala na Rhyma, který přijel o něco blíž. Uvědomoval si, že Swann celou dobu bedlivě sleduje jeho chromé nohy a levou paži. Opravdu ho to zajímalo, ale Rhyme netušil, co se mu honí hlavou nebo proč si ho tak prohlíží.

Také on si teď nicméně změřil podezřelého od hlavy až k patě a usmál se, což v případech, kdy se zadržení chovali arogantně, dělal docela často. „Tak my prý nic nemáme, my nic nemáme.“ Začal přemýšlet nahlas: „No, něco možná přece jen máme, Jacobe. Mně tedy na motivech příliš nesejde, ale musím přiznat, že v tomto případě se pár dobrých motivů sešlo. Zabil jste Lydii Fosterovou a chtěl jste zabít i Morenova řidiče, protože jste si myslel, že se na přetřes dostane otázka, proč na této cestě nedoprovázel Morena jeho bodyguard Simon Flores. A že bychom si pak stejnou otázku mohli položit i my. K vraždě Annette Bodelové vás zase motivovalo něco jiného: mohla potvrdit, že jste se v době střelby na Morena zdržoval na místě činu na Bahamách.“

Swann zamrkal, ale rychle se vzpamatoval a zvědavě naklonil hlavu.

Rhyme mu nevěnoval pozornost a oslovil oblohu. „A teď se přesuňme k objektivnějším důkazům: máme krátký hnědý vlas z místa vraždy Lydie Fosterové.“ Pohlédl na Swannovy vlasy. „Můžeme provést povinný stěr na DNA a jsem si jistý, že se vzorky budou shodovat. Jo, a taky stále pátráme po původu toho stříbrného náhrdelníku, který jste koupil Annette Bodelové – abyste přilákal barakudu a nechal zmizet důkazy, že jste tu dívku umučil k smrti. Nepochybuju o tom, že vás někdo viděl, jak ten náhrdelník kupujete.“

Swannovi se lehce pootevřela ústa. Dotkl se jazykem koutku.

„A na oblečení Eduarda de la Ruy jsme našli stopy nového koření a pepřové omáčky. Myslel jsem si, že pocházejí od jeho snídaně z devátého května. Ale vzhledem k vaší zálibě v kulinářském umění si kladu otázku, jestli jste večer před jeho zavražděním nevařil. Možná jste dělal večeři pro Annette. Bylo by zajímavé ohledat vaše zavazadla a svršky a zjistit, jestli na nich nejsou podobné stopy.

A když už jsme u jídla, na dvou místech v New Yorku jsme našli stopy nějakých ingrediencí. Zkombinovali jsme je dohromady a vyšel nám jeden velmi zajímavý pokrm obsahující artyčok, lékořici, rybí jikry a vanilku. Neviděl jste náhodou ten recept, který nedávno otiskli v New York Times? Patchwork Goose je prý fakt špičková restaurace. A taky bych vás měl informovat, že mám odborného svědka, který může o jídle vypovídat před soudem.“ Rhyme věděl, že Thom bude z tohoto označení nadšený.

Swann už teď úplně mlčel. Vlastně vypadal jako zcepenělý.

„Momentálně prověřujeme, zda jste měl přístup k jednomu konkrétnímu typu vojenské výbušniny, která explodovala v kavárně Java Hut. Našel se tam mořský písek – úplně stejný jako v bytě Annette Bodelové v Nassau. Necháme si soudně vyžádat vaše šaty a boty a uvidíme, jestli na nich taky najdeme nějaká zrnka. A taky ve vaší pračce. Hm, takže co tam máme dál?“

„Benzín do dvoutaktu,“ napověděla Sachsová.

„Á, ano, děkuju ti, Sachsová. Na jednom místě činu zůstaly stopy benzínu do dvoutaktního motoru a stejnou směs bezpochyby najdeme i ve vaší kanceláři ve Walker Defense Systems nebo na záložní letecké základně v Homesteadu, pokud jste tam před útokem z devátého května nebo po něm pobýval. Za tenhle nález vám mimochodem obzvlášť vřele děkujeme – právě díky tomu benzínu jsme odhalili, že NZOS nepoužívá pro své akce odstřelovače z masa a kostí, nýbrž drony. Pardon, nepilotovaná vzdušná plavidla.

Ale to jsem odbočil od tématu. Vraťme se raději k tomu vašemu zajímavému noži…“ Rhyme už viděl důkazní sáček obsahující japonský kuchyňský nůž. „Porovnáme profil jeho čepele s ránami na tělech Lydie Fosterové, de la Ruy, Florese a toho právníka na Bahamách. Jo, a taky toho řidiče limuzíny.

Pořád toho chcete víc? Dobrá. Shromažďujeme a analyzujeme data související s vaší kreditní kartou, výběry z bankomatu a používáním mobilního telefonu.“ Nadechl se. „A taky posíláme do Walker Defense Systems soudní příkaz k poskytnutí přístupu k technické podpoře a službám, abychom zjistili, o kom všem tam shromažďují data a koho všeho špehují. Tím zhruba končí moje formální prezentace. Státní zástupkyně Laurelová?“

Následovala tradiční odmlka, která Rhymovi postupně začala připadat okouzlující. Státní zástupkyně pak promluvila tónem vojáka stojícího v pozoru: „Je vám jasné, kam tím vším míříme, Jacobe? Potřebujeme, abyste svědčil proti Harrymu Walkerovi. Jestli to uděláte, něco už vymyslíme.“

„Co to znamená ‚něco už vymyslíme‘? Kolik let?“

„S jistotou to samozřejmě říct nemůžu, ale vypadá to na takových třicet.“

„To pro mě není moc lákavá nabídka, viďte?“ prohodil Swann a upřel na Laurelovou chladný pohled.

Tentokrát státní zástupkyně s odpovědí neváhala: „Druhou možností je, že nebudu bránit vašemu vydání na Bahamy. A vy strávíte zbytek života v jednom z tamních vězení.“

Zdálo se, že tohle Swannovi vyrazilo dech. Neřekl už nic.

Rhymovi do toho technicky vzato nic nebylo. Přesto měl pocit, že by měl také přispět svou troškou do mlýna. „A kdo ví, Jacobe?“ řekl pobaveným tónem. „Třeba vám tady státní zástupkyně Laurelová zařídí i nějaký flek ve vězeňské kuchyni.“ Pokrčil rameny. „To mě jen tak napadlo.“

Laurelová přikývla. „Uvidím, co se dá dělat.“

Swann pohlédl na začouzený dům Spencera Bostona. Otočil se zpátky. „Kdy se mnou chcete mluvit?“

Laurelová odpověděla tím, že si sáhla do kapsy a vytáhla z ní otlučený digitální diktafon.

91. kapitola

„Byznys už není, co býval – myslím zbrojní byznys,“ vyprávěl jim Swann. „Válek ve světě ubývalo a firma Walker Defense Systems začala mít problémy, vážné problémy.“

„To je pravda,“ potvrdila Sachsová Rhymovi. „Když jsem je navštívila, hodně objektů bylo uzavřených.“

„Přesně tak. Přišli jsme o šedesát procent tržeb a firma byla v červených číslech. Pan Walker byl přitom zvyklý na příjemný životní styl. A dvě jeho exmanželky taky. Stejně jako jeho současná manželka, která je o třicet let mladší než on. Bez slušného příjmu by možná neměla takovou motivaci u něj zůstávat.“

„Ten Aston Martin na parkovišti patřil jemu?“ dotázala se Sachsová.

„Ano. Jeden z jeho Aston Martinů. Má tři.“

„Jo. Jasně. Tři.“

„Ale to není všechno. On věřil – a já ostatně taky – že firma dělá dobrou práci, že přináší zemi užitek. Třeba ten systém pušek na dronech. A to je jen jeden příklad. Dělali jsme důležitou práci. A potřebovali jsme, aby se firma udržela nad vodou.“

Swann se odmlčel a pokračoval: „Zakázky z USA se už nehrnuly jako dřív, a tak pan Walker rozšířil podnikání i do dalších zemí. Jenže i tam je obrovský přebytek zbraní. Není po nich poptávka. A tak ji vytvořil.“

„Podplácením vysokých představitelů ozbrojených složek a ministerstev obrany v latinskoamerických zemích, viďte?“ přerušila ho Nance Laurelová.

„Přesně tak. A taky v Africe a na Balkáně. Zabrousili jsme i na Blízký východ, ale tam si člověk musí dávat pozor. Nikdo nechce, aby se zjistilo, že prodává zbraně povstalcům, kteří s nimi zabíjejí americké vojáky. Simon Flores, Morenův osobní strážce, sloužil v brazilské armádě. Latinskoamerická pobočka pana Walkera sídlí v São Paulu, takže Flores o jeho úplatcích dobře věděl. A když odcházel z armády, odnesl si s sebou spoustu důkazů – dost na to, aby mohl pana Walkera do konce života držet pod krkem. A začal ho vydírat.

Flores se pak seznámil s Morenem a jeho činnost se mu zalíbila. A Moreno si ho najal jako svého bodyguarda. Flores si zřejmě myslel, že tím získá dobré krytí. Mohl s Morenem cestovat po celém Karibiku, nakupovat nemovitosti, investovat peníze, zakládat účty v daňových rájích a ještě si hrát jako bodyguard na vojáka.“ Swann pohlédl na Rhyma. „Jo, trefil jste to přesně. Flores nepokládal za moudré přijíždět prvního května na americkou půdu. A pan Walker se obával, že by se to téma dostalo na přetřes.“

„A ty zpravodajské informace o Morenovi jste zfalšoval taky vy?“ zeptala se Sachsová.

„Ne, ty nebyly falešné. Dá se říct, že byly účelově vybrané. Položil jsem důraz na materiály, ze kterých se dá vyrobit amatérská výbušnina. NZOS pak vydala příkaz k zabití, který se měl provést devátého května, takže jsem si udělal výlet do Nassau a čekal jsem na ohňostroj. Byli jsme přesvědčení, že po téhle akci veškeré problémy skončí, ale pak jsme se doslechli o vašem vyšetřování Metzgera a Barryho Shalese. Pan Walker mi nařídil, ať udělám všechno, co je v mých silách, abych to zarazil. Metzger mimochodem o mých aktivitách nevěděl. Jo, přál si, aby Walker i všichni ostatní smluvní partneři zničili důkazy a vymazali e-maily, ale tím to haslo.“

„Dobrá, pro začátek to stačí,“ rozhodla Laurelová. Kývla na Amélii Sachsovou. „Může jít do cely.“

Sachsová však ještě měla na Swanna otázku: „Proč jsi za mnou u vás ve firmě přišel do vestibulu ty? Bylo to riskantní. Mohla jsem si tě všimnout, když jsi mě předtím sledoval.“

„Jasně, riskantní to bylo.“ Swann pokrčil rameny. „Ale bylas dobrá. Párkrát jsi mě převezla. Chtěl jsem se na tebe podívat zblízka. Zjistit, jestli máš nějaké slabiny.“ Kývl na její koleno. „A jednu jsem našel. Kdybys v Bostonově domě nebyla o krok přede mnou, mohlo to dopadnout jinak.“

Sachsová přivolala dva uniformované policisty, kteří pomohli Swannovi na nohy a odvedli ho do modrobílé dodávky newyorské policie. Swann se cestou zastavil a otočil se. „Jo, ještě jedna věc. U mě doma. Ve sklepě.“

„Ano?“ řekla Sachsová.

„Někoho tam najdete. Ženu. Jmenuje se Carol Fioriová. Britská turistka.“

„Cože?“ Sachsová zamžourala. Také Laurelové chvíli trvalo, než informaci zpracovala.

„Je to dlouhá historie, ale prostě je ve sklepě.“

„Vy… Ona je u vás ve sklepě? Mrtvá? Zraněná?“

„Ne, ne, ne. Je v pořádku. Ale nejspíš se nudí. Sedí tam připoutaná.“

„Co jste jí udělal… znásilnil jste ji?“ zeptala se Laurelová.

Swann se zatvářil dotčeně. „Samozřejmě že ne. Uvařil jsem jí večeři, to jsem jí udělal. Chřest, zapékané pommes Anna a k tomu svou vlastní verzi Véronique – telecí s hrozny a omáčkou beurre blanc. Maso jsem si nechal poslat z jedné speciální farmy v Montaně. Nejlepší na světě. Jenže ona nic nesnědla. Musím říct, že jsem to předpokládal. Ale zkusil jsem to.“ Pokrčil rameny.

„Co jste se s ní chystal provést?“ zeptala se Sachsová.

„Vlastně ani nevím,“ odpověděl Swann. „Opravdu nevím.“

92. kapitola

Místo je zajištěné, oznámili Shrevu Metzgerovi, který teď mířil ve služebním autě ze shromaždiště vzdáleného pár bloků odtud přes hezky udržované ulice k domu svého administrativního ředitele.

Svého přítele.

Svého Jidáše.

Metzger nevycházel z úžasu, když viděl, že Bostonův příjemný předměstský domek, kde spolu před dvěma týdny společně večeřeli, vypadá jako bitevní pole, jaké si pamatoval z Iráku – tedy když si člověk odečte bujně zelenou trávu a lexusy a meďoury zaparkované na ulici. Stromy stále doutnaly a z oken Bostonova domu stoupal k obloze dým. Ten smrad zůstane ve zdech ještě léta, i když se celý dům vymaluje. A nábytek a oblečení se můžou rovnou vyhodit.

Metzgera naplnila jeho vlastní verze Dýmu. Dnes už snad posté, napadlo ho. Jak jsi mohl udělat něco takového, Spencere?

Stejně jako v případě všech lidí, kteří ho nějak urazili – od přidrzlého prodavače kávy po člověka, jako byl tenhle zrádce – ucítil Metzger také nyní jakési sklapnutí pasti, jakési téměř zdrcující nutkání popadnout toho člověka za límec, rozdrtit mu kosti, ječet, pustit mu krev. Úplně ho zničit.

Když si však Metzger představil, že Bostonův život v dosavadní podobě dnešním dnem skončil, dospěl k závěru, že je to samo o sobě dostatečný trest. Dým v jeho nitru se rozptýlil.

Dobré znamení, doktore Fischere?

Nejspíš ano. Vydrží mu však tenhle klid? Možná ano, možná ne. Proč musí být všechny důležité bitvy celoživotní? Nadváha, vztek, láska…

Ukázal legitimaci dvěma místním uniformovaným policistům, protáhl se pod policejní páskou a zamířil k Lincolnu Rhymovi a Amélii Sachsové.

Pozdravil je a vyslechl si, jaký motiv vedl jeho administrativního ředitele k vyzrazení RSSÚ. Příčinou Bostonova poklesku tedy nebyly výčitky svědomí, ideologie nebo peníze, nýbrž prostý fakt, že křeslo šéfa NZOS přiklepli někomu jinému.

Metzgera to ohromilo. Už proto, že se Boston na tuto vysokou funkci absolutně nehodil. Metzger měl sice vyzáblou postavu a zapadlé oči, ale byl to zabiják. Člověka definuje právě ta vlastnost, která dokáže rozehnat jeho vlastní vnitřní Dým.

Spencer Boston byl naopak svědomitý a pečlivý profesionál v oboru národní bezpečnosti, organizátor, hráč, režisér, člověk, který dokáže leccos zařídit v pošmourných ulicích Managuy nebo Ria. A také člověk, který nevlastní žádnou zbraň a ani by s ní neuměl zacházet – nebo by k tomu neměl dost odvahy.

Co by proboha dělal takový člověk v čele organizace jako NZOS, jejímž jediným cílem je ukončovat životy?

Metzger však věděl, že ambice nepramení z logiky.

Vlažně kývl na pozdrav Rhymovi se Sachsovou. Doufal, že bude moci Spencera Bostona konfrontovat, ale Sachsová mu vysvětlila, že administrativní ředitel odcestoval za manželkou a dětmi do Larchmontu. Zatím nebyl oficiálně zatčen, protože se stále vedla vzrušená debata, jakého trestného činu se vlastně dopustil, pokud vůbec nějakého. Případná obvinění by každopádně byla federální, nikoliv státní, takže role newyorské policie byla v jeho případě okrajová.

Nic dalšího se tu už dělat nedalo.

Spencere, jak jsi mohl…

Metzger se prudce obrátil k autu.

A téměř přitom vrazil do podsadité státní zástupkyně Nance Laurelové.

Oba znehybněli pár centimetrů od sebe.

Metzger mlčel. „Tentokrát jste měl štěstí,“ prohodila státní zástupkyně.

„Co přesně tím chcete říct?“

„Že se Moreno vzdal amerického občanství. Jen díky tomu obžaloba padla. Žádný jiný důvod nebyl.“

Shreve Metzger přemýšlel, jestli ta ženská dokáže všechny lidi takhle fixovat pohledem. Nejspíš ano. Možná s výjimkou svých milenců, blesklo mu hlavou. V tomto směru byli oba stejní. A Metzger se zároveň podivil, odkud se v něm tato myšlenka vzala.

„Jak se vám to podařilo?“ pokračovala státní zástupkyně.

„Co?“

„Opravdu se Moreno zřekl občanství? Byly ty dokumenty z kostarické ambasády pravé?“

„Obviňujete mě z maření průchodu spravedlnosti?“

„Tím jste se provinil,“ odtušila Laurelová. „To je dané. Pouze jsme se rozhodli, že proti vám nevzneseme žalobu. Ale teď mě zajímají ty dokumenty dokazující, že se Moreno zřekl občanství.“

Z Washingtonu do Albany směřovalo několik telefonátů s „vřelým doporučením“, aby se na šéfa NZOS nepodávala žaloba za maření průchodu spravedlnosti. Metzger přemýšlel, jestli je to od Čaroděje dárek na rozloučenou. Nejspíš ne. Takový případ by vrhl špatné světlo na všechny.

„K tomuto tématu opravdu nemám co dodat, paní státní zástupkyně. Proberte si to na státní úrovni.“

„Kdo je Barani Rashid?“

Státní zástupkyně tedy znala nejméně dvě položky ve frontě RSSÚ: Morena a Rashida.

„O operacích NZOS s vámi nemohu hovořit. Nemáte bezpečnostní prověrku.“

„Je mrtvý?“

Metzger neřekl nic. Tentokrát její pohled hravě vydržel.

Laurelová na něj tlačila dál: „Jste si naprosto jistý, že se ten Rashid něčím provinil?“

Dým se začal valit a prolomil Metzgerovu kůži jako skořápku. „Walker mě využil,“ zašeptal. „Využil NZOS.“

„Ale vy jste se nechal využít. Slyšel jste o Morenovi, co se vám hodilo, a přestal jste se pídit dál.“

Dým, oblaka a oblaka Dýmu. „Copak je, státní zástupkyně? Jste naštvaná, že jste z toho nakonec vytřískala jen tuctovou vraždu? Šéf zbrojařské firmy si objedná pár likvidací. Nuda. Tohle se do CNN nedostane, jako kdyby putoval do vězení ředitel federální bezpečnostní agentury.“

Laurelová se nenechala vyprovokovat. „Tak co ten Rashid? Jste přesvědčený, že v tomto případě jste žádnou chybu neudělal?“

Metzger si nemohl nepřipomenout, že Barry Shales – a on – málem v mexické Reynose rozmetali na kusy dvě děti.

VZ: Neschváleno…

Touha udeřit Laurelovou začala sílit. Nebo ji aspoň zasypat ošklivými výrazy na adresu jejího malého vzrůstu, širokých boků, přehnaného mejkapu, osobního bankrotu rodičů, zkrachovalého milostného života – to poslední byla jen dedukce, ale bezpochyby přesná. Metzgerův vztek způsobil lidem za celé roky jen pár podlitin a šrámů, avšak jeho slova zraňovala mnohem víc. Dým tohle dělal. Měnil člověka v nelidu.

Radši normálně odejdi.

Otočil se.

„A jaký zločin vlastně Rashid spáchal?“ řekla Laurelová klidně. „Řekl o Americe něco, co se vám nelíbilo? Žádal lidi, aby zpochybňovali hodnoty a integritu této země? Copak svoboda klást podobné otázky není právě tím, na čem Amerika stojí?“

Metzger se rychle zastavil, otočil se a zasyčel: „Mluvíte jako nejprostodušší, nejbanálnější bloggeři.“ Znovu k ní přistoupil. „O co vám vlastně jde? Proč máte takový odpor k tomu, co děláme?“

„Protože to, co děláte, je špatné. Spojené státy jsou zemí zákonů, ne lidí.“

„,Vládou zákonů‘,“ opravil ji Metzger. „John Adams. To je chytlavá fráze. Ale když si ji pořádně rozeberete, už to tak jasné není. Vláda zákonů. No dobrá. Ale nezapomeňte, že zákony vyžadují výklad a delegování moci, odshora až dolů. Delegování moci lidem, jako jsem já – lidem, kteří rozhodují o tom, jakým způsobem se budou dotyčné zákony zavádět do praxe.“

Laurelová ho odpálkovala: „Žádný zákon neschvaluje svévolné zabíjení občanů bez řádného procesu.“

„Na tom, co dělám, není nic svévolného.“

„Ne? Zabíjíte lidi, o kterých si myslíte, že spáchají nějaký zločin.“

„No dobrá, státní zástupkyně. Ale co takový policista na ulici? Vidí v tmavé zadní uličce podezřelého člověka s něčím, co by mohla být střelná zbraň. A zdá se, že se ten člověk chystá někoho zastřelit. Policajt má právo takového člověka zabít, ne? Kampak se poděl řádný proces? Kampak se podělo jeho řádné ohledání? Kampak se podělo jeho právo na obhajobu?“

„Jenže Moreno žádnou zbraň neměl.“

„Někdy přitom ten člověk v zadní uličce drží v ruce jen mobilní telefon. I tak skončí zastřelený, protože jsme se rozhodli, že dáme policii právo vyhodnotit situaci a učinit takové rozhodnutí.“ Mrazivě se zachechtal. „Poslyšte, copak vy jste se neprovinila tímtéž?“

„Jak to myslíte?“ obořila se na něj Laurelová.

„Kde je můj řádný proces? A kde proces Barryho Shalese?“

Státní zástupkyně se zamračila.

„Shromažďovala jste během přípravy obžaloby moje osobní data? Nebo Barryho? Získala jste utajené informace například z FBI? Neskončily vám ‚shodou náhod‘ v rukou přepisy mých telefonátů, které zachytila NSA?“

Byla to choulostivá otázka. Nezčervenala náhodou státní zástupkyně pod maskou bílého mejkapu?

„Každý střípek důkazu, který u procesu předložím, obstojí před čtvrtým ústavním dodatkem.“

Metzger se usmál. „Já nemluvím o procesu. Mluvím o neoprávněném získávání informací během vyšetřování.“

Laurelová zamrkala. Neřekla nic.

„Vidíte?“ zašeptal ředitel NZOS. „My oba si určitým způsobem vykládáme fakta, hodnotíme je, činíme rozhodnutí. Žijeme v šedém světě.“

„Chcete slyšet ještě jeden citát, Shreve? Pronesl ho William Blackstone: ‚Je lepší nechat uniknout deset vinných, než aby jeden nevinný trpěl.‘ A přesně toto můj systém dělá: dbá na to, aby se z nevinných nestaly oběti. Váš systém to nedělá.“ Laurelová vylovila z kabelky klíče. „Budu vám dál šlapat na paty.“

„V tom případě se budu těšit, až se uvidíme u soudu, státní zástupkyně.“

Otočil se a vyrazil k autu. Posadil se na přední sedadlo a začal se uklidňovat. Neohlížel se za sebe a jen zhluboka oddechoval.

Nech to být…

Po pěti minutách sebou škubl, protože mu v autě zazvonil telefon. Na displeji viděl, že mu volá Ruth.

„Dobrý den.“

„Ehm, Shreve. Už jsem to slyšela. Je to s tím Spencerem pravda?“

„Bohužel ano. Pak vám řeknu víc. Nechci mluvit po otevřené lince.“

„Dobře. Ale kvůli tomu vám nevolám. Ozvali se z Washingtonu.“

Čaroděj.

„Zítra odpoledne by se chtěl s vámi telefonicky spojit.“

Copak popravčí čety nechodí za úsvitu?

„Samozřejmě,“ řekl. „Pošlete mi detaily.“ Protáhl se. Ozvalo se lupnutí kloubu. „Poslyšte, Ruth…“

„Ano?“

„Jakou měl náladu?“

Nastala chvíle ticha. „On… Myslím, že moc dobrou ne, Shreve.“

„Dobře, Ruth. Děkuji vám.“

Ukončil hovor a podíval se na rušné místo činu u domu Spencera Bostona. Čpavé chemické výpary stále visely ve vzduchu a zamořovaly koloniální dům i pozemek.

Dým…

Hra skončila. Nebylo důležité, jestli se Moreno něčím provinil; Washington teď měl habaděj důvodů, proč NZOS rozpustit. Shreve Metzger si za svého administrativního ředitele vybral práskače a za svého smluvního dodavatele zkorumpovaného šéfa firmy, který si objednával mučení a vraždy lidí.

Toto je konec.

Metzger si povzdechl, zařadil rychlost a pomyslel si: Promiň, Ameriko. Dělal jsem, co jsem mohl.

ČÁST VII

Sobota 20. května

VZKAZY

93. kapitola

V sobotu v devět hodin ráno jezdil Lincoln Rhyme po laboratoři a diktoval důkazní zprávu, která měla sloužit jako podklad k procesu s Walkerem a k dohodě o Swannově přiznání výměnou za nižší trest.

Všiml si také, že na jednom velkém monitoru je otevřený jeho diář.

Pátek 26. května. Operace. Nástup do nemocnice v 9.00.

Po půlnoci ŽÁDNÝ ALKOHOL. Žádný. Ani kapku.

Druhému řádku se Rhyme usmál: Thomova práce.

V domě panovalo ticho. Jeho ošetřovatel byl v kuchyni a Sachsová ve svém bytě v Brooklynu. Měla tam nějaký problém se sklepem a čekala na řemeslníky. A pak se měla sejít s Nance Laurelovou na skleničku a na večeři.

A prodrbat chlapy…

Rhyme měl radost, že se obě ženy navzdory všem rozmíškám nakonec spřátelily. Sachsová mnoho kamarádek neměla.

V domě se rozlehl zvuk domovního zvonku a Rhyme uslyšel Thomovy kroky. O chvíli později se ošetřovatel vrátil s vysokým člověkem v hnědém obleku, bílé košili a zelené kravatě, jejíž přesný odstín se Rhyme neodvažoval definovat.

Kapitán newyorské policie Bill Myers. Z Oddělení speciálních služeb. Ať už to znamenalo cokoliv.

Oba muži si vyměnili pozdravy a Myers začal Rhyma sáhodlouze chválit za vyřešení případu. „Já bych tu potencialitu neuviděl ani za milion let,“ prohlásil kapitán.

„I mě překvapilo, jak se ten případ nakonec vyvrbil.“

„To bych řekl. Vystřihl jste několik slušných dedukcí.“

Nastalo ticho, během něhož si Rhyme všiml, že si kapitán prohlíží plynový chromatograf se zaujetím, které neodpovídalo situaci – a koneckonců ani samotnému přístroji.

Po chvíli se Myers rozhlédl po laboratoři a všiml si, že jsou sami.

Rhymovi to došlo.

„Přijel jste kvůli Amélii, viďte, Bille?“

Rhyme okamžitě zalitoval, že použil její křestní jméno. On ani Sachsová nebyli ani v nejmenším pověrčiví, avšak tradice velela, že se mají oslovovat zásadně příjmením.

„Ano. Lon už s vámi mluvil? O mých problémech s jejími zdravotními problémy?“

„Mluvil.“

„Dovolte, abych to trochu elaboroval,“ použil Myers další úřednický výraz. „Dal jsem jí trochu času, aby mohla dokončit tento případ, a pak jsem ji poslal na zdravotní prohlídku. Nakonec jsem však tuto cestu zavrhl. Četl jsem zprávu o realizaci pachatele v Glen Cove, kde ona a policista Pulaski zatkli Jacoba Swanna. Podle lékařského vyjádření jí koleno zcela vypovědělo službu, když si podezřelý všiml, že trpí bolestí, a kopl ji do něj. Nebýt policisty Pulaského, pachatel by ji zabil. A taky Spencera Bostona a možná i několika zásahových agentů, kteří tam prováděli dynamický průnik.“

„Ona toho pachatele zneškodnila, Bille,“ řekl Rhyme bezvýrazně.

„Měla štěstí. Podle zprávy pak sotva mohla chodit.“

„Teď už je v pořádku.“

„Opravdu?“

Ne, Sachsová v pořádku nebyla. Rhyme neřekl nic.

„Tohle je časovaná bomba, Lincolne. Nikdo o tom nechce mluvit, ale jde o problematickou okolnost. Ta žena ohrožuje sebe i druhé. Chtěl jsem o tom s vámi mluvit o samotě. Dali jsme hlavy dohromady a dospěli k rozhodnutí. Povýším ji, takže se už nedostane do terénu. Bude dělat supervizorku na závažných trestných činech. A dáme jí hodnost. Seržantku. Je mi ovšem jasné, že ona se tomu bude bránit.“

Rhyme pěnil vzteky. Kapitán mluvil o jeho Sachsové a používal přitom nejlacinější klišé.

Přesto zachoval mlčení.

Myers pokračoval: „Potřebuju, abyste ji přemluvil, Lincolne. Nechceme o ni přijít – na to je příliš dobrá. Ale pokud bude trvat na práci v terénu, je její pozice v policejním sboru neudržitelná. Práce v kanceláři je jediná možnost.“

Ale co by dělala, kdyby odešla z NYPD? Stala by se nezávislou konzultantkou jako Rhyme? To nebyl její styl. Díky přirozené empatii a zatvrzelé povaze se z ní stala geniální ohledávačka míst činu. Musela však pracovat jako policajtka v terénu – k laboratorní práci netíhla tolik jako Rhyme. A soudní kriminalistika navíc nebyla její jediná specializace: kdyby nemohla čas od času šlápnout na plyn a uhánět osvobodit rukojmí nebo překazit probíhající loupež a zatknout pachatele, začala by chřadnout.

„Promluvíte s ní, Lincolne?“

Rhyme nakonec řekl: „Promluvím s ní.“

„Děkuji vám. Je to pro její dobro. Opravdu pro ni chceme to nejlepší. Bude to nejrozumnější řešení pro všechny.“

Kapitán zavrtěl hlavou a odešel.

Rhyme se zahleděl na stůl, u něhož Sachsová před pár dny seděla a pracovala na Morenově případu. Zdálo se mu, že cítí vůni květinového mýdla, které Amélie s oblibou používala, ale možná to byla jen čichová vzpomínka.

Promluvím s ní…

Otočil se na vozíku, zajel blíž k tabulím a pečlivě si je prohlédl. Elegance a tajuplnost důkazů mu jako vždy přinesla útěchu.

94. kapitola

Třiatřicet metrů dlouhá nákladní loď s bafajícími naftovými motory brázdila vlny Karibského moře, mohutného pásu tyrkysové vody, jenž kdysi býval domovem pirátů a vznešených válečníků, zatímco dnes sloužil jako dálnice pro turisty a místo pro rekreaci horních deseti tisíc.

Loď plula pod dominikánskou vlajkou a byla třicet let stará. Motor Detroit 16-149 poháněl jediný lodní šroub, který dokázal plavidlo rozpohybovat na úctyhodnou rychlost třinácti uzlů, tedy téměř pětadvacet kilometrů v hodině. Plavební ponor lodi činil čtyři a půl metru, ale díky lehkému nákladu byla dnes loď o něco výš.

Palubní nástavbě vévodil vysoký přední stěžeň a můstek byl prostorný, ale neuspořádaný – navigační vybavení z druhé ruky bylo chaoticky přišroubované, přilepené nebo přivázané k palubě. Jako kormidlo sloužilo staromódní dřevěné kolo s loukotěmi.

Piráti…

Za kormidlem stál drobný dvaapadesátiletý muž jménem Enrico Cruz. Tak se jmenoval doopravdy, ačkoliv ho většina lidí znala pod pseudonymem Henry Cross – jako Newyorčana stojícího v čele několika neziskových organizací, z nichž největší a nejvýznamnější nesla název Učebny pro Ameriku.

Cruz byl dnes na palubě sám, jelikož muže, který ho měl doprovázet, zavraždila americká vláda v apartmá 1200 bahamského hotelu South Cove Inn. Jediný výstřel do prsou se postaral o to, že Robert Moreno už tuto plavbu s přítelem nikdy nevykoná.

Cruz a Moreno se znali několik desítek let, vlastně už od chvíle, kdy také Morenova nejlepšího přítele, Cruzova bratra Josého, zavraždil – ano, toto byl správný výraz – americký vojenský vrtulník během invaze do Panamy v roce 1989.

Od té doby oba muži svorně sváděli válku se státem, který tak rozmařile vtrhl do Cruzovy rodné Panamy, protože se náhle rozhodl, že – jé, pardon! – diktátor, jenž se tolik let těšil jeho podpoře, je nakonec přece jen padouch.

Ve svém tažení proti Spojeným státům se oba muži lišili pouze přístupem. Moreno byl otevřený a veřejně protiamerický, zatímco Cruz setrvával v anonymitě, díky čemuž mohl organizovat útoky a dodávat zbraně a peníze tam, kde mohly vykonat největší dobro. Oba společně pak tvořili páteř nejmenovaného hnutí.

Cruz a Moreno stáli za zabitím téměř tří set amerických i jiných občanů, kteří poklonkovali západním hodnotám: podnikatelů, univerzitních profesorů, protidrogových činitelů, diplomatů a jejich rodinných příslušníků.

Jejich útoky byly izolované a malé, takže mezi nimi úřady nikdy nenašly spojitost. Na dnešek však měli naplánovaný pravý opak: masivní úder proti politickému, společenskému a hospodářskému centru Ameriky. Moreno tuto akci připravoval několik měsíců: zřekl se občanství, zpřetrhal veškeré vazby na Spojené státy, přesunul peníze z USA na Kajmanské ostrovy, koupil si dům ve venezuelské divočině – a to vše dělal v očekávání budoucích událostí.

A zbraň v srdci útoku? Loď, jež právě brázdila vlny Karibiku.

Cruz coby panamský občan pracoval velkou část mládí v rejdařství, takže věděl, jak se podobná plavidla ovládají. Kromě toho dnes člověk nemusel umět o mnoho víc než obstojně točit s kormidlem. Stačilo mít schopnou posádku ve strojovně, GPS a autopilota na můstku. V podstatě nic víc. Veškerou práci spojenou s naváděním lodi do místa určení obstaral počítač. Pluli na severoseverozápad ve vlnách, které nedosahovaly ani metrové výšky. Den byl průzračně modrý, vítr setrvalý, vodní tříšť duhově zářivá.

Plavidlo nemělo žádné jméno, nebo ho přesněji řečeno přestalo mít; bylo zakoupené přes řadu skutečných, ale obskurních korporací a plavilo se pouze pod registračním číslem. Kdysi o něm existoval počítačový záznam v Dominikánské republice, včetně odpovídajícího zápisu v registrační knize, avšak veškeré položky obsahující údaje o lodi byly digitálně vymazány nebo fyzicky zlikvidovány.

Loď byla anonymní.

Cruz přemýšlel, že ji před vyplutím z Nassau neformálně pokřtí – dal by jí jméno Roberta podle svého přítele. Poté však usoudil, že bude lepší říkat jí prostě „loď“. Měla vybledlý černošedý nátěr žíhaný rzí. Pro něj však byla krásná.

Cruz se nyní zahleděl na cíl plavby, který měl zatím podobu černé tečky vzdálené několik kilometrů. O korekci týkající se větru se staral systém GPS; navigace tak automaticky posílala do kormidla upravené souřadnice. Cruz cítil, jak loď reaguje. Vychutnával si pocit, že ho tak obrovský stroj poslouchá na slovo.

Otevřely se dveře a ke Cruzovi se připojil další muž. Měl černou kůži, doleskla oholenou zašpičatělou hlavu a štíhlé tělo. Bobby Cheval měl na sobě džíny a džínovou košili s odřezanými rukávy, takže vypadala jako vesta. Byl naboso. Pohlédl na obzor a řekl: „Je to smůla, co říkáš? On už to neuvidí. To je smutné.“

Cheval býval hlavním bahamským kontaktem Roberta Morena.

„Možná to uvidí,“ poznamenal Cruz. Sám tomu nevěřil, ale řekl to proto, aby ujistil Chevala, který nosil na krku křížek z koňských žíní. Cruz představu posmrtného života nesdílel a věděl, že jeho drahý přítel Robert Moreno je stejně mrtvý jako srdce vlády, která ho zabila.

Cheval, jenž měl stanout v čele bahamské pobočky Hnutí za lokální posílení, jakmile se její činnost rozběhne naplno, byl klíčovým strůjcem dnešního plánu.

„Nějaké lodě? Známky sledování?“ zeptal se Cruz.

„Ne, ne. Nic.“

Cruz si byl jistý, že nikdo netuší, co se stane. Dávali si takový pozor. Jediný znepokojivý okamžik přišel během týdne, kdy se v kanceláři Učeben pro Ameriku na Chambers Street objevila ta sexy zrzavá policistka a vyptávala se na Robertovu návštěvu New Yorku 1. května. Cruz byl zpočátku překvapený, ale v minulosti už přišel do styku s opravdu mrzkými lidmi – například s operativci al-Káidy nebo s povstalci ze Světlé stezky – a jen tak něco ho nerozházelo. Odvedl pozornost policistky Sachsové pravdivou historkou o „bělochovi“, který Roberta sledoval – bezpochyby to byl někdo z NZOS – a pak ji ještě víc rozptýlil smyšleným příběhem o tajemném soukromém tryskáči.

Šedé eminence v modrém letadle, pomyslel si nyní Cruz a usmál se. Tohle by se Robertovi líbilo.

„Je člun připravený?“ zeptal se Chevala.

„Ano, je. Jak blízko připlujeme? Myslím před opuštěním lodi.“

„Dva kilometry budou tak akorát.“

V tom okamžiku nastoupí pětičlenná posádka do vysokorychlostního člunu a vyrazí opačným směrem. Postup lodi pak budou sledovat na počítači. A kdyby se náhodou GPS i autopilot porouchaly, mohou loď ovládat na dálku: na můstek totiž upevnili webkameru, takže mohou sledovat, jak se loď blíží k cíli.

A právě na cíl nyní oba muži hleděli.

Ropná plošina Miami Rover se nacházela přibližně padesát kilometrů od pobřeží Miami a byla to jediná plošina firmy American Petroleum Drilling and Refining v této oblasti. (Její název byl dosti paradoxní: tenhle ocelový kolos se rozhodně nedal označit za „vozítko“ a na současné místo doputoval nejkratší cestou z Texasu závratnou rychlostí sedmi kilometrů v hodině.)

Moreno s Cruzem dospěli před několika měsíci k rozhodnutí, že právě firma American Petroleum Drilling and Refining se stane terčem jejich dosud největšího „vzkazu“; tato těžební společnost ukradla v Jižní Americe obrovské půdní plochy a tisíce lidí připravila o domov, když jim výměnou za podpis převodu vlastnictví, který většina z místních obyvatel ani neuměla přečíst, nabídla zoufale ubohé náhradní bydlení. Moreno zorganizoval minulý měsíc řadu protestů v USA i jinde. Tyto demonstrace sloužily dvěma účelům. Za prvé upozornily na zločiny této vykořisťovatelské firmy. A za druhé posílily názor, že Moreno dokáže jen řečnit. Jakmile se úřady přesvědčily, že aktivista nemá v úmyslu nic jiného než jen protestovat, víceméně o něj ztratily zájem.

A tak nikdo nevěnoval další pozornost stopám, které mohly odhalit, co se tu dnes stane: že do plošiny Miami Rover narazí velká loď. A že dvousetpadesátilitrové sudy obsahující těkavou směs motorové nafty, hnojiva a nitrometanu ihned po nárazu explodují a zničí celou plošinu.

Moreno s Cruzem však dospěli k závěru, že i když tato akce podpoří jejich věc, sama o sobě nestačí. Zabít zhruba šedesátku dělníků a zlikvidovat největší ropnou plošinu na jihovýchodě USA? To bylo stejně málo, jako když ten nebožák vrazil se svým soukromým letadlem do budovy berního úřadu v texaském Austinu. Zabil pár lidí, napáchal něco málo škody, zbrzdil dopravu.

Jenže za chvíli už v hlavním městě Texasu zase běželo všechno jako normálně.

To, co se stane dnes, bude podstatně horší.

Jakmile prvotní výbuch zničí plošinu, loď se rychle potopí. Druhá bomba umístěná na zádi pak klesne na mořské dno nedaleko od ústí ropného vrtu. Detonátor aktivovaný hydrostatickým tlakem tam odpálí další nálož, která zničí vrtné ústrojí i kruhové těsnicí manžety. A jakmile manžety přestanou bránit samovolnému úniku ropy, začne se surovina chrlit do oceánu rychlostí 120 000 barelů denně, což je více než dvojnásobné množství, jaké unikalo po potopení plošiny Deepwater Horizon v Mexickém zálivu.

Povrchové proudy a vítr následně urychlí šíření ropné skvrny, která zničí velkou část východního pobřeží Floridy a Georgie. Dokonce by mohla zasáhnout i obě Karolíny. Přístavy se uzavřou, nákladní doprava a turistický ruch se zastaví na neurčito, miliony lidí utrpí obrovské ekonomické ztráty.

Roberto během příprav prohlásil: „Američani chtějí ropu do aut, do klimatizačních jednotek a pro ty svoje kapitalistické firmy. Tak já jim ji dám. Poskytneme jim tolik ropy, že se v ní můžou utopit!“

Uplynulo čtyřicet minut. Loď se teď nacházela tři kilometry od plošiny Miami Rover.

Enrico Cruz naposledy zkontroloval GPS a opustil s Chevalem můstek. Sešel na hlavní palubu a vydal svým mužům pokyn: „Všichni do člunu.“

Pak odběhl do zatuchlého předního nákladového prostoru, v němž čvachtala mazlavá voda, a zkontroloval hlavní bombu. Všechno v pořádku. Aktivoval ji. Totéž učinil i s druhou bombou – výbušným zařízením, které mělo zničit těsnicí manžety.

Nakonec se rychle vrátil na houpající se palubu. Pohlédl přes příď. Ano, loď plula přímo proti plošině. Prohlédl si mohutnou základní konstrukci těžebního zařízení, které se klenulo dobrých třicet metrů nad hladinou. Žádné zaměstnance nebylo vidět. To bylo typické. Na ropných plošinách nikdo nemarní čas bloumáním po neskutečně rozpálené kovové palubě, nikdo si nevychutnává výhled, protože z plošiny stejně žádný pořádný výhled není. Všichni tvrdě pracují uvnitř, většinou ve vrtací hale, případně spí a nabírají síly na další směnu.

Cruz se rychle přesunul k okraji plavidla, sešplhal po provazovém žebříku a skočil do člunu za Chevalem a ostatními členy posádky.

Motor naskočil.

Ještě než však vyrazili, rozevřel Cruz dlaň a políbil si bříška prstů. Dotkl se jimi zrezivělého trupu a zašeptal: „Tohle je pro tebe, Roberto.“

95. kapitola

Hlouček pasažérů na přední palubě výletní lodi se nechával fotografovat Jimem z New Jersey, tedy nikoliv Jimem z Clevelandu nebo Jimem z Londýna (ten se sice po pravdě řečeno raději nechával oslovovat „James“, ale protože byl na dovolené, s radostí se přidal k ostatním).

Skupina se spřátelila poté, co jejich zaoceánský křižník vyplul z Hamiltonu na Bermudách, a hned během první rozjařené koktejlové hodiny s úžasem zjistili, že mají všichni podobnou kariéru, podobný počet dětí… a stejná křestní jména.

Čtyři Jimové a dvě Sally.

Jim z Kalifornie zůstal dole – náplast ani dramamin mu na mořskou nemoc nezabraly, takže se fotka musela obejít bez něj.

Jim z New Jersey seřadil všechny u vratipně, třebaže nikdo přesně nevěděl, co to je. On to taky nevěděl, nejspíš to byla úplná hloupost, ale přišlo mu to velmi námořnické a zábavné.

„Nikdo nesmí zpívat písničku z Titaniku.“

Té už si užili až až, zvlášť když měly bary otevřeno dlouho do noci, ale faktem zůstávalo, že málokdo z přítomných mužů a žen dokázal tuhle melasovitou skladbu podat tak jako Céline Dion.

„To už je Florida?“ dotázal se někdo. Zřejmě některá Sally, pomyslel si Jim z New Jersey.

Na obzoru viděl matnou linii, ale nejspíš to byla jen vrstva mračen. „Myslím, že ještě ne.“

„Ale co to je? Je tam nějaká budova.“

„Jo, tak to bude ta ropná plošina. První v téhle části Atlantiku. Vy jste to neviděli ve zprávách? Zhruba před rokem našli mezi Nassau a Floridou ložisko ropy.“

„Kdo ji tam našel? Každej pořád říká ‚oni‘. Ale kdo oni? Tak vyfotíš už nás konečně, nebo ne? Budu mít tu margaritu teplou.“

„US Petroleum. American Petroleum Drilling. Už si nevzpomínám.“

„Já tyhle věci nesnáším,“ zamumlala Sally z Chicaga. „Viděli jste v Mexickém zálivu ty ptáky? Všichni byli totálně od ropy. Bylo to strašné. Brečela jsem.“

„A několik měsíců pak nebyly k dostání kvalitní krevety.“

Fotograf sešikoval skupinu do řady u „vratipně“ a stiskl spoušť fotoaparátu Canon.

Cvak, cvak, cvak, cvak, cvak…

Dost fotek na to, aby aspoň na jedné z nich zrovna nikdo nemrkl.

Důkaz o společné dovolené se vpálil do křemíkového čipu, turisté se otočili čelem k moři a jejich rozhovor se stočil na téma večeře a nákupů v Miami, hotelu Fontainebleau, a jestlipak prý je Versaceho vila stále otevřená pro veřejnost.

„Slyšel jsem, že tam měl sprchu pro osm lidí,“ prohlásil Jim z Londýna.

Claire tuto informaci zpochybnila.

„No to mě poser,“ hlesl Jim z New Jersey.

„Miláčku!“ okřikla ho manželka.

To už však Jim znovu zvedl fotoaparát, a než k nim dolehl zvuk výbuchu, všichni už upírali pohled na mohutný mrak ve tvaru hřibu, který se vznesl možná tři sta metrů vysoko.

„Prokristapána. Vždyť to je ta plošina!“

„Ne, ne!“

„Panebože. Zavolejte někdo někam.“

Cvak, cvak, cvak, cvak…

96. kapitola

„Jaké je hodnocení škod?“

Shreve Metzger v modrých džínách a bílé košili s dlouhými rukávy, kterou měl uprostřed částečně vykasanou, se nakláněl nad počítačovým monitorem a upřeně hleděl na kouř a opar, který se vznášel nad Karibským mořem patnáct set kilometrů daleko.

„Je úplně fuč,“ prohlásila komunikační specialistka NZOS, která seděla u kontrolního panelu vedle něj – mladá žena s vlasy staženými do tak pevného copu, že působil až bolestivě. V jejím hlase nebylo žádné vzrušení.

Obraz na monitoru zřetelně ukazoval, že kromě ropné skvrny a pár trosek na moři skutečně nic nezůstalo.

A taky kouř. Spousta kouře.

Úplně fuč…

Lincoln Rhyme a Amélie Sachsová seděli po boku Metzgera a komunikační specialistky ve vnější místnosti Pozemní kontrolní stanice NZOS, která se nacházela v lodním kontejneru stojícím na firemním parkovišti na Rector Street uprostřed Dolního Manhattanu.

Rhyme koukal na kusy dřeva a plastu a na pohupující se ropný film na hladině. Ještě před třiceti vteřinami vytvářelo toto vše třiatřicetimetrovou dominikánskou nákladní loď, kterou přítel Roberta Morena Henry Cross alias Enrico Cruz navedl přímo na Miami Rover, ropnou plošinu společnosti American Petroleum Drilling and Refining, která se nacházela nedaleko od floridského pobřeží.

Komunikační specialistka se dotkla sluchátek. „Máme zprávy o druhé detonaci, řediteli. Pod vodou. V hloubce dvacet pět až třicet metrů.“

O chvíli později spatřili na monitoru s vysokým rozlišením lehké zabublání vody na hladině. To bylo všechno. Rhyme předpokládal, že ať už byla druhá bomba jakkoliv velká – jejím cílem zřejmě bylo zničit vrtné ústrojí plošiny – obrovské množství vody explozi podstatně utlumilo.

Podíval se přes skleněnou příčku rozdělující kontejner na dvě poloviny: pokoj smrti a PKS. V matném světle rozeznával muže, který před chvílí způsobil takovou spoušť – a zachránil životy lidí na palubě plošiny i velkou část východního pobřeží Floridy.

Barry Shales si neuvědomoval, že ho někdo pozoruje, a dál ovládal bezpilotní letoun z prostoru, který Rhymovi připomínal volně stojící kokpit letadla. Předkláněl se v pohodlném křesílku z béžové kůže a hleděl na pětici plochých obrazovek. Vypadal docela uvolněně.

V rukou držel joysticky a jen tu a tam otočil některým ze stovek knoflíků, stiskl tlačítko nebo přepnul páčku či vypínač.

Rhyme si všiml, že někdo připevnil ke křesílku bezpečnostní pás. Jeho konec volně visel k podlaze. Zřejmě nějaký vtipálek.

Shales byl v potemnělé místnosti sám. Zdálo se, že pokoj smrti je zvukotěsný – zřejmě proto, aby pilota nerozptylovaly zvuky kolegů nebo návštěvníků, jakými dnes byli Sachsová s Rhymem. Doručování smrtelných vzkazů z výšky vyžadovalo naprosté soustředění.

Komunikační specialistka, která měla otevřenou linku také na bezpečnostní experty z firmy American Petroleum Drilling and Refining přímo na plošině, rovněž stiskla pár tlačítek, položila expertům několik otázek a pak oznámila Metzgerovi, Rhymovi a Sachsové: „Máme potvrzeno, že na Miami Rover ani na těsnicích manžetách nevznikly žádné škody. A nejsou hlášena ani žádná zranění, jen pár podrážděných bubínků.“

Což se dalo čekat, když necelý kilometr od vás vybuchne obrovská bomba z umělého hnojiva.

Když si Rhyme před půl hodinou ještě jednou prohlížel důkazy, náhle si uvědomil, že mu některé věci nedávají smysl. Zavolal na pár míst a vydedukoval, že se možná blíží velký útok. Kontaktoval tedy Metzgera a ihned po jejich rozhovoru se ve Washingtonu a v NZOS rozproudila horečná debata. Okamžité vyslání stíhaček vyžadovalo příliš mnoho povolení od Pentagonu a výš; uplynuly by celé hodiny, než by byl vydán souhlas.

Metzger samozřejmě řešení měl. Naléhavě požádal o pomoc Barryho Shalese, který byl shodou okolností právě na cestě na ústředí, aby si z kanceláře odnesl osobní věci – Metzger Rhymovi vysvětlil, že se pilot rozhodl z NZOS odejít.

Vzhledem k děsivým potenciálním následkům, pokud by byl blížící se útok úspěšný, a vzhledem k extrémní časové tísni – šlo o pouhé minuty – nakonec bývalý letec vyjádřil zdráhavý souhlas. Navedl bezpilotní letoun z Homesteadu těsně nad nákladní loď a zůstal viset nad ní. Zdálo se, že loď už je opuštěná; viděli, jak posádka nasedá do člunu a odplouvá pryč. Když zůstaly rádiové výzvy k otočení lodi bez reakce, odpálil Shales raketu Hellfire, která zasáhla přední nákladový prostor, kde se podle Rhymova odhadu ukrývala bomba.

Trefa do černého.

Shales nyní obrátil bezpilotní letoun opačným směrem a začal pronásledovat malý člun s posádkou, která před dvaceti minutami opustila loď. Na monitoru se záhy objevil podlouhlý černý trup motorového člunu, který svižně rozrážel vlny směrem od plošiny a od místa výbuchu.

Z reproduktoru umístěného ve stropě k nim dolehl hlas Barryho Shalese: „UAV čtyři osm jedna volá floridské centrum. Mám v dosahu druhotný cíl a provádím zaměření. Vzdálenost od cíle šestnáct set padesát metrů.“

„Rozumím, čtyři osm jedna. Zkraťte vzdálenost na tisíc metrů.“

„Rozumím, floridské centrum. Čtyři osm jedna konec.“

Rhyme spatřil na monitoru Henryho Crosse a námořníky, kteří před chvílí opustili nákladní loď a nyní uháněli do bezpečí. Výrazy v jejich tvářích se nedaly rozluštit, avšak jejich řeč těla naznačovala zmatek a obavy. Dron ani odpálenou raketu s největší pravděpodobností neviděli a neslyšeli, takže si mysleli, že předčasnou detonaci způsobila nějaká chyba v konstrukci bomby. A možná je také napadlo, že mají obrovské štěstí, protože nálož mohla docela dobře vybuchnout v době, kdy byli ještě na palubě.

„Čtyři osm jedna volá floridské centrum. Jsem ve vzdálenosti tisíc metrů. Druhotné plavidlo zaměřeno. Při jeho současné rychlosti bude za deset minut kryté ostrovem Harrogate. Dejte instrukce, prosím.“

„Rozumím. Momentálně adresujeme výzvy na všeobecných frekvencích. Zatím žádná reakce.“

„Rozumím,“ odpověděl Shales klidným hlasem. „Čtyři osm jedna konec.“

Rhyme pohlédl na Sachsovou. Její tvář prozrazovala znepokojení, které nyní cítil i on. Stanou se za chvíli svědky svévolného zabití šesti lidí?

Posádka člunu byla přistižena při páchání teroristického činu. Toto riziko se však podařilo neutralizovat. A kromě toho, napadlo nyní Rhyma, opravdu jsou všichni teroristé? Co když je mezi nimi jeden nebo dva nevinní námořníci, kteří vůbec netušili, co plavidlo přepravuje a jaký je jeho cíl?

Konflikt mezi Shrevem Metzgerem a Nance Laurelovou se náhle vynořil v nejvyhrocenější podobě.

„Čtyři osm jedna, tady je floridské centrum. Žádná reakce na výzvy. Povoleno svržení nákladu.“

Rhyme viděl, jak Barry Shales tuhne.

Chvíli seděl absolutně bez hnutí, načež se předklonil a sejmul kryt z páčky na panelu před sebou.

Shreve Metzger popadl mikrofon na tyčince, který stál na stole. „Barry. Vypal jim přes příď ránu z pušky.“

Z reproduktoru se ozval Shalesův hlas: „UAV čtyři osm jedna volá floridské centrum. Svržení nákladu neprovedeno. Přecházím do módu PDD.“

„Rozumím, čtyři osm jedna.“

Barry Shales si v pokoji smrti pohrál s joystickem a upřeně se zadíval na monitor zachycující člun. Dotkl se černého panelu před sebou. Následovala krátká prodleva, po níž v přízračném tichu vystříkla pár metrů před lodí třikrát za sebou v rychlém sledu vodní sprška.

Štíhlý člun pokračoval v plavbě, ale všichni muži na palubě se teď nervózně rozhlíželi. Někteří námořníci vypadali velmi mladě – možná jim ještě ani nebylo dvacet.

„Floridské centrum volá čtyři osm jedna. Neregistrujeme žádnou změnu rychlosti cíle. Svržení nákladu je stále povoleno.“

„Rozumím. Čtyři osm jedna konec.“

Chvíli se nedělo nic. Poté však člun se škubnutím zpomalil, až nakonec zastavil úplně. Dva námořníci ukazovali k obloze, ale daleko od kamery. Žádný bezpilotní letoun neviděli, ovšem dovtípili se, kde jejich nepřítel je.

A pak všichni téměř unisono zvedli ruce.

Následovala komická scéna. Voda byla rozvlněná a člun malý. Muži se snažili udržet rovnováhu, ale báli se, že kdyby svěsili ruce, našla by si je smrt ze vzduchu. Dva z nich upadli, rychle se vyškrábali na nohy a znovu vymrštili ruce do vzduchu. Vypadali jako opilci, kteří se snaží tancovat.

„Floridské centrum volá UAV čtyři osm jedna. Registrujeme kapitulaci. Námořnictvo doporučuje vyslání hlídkového člunu třídy Cyclone – člun Firebrand je vzdálený tisíc pět set metrů a směřuje k místu zásahu rychlostí pětapadesát kilometrů v hodině. Než dorazí, držte druhotný cíl ve vodě.“

„Rozumím. Čtyři osm jedna konec.“

97. kapitola

Barry Shales zavřel dveře pokoje smrti, nevšímavě prošel kolem Shreva Metzgera a zamířil k Rhymovi se Sachsovou. Přikývl.

Sachsová ho pochválila za dobrou práci u ovládacího pultu drona. „Pardon, totiž bezpilotního letadla.“

„Ano, paní,“ odpověděl Shales nevzrušeně, ale jeho zářivě modré oči před ní uhnuly. Za touto zdrženlivostí se samozřejmě mohl skrývat fakt, že tito dva lidé mu ještě nedávno chtěli hodit na krk obvinění z vraždy. Rhyme však po zralé úvaze usoudil, že tomu tak není. Shales byl zkrátka jen velmi uzavřený.

Když má člověk kvalifikaci jako on, možná je prostě velkou část života duševně i citově jinde.

Po chvíli se Shales otočil k Rhymovi. „Museli jsme velmi rychle zasáhnout, pane. Ani jsem neměl příležitost zeptat se vás, jak jste na to přišel – na to, že se chystá útok na tu plošinu.“

„Zůstalo nám pár nevysvětlených důkazů,“ odpověděl kriminalista.

„Aha, to je pravda, pane. Někdo mi říkal, že jste důkazní machr.“

Rhyme dospěl k závěru, že se mu toto lapidární označení docela zamlouvá. Určitě si ho zapamatuje. „Konkrétně parafín s rozvětveným molekulárním řetězcem, jeden aromatický uhlovodík, jeden cykloalkan… jo, a taky pár alkenů.“

Shales dvakrát zamrkal.

„Neboli převedeno do běžné řeči ropa.“

„Ropa?“

„Přesně tak. Na šatech a botách Roberta Morena i jeho osobního strážce se našly stopy ropy. Musely jim na nich ulpět někdy před vaším útokem devátého května – zřejmě v době, kdy měli jednání mimo hotel South Cove Inn. Zpočátku jsem tomu žádný význam nepřikládal – na Bahamách je několik rafinerií a zásobníků ropy. Pak jsem si ale uvědomil něco dalšího: ráno před svou smrtí se Moreno sešel s několika podnikateli a jednal s nimi o založení společných dopravních a zemědělských podniků s jeho Hnutím za lokální posílení. Zároveň jsme však věděli, že to hnojivo, ta motorová nafta a ten nitrometan připluly na Bahamy už o několik týdnů dřív. Jenže pokud ty firmy ještě nebyly založené, k čemu nakupoval Moreno chemikálie?“

„Takže jste si dal dohromady ropu a možnou bombu.“

„Z původních zpravodajských informací o Morenových plánech na desátý květen jsme věděli o té plošině. Vzhledem k tomu, že Moreno tak hlasitě brojil proti firmě American Petroleum Drilling and Refining, byla možná tato firma opravdu jeho cílem – a to nejen cílem protestu, ale třeba i skutečného útoku. Myslím, že v neděli nebo v pondělí se Moreno sešel s dělníky z té plošiny – možná proto, že potřeboval aktuální informace o bezpečnostních opatřeních v objektu. Jo, a pak tu byla další věc, která nedávala smysl. Přišla na ni Sachsová.“

Amélie se ujala slova: „Když Moreno přicestoval začátkem měsíce do New Yorku, jedinou schůzkou, na kterou nevzal svoji tlumočnici, byla schůzka s Henrym Crossem v sídle nadace Učebny pro Ameriku. Proč ji tam nechtěl? Většina jeho schůzek měla nevinný charakter – kdyby se jednání týkala něčeho nezákonného, nenechal by si Moreno tlumočit. Ale co schůzka s Crossem? Pokud byla i ona nevinná, co bylo špatného na tom, aby se jí Lydia Fosterová zúčastnila, i kdyby na ní nemusela tlumočit? Což mi napovědělo, že tahle schůzka možná tak nevinná nebyla. A Cross mi řekl o tajuplném modrém tryskáči, který prý Moreno neustále potkával. Jenže my jsme neobjevili žádný modrý tryskáč, jehož letový plán by se shodoval s Morenovými cestami. Přesně takový typ informace by přitom člověk nakukal policistovi, kdyby ho chtěl přivést na falešnou stopu.“

Rhyme se opět ujal slova: „Nadace Učebny pro Ameriku měla pobočky v Nikaragui – a právě z této země putovala na Bahamy zásilka motorové nafty, hnojiva a nitrometanu. Tohle už bylo na náhodu příliš. A tak jsme si toho Crosse proklepli a zjistili jsme, že se ve skutečnosti jmenuje Cruz a že mají s Morenem společnou minulost. Cruzův bratr byl oním nejlepším Morenovým přítelem, který zahynul během americké invaze do Panamy. A to obrátilo proti Spojeným státům nejen Morena, ale i Cruze. Ověřili jsme Cruzovy cestovní záznamy a transakce na kreditních kartách a zjistili jsme, že včera odletěl z New Yorku do Nassau.

Můj kontakt na bahamské policii pak zjistil, že si Cruz s Morenem pronajali před měsícem nákladní loď. Dnes ráno vyplula z přístavu. Policie provedla razii v hale, kde měla loď suchý dok, a našla stopy chemikálií potřebných k výrobě bomby. Víc jsem toho nepotřeboval. Zavolal jsem Shrevovi. A on zavolal vám.“

„Takže Moreno přece jen nebyl nevinný,“ zašeptal Shales a přelétl očima přes Metzgera.

„Ne,“ odpověděla Sachsová. „Zneškodnil jste zloducha, pane.“

Pilot znovu pohlédl na šéfa. Výraz v jeho očích byl komplikovaný. A nejednoznačný. Dal se však interpretovat i tímto způsobem: „Měl jste pravdu, Shreve. Měl jste pravdu.“

„A ten útok navíc neměl být jeho jediným projektem,“ dodal Rhyme a řekl oběma mužům o zachycených útržcích telefonního rozhovoru, které jim Nance Laurelová přečetla během jejich první schůzky v pondělí 15. května.

Mám v plánu ještě mnoho podobných vzkazů…

„Barry,“ oslovil pilota Metzger. „Půjdu naše hosty vyprovodit. Mohl bych pak s tebou mluvit ve své kanceláři? Prosím.“

Nastala pauza, za niž by se nemusela stydět ani Nance Laurelová. Nakonec pilot kývl.

Metzger vyprovodil Rhyma se Sachsovou z kontejneru, přešel s nimi přes parkoviště a vřele jim poděkoval.

Jakmile se ocitli za bezpečnostní bránou, sjel Rhyme v místě sníženého obrubníku do vozovky a vyrazil přes ulici k dodávce, za jejímž volantem čekal Thom. Také Sachsová sešla z obrubníku. Když překonávala drobný výškový rozdíl, všiml si Rhyme, že zkřivila tvář a lehce zasyčela bolestí.

Vzápětí vrhla kradmý pohled jeho směrem, jako by chtěla zjistit, zda si toho Rhyme všiml, načež se rychle podívala před sebe.

Rhyma to ranilo. Připadalo mu, že Sachsová lže.

A on jí vzápětí rovněž zalhal: předstíral, že si ničeho nevšiml.

Přešli přes ulici a pokračovali k dodávce. Po chvíli Rhyme zastavil vozík přímo uprostřed protějšího chodníku.

Sachsová se otočila. „Co je, Rhyme?“

„Musíme si spolu o něčem promluvit, Sachsová.“

98. kapitola

Telefon zazvonil ve stanovený čas.

O Čarodějovi se dala říct spousta věcí, ale rozhodně byl přesný.

Shreve Metzger, jenž právě seděl za svým stolem v sídle NZOS, v toto sobotní odpoledne poněkud vylidněném, pohlédl na blikající světélko svého červeného magického telefonu a chvíli pozorně poslouchal jeho cvrlikání – úplně jako ptáček, pomyslel si. Přemýšlel, že ho ani nezvedne.

A že už nikdy nezvedne telefon tomuhle člověku.

„Tady Metzger.“

„Shreve! Jak se vede? Slyšel jsem, že tam u vás došlo k zajímavému vývoji událostí. Myslím na Long Islandu. Já byl kdysi členem v Meadowbrooku, věděl jste to? Vy asi nehrajete golf, že ne?“

„Ne.“

Slovo „pane“ v sobě Metzger udusil.

Čarodějův hlas znovu nabral hluboký a chraplavý tón. „Zrovna tu probíráme ta obvinění proti Spencerovi.“

„Mohli bychom zformulovat přesvědčivou obžalobu,“ odpověděl Metzger. „Kdybychom chtěli.“ Sundal si brýle, naleštil skla a znovu si brýle nasadil. Na rozdíl od Velké Británie nemuselo být zveřejňování utajovaných materiálů ve Spojených státech bezpodmínečně trestným činem, pokud člověk neprováděl špionáž ve prospěch jiného státu.

„Ano, totiž, pochopitelně budeme muset zvážit naše priority.“

Čaroděj bezpochyby narážel na problém s veřejným míněním. Možná bylo lepší nechat celou záležitost plavat, protože jinak by se případu mohli chopit novináři.

Ano, totiž…

Metzger vytáhl kleštičky na nehty. Jenže už neměl co stříhat. Chvíli je tedy bezmyšlenkovitě obracel na stole a pak je vrátil do zásuvky.

„A dobrá práce s tím incidentem na Floridě. Je zajímavé, že se špatné zpravodajské informace nakonec ukázaly jako dobré. Úplná magie. David Copperfield, Houdini.“

„Všichni už jsou ve vazbě.“

„Tak to moc rád slyším.“ A pak, jako by Metzgerovi svěřoval hollywoodský drb, Čaroděj pronesl: „Ale teď vám musím něco říct, Shreve. Jste tam?“

„Ano. Poslouchám vás.“

„Volal mi jeden přítel z Langley. Jistá osoba, která nedávno pobývala v Mexiku.“

V Mechyku. Čaroděj použil španělskou výslovnost.

„Jistá osoba,“ zopakoval Čaroděj. „Vzpomínáte si na ni?“

„V Reynose?“ nadhodil Metzger.

„Tak. A víte, co se stalo? Momentálně tráví dovolenou u Santa Rosy, nedaleko od Tijuany.“

„Opravdu?“

„Ano, vskutku. A zdá se, že stále plánuje doručit nám v blízké budoucnosti své speciální produkty. Ve velmi blízké budoucnosti.“

Barani Rashid se tedy přesunul na západní pobřeží a ukryl se tam.

„Právě před chvílí byl spatřen s nějakými společníky, ovšem jeho přátelé zítra ráno odjíždějí. A dotyčný muž zůstane celý den sám v jedné příjemné chatičce. Dobré na tom všem je, že místní turistická centrála nemá proti naší návštěvě sebemenších námitek. Takže mě napadlo, jestli byste nemohl poněkud upravit itinerář a předložit nám ho ke schválení. Detaily už jsou na cestě.“

Nový RSSÚ?

Ale copak oni mě nevyhazují? podivil se Metzger.

„Samozřejmě. Hned se do toho pustím. Ovšem…“

„Ano?“ zeptal se Čaroděj.

„Co ta jednání?“ dotázal se Metzger. „Ty diskuse o rozpočtu?“

Chvíle ticha. „Eh, výbor se začal věnovat jiným věcem.“ Po další odmlce dodal Čaroděj odměřeným hlasem: „Kdyby vyvstaly nějaké problémy, zmínil bych se vám o nich, nemyslíte?“

„Jistě, určitě byste se o nich zmínil. Samozřejmě.“

„Samozřejmě.“

Cvak.

ČÁST VIII

Pátek 26. května

KDYŽ SE HÝBEŠ…

99. kapitola

Ráno před operací.

Rhyme se Sachsovou a Thomem v patách rychle projížděl nemocniční chodbou do čekárny před operačními sály, kde mohli pacienti trávit čas s přáteli a příbuznými až do chvíle, kdy je odvezli pod nůž.

„Nenávidím nemocnice,“ utrousila Sachsová.

„Vážně? Proč?“ Rhyme se přistihl, že má docela dobrou náladu. „Personál dokáže být ták okouzlující a jídlo ták dobré. Máš tady nejnovější čísla všech časopisů. Plus všechny možnosti a metody moderní medicíny. Omlouvám se za aliteraci.“

Sachsová se krátce zasmála.

Čekali pouhých pět minut, když do místnosti vkráčel lékař, podal všem ruku a pozorně si prohlédl Rhymovu zdatně se pohybující pravou paži a prsty. „Dobré,“ poznamenal. „Moc dobré.“

„Snažím se, seč mi síly stačí.“

Lékař vysvětlil, co už v této chvíli všichni věděli: že operace potrvá tři hodiny, možná o něco déle. Že zhruba další hodinu zabere pobyt v pooperační místnosti. Ale že ihned po zákroku přijde do čekárny operatér a oznámí jim, jak operace dopadla.

Z lékaře vyzařovala sebedůvěra. Usmál se a odešel se převléknout a vydrhnout si ruce.

Vzápětí ho vystřídala sálová sestra, krásná Afroameričanka v chirurgickém plášti ozdobeném štěňátky, představila se jim a nasadila široký úsměv. Představa, že někoho omráčí, rozřežou ho a pak ho zase poskládají dohromady, je docela děsivá. Někteří doktoři nedokážou tohle trauma pochopit. Tato sestra to však uměla a všechny dokonale uklidnila. Nakonec se zeptala: „Tak můžeme?“

Amélie Sachsová se naklonila a políbila Rhyma na ústa. Vstala a belhavým krokem vyšla za sestrou na chodbu.

„Až se probudíš, budeme v pooperačním pokoji,“ zavolal na ni Rhyme.

Sachsová se otočila. „Neblázni, Rhyme. Vraťte se domů. Vyřeš zatím nějaký případ nebo něco.“

„Budem v pooperáku,“ zopakoval Rhyme ve chvíli, kdy se zabouchly dveře a Sachsová zmizela.

Po chvíli mlčení se otočil k Thomovi. „Nezbyla ti náhodou taková ta malá flaštička whisky, že ne? Z letadla do Nassau.“

Před letem na Bahamy trval Rhyme na tom, aby Thom propašoval na palubu nějakou skotskou, přestože se dozvěděl, že v první třídě může člověk vypít alkoholu, co hrdlo ráčí – nebo přesněji řečeno co mu ráčí dovolit jeho ošetřovatel.

„Ne, a i kdyby mi zbyla, stejně bych ti ji nedal. Je devět ráno.“

Rhyme se zamračil.

Ještě jednou se zahleděl na dveře, za nimiž zmizela Sachsová.

Nechceme o ni přijít – na to je příliš dobrá. Ale pokud bude trvat na práci v terénu, je její pozice v policejním sboru neudržitelná…

Ano, Rhyme si se Sachsovou promluvil, jak ho Bill Myers žádal.

Obsah jejich rozhovoru však byl poněkud jiný, než si kapitán přál.

Ani kancelářská práce v NYPD, ani předčasný odchod do výslužby a role bezpečnostní konzultantky nepřicházely pro Amélii Sachsovou v úvahu. Existovalo jediné řešení, které mohlo tyto katastrofické scénáře odvrátit. Rhyme se obrátil na doktora Vica Barringtona a získal od něj kontakt na nejlepšího chirurga ve městě, který se specializuje na léčbu těžké artritidy.

Chirurg po vyšetření prohlásil, že by Sachsové možná dokázal pomoci. Rhymův sobotní rozhovor se Sachsovou před sídlem NZOS se tedy týkal možnosti, že by ona podstoupila operaci, aby zmírnila projevy svého onemocnění… a mohla zůstat v terénu. Rozhodně s ní Rhyme neprobíral možnost, že by někde dělala papíry, jak by to formuloval Myers.

A protože Sachsová netrpěla revmatoidní artritidou, tedy autoimunitním onemocněním zasahujícím všechny klouby, nýbrž běžnější osteoartrózou, a protože byla navíc ještě docela mladá, mohla jí operace kyčle a kolena umožnit dvanáct nebo i víc dalších let normálního života, než budou nezbytné kloubní náhrady.

Sachsová to chvíli zvažovala a pak souhlasila.

Rhyme se nyní rozhlédl po čekárně, kde sedělo zhruba deset dalších lidí: páry, osamělí muži a ženy, rodiny. Někteří čekali bez hnutí, jiní spolu intenzivně, ale nesrozumitelně rozmlouvali, další se ošívali a ostatní prováděli obvyklé rituály roztržitosti: horečně si míchali kávu, šustili obaly od laskomin, nepřítomně listovali schlíplými časopisy, psali textové zprávy nebo hráli na telefonu videohry.

Rhyme si také všiml, že na rozdíl od newyorských ulic mu zde žádný člověk nevěnuje víc než milivteřinu nevítané pozornosti. On sedí na vozíku a tohle je nemocnice. Tady je normální on.

„Řekl jsi doktoru Barringtonovi, žes tu operaci zrušil?“ zeptal se Thom.

„Řekl.“

Ošetřovatel chvíli mlčel. Timesy v jeho ruce sotva znatelně poklesly. Na to, že oba tyto muže tak nerozlučně a svým způsobem i důvěrně spojovaly Rhymova nemoc a Thomova profese, se oba překvapivě zdráhali svěřovat se jeden druhému s osobními pocity. Pro Lincolna Rhyma to platilo dvojnásob. Proto i jeho samotného překvapilo, s jakým klidem se nyní Thomovi přiznal: „Když jsme byli na Bahamách, něco se tam stalo.“

Pozoroval právě muže a ženu středního věku, kteří si navzájem neupřímně dodávali sebedůvěru. Ohledně koho? pomyslel si Rhyme. Postaršího otce? Nebo malého dítěte?

Nebetyčný rozdíl.

Kriminalista pokračoval: „Mluvím o tom výběžku pevniny, kde jsme mylně předpokládali střelecké hnízdo.“

„Tam, co sis šel zaplavat.“

Rhyme chvíli mlčel – v duchu znovu prožíval nikoliv hrůzu ve vodě, nýbrž okamžiky, které k této situaci vedly. „K té dedukci jsem měl dospět snadno – že se tam objeví to zlaté mercury.“

„Jak to?“

„Ten chlap v pick-upu… Vzpomínáš, jak vyhazoval do příkopu odpadky?“

„Ten, ze kterého se pak vyklubal jejich šéf?“

„Přesně tak. Proč zajížděl až na konec výběžku, aby tam vyhodil pár pytlů? Půl kilometru před ním se přece nacházela veřejná skládka, hned za odbočkou z SW Road. A kdo by si držel mobil u ucha, když vyhazuje těžké pytle? Ten chlap oznamoval svým dvěma kumpánům v mercury, kde jsme. Jo, a taky měl na sobě šedé tričko – což odpovídalo tvému popisu jednoho ze tří mužů, kteří předtím seděli v tom mercury. Jenže já si nechal všechny tyhle stopy uniknout. Viděl jsem je, ale opominul jsem je. A víš proč?“

Ošetřovatel zavrtěl hlavou.

„Protože jsem měl tu pistoli. Tu, kterou mi poskytl Mychal. Nepotřeboval jsem promýšlet situaci. Nepotřeboval jsem používat hlavu – protože jsem se z případné šlamastyky mohl prostřílet.“

„Jenže to pak nešlo.“

„Jenže to pak nešlo.“

V čekárně se objevil lékař v umazaném chirurgickém plášti. Několik párů dychtivých očí se na něj okamžitě sneslo jako Rhymovi sokoli na holuba. Chirurg vyhledal rodinu, za kterou přišel, přistoupil k ní a oznámil jí zprávu, podle všeho dobrou. Rhyme pokračoval ve zpovědi: „Často jsem si kladl otázku, jestli mě ta moje nehoda nějak neobohatila. Jestli mě třeba nepřinutila líp přemýšlet, koncentrovat se, dělat pronikavější dedukce. Prostě proto, že jsem musel. Že jsem neměl žádnou jinou možnost.“

„A teď si myslíš, že odpověď zní ‚ano‘.“

Rhyme přikývl. „Na Bahamách jsme kvůli mému selhání málem přišli o život – ty, Mychal i já. Už se to nestane.“

„Takže mi tímto oznamuješ, že už na žádnou další operaci nepůjdeš, chápu to správně?“ ujistil se ošetřovatel.

„Naprosto. Jak zněla ta hláška z toho filmu, na který jsi mě přinutil se dívat? Líbil se mi. I když jsem to tehdy asi nepřiznal.“

„Z kterého filmu?“

„O policajtech. Je to už dávno. Hlavní hrdina tam řekl něco ve smyslu: ‚Chlap musí znát svoje meze.‘“

„Clint Eastwood.“ Thom chvíli přemýšlel. „Je to pravda, ale taky by se dalo říct: ‚Chlap musí znát svoje silné stránky.‘“

„Ty jsi fakt nenapravitelný optimista.“ Rhyme zvedl pravou ruku a zadíval se na svoje prsty. Opět ruku svěsil. „Tohle stačí.“

„Je to jediná možnost, pro kterou ses mohl rozhodnout, Lincolne.“

Rhyme tázavě zvedl obočí.

„Jinak bych přišel o práci. A už nikdy bych nesehnal nikoho, u koho bych se tolik nadřel.“

„Tak to jsem rád,“ zabručel Rhyme, „že jsem nasadil tak vysokou laťku.“

A pak už se toto téma i se všemi jeho citlivými důsledky rozplynulo jako sníh na rozpálené kapotě auta. Oba muži mlčeli.

O dvě hodiny později se dveře opět otevřely a do čekárny vstoupil další chirurg v zeleném plášti. Také na něj se upřely oči všech přítomných, ale tentokrát to byl chirurg Amélie Sachsové, který rovnou zamířil k Rhymovi s Thomem.

A zatímco ostatní lidé v čekárně se vrátili ke svým časopisům, textovým zprávám a automatu na kávu, chirurg přesunul pohled z Thoma na Rhyma. „Operace dopadla dobře,“ začal. „Pacientka je v pořádku. Už je vzhůru. A shání se po vás.“

Recepty Jacoba Swanna

Čtenáři, kteří chtějí zakusit umění Jacoba Swanna z první ruky, myslím umění kulinářské, nikoliv vražedné, najdou odkaz na recepty zmiňované v této knize, z nichž mnohé jsou mými vlastními variacemi na klasická jídla, na mé webové stránce www.jefferydeaver.com.

J. D.

Poděkování

Děkuji Mitchi Hoffmanovi, Jamiemu Raabovi, Lindsey Roseové, Davidu Youngovi a všem přátelům z nakladatelství Grand Central Publishing – a také mým pravidelným spolupracovníkům: Madelyn Warcholikové, Deborah Schneiderové, Cathy Gleasonové, Julii Deaverové, Jane Davisové, Willu a Tině Andersonovým. Bez vás bych to nedokázal!

Copyright © 2013 by Gunner Publications LLC

Translation © 2013 by Jiří Kobělka

Cover design © 2013 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE KILL ROOM, vydaného nakladatelstvím Grand Central Publishing, New York 2013, přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Darina Mikulenková a Richard Toman

Korektura: Hana Pušová

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vydání druhé, v elektronické verzi první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v říjnu 2013

ISBN 978-80-7303-911-0

Jeffery Deaver

UČEBNICOVÝ

PŘÍPAD

2013

Fyzické důkazy se nemohou mýlit, nemohou křivě přísahat, nemohou být zcela nepřítomné. Snížit jejich hodnotu může jen lidská neschopnost je najít, prozkoumat a pochopit.

Paul L. Kirk,

Vyšetřování zločinu: Fyzické důkazy a policejní laboratoř

1. kapitola

„Nejhorší, jaké jsem kdy viděl,“ zašeptal.

Amélie Sachsová poslouchala mladíkova slova a říkala si, že vyznívají poněkud absurdně, jelikož tomuhle klukovi nemohlo být víc než pětadvacet. Kolik míst činu asi v životě ohledal?

Zároveň si však všimla, že se v jeho kulaté pohledné tváři zračí opravdové znepokojení. Byl ostříhaný na ježka, takže působil dojmem vojáka, a rozhodně nevypadal jako člověk, který se nechá snadno vyvést z míry.

Tam dole muselo být něco mimořádně drastického. „Tam dole“ znamenalo v hlubinách podzemní garáže, před níž právě stáli a kterou ohraničovala třepetající se žlutá páska. Dnes brzy ráno byla „tam dole“ zavražděna žena.

Amélie Sachsová se oblékala do výstroje na shromaždišti před fádním obytným domem stojícím ve stejně neosobité manhattanské čtvrti, totiž na východní Šestadvacáté ulici. Zdejší zástavbu tvořily nízké obytné budovy z padesátých a šedesátých let, několik samostatných domů z hnědého pískovce a také restaurace, které před dvaceti lety vznikly jako italské, ale postupně začaly nabízet blízkovýchodní kuchyni. Zeleň tu byla zastoupená neduživými stromky, živořícími trávníky a drobnými keři v obrovských betonových květináčích.

Sachsová roztrhla igelitový sáček obsahující jednorázové oblečení ohledávače: bílou tyvekovou kombinézu, vysoké boty, čapku a nitrilové rukavice s manžetami.

„Budete potřebovat i pětadevadesátku,“ řekl jí mladý policista. Jmenoval se Marko – možná to bylo křestní jméno, možná příjmení. Sachsová se to neobtěžovala zjišťovat.

„Chemický problém? Biologický?“ Kývla směrem ke garáži.

„Pětadevadesátka“ byl speciální respirátor N95, který dokázal odfiltrovat spoustu ošklivého svinstva, na něž člověk někdy na místech činu narazí. Nebezpečných a jedovatých látek.

„Prostě ho budete potřebovat.“

Sachsová neměla respirátory ráda a obvykle nosila jen obyčejnou chirurgickou roušku. Pokud jí však Marko řekl, že je uvnitř nějaký problém, dala na jeho radu.

Nejhorší, jaké jsem kdy viděl…

Dál si nasazovala ochranné vybavení. Trpěla klaustrofobií a protivilo se jí, že ohledávači musí chodit navlečení jako kojenci v zavinovačce, ale několik ochranných vrstev bylo nezbytných nejen proto, aby je chránilo před nebezpečnými látkami na místě činu, ale především proto, aby chránilo místo činu před kontaminací ze strany samotného ohledávače – před jeho vlasy, vlákny, šupinkami kůže a všemožnými dalšími stopami, které by mohl na místo činu zavléct. (Kdysi málem zatkli jednoho muže kvůli rajčatovému semínku, které prokazovalo jeho přítomnost na místě vraždy – než se zjistilo, že semínko pocházelo z boty ohledávače, který si z nedbalosti nevzal ochranné galoše… a který se díky Lincolnu Rhymovi záhy stal bývalým ohledávačem.)

Na místo dorazilo několik dalších aut včetně civilního Fordu Crown Victoria patřícího poručíkovi Lonu Sellittovi, který pracoval jako detektiv na oddělení závažných trestných činů. Auto bylo dokonale čisté a ještě z něj kapala voda po výjezdu z myčky. Naopak Sellitto byl jako vždy neupravený. Měl na sobě nevyžehlenou bílou košili, nakřivo uvázanou kravatu a zmačkaný oblek, který měl naštěstí tmavě modrou barvu, a ta dokáže skrýt ledacos. (Sachsová si vzpomněla, že si poručík jednou vzal na sebe oblek z lehkého lnu a pak už to nikdy nezopakoval; i jemu samotnému přišlo, že vypadá jako neustlaná postel.) Sachsová se už dávno přestala snažit odhadnout jeho věk. Vypadal jako věčný pětapadesátník, do kteréžto kategorie jako by v newyorské policii spadali všichni detektivové první třídy.

Zároveň však byl Sellitto živoucí legendou, která si také dnes vysloužila několik až nábožně uctivých pohledů. Prodral se davem přihlížejících a s jistými obtížemi danými nadstandardní tělesnou hmotností se protáhl pod žlutou páskou.

Přistoupil k Sachsové a Markovi, jehož pohled sice nebyl nábožný, ale uctivý rozhodně ano.

„Dobrý den, detektive.“

Sellitto netušil, kdo to je, ale kývl policistovi na pozdrav. Obrátil se k Sachsové. „Jak je na tom?“

Čímž mohl myslet jen jednoho člověka.

„Dobře. Už je dva dny doma. Vlastně chtěl na místo činu přijet.“

Lincoln Rhyme, bývalý šéf kriminalistického oddělení newyorské policie a současný konzultant v oboru soudní kriminalistiky, podstoupil řadu lékařských zákroků, které měly zlepšit jeho zdravotní stav. Před lety utrpěl při ohledávání jednoho místa činu úraz a stal se z něj kvadruplegik – byl téměř úplně ochrnutý od krku až po prsty na nohou.

Sellitto pronesl upřímné: „Nekecej. Tak on chtěl přijet. Bůh mu žehnej.“

Sachsová se na něj kysele podívala. Byla podstatně mladší než detektiv, věkově i služebně. Na některé věci však byla háklivá bez ohledu na to, kdo je vyřkl. Sellitto její pohled zachytil. „Vyznělo to povýšeně?“

Sachsová zvedla obočí. „Jo. A kdyby tě slyšel Rhyme, odpověděl by ti mnohem drsněji.“

„No jo, do prdele. Ale aspoň je to dobré znamení.“ Zadíval se na špinavě bílý obytný dům s mokvavými skvrnami na zdech, s nestejnými okny a otlučenými klimatizačními jednotkami pod nimi, na chudokrevný trávník, kterému městští psi dávali zabrat víc než studený vzduch. I v takovémto domě však obyčejná garsonka s výhledem do světlíku stála dva tisíce plus nějaké drobné. Když Sachsová netrávila čas u Rhyma, bydlela ve svém domě v Brooklynu. Byl velký. A měl zahrádku. Bylo září a ona právě sklidila poslední úrodu zeleniny, čímž o čtyřiadvacet hodin předběhla první podzimní mrazík.

Zastrkala si bujné zrzavé vlasy pod tyvekovou čepičku a zajistila kombinézu suchými zipy, aby z ní na žádném místě nevykukovaly její džíny ani přiléhavý vlněný svetřík. Kombinéza jí hezky obepnula tělo. Marko ji s jistou diskrétností sledoval. Před nástupem k newyorské policii pracovala Sachsová jako modelka. Poutala zraky mnoha lidí.

„Je možné, že je místo činu pořád horké?“ dotázala se Marka.

Bylo dost neobvyklé, aby pachatelé setrvali na místě vraždy a pak zaútočili na vyšetřovatele, ale i takové případy se už staly.

„Pochybuju,“ odpověděl mladý policista. „Ale…“

Bylo jen logické, že si u případu, který byl podle něj mimořádně morbidní, nechává Marko všechny možnosti otevřené.

Než si Sachsová oblékla kombinézu, vytáhla služební pistoli Glock a odložila ji stranou. Nyní ji otřela vatou namočenou do alkoholu, aby z ní odstranila veškeré stopy, a zasunula si ji do kapsy kombinézy. Pokud by zbraň potřebovala, mohla se k ní rychle dostat a v případě nutnosti střílet i přes látku. Tohle je výhoda glocků. Nemají žádnou vnější pojistku, dvojčinný mód. Stačí namířit a pálit.

Je možné, že je místo činu pořád horké?

A co je vlastně na tomhle místě činu tak strašného? Jak ta nebohá žena zemřela? A co se jí stalo předtím… nebo potom?

Sachsová odhadovala, že šlo o vraždu se sadistickým podtextem.

Sellitto se otočil k Markovi. „Takže jak to probíhalo, policisto?“

Marko začal vyprávět a těkal přitom očima mezi starším detektivem a Amélií Sachsovou. „Pracuju na ohledávačce v Queensu, pane. Dneska ráno jsem měl na akademii školení pro pokročilé, a zrovna když jsem tam jel, uslyšel jsem to hlášení.“

Akademie newyorské policie sídlila na rohu Dvacáté ulice a Druhé avenue.

„Dispečer svolával všechny, kdo jsou k dispozici. Byl jsem zrovna dva bloky odsud, a tak jsem reagoval. Měl jsem u sebe ochrannou sadu, takže jsem si ji mohl obléct, než jsem vstoupil dovnitř.“ Také Marko měl na sobě tyvekovou kombinézu určenou pro ohledávání míst činu, ovšem bez pokrývky hlavy.

„To bylo uvážlivé.“

„Nezdržoval bych se s tím, ale dispečer říkal, že oběť je mrtvá, ne zraněná.“

Na místě činu musí člověk vždy dělat kompromisy. Kontaminace stopami zavlečenými zvenčí a zničení důležitých důkazů mohou ztížit nebo i zmařit vyšetřování, ovšem hlavní prioritou je vždy záchrana životů nebo zajištění pachatelů, pokud jsou na místě činu stále přítomni. Marko se zachoval správně.

„Rychle jsem místo činu prohlédl a pak jsem to ohlásil.“

Z ústředí v Queensu právě dorazili dva další ohledávači. Přijeli ve „véerenku“ – vozidle rychlého nasazení –, které obsahovalo veškeré nádobíčko potřebné k odběru důkazů. Muž i žena – ona byla Asiatka, on Hispánec – vystoupili z auta, otevřeli zadní dveře a rovněž se začali soukat do kombinéz. „Hele, Marko,“ zavolal muž, „jak to, žes nás předběhl? Přiletěls vrtulníkem?“

Mladý policista se slabě usmál. Bylo však zřejmé, že je stále rozrušený – zřejmě z toho, co viděl uvnitř.

Sellitto se znovu obrátil k Markovi: „Znáte už některé protagonisty?“

„Vím jen, že to ohlásil její přítel.“

„Zajdu si s ním promluvit a sestavím výslechový tým,“ řekl detektiv. „Ty si vem na starost místo činu, Amélie. Dáme si pak sraz u Lincolna.“

„Jasně.“

„Ten případ bude vyšetřovat detektiv Rhyme?“ zeptal se Marko.

Rhyme už dávno u policie nepůsobil – kdysi to dotáhl na detektivního kapitána –, ale policistům stejně jako armádním důstojníkům hodnosti obvykle zůstávaly.

„Jo,“ zamumlal Sellitto. „Povedeme vyšetřování od něj.“ U případů, které si Sellitto vybral nebo mu byly přiděleny, se neformálním velitelským stanovištěm často stával Rhymův dům.

„To školení už jsem stejně prošvihl,“ poznamenal Marko. „Myslím na akademii. Nemohl bych tu zůstat a vypomoct vám?“

Ani hrůzy na místě činu ho zjevně neodradily.

„Hlavní ohledávačkou je Amélie Sachsová,“ prohlásil Sellitto. „Záleží na ní.“

Jedním z největších problémů policejní práce je zajistit si dostatek lidí na pomoc s vyšetřováním. A dobrých ohledávačů míst činu není nikdy dost. „Jasně, budu ráda,“ odpověděla proto Sachsová. Ukázala k vjezdu do garáže pod budovou. „Já si vezmu rampu a samotné místo činu. Zatímco vy a ostatní týmy ohledejte…“

„… druhotné a terciární místo činu,“ skočil jí do řeči Marko. „Místa možného průniku a úniku. Chodil jsem k detektivu Rhymovi na přednášky.“

Policista to řekl hrdě.

„Fajn. A teď mi řekněte, kde přesně se oběť nachází.“

„Musíte sejít po rampě o dvě patra níž. Oběť leží v nejnižším patře vzadu. Stojí tam jenom jedno auto.“ Marko se odmlčel. „Nemůžete to minout.“

Nejhorší…

„Dobře. Takže pojďme na místa činu.“

„Ano, paní. Jdeme na rošt.“

Sachsová se téměř usmála. Mladý policista vypustil poslední slovo téměř jako tajné heslo členů nějaké sekty. Chůze v roštu… Rhyme tak nazýval metodu ohledání místa činu nejdůkladnějším možným způsobem, kdy se každý čtvereční centimetr ohledá dvakrát ve dvou na sobě kolmých směrech.

Marko se připojil ke kolegům.

„Hele, tak ty jseš teď paní, Amélie,“ neodpustil si poznámku Sellitto.

„On řekl ‚páni‘. Nedělej mě starší, než jsem.“

„Mohla bys být jeho… starší sestra.“

„Vtipné.“ Sachsová se odmlčela a řekla: „Sežeň mi taky informace o oběti, Lone. Co nejpodrobnější.“

S Lincolnem Rhymem spolupracovala Sachsová už několik let a pod jeho vedením se z ní za tu dobu stala zkušená ohledávačka míst činu a solidní soudní kriminalistka. Její největší devízou a také nejoblíbenější součástí policejní práce však byl kontakt s lidmi – tuto vlastnost zdědila po otci, který celý život působil jako hlídkový policista newyorského policejního sboru. Milovala psychologii zločinu, kterou Lincoln Rhyme obvykle bagatelizoval jako „měkkou policajtštinu“. Na rozdíl od něj totiž věřila, že samotné fyzické důkazy někdy vyšetřovatele k pachateli nedovedou. Někdy je zapotřebí bedlivěji si prohlédnout jednotlivé aktéry případu, jejich vášně, obavy a motivy. Všechny podrobnosti o jejich životech.

Sellitto se chvatně vzdálil, mávl na hlídkové policisty, aby přišli za ním, a začal z nich sestavovat výslechové týmy.

Sachsová otevřela vinylovou brašnu a vytáhla z ní videokameru s vysokým rozlišením. Rovněž ji otřela vatovou tyčinkou namočenou v alkoholu a na plastovou čepici tvořící součást jejího ochranného oděvu si nasadila lehký přístroj s odlehčenou konstrukcí. Z malé videokamery umístěné těsně nad jejím uchem vedla k ústům téměř neviditelná tyčinka zakončená mikrofonem. Sachsová zapnula obraz i zvuk a škubla sebou, když jí do bubínku proniklo hlasité zapraskání. Upravila nastavení.

„Jsi tam, Rhyme?“

Chvíli se ozýval jen rachot. „Ano, ano, ty už jsi na místě činu? Už procházíš v roštu, Sachsová? Nesmíme ztrácet čas.“

„Zrovna jsem dorazila. Ale už se chystám začít. Jak se cítíš?“

„Dobře, proč bych se měl cítit jinak?“

Po předvčerejší tříhodinové mikrochirurgické operaci?

Sachsová neodpověděla.

„Co je to za světlo? Panebože, strašně to září.“

Sachsová se právě podívala na oblohu, takže videokameru oslepil záblesk dopoledního slunce, který se přenesl na Rhymův vysoce citlivý monitor. „Promiň.“

Uchopila rukou v rukavici baterku a tašku pro sběr důkazů – vlastně to byl malý kufřík – a vyrazila po rampě do garáže.

Podívala se na zem. Hm, tohle je nějaké divné.

Rhyme si toho také všiml. „Na co se to právě dívám, Sachsová?“

„Na odpadky.“ Rampa byla zaneřáděná. Nedaleko odtud ležela převrácená popelnice, z níž někdo vytáhl a roztrhl zhruba dvanáct pytlů s odpadky. Jejich obsah teď poséval celý povrch rampy.

Strašlivý svinčík.

„Špatně tě slyším, Sachsová.“

„Mám na puse pětadevadesátku.“

„Kvůli chemikáliím, nebo kvůli plynu?“

„Zasahující policista mi řekl, že to tak bude lepší.“

„Je tam strašná tma,“ zabručel po chvíli kriminalista.

Videokamera automaticky přešla do infračerveného módu – obraz získal nazelenalý nádech, jaký bývá k vidění ve špionážních filmech a reality show –, ale možnosti přenosu bitů a bytů měly své hranice.

A oči koneckonců také. V garáži byla opravdu velká tma. Sachsová si všimla, že ve světlech chybějí žárovky. Zarazila se.

„Co je?“ zeptal se Rhyme.

„Ty žárovky tu nescházejí náhodou, Rhyme. Někdo je vyšrouboval a rozbil. Leží tady zničené.“

„Jestli to má na svědomí náš pachatel, tak pravděpodobně není z téhle budovy. Neví, kde je vypínač, a nechtěl ztrácet čas jeho hledáním.“

Na Rhyma se dalo spolehnout, že bude podobné dedukce sypat z rukávu… na základě pouhého chvilkového pozorování.

„Ale proč jsou rozbité?“

„Možná byl prostě opatrný. Z rozbité žárovky těžko sejmeš otisky nebo odebereš jakékoliv důkazy. Hm, možná je to pan chytrý.“

Sachsová s potěšením kvitovala, že Rhyme má dobrou náladu. Jeho léčba – složitá, drahá a nemálo riskantní – probíhala hladce. Do obou rukou se mu vrátila značná část hybnosti. Cit bohužel nikoliv, o ten už Rhyme nadobro přišel, tedy přinejmenším při současném stavu medicíny, ale přesto byl teď mnohem nezávislejší než dřív, což pro člověka jako Lincoln Rhyme znamenalo neskutečně mnoho.

Nakonec musela Sachsová rozsvítit baterku. Prošla kolem desítky zaparkovaných aut; někteří řidiči teď bezpochyby v duchu láteřili, že nemohou se svým autem odjet, protože kousek od nich došlo v garáži k drobné mrzutosti zvané vražda. Na druhou stranu se našla i spousta takových, kteří ochotně udělali vše, co bylo v jejich silách, aby pomohli dopadnout pachatele.

Nic nenaučí člověka poznat lidskou povahu lépe než práce policisty.

Sachsová ucítila v kolenou bodavou bolest artritidy a zpomalila tempo. Nakonec se zastavila úplně, ovšem tentokrát už to nebylo kvůli nepříjemným pocitům v kloubech, nýbrž kvůli zvukům. Vrzání a ťukání. Bouchnutí dveří – nějakých vnitřních dveří v budově, ne dveří auta. Zdálo se, že je to někde daleko, ale s určitostí to Sachsová nepoznala. Zdi veškeré zvuky tlumily a slévaly dohromady.

Kroky?

Náhle se Sachsová otočila a málem vyměnila baterku za glock.

Ne, to je jen voda kapající z trubky. Kapky se na zemi stékaly v čůrky a ty se o kousek dál vpíjely do novin a dalších odpadků; panoval tu ještě větší nepořádek než nahoře.

„Tak jo, Rhyme,“ řekla. „Už jsem skoro ve spodním patře. Ona a její auto jsou za tamtím rohem.“

„Tak běž, Sachsová.“

Amélie si uvědomila, že se opět zastavila. Cítila neklid. „Pořád přemýšlím, proč je tady takový svinčík.“

Znovu se dala do chůze, pomalu došla na roh, zastavila se, odložila kufřík na důkazy a vytáhla pistoli. V kuželi světla z baterky byl vidět slabý kouř. Sňala si masku, nadechla se a zakašlala. Vzduch byl prosycený něčím štiplavým. Možná zápachem nátěru nebo nějaké chemické látky. A taky kouřem. Po chvíli našla Sachsová jeho zdroj. Ano, v rohu doutnaly noviny.

Tohle měl tedy Marko na mysli.

„Jdu na místo činu, Rhyme.“

Vzpomněla si na Markova slova.

Nejhorší…

Zvedla pistoli, odbočila za roh a namířila široký a vydatný kužel světla na oběť a její vůz.

Zalapala po dechu. „Ježíšikriste, Rhyme. Ach ne…“

2. kapitola

Ve čtyři hodiny odpoledne vstoupila Amélie Sachsová do domu Lincolna Rhyma v západním Central Parku.

Rhyme se přistihl, že na ni upřeně mžourá – zčásti kvůli tomu, že otevřenými dveřmi za Sachsovou pronikalo do pokoje intenzivní podzimní světlo, a zčásti kvůli své netrpělivosti.

Ohledání místa činu trvalo celou věčnost, konkrétně šest a půl hodiny. Rhyme si nepamatoval, že by se někdy samostatné místo činu ohledávalo déle.

Sachsová mu již dříve prozradila, že mladý policista, který do garáže dorazil jako první, se podle svého názoru nikdy nesetkal s horším místem činu. Důvodem však byla nejen skutečnost, že oběť zemřela strašlivou sadistickou smrtí, ale i totální kontaminace místa vraždy a okolí.

„Nic podobného jsem nikdy neviděla,“ svěřila se Sachsová Rhymovi přes mikrofon. A když Rhyme třeštil oči na monitor s vysokým rozlišením, musel si přiznat, že on také ne. Každý čtvereční centimetr plochy – od rampy přes začátek podlaží až po automobil oběti a okolí – byl posetý odpadky, postříkaný a politý nejrůznějšími tekutinami a posypaný prachem a sypkými látkami všeho druhu.

Byl to tak dokonalý svinčík, že se v něm oběť téměř ztrácela.

Rhyme nyní přijel na červeném invalidním vozíku Storm Arrow ke dveřím, jimiž Sachsová právě pronášela velkou krabici plnou sáčků pro sběr důkazů. Amélie mu vysvětlila, že ona i již zmíněný zasahující policista, ohledávací technik jménem Marko, dorazili na místo činu ve vlastních soukromých automobilech a veškeré důkazy naložili do nich. Rhyme si nyní všiml, že policistův sportovně užitkový vůz je až po okraj napěchovaný krabicemi s důkazy. Mladý muž, který právě nesl jednu zvlášť velkou krabici, měl vzezření vojáka. Zaregistroval Rhyma, uhnul pohledem, podíval se na něj ještě jednou a kývl.

Rhyme si ho nevšímal a soustředil se výlučně na ohromující množství důkazů. Také prastarý ford Amélie Sachsové byl obtěžkaný krabicemi. Rhyme nechápal, jak mohla Sachsová vůbec řídit.

„Kristepane,“ zamumlal.

Lincoln Rhyme měl pohledný obličej s vlasy o něco delšími, než odpovídalo předpisům newyorské policie, na čemž však pranic nezáleželo, protože on už u newyorské policie nepracoval. Kromě toho měl výrazný nos a plné rty, které se ovšem dokázaly rychle ztenčit jako duhovky v prudkém světle, kdykoliv se mu něco nelíbilo – a k tomu vzhledem k jeho netrpělivosti a laťce kriminalistické práce nastavené velmi vysoko docházelo poměrně často. Ve spodní části krku se mu leskla růžová jizva; vypadala jako průstřel, ale ve skutečnosti to byla památka na hadici plicního ventilátoru, který ho po nehodě udržoval při životě.

Otevřenými dveřmi foukl dovnitř podzimní větřík a rozcuchal mu pramínek černých vlasů, který ho polechtal na čele. Rhyme nemotorně zvedl pravou ruku, aby si vlasy odhrnul. Ještě před pár lety, kdy byl od krku dolů úplně ochrnutý, si mohl o podobném pohybu nechat leda zdát. Tyhle maličkosti – neschopnost poškrábat se v místě svědění, nemožnost se najíst, ustavičná otravnost jeho stavu – ubíjely člověka víc než širší důsledky devastujícího poranění. Momentálně měl levou ruku přikurtovanou k tělu; operace, kterou předevčírem podstoupil, měla této končetině navrátit alespoň takovou pohyblivost – omezenou, ale přesto zázračnou –, jakou už disponovala jeho pravice.

Mžoural na ulici a brzy ztratil přehled o tom, kolik krabic už Marko vytáhl. Otočil se na vozíku a uháněl plnou parou zpátky dovnitř. „Thome! Thome!“

Muž, na kterého křičel, se přitom vyskytoval tak blízko, že se na něj dalo mluvit tlumeným hlasem – byl zhruba tři metry od Rhyma, i když mimo jeho zorné pole. „Tady jsem, nemusíš na mě…“

„Musíme s tím něco udělat,“ prohlásil Rhyme, když se jeho ošetřovatel objevil. Mladý muž měl na sobě svůj obvyklý pracovní oděv: elegantní kalhoty, dnes v béžové barvě, tmavě modrou košili a květovanou kravatu.

„Ahoj, Amélie.“

Sachsová právě procházela hlavními dveřmi.

„Ahoj, Thome.“ Ošetřovatel od ní převzal krabici a ona vyšla ven pro další.

Rhyme přesunul pohled od krabice k obličeji Thoma Restona. „Koukej na to! A podívej se ven. Musíme najít nějaký prostor, kde ty věci setřídíme. Z pracovny musí všechno pryč!“

„Uvolním nějaký prostor.“

„Uvolnit ho nestačí. Musíme ho vyprázdnit. Chci, aby odtamtud všechno zmizelo.“

„Tak jo.“ Ošetřovatel si svlékl žluté kuchyňské rukavice, které měl právě na sobě, a začal z pracovny vynášet nábytek.

Pracovna dnes v domě sloužila jako obývací pokoj. Ze druhé místnosti, která ve viktoriánské éře plnila společenskou funkci, totiž ze salonu, nechal Rhyme udělat kriminalistickou laboratoř, která si rozměry ani vybavením nezadala s „oficiálními“ laboratořemi v mnoha středně velkých městech. Rhyme nebyl v žádném případě bohatý, ale za zranění dostal slušné odškodné a kromě toho si za své konzultační služby účtoval vysoké částky. Velkou část příjmů ovšem zpětně investoval do vybavení a nakupoval tolik kriminalistických „hraček“, kolik si jich jen mohl dovolit (když Amélie Sachsová viděla, jak se mu při každém novém přírůstku rozsvítí oči, začala přístrojům říkat „hračky“, zatímco pro Rhyma to byly stále jen pracovní nástroje).

„Mele!“ rozkřikl se Rhyme znovu.

Adresátem byl tentokrát jeho kolega, jenž momentálně seděl v salonu u stolu pro ohledávání důkazů. Detektiv newyorské policie Mel Cooper, světlovlasý plešatějící muž s vizáží potrhlého vědátora, byl Rhymovým dvorním laboratorním technikem.

Před třemi hodinami přijel Cooper k Rhymovi z Queensu, kde bydlel a kde také v sídle kriminalistického oddělení NYPD pracoval. Právě on měl udělat většinu laboratorní práce související s pátráním po neznámém pachateli 26 – toto označení vrah dostal podle toho, že svou oběť zavraždil na východní Šestadvacáté ulici. Cooper už měl na všech pracovních plochách připravené archy sterilního vyšetřovacího papíru, daktyloskopické nástroje k odhalování skrytých otisků prstů, mikroskopy, váhy, přístroj pro stanovování hustotního gradientu a desítky dalších nástrojů a přístrojů potřebných ke kriminalistické analýze.

Také on nevěřícně hleděl na vršící se hromady důkazních tašek, boxů a sklenic, které Marko a nyní už i Thom nosili do domu a snažili se pro ně najít místo.

„Tohle je z jednoho místa činu?“

„Vypadá to tak,“ řekl Rhyme.

„A nebyla to nějaká hromadná katastrofa?“ Srovnatelný objem důkazů se vyskytoval jen v případě havárií letadel a výbuchů bomb.

„Jeden pachatel, jedna oběť.“

Cooper se zděšeně rozhlédl po salonu a pak nakoukl do chodby. „Vzpomínáš si na tu hlášku v Čelistech, Lincolne? Jak tam jdou po tom žralokovi?“

„Po žralokovi?“ zopakoval Rhyme nepřítomně.

„Po tom velkém žralokovi. Letmo ho zahlédnou – je fakt velký – a jeden z nich suše prohlásí: ‚Budeme potřebovat větší loď.‘ Tak to jsme přesně my.“

„Loď?“

„Čelisti. Ten film.“

„Ten jsem nikdy neviděl,“ zabručel Rhyme.

Prakticky jedinou snadnou část analýzy představovala vražedná zbraň: byl jí automobil oběti.

Pachatel se k oběti přikradl zezadu a udeřil ji pravděpodobně kamenem nebo cihlou, zkrátka předmětem, který byl dostatečně tvrdý na to, aby ji omráčil, ale zároveň ji nezabil. Přelepil jí oči, ústa, chodidla a paže páskou a odvlekl ji za její Toyotu Prius. Pohodil ji na zem, nastartoval auto, nacouval ženě na břicho a nechal ji tak. Rhyme se dozvěděl, že Toyota Prius má těžiště vepředu a zadní náprava nese asi 530 kilogramů hmotnosti. Vrah najel na oběť jen jedním kolem, což váhu o něco snížilo, ale podle vyjádření soudního patologa bylo poškození vnitřních orgánů neslučitelné se životem. Přesto oběť umírala téměř hodinu – nakonec zemřela na šok a vykrvácení.

Kromě stanovení příčiny smrti se však Rhymovi a jeho týmu nepodařilo z důkazů nic užitečného vyčíst. Vlastně tak důkazy jen kategorizovali, kteréžto operace se účastnili všichni: Sachsová, Cooper a Marko. Pomáhal dokonce i Thom.

Po chvíli se dostavil Lon Sellitto.

Proboha, to ne…

Rhyme se musel trpce zasmát, když viděl, že podsaditý detektiv přinesl další obrovskou krabici s důkazními sáčky.

„Víc jich tam nemáš?“ zeptal se zděšený Mel Cooper, který byl jinak ztělesněním nevzrušeného klidu.

„Našli ještě jednu možnou únikovou trasu.“ Detektiv předal krabici Markovi. „Ale tohle už by mělo být všechno.“ Zamračil se a rozhlédl se po stovkách důkazních sáčků a tašek, které lemovaly snad všechny zdi v přízemí domu. „Netuším, co se tu krucinál děje.“

Lincoln Rhyme to však věděl.

„Děje se to, Lone, že náš pachatel je chytrý. Přímo geniální.“ Rhyme se rozhlédl po všech přítomných. „Mluvím o něm v mužském rodě, ale musíme si zachovávat otevřenou mysl. Klidně to mohla udělat žena. Žádné unáhlené závěry.“

„Ženská nebo chlap…,“ zabručel Sellitto. „Stejně to nechápu.“

„Znáš Locardův princip?“ pokračoval kriminalista.

„Trochu.“

„A co vy, Marko?“

Mladý policista zamžoural a recitačním hlasem začal odpovídat: „Před sto lety formuloval slavný francouzský kriminalista Edmond Locard hypotézu: na každém místě činu dochází k přenosu důkazů mezi pachatelem a obětí nebo samotným místem. Přenesené důkazy mohou být mimořádně titěrné, ale vždy existují a ve většině případů mohou vést k odhalení totožnosti pachatele, pokud má vyšetřovatel dostatek inteligence a prostředků, aby je našel.“

„Správně. Takže víme, že i na tomto místě činu“ – Rhyme nejistě zvedl ruku a ukázal na fotografie těla oběti, které pořídila Sachsová a Cooper je poté vytiskl – „zanechal pachatel něco ze sebe. Musel. Locardův princip nikdy nelže. Rozdíl je v tom, že tenhle pachatel věděl, že na místě činu něco zanechá.“

Sachsová navázala: „A tak místo aby se snažil zamést po činu všechny stopy své přítomnosti, udělal pravý opak. Veškeré důkazy o tom, kdo to je, proč to udělal a co má v plánu příště, utopil v záplavě jiných, absolutně bezcenných stop.“

Geniální…

Přebytek důkazů namísto jejich nedostatku.

Rhyme musel přiznat, že cítí k pachateli záštiplný obdiv. Loni vystoupil v dokumentárním pořadu televize A&E, který pojednával o usvědčení jakési ženy z vraždy na Floridě. Žena dostala doživotní trest na základě důkazů, které se nakonec ukázaly jako kontaminované – příslušný technik ohledal nejprve místo vraždy a poté dům podezřelé, přičemž nedopatřením přenesl drobnou šupinku barvy z místa vraždy na ženiny šaty, které z jejího domu odnášel. Porota dospěla díky šupince k přesvědčení, že se žena nacházela na místě vraždy, a shledala ji vinnou. Pozdější přezkoumání postupu při odběru důkazů nicméně odhalilo, že policista dostal v rámci úsporných opatření příkazem použít při ohledávání obou míst činu stejné rukavice. Následoval nový proces, v němž dotyčná žena nebyla shledána vinnou.

Rhyme v onom dokumentu hovořil o přínosu a rizicích důkazů při vyšetřování trestných činů. Prohlásil, že někdy stačí jeden nebo dva miniaturní kousky stopového materiálu či cizorodého předmětu a celý případ se posune úplně jinam.

V tomto případě se pachateli 26 podařilo zatemnit místo činu tisícovkami kouřových clon.

Rhyme pohlédl na Coopera. „Jak dlouho potrvá, než budeme moct začít?“

„Jen samotná kategorizace zabere jednu nebo dvě hodiny.“

„Aha.“ Tohle Rhyma nepotěšilo.

„Co zjistily výslechové týmy o oběti?“ zeptala se Sachsová Sellitta.

„Takže,“ začal detektiv a vytáhl zápisník. „Oběť se jmenovala Jane Levineová a bylo jí třicet jedna let. Pracovala jako asistentka marketingového manažera jedné makléřské firmy v centru. Čistý trestní rejstřík. Se současným přítelem chodila sedm nebo osm měsíců. Právě on ohlásil na policii, že ji pohřešuje, a pak našel její tělo. Chvíli jsem s ním mluvil, ale potom se sesypal. Totálně.“

Rhyme si všiml, jak se výrazné rty Amélie Sachsové při této zprávě semkly, a dokázal si představit, co se jí teď asi honí hlavou: že přítele Jane Levineové nadosmrti poznamená nejen její ztráta, ale i hrůzný výjev, který musel v garáži spatřit – poslední drásavý obraz jeho milenky umírající za tak nevýslovně drastických okolností. Rhyme věděl, že Sachsová zápolí s lidskou stránkou tohoto zločinu. Neodsouvala ji do pozadí, jak by bylo logické, ale vstřebávala veškerou hrůzu do sebe a chtěla ji ve svém nitru udržet v co nejsyrovějším stavu. Věřila totiž, že pak bude vystupovat rázněji a bude lepší policistkou.

Rhyme samotný sice dával přednost opačnému přístupu – zachovávat si odstup –, ale toto byl jeden z důvodů, proč Sachsovou miloval.

Znovu upřel pozornost na Sellitta, který pokračoval ve výkladu: „Ověřil jsem alibi toho přítele oběti. Je neprůstřelné.“ Příbuzní a známí bývají u vražd nejčastějšími podezřelými – a také nejčastějšími pachateli. „Včera večer byl u rodičů v Connecticutu,“ dodal Sellitto. „Dnes kolem osmé se vrátil do města a odjel do jejího bytu. Ověřili jsme jeho datovou stopu. Svědkové, jízdenky i bezpečnostní kamery potvrzují, že byl v době její smrti tam. GPS jakbysmet. Je čistý.“

Mladý policista se zeptal: „Bylo to znásilnění, detektive?“

„Ne, sexuální podtext tam nehrál roli. A loupež to taky nebyla. Oběť měla u sebe klíče, kabelku, peněženku i cennosti.“

„Co bývalí milenci nebo stalkeři?“ nadhodila Sachsová.

„Podle jejího přítele a sestry chodila v posledních dvou letech s jedním mužem z práce, s jedním mužem z fitnesscentra a s jedním mužem z kostela. Nic vážného. Sestra vypověděla, že všechny vztahy skončily bezproblémově a bez raněných citů. S posledním přítelem se oběť každopádně rozešla asi před půl rokem – krátce předtím, než se seznámila s tím současným.“

Detektiv se odmlčel a pokračoval: „Žádné napojení na organizovaný zločin, což se dalo předpokládat, ale ani nevystupovala v žádném případu jako informátor nebo svědek. Takže nemůžu najít vůbec žádný motiv.“

Rhyma však motivy příliš nezajímaly. Podle jeho názoru nebylo podstatné, proč lidé zabíjejí. Paranoidní schizofrenik dokáže zavraždit člověka jen na základě přesvědčení, že tento člověk patří k předvoji z planety v soustavě Alfa Centauri s cílem dobýt zeměkouli. Usvědčí ho však otisky prstů na noži, nikoliv pomatené myšlení.

„Ale tohle nám přece něco napovídá, ne?“ prohlásil Rhyme a zašklebil se. „Pokud tu vraždu nespáchal zhrzený milenec, násilník ani lupič, tak by to zřejmě mohl být psychopat.“ Shodou okolností se přitom kriminalista díval na mladého ohledávače míst činu. „Já vím, že tenhle výraz už se dneska nepoužívá. Jenže mi připadá mnohem trefnější než ‚jedinec vykazující znaky asociální poruchy osobnosti‘.“

Marko jednoduše přikývl. Zjevně netušil, co si má o Rhymově konstatování myslet.

Sellitto mu to vysvětlil: „Linc tím chce říct, že by to mohl být sériový vrah. Tedy že se chystá zaútočit znovu.“

„Myslíte, pane?“ zeptal se mladý ohledávač.

„A jestli je to pravda, tak to zároveň znamená, že si oběti vybírá nahodile. A že někde v tomhle bordelu“ – ukázal na hory důkazů – „se skrývá odpověď na otázku, kdo bude jeho příští obětí.“

3. kapitola

Mel Cooper se mýlil.

Nakonec jim trvalo téměř sedm hodin, než dokončili kategorizaci důkazů. Ve čtvrt na čtyři ráno usoudili, že je čas dát si pro dnešek padla.

Sachsová zůstala u Rhyma, což dělala třikrát až čtyřikrát týdně, a Cooper přespal v pokoji pro hosty. Sellitto se vrátil domů, kde na něj čekala jeho partnerka Rachel, kterou detektiv označoval za „moje lepší já“. Také Marko zamířil domů, ať to bylo kdekoliv.

V devět hodin ráno se tým bez mladého ohledávače opět sešel u Rhyma.

A stejně jako u všech případů, na nichž společně pracovali, požádal Rhyme o sepsání veškerých důkazů na bílou tabuli. Tohoto čestného úkolu se ujala Sachsová. Toporně přistoupila k tabuli a Rhyme si všiml, že na jednu nohu kulhá; trpěla artritidou a sáhodlouhé ohledávání ve vlhké podzemní garáži se na jejím stavu podepsalo. Když natáhla ruku, aby napsala další položku, jednou nebo dvakrát zkřivila tvář bolestí.

Nakonec popsala všechny tři tabule, které byly v Rhymově salonu k dispozici. A to byl jen soupis nalezených položek – chyběla u nich jakákoliv analýza, natožpak promyšlené dedukce týkající se zdrojů nebo potenciálních příštích obětí.

Všichni přítomní zmlkli a upřeně se zadívali na tabule.

VRAŽDA V PODZEMNÍ GARÁŽI (PACHATEL 26)

Místo: Vých. 26. ulice 832

Oběť: Jane Levineová, 31 let

Příčina úmrtí: Vnitřní zranění způsobená hmotností vozidla

Čas úmrtí: Přibližně 4.00

Obecné poznámky:

Motivem nebyla loupež

Žádné sexuální násilí

Oběť nebyla známým svědkem jiného trestného činu, nešlo o „vzkaz“ určený jiné osobě

Žádná spojitost s drogami, organizovaným zločinem ani jinou trestnou činností

Žádní známí nepřátelé

Současný přítel má alibi

Nezávazné vztahy s muži, s nimiž se seznámila v práci, ve fitnesscentru a v kostele – žádné dramatické rozchody ani stalkeři

Zřejmě nahodilý zločin, pravděpodobně sériový vrah

Důkazy:

Přibližně 37 kilogramů domovního odpadu, který pokrýval nájezdovou rampu do garáže a prostor garáže, pravděpodobně z popelnice patřící k obytnému domu

Lepicí páska

použita ke znehybnění oběti

nalezeny čtyři téměř prázdné role, pravděpodobně vytažené z odpadků

nutno stanovit, zda některá role byla zdrojem pásky použité na oběti

Vlasy/chlupy, některé přirozeně oddělené od folikulů, některé ustřižené

přibližně 930 různých vzorků

lidské vlasy/zvířecí chlupy? Nutno stanovit

Rozbitá bednicí tvárnice

jeden kus použitý k úderu oběti zezadu do hlavy

všechny kusy postříkané sprejem za účelem překrytí důkazů (viz „barva“ níže)

Noviny, časopisy, reklamní letáky, zřejmě z odpadků a odpadkových košů; staré a v mnoha případech upotřebené jiným způsobem, takže obsahují otisky prstů

Plastové lžíce, vidličky, nože, kelímky od jídel a nápojů, kartonové obaly od kávy, vesměs použité

185 vzorků

DNA bude stanovena

Vlákna, látková

439 vzorků

Vlákna, nylonová

230 vzorků

Vlákna, kovová

25 vzorků

Barva

použita na celém místě činu, zřejmě za účelem překrytí důkazů

sprej na bázi oleje

nalezeny téměř prázdné plechovky, což naznačuje, že nebyly zakoupeny, ale pachatel je našel mezi odpadky

osm až deset otisků prstů na každé plechovce

Latexové rukavice, použité

48 samostatných rukavic, levých i pravých

DNA bude stanovena

nalezeny otisky prstů, budou identifikovány

Hlína, prach

celkem asi jeden kilogram

blíže neurčený počet zdrojů

nejméně 12 hlavních variant složení

Zbytky potravin

34 vzorků

Listy

249 odebraných vzorků

pocházejí přibližně z 27 známých stromů/keřů

73 neidentifikováno

Tráva, trávníková

376 vzorků

Tráva, dekorativní

64 vzorků

Exkrementy

lidské/zvířecí, bude stanoveno

DNA bude stanovena

Žárovky

pocházejí z garáže

vyšroubované a poté rozbité

Práškové látky

214 vzorků

žádná narkotika

pravděpodobně běžně dostupná léčiva ve formě prášku

prací prášek

osm různých značek

Tekuté látky, stále tekuté nebo ve formě zaschlých zbytků

louh

čpavek

saponát

alkohol

voda

nealkoholické nápoje

káva

benzin

mléko

Organické tkáně

346 vzorků

lidské/zvířecí, bude stanoveno

DNA bude stanovena

může jít o potraviny

Ostříhané nehty

Kosti

42 vzorků

lidské/zvířecí, bude stanoveno (zřejmě zvířecí)

DNA bude stanovena

může jít o zbytky potravin

některé kosti nepochybně rybí, kuřecí nebo jiné drůbeží

Otisky bot

23 otisků, mužských i ženských, 18 různých velikostí, z toho pět odpovídá botám oběti

otisky nohou na místě činu, chirurgické galoše

Výpary na místě činu

v rohu rozdělán malý oheň z novin, zřejmě za účelem překrytí pachatelovy vody po holení nebo jiné vůně/zápachu

výpary ze spreje

Jednorázové zapalovače

nalezeno 18 různých zapalovačů

pravděpodobně vytaženy z odpadků – většina zásobníků prázdných

64 otisků prstů

„Ty tabule vypadají jako rejstřík mojí knihy,“ vyštěkl Rhyme.

Před několika lety napsal Rhyme učebnici s názvem Všeobecný průvodce sběrem a analýzou důkazů, která se stala bestsellerem, tedy přinejmenším v řadách policejní komunity, když už ne na žebříčku Timesů.

„Nevím, kde začít, Rhyme,“ řekla Sachsová.

A víš co? pomyslel si Rhyme. Já taky ne. Vybavil si další pasáž ze zmíněné knihy.

Ačkoliv však každé místo činu obsahuje alespoň nějaké stopy přenesené z pachatele, v praxi se tyto stopy vzhledem k rozpočtovým a časovým omezením nemusí podařit najít. Stejně tak může být důkazů příliš mnoho, takže se mezi nimi důležité stopy ztratí, což může rovněž znemožnit jejich efektivní analýzu.

„Vlastně je to ještě geniálnější, než jsem si myslel,“ řekl kriminalista zadumaně. „Většinu toho, co použil při zločinu, získal pachatel mezi odpadky – se spoustou otisků prstů jiných lidí. A pak kontaminoval místo činu kilogramy smetí a dalších odpadků. A když něco zakrýt nemohl – těžko si s sebou mohl přinést dvanáct párů bot nebo prsty jiných lidí –, jednoduše si oblékl galoše a rukavice.“

„Jenže ty latexové rukavice, které se na místě činu našly,“ poznamenala Sachsová, „stejně nemůžou patřit jemu. Nenechal by je tam.“

„Nejspíš ne. Jenže my si nemůžeme dovolit je neanalyzovat, je to tak? A on to ví.“

„Podle všeho ano,“ prohlásil Mel Cooper, který byl stejně otrávený jako ostatní. Rhyme věděl, že technik měl včera večer jet se svou dlouholetou přítelkyní na taneční soutěž. Společenskému tanci se věnovali profesionálně a prý byli docela úspěšní. Lincoln Rhyme však tanec nesledoval.

„A on…“ Rhymovi se vytratil hlas, protože ho napadlo několik myšlenek současně.

„Linku…“

Kriminalista zvedl pravou paži, mávnutím ruky umlčel Sellitta a dál upřeně hleděl do prázdna.

Nakonec vzrušeně prohlásil: „Přemýšlejte o tom. Náš pachatel se vyzná v práci s důkazy. Musí tedy vědět, že existuje vysoká pravděpodobnost, že i na něj se z místa činu přenesly stopy, které nás mohou dovést k odhalení jeho totožnosti nebo totožnosti příští zamýšlené oběti.“

„To je fakt,“ přisvědčil Lon Sellitto. „A dál?“

Rhyme stále zíral na tabule. „Čeho tedy pachatel použil při kontaminaci místa činu nejvíc?“

„Odpadků,“ nadhodila Sachsová.

„Ne, ty tvořily jen obecnou kouřovou clonu. Prostě tam shodou okolností byly. Mně jde o něco konkrétního.“

Cooper si posunul brýle ve stylu Harryho Pottera výš na nos, začetl se do seznamu a začal odříkávat: „Vlákna, vlasy, všeobecné stopy…“

„Ano, ale tyhle věci najdeš na každém místě činu. Já chci vědět, co je tam speciálního.“

„Myslíš, co je tam nejvíc jedinečného?“ nadhodil Sellitto.

„Ne, to nemyslím, Lone,“ odtušil Rhyme kysele. „Protože něco je buď jedinečné, nebo není. Tohle slovo nemůžeš stupňovat.“

„Přednášku z gramatiky už jsi mi dlouho nedělal, Lincolne. Říkal jsem si, jestli jsi třeba nevystoupil ze svazu učitelů.“

Za tato slova si detektiv vysloužil úsměv od Thoma, který právě nesl kávu a moučníky.

Také Sachsová si pozorně prohlížela tabule. Nakonec řekla: „Hlína a… vegetace.“

Rhyme přimhouřil oči. „Ano, dobře. To by mohlo být ono. Pachatel věděl, že na něm ulpívají stopy z místa, kde bydlí nebo pracuje, případně kde číhal na další oběť, a musel je něčím překrýt.“

„Takže to znamená,“ nadhodila Sachsová, „nějakou zahradu, park nebo nádvoří?“

„Řekl bych, že ano. Půda a zeleň. V tom by mohl být klíč. Okruh pátrání se tím malinko zužuje… Měli bychom od toho začít. A máme tam ještě něco?“ Rhyme si znovu prohlédl seznam. „Prací prášek a saponáty – proč jich na místě činu rozsypal nebo rozlil tolik? Musíme se odpíchnout i od toho.“ Rozhlédl se po salonu. „Co ten kluk, ten Marko? Proč tady není?“

„Volal mi,“ odpověděla Sachsová. „Musel něco zařídit na ústředí v Queensu. Ale prý by nám ještě rád pomohl, kdybychom ho potřebovali. Mám mu zavolat?“

„Máš, Sachsová. Rychle!“

Vyčerpávající dřina.

Služební cesta se šéfem: do Kalifornie a zpátky za necelých čtyřiadvacet hodin.

Úspěšná, nutná, ale stresující.

Momentálně jeli do centra taxíkem z Kennedyho letiště, kam jejich letadlo přistálo v šest hodin večer. Simone byla vyčerpaná, lehce přiopilá ze dvou sklenic vína a malinko naštvaná kvůli třem hodinám, které člověk ztratí při přeletu na východ.

Její šéf, opálený a štíhlý skoropadesátník, odložil iPhone, na němž si právě sjednal zítřejší rande, otočil se k ní a zasmál se. „Slyšelas je? Oni fakt používají výraz ‚rozbalit‘.“

Slovní spojení „rozbalte nám to“ znamenalo popsat producentům v kostce příběh, který jim přišli prodat.

„Odkdy je výraz ‚popsat‘ zakázané slovo?“

Simone se usmála. „A ta jejich manažerka! Ta prohlásila, že náš koncept je rozhodně ‚seismický‘. Před cestou do Hollywoodu aby si člověk nainstaloval do telefonu překladovou aplikaci.“

Šéf se rozesmál a Simone se na něj úkosem podívala. Skvělý chlap. Vtipný, chytrý a ve výborné kondici díky cvičebnímu režimu, který hraničil s náboženským fanatismem. A navíc mimořádně talentovaný, což v této branži znamenalo mimořádně úspěšný.

Jo, a taky svobodný.

Rozhodně tedy představoval výrazný objekt touhy, avšak Simone – přestože jí bylo pětatřicet a momentálně neměla přítele – dokázala potlačit mateřské hormony i pocit osamělosti a pohlížet na šéfa objektivně. Kdyby se někdy dali dohromady, jeho posedlé lpění na detailech, jeho touha po dokonalosti a jeho pracovní zanícení by ji brzy dohnaly k šílenství. Práce pro něj byla vším. K životu přistupoval stejně jako k plánování produkce. Technický scénář, předprodukce, produkce a postprodukce. Bezpochyby to byl důvod, proč mu nevyšlo první manželství a proč se všemi ženami vydržel chodit jen asi měsíc nebo nanejvýš dva.

Hodně štěstí, Jamesi, pomyslela si Simone. Přeju ti všechno nejlepší.

Mluvíš, jako by tě někdy někam pozval, odpověděla si vzápětí jízlivě.

Taxík se blížil ke Greenwich Village, kde bydlela. Pro Simone neexistovalo v New Yorku žádné jiné místo, kde by se dalo žít. Byla to opravdu vesnice. Sousedství.

Řidič jí zastavil na Desáté ulici. „Hm,“ zabručel šéf, když se podíval z okna na dva muže s postavami kulturistů, kteří stáli na schodech vedlejší budovy a vášnivě se líbali.

„Ne že by na tom bylo něco špatného,“ připojil slavnou hlášku ze Show Jerryho Seinfelda.

Simone se usmála a podívala se na aktivnějšího líbače. Taková škoda!

Popřála šéfovi dobrou noc, vystoupila z taxíku a vzala si z kufru zavazadla. Počkala, až kolem projde zavalitá bezdomovkyně s plným nákupním vozíkem – v němž bylo samozřejmě všechno možné, jen ne nákupy. Simone přemýšlela, že jí dá pár drobných, ale pak ji napadlo: Proč si vlastně myslím, že je to bezdomovkyně? Třeba je to výstřední milionářka.

Vyšla po schodech do svého bytu a znovu ucítila zvláštní vůni této budovy, která se vymykala jakémukoliv popisu, což ostatně platilo o mnoha domech v okolí. Co to jen může být?

Eau de starý newyorský byt.

Prostředek na hubení hmyzu, čínské jídlo v pytlíku, indické jídlo v pytlíku, staré dřevo, lysol, vlhké cihly, smažená cibulka.

Kocour jí víceméně odpustil, přestože zrovna on si neměl příliš na co stěžovat. Miska na žrádlo byla díky sousedce plná, vody měl Ruffles také dost a rádio bylo naladěné na veřejnoprávní NPR, což byla jeho oblíbená stanice. Vstupy se žádostí o příspěvek měl stejně rád jako pořad Ten americký život.

Simone si zkontrolovala vzkazy – na záznamníku neměla nic naléhavého, ačkoliv si všimla několika vzkazů se zablokovaným číslem volajícího. Těchhle telefonátů měla poslední dobou spoustu. Samozřejmě dealeři.

Vybalila se a naházela špinavé prádlo na hromadu. Ještě nikdy se jí nestalo, že by se vrátila ze služební cesty a ještě téhož večera nevyprala.

Říkala tomu odvšivení.

Díky, mami.

Oblékla si teplákovku, sebrala špinavé svršky a veselou oranžovou láhev s pracím práškem a vyšla na zadní schodiště, které vedlo ke sklepní prádelně a kumbálům. Sešla z prvního patra do přízemí a pak vyrazila po schodech do sklepa. Prostor schodiště byl potemnělý, ačkoliv zdola vycházelo světlo – zřejmě z prádelny nebo možná ze skladu. Když několikrát marně cvakla vypínačem, přimhouřila oči a všimla si, že pod stropem chybí žárovka. A nejen to: žárovka spadla na schody a rozbila se.

V tu chvíli začala Simone pociťovat neklid.

Pokračovala však v chůzi a opatrně našlapovala, aby se vyhnula střepům a žádný se jí nedostal do crocsů. Ve sklepě byla rozbitá i druhá žárovka.

Tohle už nahánělo husí kůži.

Tak dost. Kašlu na svou odvšivovací obsesi. Vyperu to zítra.

Přimhouřila oči a ke své úlevě viděla, že by s praním stejně musela počkat. Na dveřích prádelny totiž visela cedule Mimo provoz. Byla ušmudlaná a otrhaná, ale Simone ji ještě nikdy neviděla; kdykoliv se porouchala pračka nebo sušička, Henry napsal upozornění ručně na kus papíru a současně nájemníky informoval, kdy bude zjednána náprava.

Simone se otočila a v dychtivé touze vrátit se co nejrychleji do bytu k Rufflesovi vykročila ke schodišti.

Postupně ucítila dvě věci. Nejprve slabý závan chladu, jak se otevřely dveře vedoucí do skladu a odtamtud do zadní uličky.

A pak spalující výšleh bolesti, jak ji do zátylku udeřil ten kámen, ta láhev, ta všechna tíha světa.

4. kapitola

Amélie Sachsová smykem zastavila svůj Ford Torino Cobra z roku 1970, nástupce legendárního Fordu Fairlane, u obrubníku v idylické části Greenwich Village.

Bylo tu šest modrobílých policejních vozů, většinou z nedalekého Šestého okrsku, a asi patnáct policistů v uniformách obcházelo okolní domy a hledalo případné svědky.

Ačkoliv to bylo téměř beznadějné, pátrali po příští oběti pachatele 26.

Sachsová vyskočila z auta a lehce se zkroutila artritickou bolestí. „Ahoj, jak se vede?“ zeptala se jednoho z detektivů, které znala. Vysoký Afroameričan jménem Ronald Simpson právě ukončil komunikaci přes vysílačku.

„Ahoj, Amélie. Rozmisťujeme se. V oblasti, kterou jste nám s detektivem Rhymem vytyčili, máme osmačtyřicet možných lokalit. Jestli nic nenajdeme, rozšíříme okruh pátrání.“

„Sachsová!“ ozval se ve sluchátku Rhymův ostrý hlas. Tentokrát neměla Sachsová videokameru – jen standardní vysílačku Motorola se sluchátkem a mikrofonem na tyčince. Sluchátková sada měla hlasovou aktivaci, protože Sachsová potřebovala mít při jízdě volné obě ruce; cestou z Rhymova domu jela téměř stotřicítkou. Ford Torino se pyšnil výkonem 405 koní a jeho krouticí moment dosahoval působivých 606 newtonmetrů. A Amélie Sachsová využívala tyto hodnoty do poslední mrtě.

„Tady jsem, Rhyme. S Ronem Simpsonem ze šestky.“ Tlumočila informace, které jí Simpson poskytl.

„Osmačtyřicet? Zatraceně.“

Doufali, že ve vzdálenosti dvou bloků bude obytných domů k prohledání daleko méně.

Alespoň se však měli čeho chytit. A navíc to mohlo být ještě mnohem horší. Když hledali způsob, jak zúžit okruh pátrání po pachateli 26 nebo jeho příští oběti, přišel Rhyme se zajímavou strategií.

Pokud vycházeli z hypotézy, že vzorky hlíny, vegetace a čisticích prostředků obsahují hodnotné důkazy, vyvstala otázka, jak je vzhledem k obrovskému počtu vzorků všechny rychle analyzovat.

A tak zavolali Markovi.

Mladý policista měl totiž styky na kriminalistickém oddělení policejní akademie. Rhyme ho požádal, aby se souhlasem profesorů provedl mezi posluchači prvního ročníku nábor pomocníků, na které bude sám dohlížet. Vzorků sice byly stovky, ale studentů se nakonec našlo tolik, že na jednoho nepřipadalo víc než pět nebo deset vzorků. Jejich úkolem bylo hledat mezi vzorky takové stopy, které jsou v nich zastoupeny nejméně. Rhyme totiž předpokládal, že v největším množství se budou ve vzorcích vyskytovat látky, jimiž pachatel úmyslně kontaminoval místo činu.

Celé hodiny nic kloudného neobjevili. Zhruba před šedesáti minutami však Marko zatelefonoval do Rhymova domu.

„Detektive Rhyme?“

Rhyme se ho neobtěžoval opravovat. „Povídejte.“

„Možná jsme něco našli. Dle vašich pokynů jsme všechno prioritizovali podle množství a pak jsme se zaměřili na nejméně zastoupené důkazy. Nejvzácnější mezi nimi byla nějaká vegetace obsahující stopy urušiolu.“

„To je jed obsažený v břečťanu nebo škumpě,“ vyhrkl Rhyme.

A Sachsová se znovu, jako už mnohokrát podivila: odkud to ví?

„Ano, pane. A také v ledvinovnících.“

„Ne, ty pusťte z hlavy. Na Manhattanu už ledvinovníky skoro nejsou k vidění. Zůstaneme u břečťanu a škumpy.“

Marko dodal, že vzorek vegetace byl přirostlý ke kouskům okvětních plátků. „Ty absorbovaly malé množství glyfosátu…“

„A to je zase herbicid používaný k hubení břečťanu a škumpy.“

„Ano, pane,“ zopakoval Marko. „Takže pachatel možná strávil nějaký čas v záhonu nebo okrasné zahradě, kterou nedávno ošetřovali proti jedovatým rostlinám.“

Mladý policista připojil ještě jeden poznatek: „A v hlíně přilepené k vzorku té vegetace jsme našli taky stopové množství hovězí kostní moučky.“

„Takže West Village,“ ohlásil Rhyme. „Kanalizace, deště, potkani… Z tamních masokombinátů a konzerváren se takhle šíří všechno možné, včetně hovězí kostní moučky.“

Poručil Sellittovi, ať začnou v západní části Greenwich Village prohledávat městské parky s květinovými záhony. „Ale jen ty, které se nedávno stříkaly proti jedovatým rostlinám.“

A výsledky tohoto pátrání je dovedly až sem, na západní Desátou ulici, kde teď Sachsová stála. Parčík vzdálený asi tři bloky od konzervárny obklopovaly dvoupatrové, třípatrové a čtyřpatrové vily a pískovcové budovy, téměř bez výjimky obytné.

Rhyme popsal jejich zjištění Sellittovi a ten nařídil prohledání oblasti. Policisté se měli zaměřovat na prádelny, kuchyně a sklady, poněvadž druhou kategorii důkazů představovaly domácí čisticí prostředky.

„Střelba od boku,“ zabručel detektiv.

„Líp zamířit neumíme.“

Momentálně bylo půl jedenácté večer a policisté už pročesávali okolí půl hodiny.

Mnozí občané se zdráhali otevřít dveře i policistům, respektive někomu, kdo jim tvrdil, že je od policie. Jazyková bariéra představovala problém, a i když je někdo vpustil dovnitř, museli se policisté často snažit prohledávat jednotlivé byty, poněvadž v některých domech neměli společnou prádelnu.

Sachsová upřeně sledovala, jak se policejní tým hrne do jednoho domu: mohl by to být ten pravý?

Po pár minutách však policisté vyšli ven a vrtěli hlavami.

„Máte něco?“ zeptal se Rhyme naléhavě.

„Ne.“

Sachsová si prohrábla bujnou hřívu a obsedantně zaryla nehty do kůže na hlavě. Nech toho, okřikla se v duchu.

Uvolňuje to napětí.

Zaryla se ještě jednou.

Stopa by byla užitečná pouze v případě, že by je dovedla na místo, kde právě probíhá trestný čin. Kdyby je dovedla do bytu pachatele 26 a policie by u něj zaklepala na dveře, mohl by jim jednoduše otevřít, usmát se a prohlásit: „Kdepak, o žádné Jane Levineové jsem nikdy neslyšel. Přeji vám dobrou noc.“

Sachsová pohlédla za blikající majáčky a spatřila Marka, který v džínách a košili koordinoval činnost jednotlivých týmů. Mladý policista zachytil její pohled, krátce na ni kývl a znovu se otočil k místu pátrání, jako by si ho chtěl do budoucna vrýt do paměti. V ruce držel tašku s ohledávací kombinézou. Kéž by dostal příležitost ji použít, pomyslela si Sachsová.

Ve vysílačce zapraskalo a vylinul se z ní ženský hlas: „Hlídka sedm šest šest tři. Něco tu mám.“

„Mluvte,“ vyzvala pochůzkářku Sachsová, když se jí představila jako policejní detektiv.

Policistka vysvětlila, že se nachází na jedné adrese na západní Desáté ulici, která byla vzdálená pouhý blok od parku. „Máme tu improvizovanou zápalnou výbušninu a nedaleko od ní znehybnělou oběť. Potřebujeme pyrotechnickou četu.“

„Vyrážím za vámi,“ řekla Sachsová a dala se do běhu. „Na něco jsme narazili, Rhyme,“ ohlásila do mikrofonu na tyčince. Přidala do kroku a snažila se ignorovat bolest v kolenou. Marko běžel za ní a spolu s ním i několik dalších policistů.

„Povídej,“ vyzval ji Rhyme.

„Brzy se to dozvím,“ odpověděla Sachsová přerývaným hlasem. Její boty dál rychle pleskaly o beton.

Za dvě minuty dorazila k budově, kde se k ní připojil Sellitto. Na schodišti vepředu zastihli pochůzkářku, která nález ohlásila. Obtloustlá Hispánka byla viditelně otřesená.

„Oběť je dole v prádelně. Všude jsou tam nějaké výpary. Vydala jsem se za ní, ale bála jsem se, že odpálím tu výbušninu.“

„Jaké výpary?“ zeptal se Rhyme, který policistčina slova slyšel přes Améliin mikrofon.

Sachsová tlumočila otázku.

„Z benzinu. On…“

„Jdu tam,“ ohlásila Sachsová.

„Sachsová, počkej…“

„Každou minutou to může bouchnout,“ prohlásila pochůzkářka. „Počkala bych na pyrotechniky.“

„Už jsem jim volal,“ oznámil Sellitto. „Za pět minut budou tady.“ Pyrotechnická jednotka měla sídlo v Šestém okrsku.

Pět minut však bylo příliš dlouho. „Sundám si teď sluchátka, Rhyme,“ prohlásila Sachsová. „Nevím, jestli můžou hodit jiskru, ale nehodlám to riskovat.“

„Sachsová, počkej…“

„Ozvu se ti, hned jak to půjde.“

„Amélie,“ začal Sellitto.

Sachsová však ignorovala i jeho. Přemýšlela, jestli si nemá nasadit tyvekovou kombinézu. Musela však předpokládat, že oběť ještě žije a každým okamžikem by mohla uhořet. Na kombinézu se vykašli, řekla si v duchu. Nesmíš ztrácet čas. „Kdyby se něco stalo,“ oslovila Sellitta a pohlédla na Marka, který právě dobíhal k domu, „tak ať místo činu ohledá on. Je dobrý.“

„Amélie,“ vyštěkl Sellitto. „Nech to vyřešit pyrotechniky.“

„Nemůžu, Lone. Už nemáme čas.“

Sachsová se zadívala na své oblečení. Vlněné sako. Vytváří vlna víc statické elektřiny než jiná látka? Anebo míň? Sachsová to nevěděla, ale pro jistotu si sako svlékla. „Kde je oběť?“ zeptala se hispánské policistky.

„Vzadu vede schodiště. Prádelna je ve sklepě napravo od chodby. Ale…“

Sachsová se sprintem rozběhla k budově. „Všichni o patnáct metrů zpátky!“ křikla.

A pak už se ocitla v potemnělé chodbě staré budovy a vyrazila po schodišti dolů. Na rozdíl od prvního místa činu tu bylo relativně čisto, ačkoliv žárovky ve světlech nad schodištěm byly rozbité i zde.

S rukou položenou na služebním glocku prozkoumala úzkou chodbu a prohlédla si dvoje dveře: jedny vedly do prádelny, kde se nacházela oběť, zatímco druhé se rýsovaly na konci chodby a zřejmě ústily do skladu nebo do uličky za budovou.

Za normálních okolností by Sachsová nejprve zajistila celý sklep, ovšem zápach benzinu byl velmi pronikavý – a riziko požáru akutní. Musela jednat rychle.

Vpadla tedy do prádelny a rychlými pohyby pistole zkontrolovala celou místnost. Vzadu byla lepicí páskou připoutaná k vodovodnímu potrubí asi třicetiletá žena v teplákové soupravě. Ramena měla celá zkrvavená od rány na hlavě. Také její špinavě blonďaté vlasy byly slepené karmínovou krví. Obličej měla zarudlý od pláče a oči vytřeštěné hrůzou.

Pachatel 26 tu naplánoval další zdlouhavou smrt. V tomto případě uchystal oběti nejprve hrůzu a poté bolest… Bolest z upálení zaživa.

Na polici vysoko nad obětí stála plastová nádoba. V jejím boku byla vyvrtaná díra, ze které se pomalu řinul benzin, stékal po zdi a vytvářel na podlaze loužičku, která se rozšiřovala směrem ke dveřím a téměř už dosahovala k bojleru. Sachsová si všimla, že je to plynový bojler, což znamenalo, že má věčný plamínek. Jakmile se benzin rozšíří pod bojler, k čemuž mohlo dojít každým okamžikem, výpary se vznítí, výsledná ohnivá koule zapálí všechno kolem a roztaví i plastovou nádobu. Zhruba dvacet litrů vysoce hořlavého benzinu se pak rozlije do celé místnosti.

Sachsová se pomalu sunula vpřed. Šoupat nohama, nebo ne? Nevznikne tím statická jiskra? Tímhle se teď však nemohla zaobírat. Spěšně se přesunula k bojleru. Prohlédla si celý systém a pak opatrně a pomalu natáhla ruku. Žena přivázaná k potrubí zavrtěla hlavou a vydala nelidský skřek. Sachsová si jí však nevšímala a zatáhla za páčku přívodu plynu.

Ozvalo se zasyčení a pak tiché bafnutí.

Věčný plamínek zhasl.

Sachsovou napadlo, že odnese i nádobu z benzinem, jenže ta byla velká a těžká. Kdyby s ní pohnula, nepochybně by trochu benzinu rozlila a ten by se mohl dostat na některou část bojleru, která byla ještě natolik horká, že by se od ní mohl benzin vznítit.

Bezprostřední hrozbu se podařilo odvrátit.

Oběť však stále zběsile vrtěla hlavou. Oči měla vytřeštěné a z hrdla se jí draly vysoké pronikavé zvuky, napůl křik a napůl slova.

Sachsová vytáhla nůž a opatrně přeřezala lepicí pásku, která poutala ženu k potrubí. Otočila ji, zkontrolovala jí ošklivou ránu na hlavě a rozhlédla se po něčem, čím by zastavila krvácení.

Oběť ze sebe vysoukala další pronikavé zaskřehotání. Hlavou teď škubala ještě zběsileji než předtím.

Aha, možná se dusí.

Sachsová jí opatrně strhla z úst lepicí pásku a odložila ji stranou, aby z ní později mohla odebrat důkazy. Oběť začala zoufale lapat po dechu a vzápětí se jí zmocnil záchvat kašle. Nakonec se jí podařilo vyhrknout: „Musíme pryč! Oheň!“

„To je v pořádku, ten věčný plamínek…“

„Ten nemyslím. Tam!“ Ukázala.

Kyvadlo Améliina pohledu se přesunulo doleva.

Co to je?

Kdesi před ní se nejistě mihotal stín.

Sachsová padla na kolena. Za pračkou stála lahev od frappuccina ze Starbucks s hadrem napěchovaným do hrdla. Také láhev byla naplněná benzinem a improvizovaný knot hořel. Benzin stékající po zdi už u láhve začínal tvořit loužičku.

Molotovův koktejl.

Zatraceně, takže roznětkou neměl být věčný plamínek, nýbrž tahle láhev.

Sachsová popadla ženu za ramena a obě uháněly ke dveřím.

A pak se ozval výbuch.

5. kapitola

„Sachsová!“ volal Lincoln Rhyme do mikrofonu. Seděl ve své laboratoři a obklopovaly ho tisíce důkazů. Příliš se po salonu nepohyboval, poněvadž mezi spoustou krabic se manévrovalo obtížně.

Pohlédl na Thoma, který rovněž telefonoval – snažil se sehnat někoho na velitelském stanovišti, aby od něj získal aktuální informace. Sellitto ani detektiv Ron Simpson se mu neozývali.

Zpráva z místa činu zněla tak, že ve sklepě domu, který Sachsová prohledávala, došlo k obrovskému výbuchu. Nájemníky i jejich domácí zvířata se podařilo zachránit stejně jako převážnou část budovy – požár už byl téměř uhašený. Po Sachsové ani po zamýšlené oběti, které se v době výbuchu nacházely v prádelně s nastraženou výbušninou, však stále nebylo ani vidu ani slechu.

Rhyme byl na Sachsovou příšerně naštvaný, že nepočkala na pyrotechniky.

„Tohle je jejich práce, sakra,“ zabručel a vysloužil si za to tázavý pohled od svého ošetřovatele, který samozřejmě netušil, s kým se kriminalista pře.

Zavolal na mobil Lonu Sellittovi, ale ten mu nezvedl telefon.

„Do prdele práce!“

Na lince se ozývala překotná policejní a požární hlášení.

Ach ježíšikriste…

A pak se konečně ozvalo: „Rhyme…“

„Sachsová! Kde jsi? Co se stalo?“

„Momentíček…“

„Já nechci čekat žádný momentíček. Co se stalo, sakra?“ Rhyme kývl na Thoma, který přestal čekat na lince a típl telefon.

„Jsme obě v pořádku. Utekly jsme s obětí zadem. Stihly jsme vyjít na chodbu, než to bouchlo.“

Začala Rhymovi popisovat, co jim pachatel uchystal.

„Chtěla jsem odebrat nějaké důkazy, Rhyme. Cokoliv. Tentokrát už kontaminované nebyly. Jenže jsem stejně neměla šanci.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, jen se mi trochu točí hlava z výparů a kouře.“

„A oběť?“

„Totéž. Měla závratě, takže dostala kyslík. Dýchala to svinstvo déle než já.“

„Viděla něco?“

Sachsová vysvětlila, že stejně jako v případě vraždy na Šestadvacáté ulici pachatel udeřil oběť zezadu, spoutal ji lepicí páskou a pak nastražil bombu.

„Postupoval úplně stejně, Rhyme. Mělo to probíhat pomalu. Jako by chtěl, aby oběť myslela na smrt, která ji čeká. Lon ji právě vyslýchá.“

„Okamžitě se sem vrať, Sachsová. Právě jsme uštědřili pachateli první porážku a on z toho nejspíš nemá velkou radost. A co ten mladej, Marko? Je tam?“

„Přijel z akademie. Projdeme spolu rošt. I když tu toho moc k odebrání není.“

„Tak mu vyřiď, že odvedl kvalitní práci,“ řekl Rhyme a ukončil spojení.

A přestože to znělo jako peskování se špetkou chvály na závěr, v podání Lincolna Rhyma to byl nebetyčný kompliment.

O půlnoci už Sachsová se Sellittem a Cooperem seděli v salonu.

Na rozdíl od prvního místa činu přineslo ohledání sklepa domu na Desáté ulici minimum důkazů; všechny se vešly do jediné bedny od mléka, kterou Sachsová unesla sama.

Sellitto už měl za sebou sáhodlouhý výslech oběti jménem Simone Randallová. Stejně jako Jane Levineová na prvním místě činu neměla ani tato žena žádné nepřátele – rozhodně ne takové, kteří by byli schopni provést něco takového. Pracovala jako asistentka v zábavním průmyslu a právě se se svým šéfem vrátila ze služební cesty na západním pobřeží. Neměla tušení, proč by ji někdo mohl chtít zabít, a po příletu do New Yorku prý nezaregistrovala žádné hrozby. Popsala tedy Sellittovi alespoň lidi, kterých si po vystoupení z taxíku všimla na ulici: dva objímající se muže a jednu bezdomovkyni. Hlídkoví policisté se na tyto lidi ptali svědků, ale vypátrat jejich totožnost se jim nepodařilo. Sellitto kontaktoval také Simonina šéfa, který ji vysadil před jejím domem, avšak ani on si nevšiml nikoho kromě trojice lidí, o nichž se zmínila Simone.

Oběť ještě dodala, že má pocit, že ji zhruba poslední měsíc někdo sleduje ze zahrady v městském parku na protější straně ulice. Ten člověk s dalekohledem však třeba jen pozoroval ptáky.

„Ze zahrady v parku? Tam náš pachatel nabral vzorky vegetace a hlíny,“ poznamenal Rhyme.

Simone však onoho pozorovatele nedokázala popsat.

„A to je všechno,“ prohlásil Sellitto. „Jinak nic. Ani ťuk.“

„Ksakru,“ ulevil si Rhyme, couvl s vozíkem a najel na hromadu důkazních obálek obsahujících plastové kuchyňské náčiní. Ulpělé zbytky jídel a nápojů se začínaly kazit a v salonu sílil příšerný zápach.

Rhyme netušil, kdy naposledy ho některý případ naplňoval takovým pocitem bezmoci.

Thom si ho prohlédl a řekl: „Budu chtít, aby ses trochu vyspal.“

„Tak fajn,“ odsekl Rhyme. „Když říkáš, že budeš chtít, znamená to, že to zatím nechceš.“

„Lincolne.“ Thom byl mírný, ale neústupný – ošetřovatelské návyky se v něm mísily s instinkty kvočny. Rhyme však dnes neměl chuť se hádat. Kromě toho se Thom v otázce Rhymova fyzického stavu obvykle nepletl, jakkoliv si to Rhyme nechtěl přiznat. Pacienti s takovou formou kvadruplegie, jakou trpěl on, se v průměru dožívali nižšího věku než zdraví lidé a Rhyme mohl děkovat Thomovi, že je vůbec ještě na světě… a relativně zdravý.

Navíc se opravdu cítil vyčerpaný.

„Dvacet minut, prosím.“

„Ty mě prosíš?“ zopakoval Thom v předstíraném úžasu. „Stejně to neznělo moc upřímně.“

Taky to upřímné nebylo.

Přestože se nakonec ukázalo, že i dvacet minut je příliš.

V případu neexistovaly prakticky žádné důkazy, nebylo v něm co analyzovat, nedaly se vyvodit žádné závěry.

Pachatel zkrátka postupoval stejně chytře jako na předchozím místě činu.

Vzhledem k požáru nezůstalo na místě činu nic, co by mohlo vyšetřovatele dovést k němu domů, do zaměstnání nebo na místo budoucích útoků. Požár obrátil téměř všechno na popel, a když hasiči zkropili místo činu vodou, smísili veškeré případné důkazy s látkami zvenčí a vytvořili z nich bezcennou černou kaši. Rhyme si byl navíc jistý, že i těch několik málo identifikovatelných zbytků – láhev od frappuccina, lepicí páska, sirky – pochází z popelnice.

Analýza benzinu, který urychlil šíření požáru, kromě toho odhalila, že jde o neznačkovou generickou směs, jakou mohl pachatel koupit na kterékoliv z pěti set čerpacích stanic v oblasti.

No jo, oheň, pomyslel si Rhyme cynicky.

Jak napsal ve své učebnici:

Žhářství představuje jeden z nejlepších způsobů, jak zničit stopové důkazy, otisky prstů i otisky bot. Vyšetřovatelé pak musí hledat stopy na vstupních a výstupních trasách a spoléhat na chemický rozbor urychlovače hoření a zápalného zařízení.

A pokud šlo o nálezy, které by jim mohly pomoci – například otisky bot na pachatelově vstupní a výstupní trase nebo stopy po nářadí v místě, kde vypáčil zámky –, pak jim pátrání komplikovala skutečnost, že si pachatel neopomněl obout vysoké boty a navléknout rukavice. Navíc počítal s tím, že veškeré cenné důkazy spolehlivě zničí hasiči, kteří vpadnou do budovy a budou se ohánět sekyrami a vyrážet dveře.

Což se pochopitelně do puntíku splnilo.

„Lincolne,“ řekl Thom.

Doba hájení vypršela. Byl čas jít spát.

Třeba Rhyma něco napadne ráno.

6. kapitola

Ani úsvit však nepřinesl žádné geniální postřehy stran pachatele 26.

Dopoledne také ne… a pozdní odpoledne jakbysmet.

Podruhé už se jim nepodařilo zajistit si služby pomocníků z policejní akademie, kteří by zpracovali obrovské množství důkazů odebraných z místa činu na Šestadvacáté ulici. Ředitel kriminalistického oddělení se alespoň uvolil, že na jejich případ vyčlení několik techniků navíc. Marko pak odvezl velkou část nashromážděných materiálů od Rhyma do laboratoří v Queensu.

Hodiny však plynuly a veškeré aktualizované informace obsahovaly nějakou variaci na téma: „Těch důkazů je zkrátka strašně moc.“

Stopy a důkazy nikdy nezradily Rhyma tak dokonale jako v tomto případu. Celý svůj profesní život zasvětil nacházení pravdy prostřednictvím fyzických důkazů. Jinými formami vyšetřování otevřeně pohrdal. Svědkové lžou, motivy jsou podezřelé, živé vzpomínky naprosto scestné.

Locardův princip…

V šest hodin večer se Mel Cooper, Sachsová a Rhyme ještě stále lopotili – prováděli všechno možné i nemožné s několika stovkami vzorků, které ještě v Rhymově salonu zůstaly, ale nedosahovali žádného pokroku.

Je jich strašně moc…

Rhyme se natáhl pro jeden sáček obsahující vzorek vlasu. „Zkusme se dál zaměřovat na vlasové folikuly a na CODIS.“ Konsolidovaná databáze obsahovala vzorky DNA od desetitisíců pachatelů.

Nakonec však sáček odložil a odsunul se na vozíku od pracovního stolu. Musel se tvářit mimořádně ztrápeně, protože Sachsová zanechala analýzy jakéhosi kusu papíru, postavila se za Rhyma a začala mu masírovat na kámen ztuhlá ramena.

Bylo to příjemné…

Rhymovu frustraci to však nerozehnalo.

Kriminalista se zahleděl na převážně bezcenné důkazy a zoufale se snažil vymyslet jiný přístup. Bylo zřejmé, že klasický učebnicový postup vyšetřování v tomto případě nebude fungovat.

Co jiného by mohl…?

Učebnice.

„Sachsová!“

„Co je?“ Amélie ho přestala masírovat a postavila se před něj.

„Učebnice. Přemýšlej o tom, co tady už dva dny tvrdím. Moje učebnice.“

Ty tabule vypadají jako rejstřík mojí knihy...

Sachsová pokývala hlavou. „Jako by všechno, co ví o důkazech a místech činu, čerpal z tvé knihy.“

Rhyme ukázal na tabuli. „Pro každou z těchto kategorií sběru a analýzy důkazů je tam samostatná kapitola. A napsal jsem taky pasáže o kontaminaci, o přebytku důkazů a o žhářství jako nejspolehlivější metodě jejich znehodnocení. Takže pachatelem je člověk, který si můj text koupil nebo vypůjčil.“

„Kolik výtisků se prodalo?“ dotázal se Cooper. Rhymovu knihu dobře znal – patřil k lidem, jimž autor svůj text věnoval.

„Asi dvacet tisíc.“

„Tak to nám moc nepomůže.“

Rhyme se nad tím zamyslel. „Tím si nejsem tak jistý. S touhle knihou se lidé nezachumlají za studených zimních nocí do postele jako s Harrym Potterem nebo s některou z těch knih o upírech, to je jasné. Nejvíc výtisků si objednali příslušníci policejních složek. Ale ty zatím ponechme stranou – je to příliš nápadné, příliš vystopovatelné. Kriminalističtí specialisté by byli první, na koho se zaměříme.“

„Takže všeho necháme a spojíme se s nakladatelem a maloobchodníky.“

„Jenže jak ze seznamu kupujících vyřadíme policisty?“ dotázal Cooper.

„Každý, kdo pracuje pro vládu, má slevu, takže si obstaráme seznam všech zákazníků, kteří zaplatili plnou cenu.“

„Jenže jak jsi právě řekl,“ namítla Sachsová, „tu knížku si taky někdo mohl půjčit. Mohl za ni v prodejně zaplatit v hotovosti nebo ji mohl ukrást.“

„To je možné, ale tuhle knihu prodávalo jen několik málo knihkupectví. Většina prodejů se uskutečnila přes internet. A jestli si ji někdo půjčil? Tak na tohle prověřování nemáme dost času.“

„Jaký zvolíme časový rámec?“ zajímal se Cooper.

„Já bych se zaměřil na poslední rok. Prodej knihy se prudce zvýšil po odvysílání toho dokumentu na A&E; spousta lidí ten pořad viděla, vygooglovala si mě a koupila si knihu.“ Rhyme měl předkloněnou hlavu a pociťoval bujarou radost. Konečně byl zase na lovu a věděl, že mu divoce tluče srdce – samozřejmě to vnímal pouze v krku a v hlavě, nikoliv v necitlivém hrudníku.

„A kromě toho mám takový instinktivní dojem, že pokud si tu knihu pořídil jako návod ke vraždě, nečekal by pak dva roky. Tenhle pachatel to bere rychle.“

„Teď mluvíš jako pravý psycholog, Rhyme,“ řekla Sachsová a zasmála se. „To skoro zní, jako bys mu sestavoval profil.“

Lincoln Rhyme pokládal psychologii za pavědu. Nyní však jen pokrčil rameny. „Tvrdil snad někdy někdo, že soudní kriminalisté nemůžou být obeznámení s lidskou povahou? Nic víc v tom nehledej. A teď se pusťme do práce. Kdopak vyplázl za moje moudra sto dvacet dolarů plus poštovné a balné?“

Během následujících tří hodin sestavili díky pomoci nakladatelů, knižních e-shopů a odborných knihkupectví hrubý seznam zákazníků. V oblasti New Yorku se nacházelo čtyřiašedesát lidí, kteří si v uplynulém roce koupili Rhymovu učebnici a zaplatili za ni plnou cenu.

„Jauvajs,“ zabručel Sellitto. „Čtyřiašedesát? To je cihlová zeď.“

„Vůbec ne,“ zašeptal Rhyme a znovu si prohlédl seznam. „Řekl bych, že je to jen zpomalovací práh.“

Ano, byl to dobrý úlovek.

Vicki Sellickovou by to samotnou zřejmě ani nenapadlo. Jenže když se k nim večer připojily na skleničku Joan a Alaki z práce, obě před ní jemně zvedly obočí na projev uznání. A Joan jí zašeptala: „Jdi do něj, holka! Kloflas skvělou partii.“

Hele, nech toho…

Jenže když se teď nad tím Vicki zamyslela, uvědomila si, že je to pravda.

Její nový přítel byl zdvořilý, pohledný, měl skvělou práci, a když u ní dvakrát zůstal přes noc, byly jejich společně prožité chvíle… no zkrátka fantastické. Tvořili sehraný pár, vyhovovali si politicky (centrističtí demokraté), oba byli sportovně založení a milovali výlety do přírody. A oba měli za sebou těžký rozvod. Faktem bylo, že on trávil spoustu času v zaměstnání, jenže to ona taky – pracovala jako právnička na Wall Street. On byl sice o dost starší – táhlo mu na pětapadesát –, ale rozhodně na to nevypadal. Sedmatřicetiletá Vicki navíc před několika lety přestala používat věk jako určující kritérium při výběru potenciálního partnera a v šíleném světě navazování milostných vztahů patřilo toto její rozhodnutí bezpochyby k těm šťastnějším.

Její nový partner nyní zastavil jaguara u chodníku před jejím domem, bez váhání ji vzal do náručí a pevně ji políbil.

Vicki přemýšlela, jestli to dnes bude potřetí, co u ní přenocuje. Za normálních okolností by na to pravděpodobně došlo, jenže on zítra v šest hodin ráno někam pracovně odlétá. A protože jeho asistentka byla z nějakého důvodu mimo provoz, musel si přípravu na jednání dělat úplně sám.

Proč by se však věci nemohly brát pomalu? Na tom přece není nic špatného.

Vicki ho políbila ještě vroucněji.

„Za dva dny se vrátím,“ zašeptal. „Uvidíme se pak?“

„To si piš.“ Dohodu zpečetil další polibek.

„Doprovodím tě,“ řekl on a kývl směrem k jejímu domu.

Vicki však ještě musela koupit v non-stopu na ulici mléko a pár drobnosti, a tak se raději ještě chvíli líbali.

„Dobrou noc, Jamesi,“ zašeptala nakonec. „Zavolej mi, jestli budeš moct.“

„To víš, že se ti ozvu,“ odpověděl tiše James a rty jí přejel po uchu. Vicki vystoupila ze sporťáku a on šlápl na plyn a odjel.

O deset minut později se Vicki s několika igelitkami v ruce vrátila k domu. Také její byt byl drahocenným úlovkem, ve kterém bydlela už několik let. Šťastným řízením osudu kdysi narazila na volný mezonetový byt nacházející se na dvou horních podlažích třípatrové budovy a dala dohromady právě tolik peněz, aby si ho mohla okamžitě koupit. Obytný prostor představoval vítané útočiště před chaosem a nároky wallstreetské právničiny.

Po schodech do prvního patra a pak do druhého.

Hm, na chodbě nesvítí světlo. Zvláštní, až dosud byla údržba budovy skvělá. Opravdu zvláštní. Zdálo se, že žárovka vypadla z objímky a rozbila se. Když Vicki vyšla do třetího patra, kde se nacházely vstupní dveře do jejího bytu, sáhla do kapsy pro telefon a napadlo ji, že zavolá Jamesovi.

Anebo ne, ještě počká. Nejdřív zajde dovnitř, dá si sprchu a nalije si poslední sklenici vína. Nechala tedy telefon v kapse a místo něj vytáhla klíče od bytu. Možná…

V tu chvíli svět zčernal a hlavou se jí prohnal výbuch bolesti. Když se kácela dopředu, cítila ještě, jak jí někdo bere z ruky klíče.

7. kapitola

„Myslím, že to mám,“ prohlásil Rhyme, když si prohlédl seznam prodaných knih.

Lon Sellitto se k nim opět připojil a uvedl do stavu pohotovosti zatýkací tým, pokud by se Rhymova učebnicová hypotéza ukázala jako pravdivá.

„Týden po odvysílání toho dokumentu,“ pokračoval kriminalista, „si jeden výtisk mé knihy koupil jistý James Ferguson s adresou na východní Osmašedesáté ulici 734. Není to policista. A v objednávce zaškrtl kolonku, že bude knihu používat k odbornému výzkumu.“

„Ferguson,“ konstatovala Sachsová, „to mi zní povědomě.“

„Jo, jo, jo!“ vyhrkl Sellitto. „Vždyť jsem ho vyslýchal. Je to šéf Simone Randallové – naší druhé oběti. Asi půl hodiny před útokem ji vysadil z taxíku.“

„Proveď u něj datovou analýzu, Mele. Chci vědět, jestli není členem nějakého fitnesscentra. A ty, Sachsová, zjisti, do kterého fitnesscentra chodila první oběť.“

Sellitto přikývl. „Jasně, to je dobrý nápad. Jestli se nepletu, tak přítel první oběti uvedl, že kdysi chodila s někým z fitka.“

Za pět minut už znali odpověď. Ferguson i Jane Levineová byli členy sportovního centra Lower Manhattan Health and Tennis.

„Takže to je on. Klasický sériový vrah. Najdem ho a seberem ho,“ řekl Sellitto a hmátl po telefonu.

„Počkej, Lone,“ zabrzdil ho Rhyme. „Tak jednoduché to není.“

Načež udělal něco, o čem si nemyslel, že to někdy v životě udělá: začal číst výpovědi svědků a úplně přitom ignoroval důkazní tabule.

Umírám, pomyslela si Vicki Sellicková.

Proč…? Proč?

Neměla však tušení, kdo ji přepadl, takže ani nemohla vědět proč.

Věděla jen, že ten kretén, který ji přetáhl přes hlavu a uvázal tady, teď prochází jejím bytem. Slyšela otevírání zásuvek, slyšela zavírání dveří.

Loupež?

Vždyť tu nic opravdu cenného nemám…

Zastavila příval slz. Na ústech měla lepicí pásku, takže kdyby se usedavěji rozplakala, ucpala by si nos a udusila se.

Ležela ve své velké viktoriánské vaně na nožkách, ruce měla spoutané za zády, zatímco nohy – rovněž spoutané – jí visely přes okraj vany. Světla byla zhasnutá a žaluzie zatažené. V koupelně panovala téměř absolutní tma.

Vicki začala křičet skrz pásku. Byl to žalostný zvuk, který nikdo nemohl slyšet. Nacházela se v horním patře svého mezonetového bytu. Patřilo jí celé podlaží; nejbližší sousedka – i kdyby byla nakrásně doma – bydlela o celá dvě patra níž.

Chvíli bylo ticho. A pak se ozval slabý zvuk.

Co to je? Je to…?

Zalapala po dechu, neboť se zprudka otevřely dveře a ona ucítila čísi přítomnost. Vetřelec, který jako by se změnil v pouhý stín, se k ní přitočil, na chvíli se zastavil… a pak pustil vodu.

Ne! Vicki se pokusila vysoukat z vany, avšak poloha těla i páska na rukou a nohou jí to znemožňovaly. Útočník mezitím odešel a zavřel za sebou dveře.

Ledová voda stoupala dál.

Tentokrát dorazila Amélie Sachsová na místo činu jako první.

A momentálně tu byla sama. Posily měly každou chvíli dorazit, ale Rhyme rozhodl, že není čas čekat. Pachatel – v tuto chvíli už to nebyl „neznámý pachatel“ – překročil hranici a začal zvyšovat tempo. Podle Rhyma tak museli předpokládat, že další oběť má zemřít velmi brzy.

Se smykem zastavila na ulici kousek od domu Vicki Sellickové a sprintem se přesunula k hlavnímu vchodu. Byla tak rozrušená, že ani necítila bodavou bolest artritidy. O vyřizování soudního povolení nebo včasném varování nájemníků nemohlo být ani řeči. Na to byl čas příliš důležitý. Rozbila pažbou pistole okénko v hlavních dveřích, otevřela je a vtrhla dovnitř.

Se zbraní nataženou před sebou vyběhla do bytu v nejvyšším patře, rozkopla dveře a začala rychle prohledávat místnosti. Po chvíli našla oběť ve vaně – stejně jako předešlé ženy se také ona proměnila v bezmocný objekt určený k pomalému usmrcení.

Sachsová sklopila oči. Voda už ženě sahala téměř po obličej, a tím že se Vicki zběsile vzpouzela, si situaci ještě zhoršovala, protože jí vlny pronikaly do nosu. Dusila se, kašlala a obličej měla sytě červený.

Sachsová ji popadla za halenku, prudce ji vytáhla z vody a strhla jí z úst lepicí pásku.

„Díky, díky!“ prskala Vicki. „Ale buďte opatrná! Mohl by tu ještě být.“

Sachsová vytáhla nůž a po několika vteřinách opatrného řezání uvolnila ženě ruce i nohy. Přehodila jí přes ramena ručník.

„Kde je?“

„Před dvěma minutama jsem ho slyšela dole! Ale neviděla jsem ho. Udeřil mě zezadu.“

Vtom se na chodbě nedaleko od zadní části budovy ozvalo řinčení skla. „Co je tam vzadu?“

„Únikový východ do zadní uličky.“

Sachsová odběhla k oknu a spatřila stín postavy, která nejistě stála na požárním schodišti a rozhlížela se nalevo a napravo. Řekla Vicki, ať se zamkne v koupelně a počká na policejní posily, které dorazí každým okamžikem – v dálce už byly slyšet sirény. A pak rychle seběhla do prvního patra. Ujistila se, že jí nehrozí žádné nebezpečí, a rovněž prolezla rozbitým oknem.

Stín byl pryč.

Klopýtavě začala sbíhat z požárního schodiště. Po chvíli se zastavila. A krátce si povzdechla. Stejně jako většina požárních schodišť ve městě nevedla ani tato konstrukce až úplně na zem, takže poslední metr či metr a půl musela Sachsová překonat seskokem na dlažební kostky. Dopadla na zem a zkřivila tvář bolestí.

Přesto zůstala stát a otočila se čelem k tmavší části uličky.

Ušla tři metry, když se stín objevil znovu – za ní.

Sachsová ztuhla.

Mladý policista Marko mhouřil oči jejím směrem. V ruce držel služební pistoli.

Pozvedl zbraň k Sachsové a zavrtěl nakrátko ostříhanou hlavou. Ve tváři měl slabý, ale odhodlaný úsměv, z něhož vyzařoval chlad. Vítězoslavný úsměv. Podobný výraz mívají zřejmě odstřelovači těsně předtím, než zastřelí nepřátelského generála.

8. kapitola

Marko přikročil blíže k Sachsové – na tak urostlého muže se pohyboval překvapivě tiše –, ukázal si na rty a zavrtěl hlavou, čímž jí dal najevo, že má zůstat zticha.

Sachsová nehnula ani brvou.

A pak ukázal kamsi za ni a zničehonic vykřikl: „Hej ty! Pod těma dekama. Oba jsme policisté. A jsme ozbrojení. Ukaž mi ruce.“

Sachsová pohlédla doleva a spatřila doupě bezdomovců – deky, hromady oblečení, kartony od jídla, nákupní vozík, prázdné láhve, knihy a časopisy. Zpočátku nikoho neviděla. Pak ovšem pod jednou kožešinovou předložkou rozpoznala schoulenou ženskou postavu. Pohlédla na Marka, který přikývl, a rovněž namířila na ženu pistoli, třebaže vůbec netušila, co se děje.

„Ukažte mi ruce!“ vykřikl Marko.

Ženská středního věku se pomalu vztyčila. Ve tváři měla vepsaný vztek a nenávist. Sachsová k ní přikročila a nasadila jí pouta. „Vy to nechápete!“ běsnila bezdomovkyně. „Nemáte ponětí, co mi proved! Zničil mi život!“

„Ano, paní,“ řekl Marko a pohlédl na Sachsovou, která ženě přečetla práva. Nakonec ji posadila, a zatímco žena pokračovala v hudrování, prohledali s Markem její brloh.

„Jak jste ji odhalil?“ zeptala se Sachsová. „Podle Rhymova profilu má být pachatel ze střední vrstvy a bydlet na hezkém místě v Upper West Side.“

Marko přikývl. „Má šaty jako bezdomovkyně, ale kvalitní boty.“

Sachsová se podívala. Byla to pravda: žena byla sice v otrhaných hadrech, ale na nohou měla elegantní boty značky Joan & David. Tvář měla čistou a nalíčenou.

„Dobrý úlovek.“

„Díky, paní.“

„Můžeme si tykat – já jsem Amélie.“

„Jasně.“

Sebrali ženě kabelku a pár dalších věcí. Například pistoli, s níž by žena zřejmě byla střelila Sachsovou do zad, kdyby Marko nedorazil do uličky tak rychle.

Dobrý úlovek…

A našli také jednu ohmatanou knihu se spoustou záložek na různých stránkách.

Všeobecný průvodce sběrem a analýzou důkazů.

Učebnice Lincolna Rhyma.

Pachatelem byla bývalá manželka Jamese Fergusona.

Lincoln Rhyme uznal, že v tomto případu, v tomto jednom případu představoval motiv velmi dobrou stopu, která je nakonec dovedla až k podezřelému. Tím motivem byla pomsta.

James Ferguson seděl se Sachsovou, Sellittem a Markem v Rhymově domě a podrobně jim popisoval věci, které Rhyme před hodinou v hrubých obrysech vydedukoval. Vysvětlil, že se zhruba před rokem rozvedl s manželkou Lindou. Ta se totiž chovala stále nemístněji, byla labilní a paranoidní. Už před sňatkem věděla, jak je pro něj kariéra důležitá, ale přesto nesnášela jeho dlouhou pracovní dobu i jeho posedlost televizní produkcí. Kromě toho si byla jistá, že její manžel spí s asistentkami.

James se hořce zasmál. „Po dvanáctihodinovém pracovním dnu vám na tyhle věci nezbude moc času ani energie.“

Dodal, že po rozvodu se její duševní a citové problémy zhoršily, ačkoliv by ho nikdy nenapadlo, že se jeho exmanželka někdy uchýlí k násilí.

I na to však došlo. Linda vymyslela bizarní plán, jak se svému bývalému muži pomstít: bude sledovat a zabije několik žen, s nimiž Ferguson chodil nebo které zná. Začala se převlékat za bezdomovkyni, aby ji nikdo nepoznal, a utábořila se nedaleko od bytů vytipovaných obětí, aby získala podrobné informace o tom, jak žijí. A pak je začala vraždit, přičemž jako šablonu používala Rhymovu učebnici – jednak aby zakryla veškeré stopy ukazující na její osobu, a jednak aby přesunula těžiště pozornosti na Fergusona, protože si Rhymovu knihu původně koupil on a bezpochyby o tom existoval elektronický záznam.

Posledním krokem naplánovaným na dnešní večer bylo nastrčení falešných stop do bytu Vicki Sellickové. Podstrčené důkazy měly naznačovat, že vraždu spáchal Lindin bývalý manžel. O úmyslném zavlékání stop na místo činu s cílem svalit vinu na někoho jiného pojednávala celá jedna kapitola Rhymovy učebnice.

Rhyme pohlédl na svou knihu, která teď ležela v igelitovém důkazním sáčku. „A proč jste si ji vlastně koupil?“

Ferguson vysvětlil, že jako producent televizních dokumentů sleduje co nejvíc pořadů vyrobených konkurenčními studii. „Viděl jsem na A&E epizodu o té vraždě na Floridě, kde jste mluvil o důkazech. Připadalo mi to geniální. Napadlo mě, že moje společnost by možná taky mohla něco podobného vyprodukovat. A tak jsem si objednal vaši knihu. K tomu pořadu už jsem se pak ale nedostal. Začal jsem dělat na jiných věcech.“

„A vaše žena o té knize věděla?“ dotázal se Sellitto.

„Zřejmě jsem se jí o tom projektu zmínil a řekl jsem jí, že tu knihu čtu. Poslední rok občas chodila ke mně do bytu. Nejspíš ji ukradla, když se tam někdy zastavila a já jsem právě nebyl doma.“ James Ferguson se upřeně zadíval na Rhyma. „Ale jak to, že jste za podezřelého nepokládal mě, když to tak hezky naplánovala?“

„Zpočátku jsem vás podezíral,“ připustil Rhyme. „Ale pak jsem usoudil, že by nebylo chytré, aby někdo postupoval při vraždách podle knihy, jejíž zakoupení se mu dá prokázat. Naopak by bylo velmi chytré, aby vaši knihu použil někdo jiný. A člověk, který tohle všechno dokázal naplánovat, musel být geniální.“

„Zkrátka si sestavil váš profil,“ prohlásila Sachsová s úsměvem.

Rhyme se zašklebil.

Když se pak na seznamu kupců Rhymovy učebnice objevilo Fergusonovo jméno, Sellitto si s ním promluvil a dozvěděl se o ošklivém rozvodu. To je přivedlo na myšlenku, že za vraždami možná stojí Fergusonova bývalá manželka. A také se dozvěděli, že Ferguson před chvílí vysadil před domem Vicki Sellickovou, s níž momentálně chodil.

Snažili se ženě dovolat, a když jim nezvedala telefon, vyrazila Sachsová s policejním týmem na její adresu, aby zjistila, jestli se Vicki skutečně nestala terčem útoku.

„Moje exmanželka je blázen,“ zamumlal Ferguson. „Je úplně nepříčetná.“

„Šílenství a genialita se vzájemně nevylučují,“ odvětil Rhyme. „Na tom se, myslím, shodneme.“

V tu chvíli se Marko podrbal na nakrátko ostříhané hlavě a zasmál se. „Trochu mě překvapuje, že jste nepodezíral i mě. Vždyť si to vezmte: byl jsem jako první na místě vraždy na Šestadvacáté ulici, vyznám se v kriminalistice, navštěvoval jsem váš kurz a taky jste mohl předpokládat, že jsem četl vaši knihu.“

Rhyme si odfrkl. „Nerad to říkám, hochu, ale i tebe jsem podezíral. Hned jako prvního.“

„Mě?“

„Jistě. Z důvodů, které jsi právě vyjmenoval.“

„A tak mi Linc poručil, ať tě proklepnu,“ vložil se do hovoru Sellitto. „V době první vraždy jsi byl v laboratoři v Queensu a pracovals tam dlouho do večera.“

„Museli jsme si to ověřit. Nic ve zlém,“ poznamenal Rhyme.

„To je v poho, pane…, Lincolne.“

„No nic,“ zabručel Sellitto. „Musím dělat papíry.“ Odešel i s Fergusonem, který odjel do centra sepsat svědeckou výpověď. Také Marko se rozloučil.

„To je jeho křestní jméno, nebo příjmení?“ zeptal se Rhyme.

„Nevím,“ odpověděla Sachsová.

O hodinu později dobalila poslední tašku pro sběr důkazů, poslední sklenici se vzorky, poslední bednu určenou k převozu do důkazního skladu v Queensu.

„Rozhodně tady bude třeba vyvětrat,“ zabručel Rhyme. „Smrdí to tu jako někde v boční uličce.“

Sachsová souhlasila. Otevřela okna, nalila oběma sklenici skotské Glenmorangie a posadila se do ratanového křesílka vedle Rhymova vozíku Storm Arrow. Rhyme měl pití ve sklenici, z níž trčela slámka. Sachsová ji zvedla a vložila do držáku na kelímky kousek od jeho úst. Rhyme už mohl díky operacím slušně pohybovat pravou rukou i prsty, ale stále musel pilovat plynulost pohybů a nechtěl riskovat, že rozlije drahocenný jednosladový mok.

„No jo,“ prohodila Sachsová a podívala se na Rhyma jiskřivýma očima.

„Jsi nějaká zamlklá, Sachsová.“

„No, jen mě tak napadlo: uznáš už konečně, že policejní práce nestojí jen na fyzických důkazech?“

Rhyme se na chvíli zamyslel. „Ne, myslím, že ne.“

Sachsová se zasmála. „Rhyme, tenhle případ jsme uzavřeli jen díky dedukcím vyvozeným ze svědeckých výpovědí a postřehů… a taky díky profilování. Důkazy s tím neměly nic společného.“

„Nó,“ protáhl Rhyme, „jenže ta tvoje logika má jednu vadu, Sachsová.“

„Jakou?“

„Všechny ty dedukce a postřehy pramenily z faktu, že si někdo koupil moji učebnici, je to tak?“

„To je pravda.“

„A o čem ta učebnice pojednává?“

Sachsová pokrčila rameny. „O důkazech.“

„Takže fyzické důkazy představovaly základ pro uzavření případu.“

„Chceš říct, že neuznáš ani tohle, Rhyme?“

„Copak já někdy něco uznám?“ zeptal se kriminalista, položil ruku Sachsové na dlaň a vychutnal si dlouhý doušek kouřem provoněného alkoholu.

Copyright © 2013 by Jeffery Deaver

Translation © 2013 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu A TEXTBOOK CASE, přeložil Jiří Kobělka

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Korektura: Hedvika Schiesselová

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v říjnu 2013

ISBN 978-80-7303-951-6