? Jeffery Deaver

Milenka spravedlnosti

STRHY ZÁJMŮ

„Nechť se porota poradí o rozsudku,” řekl Král ten den snad už

podvacáté.

„Kdepak! Kdepak!” řekla Královna. „Nejprve ortel, potom, rozsudek.”

Lewis Carroll, Alenka v říši divů (překlad Aloys a Hana Skoumalovi)

Aranžér byl varován, že i když sem přijde hluboko po půlnoci a navíc během víkendu o svátcích Díkůvzdání, je dost pravděpodobné, že ve firmě budou ještě stále pracovat advokáti i asistenti. A tak měl po ruce zbraň obrácenou ostřím dolů.

Byla to podivná věcička, ani ne tak nůž, jako spíše sekáček na led, ovšem delší a vyrobený z černé tvrzené oceli. Aranžér ho nesl s jistotou člověka, který s podobným předmětem umí

velmi dobře zacházet. A který ho již dříve použil. Hřmotný plavovlasý muž s baseballovou kšiltovkou na hlavě a v šedé

kombinéze s emblémem smyšlené firmy zabývající se aranžováním a čištěním záclon a závěsů se nyní zarazil, a když zaslechl kroky, vklouzl do prázdné kanceláře. Nastalo ticho. Po chvíli muž

pokračoval v cestě přes stíny, přičemž se vždy jednou za čas nadlouho zastavil a ztuhl jako liška před hnízdem bezstarostných ptáků.

Pohlédl na plánek firmy, odbočil do jedné chodby a pokračoval v chůzi, přičemž stále svíral rukojeť zbraně v ruce, jež byla stejně

svalnatá jako zbytek jeho těla.

Když se přiblížil k hledané kanceláři, zastavil se a přetáhl si přes ústa papírovou masku. Ne proto, že by se obával prozrazení, nýbrž proto, že nechtěl na místě zanechat kapičku slin, která by se dala separovat a použít při testu DNA.

Kancelář patřící Mitchellu Reeceovi se nacházela na konci chodby nedaleko od hlavního vchodu do firmy. Stejně jako ve všech ostatních kancelářích byla i zde rozsvícena světla, takže si aranžér nemohl být jist, zda je místnost skutečně opuštěná. Když

však rychle nakoukl dovnitř, spatřil prázdnou místnost, a tak vstoupil dál.

Kancelář byla plná knih, pořadačů, diagramů a tisícovek nejrůznějších papírů. Přesto našel aranžér skříň se spisy snadno

byla to jediná skříň se dvěma zámky v místnosti. Přikrčil se, nasadil si gumové rukavice a vytáhl z kapes kombinézy potřebné

nástroje.

Odložil zbraň stranou a pustil se do zámků.

Šála, pomyslel si Mitchell Reece, když si osušoval ruce na toaletě

vyvedené v mramoru a dubovém dřevě. Zapomněl jsem si vlněnou šálu. Vlastně byl překvapen, že si vůbec vzpomněl na kabát a kufřík. Vychrtlý třiatřicetiletý Reece dorazil do firmy po čtyřech hodinách spánku včera kolem osmé hodiny ráno a pracoval nepřetržitě až do chvíle, kdy usnul za stolem.

Před pár okamžiky ho však z tohoto neklidného spánku cosi vyrušilo. Reece se probral a rozhodl se, že se pojede domů na pár hodin vyspat na staromódní způsob, horizontálně. Sebral kabát a kufřík, ale ještě před odchodem si udělal krátkou „zastávku v depu”.

Bez šály však vyjít ven nehodlal, v rádiu před chvílí hlásili, že je venku minus pět stupňů a očekává se další pokles. Mitchell Reece vstoupil do tiché chodby.

Přemýšlel o advokátní kanceláři uprostřed noci.

Zdejší prostory byly stinné, ale ne tmavé, ztichlé, ale přesto naplněné jakýmsi

bílýmhlukem vzpomínek a moci. Advokátní kancelář

byla jiná než banky, firemní sídla, muzea nebo koncertní sály, jako by zůstávala ve střehu i ve chvíli, kdy zaměstnanci její

prostory opustili.

V této široké chodbě pokryté tapetami visel portrét muže s přísnými kotletami, muže, který se vzdal podílu ve firmě, aby se stal guvernérem státu New York.

V malém předsálí ozdobeném živými květinami visela nádherná

Fragonardova olejomalba, kterou nechránilo žádné bezpečnostní

zařízení. V sále za ním se pak vyjímali dva Haringsové a jeden Chagall.

V zasedací místnosti ležely stohy dokumentů obsahující kouzelná

slůvka, jimiž se podle zákona formulovala žaloba za poruše ní smlouvy v hodnotě tří set milionů dolarů, a v podobné místnosti o něco dále zase ležela přibližně stejně velká hromada dokumentů

uložených v okázalých modrých složkách, které zakládaly dobročinný

fond pro financování soukromého výzkumu choroby AIDS. Uzamčený sejí v téže místnosti obsahoval poslední vůli a závěť

třetího nejbohatšího člověka na světě, jehož jméno většina lidí

nikdy neslyšela.

Mitchell Reece přikládal tyto své filozofické úvahy spánkovému deficitu. V duchu si podobné myšlenky zakázal a vyrazil na chodbu vedoucí do jeho kanceláře.

Blížily se kroky.

Aranžér s instinkty vojáka vmžiku vyskočil, uchopil sekáček na led do jedné ruky a sadu nástrojů do druhé. Postavil se za dveře Reeceovy kanceláře a co nejvíce ztišil dech.

V této branži se pohyboval již celá léta. V řadě soubojů utrpěl zranění, ale celkově svým protivníkům způsobil obrovskou bolest. Zabil sedm mužů a dvě ženy, avšak ani tato minulost neotupila jeho city. Srdce mu nyní zběsile tlouklo, dlaně se mu potily a upřímně doufal, že dnes večer nebude muset nikomu ublížit. I lidé

jako on se zabíjení raději vyhýbali.

Což ovšem neznamenalo, že by jen na okamžik zaváhal, pokud by ho zde někdo odhalil.

Kroky se přiblížily.

Mitchell Reece se vrávoravým krokem vyčerpaně šoural po chodbě. Jeho boty pleskaly na mramorové podlaze, ale jejich zvuk na mnoha místech tlumily turecké koberce pečlivě rozmístěné po celé

kanceláři (a stejně pečlivě připevněné k protiskluzovým páskám: advokátní kanceláře si dávají mimořádný pozor na žaloby za zavinění pádu).

Hlavou se mu honil sáhodlouhý seznam úkolů, které je třeba splnit před započetím procesu plánovaného na pozítří. Reece absolvoval právnickou fakultu Harvardovy univerzity jako čtvrtý ve třídě do značné míry díky podobným seznamům, dokázal se na zkoušky nabiflovat celé objemné svazky s precedentními případy, zákony a nařízeními. Dnes byl ze stejného důvodu nejúspěšnějším zaměstnancem kanceláře specializovaným na soudní pře. Všechny aspekty daného sporu, v tomto případě soudní pře mezi firmami New Amsterdam Bank & Trust, Ltd. a Hanover & Stiver, Inc., včetně

zdánlivě nejbezvýznamnějších detailů byly obsaženy v komplikované

řadě seznamů, které Reece v duchu neustále revidoval a upravoval. Předpokládal, že právě kvůli podobné revizi seznamů si před chvílí

zapomněl vzít z kanceláře šálu.

Došel ke dveřím a vstoupil dovnitř.

Ano, tady je, béžová kašmírová šála, kterou mu věnovala bývalá

přítelkyně. Ležela přesně na místě, kde ji zanechal, totiž vedle ledničky v kuchyňce sousedící s kanceláří. Když sem Reece ráno dorazil, přesněji řečeno včera ráno, , nejprve se zastavil v kuchyňce, aby si uvařil kávu, a přitom nechal šálu ležet na stole. Nyní si ji uvázal kolem krku a vyšel na chodbu. Zamířil k hlavnímu východu z firmy, stiskl tlačítko elektrického zámku, a když

uslyšel uspokojivé cvaknutí, které díky tisícovkám večerů

strávených v kanceláři tak důvěrně znal, vyšel na chodbu a přivolal výtah.

Během čekání se mu zdálo, že někde ve firmě zaslechl hluk. Snad slabé vrznutí závěsu dveří. A po něm stejně slabé cinknutí dvou kovových předmětů o sebe.

Pak už ovšem přijel výtah. Reece do něj nastoupil a znovu si začal v duchu odříkávat seznamy povinností.

„Myslím, že je to nějaké nedorozumění,” řekla Taylor Lockwoodová.

„To není,” odpověděl jí ve sluchátku rovněž ženský, ale mnohem starší hlas.

Taylor se posadila na rozvrzanou židli a odsunula se ke stěně. To není? Co jen tohle znamená? „Jsem vedoucí asistentka na té

uzávěrce SCB. Která je ve čtyři odpoledne.” Nyní bylo půl deváté ráno v úterý po svátcích Díkůvzdání a Taylor před chvílí dorazila do práce po několikahodinovém spánku. Většinu večera totiž strávila ve firmě upravováním, sestavováním a tříděním stovek dokumentů pro odpolední uzávěrku.

„Byla jste přeřazena na jinou práci,” trvala na svém paní

Stricklandová na druhém konci linky. „Jde o něco naléhavého.” Pokud bylo Taylor známo, nic podobného se ještě nikdy nestalo. Bylo všeobecným pravidlem, stejně platným jako Newtonovy zákony

, že podílník advokátní kanceláře není schopen zvládnout obchodní

uzávěrku bez přítomnosti asistenta, který dohodu vypracoval. Právo stojí a padá s detaily a právní asistenti jsou dělníci drobností. Jediným důvodem pro toto přeřazení na poslední chvíli mohl být nějaký velký průšvih.

Taylor Lockwoodová však nic neprošvihla a ani po zběžném přezkoumání své úmorné práce na případu v posledních několika týdnech na ní neodhalila žádné mouchy, jejichž náprava by nutně

vyžadovala její okamžité odstavení od celé věci.

„Co teď můžu dělat?” zeptala se paní Stricklandové, která působila jako vedoucí právních asistentů.

„Upřímně řečeno,” odpověděla Stricklandová a přehnaně protáhla poslední slabiky, „nemáte na vybranou.”

Taylor se otočila na židli na jednu stranu a poté na druhou. Rána na prstu z předchozí noci, kdy se pořezala o hranu papíru jedné

zástavní smlouvy, jí opět začala krvácet, a tak si omotala prst ubrouskem s potiskem krocana, který byl připomínkou firemního večírku z předchozího víkendu. „Proč…?”

„Mitchell Reece potřebuje vaši pomoc.”

Reece? pomyslela si Taylor. Takže budu hrát s velkýma klukama… Dobrá zpráva, ale přesto podivná. „Proč zrovna já?” zeptala se.

„Nikdy jsem pro něj nepracovala.”

„Vaše reputace vás zřejmě předešla.” Paní Stricklandová mluvila ostražitě, jako by až

dosud netušila, že Taylor nějakou reputaci má. „Chtěl vás a nikoho jiného.”

„A je to dlouhodobá práce? Příští týden mám dovolenou. Mám v plánu jet na lyže.”

„To si můžete dohodnout s panem Reeceem. Zmínila jsem se mu o vaší

dovolené.”

„A jak reagoval?”

„Nezdálo se, že by mu to dělalo starosti.”

„A proč taky? On lyžovat nejede.” Krev prosakovala přes ubrousek a barvila rozesmátou krocaní hlavu. Taylor ubrousek vyhodila.

„Za hodinu se hlaste v jeho kanceláři.”

„A co je to za projekt?”

Nastala pauza, během níž paní Stricklandová zřejmě vybírala z přehršle citlivých slov. „Nic konkrétního neuvedl.”

„A mám zavolat panu Bradshawovi?”

„O všechno už je postaráno.”

„Co prosím?” zeptala se Taylor. „O co je postaráno?”

„O všechno. Byla jste přeřazena na jinou práci a s panem Bradshawem již spolupracuje další asistent, vlastně rovnou dva.”

„Už?”

„Za hodinu se hlaste v kanceláři pana Reece,” zopakovala paní

Stricklandová.

„No dobře.”

„Jo, a ještě něco.”

„Copak?”

„Pan Reece říkal, že se o tom nemáte nikomu zmiňovat. Prý je to velmi důležité. Nikomu.”

„No tak nebudu.”

Obě ženy zavěsily.

Taylor prošla kolem koberci pokrytých kójí na oddělení asistentů k jedinému oknu v této části firmy. Za oknem se právě finanční čtvrť

halila do tlumeného ranního světla. Okolní scenérie však dnes Taylor nezajímala. Bylo v ní až příliš mnoho špinavých kamenných zdí, které připomínaly zvětralá a přízračná horstva. V jednom okně

budovy na protější straně ulice se právě jakýsi údržbář usilovně

snažil postavit vánoční stromek. Symbol Vánoc však v rozlehlém mramorovém vestibulu působil poněkud nepatřičně. Taylor zaostřila pohled na okno před sebou a uvědomila si, že se dívá na svůj vlastní odraz.

Taylor Lockwoodová nebyla obézní, ale stejně tak nebyla ani módně

vychrtlá nebo kostnatá. Sama sebe by nejspíš označila za zemitou. Když se jí někdo dotázal na výšku, odpověděla, že měří metr šedesát tři (ve skutečnosti to bylo metr šedesát jedna), ale měla husté černé zapletené vlasy, které jí pět centimetrů

přidávaly. Jeden její přítel kdysi prohlásil, že když si své

kudrnaté vlasy rozpustí, vypadá jako postava z prerafaelitského obrazu.

Když měla dobrou náladu, věřila, že připomíná mladou Mary Pickfordovou. Ve špatných dnech se cítila jako třicetiletá dívka s nohama do x, která netrpělivě čeká na příchod vyzrálosti, rozhodnosti a autority. Byla přesvědčena, že ze všeho nejlépe vypadá ve zkresleném odrazu, například v načerno natřených výlohách.

Nebo v oknech wallstreetské advokátní kanceláře. Odvrátila se od okna a zamířila zpět ke

své kóji. Bylo již krátce před devátou a kancelář se probouzela k životu. Panoval zde stále větší ruch a jako by ji vtahoval do sebe. Bývalo tomu tak velmi často, neboť Taylor Lockwoodová obvykle dorazila do kanceláře jako jedna z prvních. Ostatní asistenti mířili ke svým kójím, pokřikovali po sobě pozdravy, varovali se před blížícími se krizemi a vyměňovali si válečné historky o zmatcích v metru a o dopravních zácpách. Taylor seděla na židli a přemýšlela, jak náhle se může člověku změnit celý život, nadto z rozmaru jedné jediné

osoby.

„Pan Reece říkal, že se o tom nemáte nikomu zmiňovat. Prý je to velmi důležité. Nikomu.”

„No tak nebudu.”

Taylor si prohlédla pořezaný prst, vstala a vyrazila pro náplast. Jednoho teplého rána v dubnu 1887 vstoupil plešatějící dvaatřicetiletý právník Frederick Phyle Hubbard do malé kanceláře v dolní části Broadwaye, pověsil na věšák hedvábný klobouk a dvouřadový kabát a suše oslovil svého společníka: „Dobré ráno, pane White. Už jste zajistil nějaké klienty?” život advokátní kanceláře začal.

Hubbard i George °C. T. White promovali na právnické fakultě

Kolumbijské univerzity a záhy padli do mimořádně bedlivého oka ctihodnému Walteru Carterovi, zakládajícímu společníkovi firmy Carter, Hughes & Cravath. Carter oba muže na jeden rok najal bez nároku na honorář, aby je na konci zkušebního období proměnil v profesionály tím, že jim začal vyplácet odměnu ve výši dvaceti dolarů měsíčně.

O šest let později si oba muži, kteří byli přesně tak ctižádostiví, jak je Carter odhadl, půjčili od Whiteova otce tři tisíce dolarů, najali si písaře a tajemníka a založili si vlastní firmu.

A přestože snili o kanceláři v supermoderní Equitable Building na adrese Broadway 120, nakonec se spokojili s kompromisem. Nájemné ve staré budově nedaleko Trinity Church, pro kterou se rozhodli, činilo šedesát čtyři dolary měsíčně a opravňovalo je k užívání dvou tmavých místností. Jejich sídlo mělo nicméně ústřední

vytápění (i když většinu ledna a února si oba společníci nepřetržitě přitápěli ve dvou krbech) a výtah, který se ovládal taháním za tlusté lano vedoucí prostředkem kabiny opatřené kusy čalounů, které nastříhala a sešila Hubbardova manželka, plstěné podušky dodané správou domu byly podle Hubbardova názoru neelegantní a mohly by „nepříznivě působit na klienty”. Při obědech v Delmonicos na Páté Avenue, kde Hubbard s Whitem utopili většinu prvních zisků hoštěním již existujících i potenciálních klientů, se oba společníci většinou chvástali novým knihtiskem, na němž se kopie firemní korespondence vyráběly pomocí vlhké látky. Firma vlastnila také psací stroj, přestože většinu korespondence psali oba právníci ocelovými pery namáčenými v inkoustu. Hubbard i White přitom trvali na tom, aby jejich tajemník plnil kalamáře černým inkoustem značky Lake Champlain. Oba muži se rovněž poohlíželi po telefonu, ale nakonec ho odmítli, stál by je deset dolarů měsíčně a navíc s výjimkou soudních úředníků a několika vládních představitelů stejně nebylo komu volat.

Na škole oba muži snili o tom, že se stanou oslnivými advokáty, a během učňovských dob v Carter, Hughes & Cravath strávili mnoho hodin v soudních síních sledováním slavných advokátů, kterak lichotí, okouzlují a terorizují porotce i svědky. Ve vlastní advokátní praxi však nemohli opomíjet ekonomiku, a tak se těžištěm činnosti jejich novopečené kanceláře postupně stala lukrativní

oblast podnikového práva. Účtovali si padesát dva centy za hodinu, avšak u určitých zakázek si k této částce přiráželi ještě štědré

bonusy, jejichž výši stanovovali podle vlastního uvážení. Toto vše se odehrávalo v dobách před zavedením daně z příjmu, před zřízením antimonopolního odboru na ministerstvu spravedlnosti či před založením Komise pro cenné papíry a burzy, firmy se v krajině amerického svobodného podnikání pohybovaly jako Asyřané a pánové

Hubbard a White se zanedlouho stali jejich magnáty. S rostoucím bohatstvím jejich klientů bohatli i oni. V roce 1920 do firmy vstoupil třetí podílník, plukovník Benjamin Willis. Ten o několik let později zemřel na následky zápalu plic souvisejícího s útoky yperitem za první světové války a namísto dědictví zanechal firmě významné klienty v podobě jedné železnice, dvou bank a několika společností poskytujících veřejné služby. Spolu s nimi zdědili Hubbard s Whitem také otázku, jak naložit s plukovníkovým jménem, rozšíření názvu firmy si Willis stanovil jako cenu za přivedení svých vypasených klientů. žádná část dohody nebyla uzavřena písemně, ale zbylí dva partneři dodrželi po plukovníkově smrti slovo a firma vešla navždy ve známost jako triumvirát. Na konci dvacátých let již firma Hubbard, White & Willis čítala osmatřicet advokátů a přestěhovala se do vytoužené Equitable Building. Hlavní předmět činnosti tvořilo bankovnictví, podnikové

právo, cenné papíry a soudní pře. Firma přitom fungovala naprosto stejně jako v devatenáctém století, tvořili ji výhradně gentlemani, a navíc pouze určitý typ gentlemanů. Uchazeči o zaměstnání, kteří skutečně byli nebo vzhledem připomínali židy, Italy či Iry, byli se zájmem a srdečností vyslechnuti, ale firma jim nikdy místo nenabídla.

ženy byly v kanceláři vždy vítány, dobré stenografky se hledaly jen těžko.

Firma se i nadále rozrůstala a čas od času z ní vyrašila dceřiná firma nebo nějaká ta politická kariéra (vesměs v republikánských barvách). Advokátní kancelář Hubbard, White & Willis vygenerovala ze svých řad několik ministrů spravedlnosti, jednoho člena Komise pro cenné papíry a burzy, senátora, dva guvernéry a jednoho viceprezidenta Spojených států amerických. A přesto tato společnost, na rozdíl od mnoha wallstreetských firem podobné velikosti a prestiže, nesloužila jako líheň špičkových politiků. Podílníci Hubbard, White & Willis zastávali názor, že politika je moc bez peněz, a neviděli důvod, proč by se měli zříkat peněz na úkor moci, když mohli mít obojí.

V současné době firma Hubbard, White & Willis zaměstnávala více než dvě stě padesát advokátů a čtyři sta dalších zaměstnanců, což

ji řadilo do střední kategorie manhattanských firem. Mezi čtyřiaosmdesáti nynějšími podílníky figurovalo jedenáct žen, sedm židů (včetně čtyř žen), dva Asiaté a tři černoši (z nichž jeden, k velké radosti výkonného výboru, jenž dbal na zákon o rovných příležitostech při zaměstnávání, byl zároveň Hispáncem). Firma Hubbard, White & Willis dnes dělala velký byznys. Režijní náklady dosahovaly tří milionů měsíčně a podílníci si účtovali podstatně více než drobné, které po svých klientech požadoval Frederick Hubbard. Hodina času podílníka se mohla snadno vyšplhat na 650 dolarů a u velkých transakcí byl celkový účet klienta zatížen ještě prémií (nazývanou mezi zaměstnanci „bonusem za nezvorání”) ve výši kolem půl milionu dolarů. Pětadvacetiletí zaměstnanci, kteří sotva absolvovali právnickou fakultu, si ve firmě přišli asi na sto tisíc dolarů ročně. Firma vyměnila umouněný pískovec za sklo a kov a v současné době

obývala čtyři patra mrakodrapu nedaleko Světového obchodního centra. Architekt

interiérů obdržel milion dolarů za to, že v sídle firmy vytvoří prostředí, které ohromí klienty předstíranou zdrženlivostí. Hlavní motivy interiéru tvořily levandulová, vínově červená a mořsky modrá barva spolu s ušlechtilými nerosty, kouřovými skly, lesklým kovem a tmavým dubem. Jednotlivá patra byla propojena mramorovým spirálovitým schodištěm a jako knihovna sloužilo třípodlažní atrium s patnáctimetrovými okny, z nichž se nabízel úžasný výhled na newyorský přístav. Cena umělecké sbírky ve firmě se odhadovala na téměř padesát milionů dolarů. Uvnitř této kombinace muzea moderního umění a toho nejlepšího z časopisu Interior Design byla jedině zasedací místnost 162

dostatečně rozlehlá, aby pojala všechny podílníky firmy. Toto úterní odpoledne však na konci zasedacího stolu ve tvaru U s tmavě červeným mramorovým povrchem a okraji z růžového dřeva seděli pouze dva muži.

Ve vůni vytápěné podlahy a vařící se kávy oba pročítali jediný list papíru a civěli na něj způsobem, jakým pozůstalí identifikují mrtvého příbuzného.

„Panebože, to je k nevíře,” řekl Donald Burdick a položil list na stůl. Burdick byl již osm let předsedou výkonného výboru firmy. I v sedmašedesáti letech si zachovával štíhlou postavu a měl ulízané šedé vlasy. O ty mu pečoval italský holič, který jednou za čtrnáct dní docházel do Burdickovy kanceláře, lépe řečeno jej do firmy přivážel Burdickův rolls royce (sám Burdick tomu říkal „donáška”). Lidé Burdicka často pokládali za uhlazeného, ale něco podobného mohli vyslovit jen ti, kdo ho pořádně neznali. Slovo „uhlazený” totiž naznačovalo určitou slabost a nedostatek kuráže, zatímco Donald Burdick byl ve skutečnosti nesmírně mocný muž, mnohem mocnější, než napovídala jeho podoba s Laurencem Olivierem či jeho sametové způsoby.

Jeho moc se nedala plně kvantifikovat, byla to směsice starosvětských peněz, starých přátel na strategických místech a starých závazků a protislužeb. Jeden aspekt jeho moci však přímo vybízel ke spekulacím: jeho záhadně vypočítÁvAný majetkový podíl ve firmě Hubbard, White & Willis. Ten však ve skutečnosti zase tak velkou záhadou nebyl, pokud měl člověk na paměti, že počet hlasů a vydělané peníze závisejí na počtu klientů, které člověk přivedl do firmy, a na výši jejich poplatků.

Příjem Donalda Burdicka se tak blížil pěti milionům dolarů ročně. (Navíc býval rozhojněn, často přímo zdvojnásoben, díky spletité síti dalších „investic”, jak Burdick s oblibou říkával.) „Panebože,” zamumlal Burdick znovu a přistrčil dokument Williamu Winstonovi Stanleymu. Pětašedesátiletý Stanley byl statný, růžolící a nelítostný muž. Člověk si ho snadno vybavil v oděvu amerického Poutníka, kterak v Nové Anglii předčítá s nafouknutými tvářemi rozsudek nad čarodějnicí.

Zatímco Burdick měl kořeny v Dartmouthu a na právnické fakultě

Harvardovy univerzity, Stanley vystudoval právo večerně ve Fordhamu, přičemž přes den pracoval u Hubbard, White & Willis v podatelně. Díky nevídané směsici osobního šarmu, neomalenosti a přirozeného talentu pro byznys se postupně ve firmě vypracoval až

do nejužší špičky, mezi lidi, jejichž adresy (Locust Valley či Westport) mu zněly stejně cize jako jim ta jeho (Canarsie v Brooklynu). Spásou mezi podílníky dbajícími na společenský život se mu nakonec stala jeho příslušnost k episkopální církvi.

„Jak je to asi přesné?” zeptal se Burdick.

Stanley se zahleděl do seznamu a pokrčil rameny.

„Jak to jenom ten Clayton dokázal?” zamumlal Burdick. „Jak mohl přetáhnout na svou stranu tolik lidí, aniž bychom se to doslechli?”

Stanley se chraplavě zasmál. „Právě jsme se to doslechli.” Jmenný seznam sestavil jeden z Burdickových špionů, mladý

podílník, který nebyl nikterak talentovaný jako právník, ale uměl geniálně vytahovat z lidí ve firmě tajné informace. Seznam obsahoval jména podílníků, kteří hodlali hlasovat ve prospěch navrhované fúze společnosti Hubbard, White & Willis s jistou advokátní kanceláří z Midtownu. Ve prospěch fúze, která by ukončila život Hubbard, White & Willis v její současné podobě a spolu s ním také Burdickovu kontrolu nad firmou, a velmi pravděpodobně i jeho advokátní praxi na Wall Streetu vůbec. Až dosud byli Burdick se Stanleym přesvědčeni, že frakce stoupenců

fúze, vedená podílníkem Wendallem Claytonem, nezíská dostatek hlasů, aby tuto operaci prosadila. Pokud však byl nynější výčet přesný, bylo jasné, že vzbouřenci pravděpodobně dosáhnou svého. Zpráva navíc obsahovala další informaci, jež byla neméně

znepokojivá. Na schůzi podílníků plánované na dnešní dopoledne se hodlali stoupenci fúze pokusit urychlit konečné hlasování a posunout ho již na příští úterý. Původně se přitom mělo hlasovat až v lednu následujícího roku. Burdick se Stanleym spoléhali na to, že se jim během prosince podaří získat, případně dokopat

zbloudilé podílníky zpět do svého tábora. Urychlené hlasování

mohlo mít katastrofální důsledky.

Burdick náhle pocítil potřebu něco rozbít. Uchopil papír do úzké

suché ruky. Chvíli se zdálo, že ho zmačká do malinké kuličky, ale Burdick ho nakonec pomalu složil a zastrčil do vnitřní kapsy svého dokonale padnoucího obleku.

„Ne, tohle on neudělá,” prohlásil.

„A jak mu v tom zabráníme?” vyštěkl Stanley. Burdick začal hovořit, ale pak zavrtěl hlavou, postavil se a s neodmyslitelnou důstojností si zapnul sako. Kývl směrem ke

komplikovanému telefonu, který stál na konferenčním stole a na rozdíl od aparátů v jeho kanceláři nebyl pravidelně kontrolován na přítomnost odposlechu. „Tady ne. Pojďme se projít do Battery Parku. Myslím, že taková zima zase venku není.” Ze všeho nejdříve si všimla jeho očí.

Byly znepokojivě zarudlé, což svědčilo o nedostatku spánku, ale vyzařovala z nich také jistá ztrápenost.

„Jen vstupte do lvího doupěte.” Mitchell Reece uvítal Taylor Lóckwoodovou kývnutím a zavřel za ní dveře. Pomalu se posadil do černého koženého křesla. Mechanismus jemně zacinkal. Lví doupě…

„Měla jsem vám to říct hned,” začala Taylor. „Nikdy jsem nedělala na soudních sporech. A…”

Reece ji pohybem ruky umlčel. „Vaše zkušenosti tady opravdu nehrají roli. Alespoň ne pro to, k čemu vás potřebuji. Důležitá

bude vaše diskrétnost.”

„Už jsem dělala na řadě citlivých smluv. Respektuji anonymitu klienta.”

„To je správné. Ovšem tato situace vyžaduje více než pouhé

zachování anonymity. Kdybychom byli ve vládě, myslím, že bychom tomu říkali nejvyšší stupeň utajení.”

Když byla Taylor malá dívka, její oblíbené knihy pojednávaly o průzkumných výpravách a dobrodružstvích. Na špičce tohoto seznamu figurovaly dvě knihy o Alence, Alenka v říši divů a Alenka v kraji za zrcadlem. Taylor je měla ráda, protože popisovaná

dobrodružství nikdy nezavedla hlavní hrdinkudo cizích krajin nebo do hluboké minulosti, spíše se jednalo o obrazné výlety do bizarních hlubin života kolem nás.

A tak byla nyní Taylor uchvácena. Lví doupě. Nejvyšší stupeň

utajení.

„Poslouchám vás,” řekla.

„Dáte si kávu?”

„Ráda. Pouze s mlékem, bez cukru.”

Reece se škrobeně postavil, jako by celé hodiny seděl ve stejné poloze. V jeho kanceláři panoval neskutečný nepořádek. Na podlaze, skříních i na pracovním stole se válely stovky spisů, přetékajících konopných obálek a šanonů napěchovaných dokumenty. Mezery mezi jednotlivými hromádkami pak zaplňovaly stohy právních časopisů, které čekaly na přečtení. Taylor ucítila jídlo a po chvíli si všimla zbytků čínského oběda v umaštěném pytlíku vedle dveří.

Reece odešel do kuchyňky na protější straně chodby. Taylor vykoukla ven a dívala se, jak její kolega nalévá kávu do dvou kelímků.

Taylor si ho bedlivě prohlédla: drahé, ale zmačkané kalhoty a košile (na skříni za Reeceovým stolem ležela hromádka nových košil od Brooks Brothers, možná si je Reece oblékal k soudu, když neměl čas vyzvednout si z prádelny čisté prádlo). Rozcuchané tmavé

vlasy. Křehká postava. Taylor věděla, že tomuto právníkovi s rovnou tmavou kšticí, která byla příliš dlouhá, než aby to mohlo uniknout pozornosti konzervativněji založených podílníků, je nyní

kolem pětatřiceti let. Soustředil se na soudní spory a vybudoval si vlastní reputaci. Klienti advokátní kanceláře ho milovali, protože jim vyhrával případy, a kancelář ho milovala, protože přitom kasíroval obrovské sumy. (Taylor slyšela, že si jednou naúčtoval šestadvacet hodin za jediný den, pracoval totiž během letu do Los Angeles a využil časového posunu.) Pro mladé zaměstnance byl Reece idolem, přestože mnozí z nich při práci pro něj shořeli jako papír. Podílníkům pak činilo potíže na něj dohlížet, souhrny a návrhy, které jejich jménem psal, často silně přesahovaly schopnosti starších právníků.

Reece byl rovněž hnacím motorem dobročinného programu kanceláře, neboť velkou část svého času věnoval dobrovolnému zastupování nemajetných klientů v trestněprávních sporech.

Pokud jde o osobní stránku, byl Reece podle mnoha právních asistentek trofejí celé kanceláře. Byl nezadaný a pravděpodobně heterosexuální (důkaz, totiž rozvod, byl sice neprůkazný, ale zaměstnankyně kanceláře ho ochotně přijaly jako naprosto věrohodnou indicii). Podle kolujících drbů si prožil románek nejméně se dvěma ženami z kanceláře. Na druhé straně to byl klasický workoholik typu A, který v partnerských vztazích představoval nášlapnou minu. Což však ženám v kanceláři nijak nebránilo ve snění a některým z nich ani ve flirtování. Reece se vrátil do kanceláře, zavřel nohou dveře, podal Taylor kávu a posadil se.

„Jde o to, že jeden náš klient byl okraden,” začal.

„V jakém smyslu?” zeptala se Taylor. „Jako když vás přepadnou v metru, nebo jako když vás oholí finanční úřad?”

„Loupež.”

„Skutečně?” Taylor znovu spolkla zívnutí, které se jí dralo do úst, a protřela si pálící oči.

„Kolik toho víte o zákonu o bankovnictví?” zeptal se Reece.

„Poplatek za vrácení nekrytého šeku činí patnáct dolarů.”

„To je všechno?”

„Bohužel ano. Ale rychle se učím.”

„To doufám,” řekl Reece vážně. „Vyložím vám první lekci. Jedním z našich klientů je společnost New Amsterdam Bank & Trust. Pracovala jste někdy pro ni?”

„Ne.” Taylor nicméně tuto firmu znala, byl to největší bankovní

klient Hubbard, White & Willis, o něhož navíc kancelář pečovala již bezmála sto let. Taylor vytáhla z kabelky blok a sundala z pera víčko.

„Nepište.”

„Chci mít všechna fakta ujasněná,” namítla.

„Ne, nepište,” řekl Reece stroze.

„No dobře.” Blok opět zmizel.

Reece pokračoval: „Loni tato banka půjčila dvě stě padesát milionů

dolarů jedné firmě z Midtownu. Akciové společnosti Hanover & Stiver.”

„Čím se zabývají?”

„Vyrábějí nějaké věci. Já nevím. Cetky, tretky, cingrlátka, udělátka, blyštivé korálky.” Reece pokrčil rameny a pokračoval:

„První splátka tohoto úvěru měla být uhrazena před šesti měsíci, ale společnost ji nezaplatila. Banka se s nimi ještě přetahuje, ale pomalu začíná být více než jasné, že Hanover & Stiver už ty peníze nikdy nezaplatí. Takže podle úvěrové smlouvy je nyní

splatná celá výše úvěru, čtvrt miliardy dolarů.”

„Co s těmi penězi provedli?”

„Dobrá otázka. Já osobně mám dojem, že budou někde ležet

zatraceně, vždyť na prošustrování tolika peněz ani nemohli mít dost času. Horší však je, co se stalo s naším ctěným klientem, bankou New Amsterdam. Tamní ekonomická situace se povážlivě

zhoršila a bankovní rezervy se rychle scvrkávají. Podle zákona vláda přikazuje všem bankám, jaké množství dolarů musí mít neustále k dispozici. Ovšem New Amsterdam takové množství dolarů k dispozici nemá. Potřebují zvýšit rezervy, jinak budou mít na krku federály. A jediný způsob, jak získat obrovskou infuzi hotovosti, je vymoci zpátky úvěr od Hanover & Stiver. Pokud se jim to nepodaří, může jít celá banka břichem nahoru. Což by mělo za následek pár dalších problémů. Za prvé je banka New Amsterdam výstavním klientem Donalda Burdicka. Jestli zkrachuje, nebude z toho mít radost ani on, ani naše firma, protože banka nám na poplatcích platí skoro šest milionů ročně. Druhým problémem je skutečnost, že New Amsterdam je shodou okolností finančním ústavem s lidskou tváří. Má nejvelkorysejší program úvěrů pro firmy založené etnickými menšinami v celé Americe. Já rozhodně nejsem zapálený liberál, ale možná jste slyšela, že jedním z mých nejmilejších projektů zde ve firmě je…”

„Dobročinný program zastupování v trestních věcech.”

„Přesně tak. A přesvědčil jsem se na vlastní oči, že jedna z věcí, které těm posraným chudinským čtvrtím mohou nejvíce pomoci, je zachování firem a podniků na jejich území. Takže výsledek této… situace mě zajímá také z filozofického hlediska.”

„A o jakou situaci přesně jde, Mitchelli?”

„Počátkem podzimu jsme firmu Hanover & Stiver žalovali o dvě stě

padesát milionů plus úroky. Pokud rychle získáme soudní

rozhodnutí, budeme moci exekuovat majetek společnosti dříve, než

ostatní věřitelé pochopí, kolik uhodilo. Pokud se však soudní

rozhodnutí pozdrží, společnost mezitím zbankrotuje, majetek se rozplyne kdovíkam a banku pak může čekat nucená správa.” Taylor si poklepala perem o koleno. Nechtěla dávat najevo netrpělivost, ale uvědomovala si, že se jí to dost možná nedaří.

„A jak s tím souvisí ta loupež?”

„Hned se k tomu dostanu,” odpověděl Reece. „Ještě před zapůjčením peněz si banka nechala od firmy Hanover & Stiver podepsat dlužní

úpis, obchodovatelný instrument, v němž se Hanover & Stiver zavazuje ty peníze splatit.

Je to něco jako váš spořící dluhopis.” Jako můj ne, pomyslela si Taylor, když si vzpomněla, jakou hodnotu mají její dluhopisy.

„Soudní proces se měl původně konat včera. Byl jsem na ten případ dokonale připraven. Nemohl jsem ho prohrát.” Reece si povzdechl.

„Až na to… Když chcete soudně vymáhat zaplacení peněz na základě

dlužního úpisu, musíte ten úpis předložit u soudu. V sobotu mi banka ten úpis poslala kurýrní službou. Uložil jsem ho támhle do skříně.” Reece ukázal na velkou skříň přišroubovanou k podlaze. Dveře byly opatřeny dvěma těžkými zámky.

„Takže tohle bylo ukradeno?” řekla Taylor šokovaně. „Ten úpis?”

„Někdo mi ho vyfoukl přímo z mého pitomého sejfu,” odpověděl Reece hlubokým hlasem. „Prostě sem přišel a odnesl si ho.”

„A vy potřebujete originál? To nemůžete předložit kopii?”

„Mohli bychom ten případ vyhrát i tak, ale bez úpisu by se proces protáhl na několik měsíců. Podařilo se mi dojednat odklad na příští týden, ale další průtahy už soudce nepřipustí.” Taylor ukázala na skříň. „Ale kdy… a jak byl ten úpis odcizen?”

„Byl jsem tady až do neděle zhruba do tří ráno. Pak jsem se jel domů trochu vyspat a vrátil se o půl desáté dopoledne. Dokonce jsem přemýšlel, že přespím tady.” Reece ukázal na spací pytel v rohu. „Asi jsem měl.”

„A co na to policie?”

Reece se zasmál. „Ne, ne. Policie ne. To by se o té ztrátě

dozvěděl Burdick a taky klient. Kdyby se to dostalo do novin…” Upřel na Taylor zrak. „Takže už asi víte, proč jsem si vás sem pozval.”

„Vy chcete, abych zjistila, kdo ten úpis ukradl?”

„Přesněji řečeno po vás chci, abyste ten úpis našla. Kdo ho ukradl, mě až tolik nezajímá.”

Taylor se rozesmála. Celá tahle představa jí připadala směšná.

„Ale proč já?”

„Já to sám nedokážu.” Reece se opřel v křesle, znovu se ozvalo zpěvavé cinknutí kovu. Mitchell Reece vypadal klidně, jako by již

Taylor jeho nabídku přijala, tato nadutost ji trochu rozčilovala.

„Člověk, který ten úpis ukradl, dobře ví, že nemůžu jít na policii, a dokáže předvídat moje příští kroky. Takže potřebuji, aby mi s tím pomohl někdo jiný. Potřebuji vás.”

„Ale já jsem zrovna…”

„Vím, že chcete jet na lyže. Je mi líto. Musela byste to odložit.” Takže tolik o

dohadování, paní Stricklandová…

„Když já nevím, Mitchelli. Těší mě, že jste se obrátil zrovna na mě, ale nemám nejmenší tušení, co bych v té věci měla dělat.”

„Poslyšte, něco vám řeknu. Hodně spolupracujeme se…, však víte, se soukromými očky…”

„Jistě, se Samem Spadem.”

„Ne, Sama Spadea jsem teď vůbec neměl na mysli. Chci vám říct asi toto: nejlepšími detektivy jsou ženy. Umějí naslouchat pozorněji než muži. Umějí se vcítit do kůže jiných. Mají lepší postřeh. Vy jste bystrá, ve firmě oblíbená a kromě toho se o vás šušká, promiňte mi ten nepadnoucí příměr, , že máte koule.”

„Opravdu?” zeptala se Taylor a zamračila se, přestože se cítila nesmírně potěšena.

„A řeknu vám ještě jeden důvod: důvěřuji vám.” Důvěřuje? opakovala Taylor v duchu. Vždyť mě vůbec nezná. Asi… Ale pak to pochopila a usmála se. „Protože víte, že jsem ten úpis neukradla já. Mám alibi.”

Reece bez rozpaků přikývl. „Jo, byla jste mimo město.” Taylor odjela oslavit Den díkůvzdání do Marylandu k rodičům.

„Mohla jsem si na to někoho najmout,” podotkla.

„Myslím, že člověk, který za tou krádeží stál, si na ni skutečně někoho najal.” Reece kývl k trezorové skříni. „Bylo to profesionální vloupání. Pachatel vypáčil zámek, což, i když to ve filmech vypadá jinak, není snadný úkol. Hlavní ovšem je, že vy jste neměla k takovému činu motiv, a existence motivu je hlavním důvodem, proč někoho podezírat ze zločinu. Proč byste ten úpis kradla vy? Se všemi lidmi ve firmě máte dobré vztahy. Nepotřebujete peníze. Podala jste si přihlášku na právnickou fakultu, na tři

nejlepší univerzity v zemi. A kromě toho si prostě nedokážu představit, že by dcera Samuela Lockwooda kradla dlužní úpis.” Taylor pocítila nával znepokojení, že Reece pronikl tak hluboko do jejího života. „No, předpokládám, že Ted Bundy měl taky spořádané rodiče. Problém je, že já se na takový úkol necítím, Mitchelli. Vy potřebujete profesionála, někoho z těch soukromých detektivů, které jste si najímal už dříve.”

„To by nešlo,” odpověděl Reece příkře, jako by to bylo očividné.

„Já potřebuju někoho, kdo tady má co dělat a jehož přítomnost ve firmě nevzbudí tázavé pohledy. Budete se muset šťourat na mnoha různých místech ve firmě.” Jako Alenka v kraji za zrcadlem. Reece stále viděl v jejím obličeji váhavost, a tak dodal: „Mohlo by to přinést užitek i vám.” Začal si pohrávat se šálkem kávy v ruce. Taylor tázavě zvedla obočí a Reece pokračoval: „Víte, já

jsem procesní advokát a o veškerou uhlazenost jsem přišel v okamžiku, kdy jsem poprvé předstoupil před soud. Faktem je, že pokud se ten úpis neobjeví a já ten případ prohraju, tak se letos nestanu podílníkem firmy, což je prostě nepřijatelné. Dokonce by mě mohli i vyhodit. Ale jestli ho najdeme a nikdo se o té krádeži nedozví, tak je silně pravděpodobné, že se stanu podílníkem buďto zde, anebo, pokud ve Hubbard, White & Willis nebudu chtít zůstat, v nějaké jiné firmě.”

„A dál?” zeptala se Taylor, neboť si stále nebyla jistá, kam Reeceova slova míří.

„Pak budu v postavení, v němž budu moci zařídit, abyste se dostala na kteroukoliv právnickou fakultu, kterou si vyberete, a po jejím absolvování vám budu moci obstarat práci. Mám kontakty všude, v podnicích, ve vládě, ve veřejně prospěšných společnostech, ve firmách zabývajících se ekologickým poradenstvím.” Jako právní asistentka Taylor Lockwoodová již dávno zjistila, že máli se jakýkoliv právní motor udržet v hladkém chodu, je třeba ho neustále promazávat křehkou směsicí kontaktů, sítí a nevyřčených závazků, o nichž se nyní Reece tak nekulantně

zmiňoval.

Zároveň ovšem věděla, že si člověk vždy může vybrat těžší cestu a při troše štěstí, potu a bystrosti se v tomto světě neztratí.

„Toho si velmi vážím, Mitchelli,” řekla škrobeně, „ale veškeré doporučující dopisy, které potřebuji, mi napíšou profesoři z bakalářského studia.”

Reece zamrkal a zvedl ruku. „Heleďte, omlouvám se. Neměl jsem to říkat. Jsem navyklý jednat s klienty, kteří jsou buďto ničemové, anebo chamtiví bastardi.” Kysele se zasmál. „Někdy nevidím moc velký rozdíl mezi svými kriminálními klienty z dobročinného programu a bílými límečky, které zveme na večeři a sklenku vína v atletickém klubu.”

Taylor přikývla. Přijala Reeceovu omluvu, ale byla ráda, že si vyjasnili určitá základní pravidla.

Reece se na ni chvíli díval a jako by ji náhle viděl v jiném světle. Na tváři mu rozkvetl chabý úsměv. „Docela se mi líbíte.”

„Jak to myslíte?” zeptala se Taylor.

„Mám dojem, že nikdy nikoho nežádáte o pomoc.” Taylor pokrčila rameny.

„Já taky ne. Nikdy. Ale teď pomoc potřebuji a dělá mi problémy vás o ni požádat. Vždyť ani nevím, jak mám… Takže to zkusím znovu.” Chlapecky se zasmál. „Pomůžete mi?” zeptal se hlasem prodchnutým zdánlivě zcela nepřípadným citem.

Taylor pohlédla z okna. Zubaté slunce se ukrylo za hustými mračny a obloha potemněla stejně jako její odraz v rozvlněném moři.

„Miluji vyhlídky,” řekla. „Z mého bytu je výhled na Empire State Building. Tedy pokud se vykloníte z okna v koupelně.” Nastalo ticho. Reece si uhladil vlasy na stranu a protřel si oči. Mosazné hodiny na jeho stole tiše tikaly.

Taylor se v duchu zeptala na názor Alenky, mladé dívky na anglickém venkově, která se rozhodla zahnat letní nudu a vydat se za mluvícím bílým králíkem do jeho nory, za níž se ukrýval svět naprosto odlišný od toho jejího. „No dobrá,” řekla nakonec Reeceovi. „Upřímně řečeno nemám vůbec tušení, co bych měla dělat, ale pomůžu vám.”

Reece se usmál, předklonil se, ale pak se rychle zarazil. Uvnitř advokátních kanceláří se klade důraz na cudnost. V hotelových pokojích a postelích advokátů nechť se provozují jakékoliv styky, ale v labyrintu chodeb advokátní kanceláře se polibky na tvář nepěstují a ret se zde nikdy nesetká se rtem. Dokonce i objímání bylo pokládáno za podezřelé. Reece tedy omezil svůj projev vděčnosti na uchopení Taylořiny ruky do obou dlaní. Když se opět odtáhl, ucítila Taylor směsici drahé vody po holení a potu.

„Takže ze všeho nejdříve mi povězte, jak vypadá,” řekla. „Myslím ten úpis.”

„Nic zvláštního na něm není. Kus papíru standardních rozměrů.” Reece jí ukázal složku s kopií úpisu.

Taylor si prohlédla nenápadný dokument a řekla: „A teď mi povězte, co a kdy se stalo.”

„Banka mi ten úpis poslala kurýrní službou v sobotu v pět hodin odpoledne, v neděli mají zavřeno, a jelikož měl ten proces začít v pondělí v devět hodin ráno, potřeboval jsem úpis co nejdříve, abych si mohl zhotovit kopie. Když mi ho doručili, okamžitě jsem ho uložil do trezoru. Asi v deset nebo v jedenáct hodin večer jsem si pořídil kopie, vrátil jsem úpis do trezoru a uzamkl ho. V

neděli ve tři ráno jsem z firmy odešel. Trochu jsem se vyspal a vrátil se sem kolem půl desáté dopoledne. Všiml jsem si nějakých škrábanců na zámku, a tak jsem trezor otevřel. Úpis byl pryč. Zbytek neděle jsem ho hledal. Včera jsem odjel k soudu, zařídil odročení do příštího úterka a vrátil jsem se sem, abych našel někoho, kdo mi s tím pomůže.”

„Viděl jste v tu noc ve firmě někoho?”

„Od pěti nebo šesti večer už tady nebyla ani noha. Ale faktem je, že jsem prakticky celou dobu seděl tady za stolem.”

„Jistě.” Taylor se opřela o židli a zamyslela se. „Zmínil jste se o motivu. Takže kdo může mít motiv ten dlužní úpis krást? Říkal jste, že je to obchodovatelný instrument. Mohl by ho někdo proměnit v hotovost?”

„Ne, takový dokument by nikdo na světě neodkoupil. Zní na příliš

vysokou částku a je příliš snadno vystopovatelný. Jsem si jist, že pachateli jde pouze o odložení případu, aby měl Lloyd Hanover příležitost uklidit svůj majetek.”

„Kdo všechno věděl, že ten úpis máte?”

„Poslíček netušil, co v zásilce veze, ale jednalo se o ozbrojenou kurýrní službu, takže musel vědět, že je to něco cenného. A pokud je mi známo, jedinou osobou v bance, která věděla,

že jsem tu zásilku převzal, byl viceprezident, který vypracoval smlouvu.”

„A nemohl ho Hanover podplatit?”

„Možné je všechno,” připustil Reece, „ale on je kariérní úředník. Pracuje v bance už dvacet let. Znám ho osobně. žije s manželkou v Locust Valley a mají spoustu peněz. Kromě toho za ten obchod ručí hlavou. Pokud banka za ten úpis nezíská peníze, dostane padáka.”

„A kdo od nás věděl, že na tom případu pracujete?” Reece se zasmál a přisunul Taylor po stole memorandum. Od: M. A. Reece Komu: Advokáti Hubbard, White & Willis Re: Střety zájmů Zastupuji našeho klienta New Amsterdam Bank & Trust ve sporu proti společností Hanover & Stiver, Inc. Prosím, dejte na vědomí, zda jste někdy zastupovali společnost Hanover & Stiver nebo zda máte nějaké další střety zájmů související s oběma společnostmi, o nichž by naše firma měla vědět.

„Toto je standardní memorandum o střetu zájmů. Aby všichni věděli, koho žalujeme. Pokud někteří naši advokáti někdy zastupovali firmu Hanover & Stiver, musíme se toho případu vzdát nebo kolem něj vystavět čínskou zeď, abychom měli jistotu, že nevznikne dojem, že svým zastupováním některou z obou společností kompromitujeme… Takže abych odpověděl na vaši otázku, všichni tady věděli, že na tom pracuji. A prostým ověřením kopií mé korespondence v archivu mohli snadno zjistit, kdy ten dlužní úpis obdržím.” Taylor dloubla do memoranda prsty.

„Co víte o vedoucích pracovnících ve firmě Hanover & Stiver?”

„Už jsem v dobročinném programu zastupoval i vrahy, kteří byli férovější než jejich generální ředitel, Lloyd Hanover. Je to nefalšovaný grázl. Pokládá se za člověka, který dokáže všechno zařídit. Znáte tyhle typy, pětapadesátník, krátký sestřih, opálená pleť. Vydržuje si tři milenky a nosí tolik zlatých šperků, že by nikdy neprošel detektorem kovů.”

„To ještě není zločin,” namítla Taylor.

„To není, ale tři porušení zákona o cenných papírech, dvě odsouzení za účast na organizovaném zločinu a jedno za daňový únik už ano.”

„Ach tak.”

Taylor znovu pohlédla z okna: na protější straně ulice se tyčila zeď se stovkami oken kanceláří. Za první budovou pak stála další s dalšími kancelářskými okny a za ní další a další. Taylor Lockwoodovou na okamžik vyděsila bezvýchodnost úkolu, který mají před sebou. Jehla a kupka sena… „A jste si jistý, že hledáme něco, co vůbec ještě existuje?”

„Jak to myslíte?”

„Jestli ten úpis nebude nikdo inkasovat, tak proč ho jednoduše nezničí?”

„Dobrá otázka. Už jsem o tom přemýšlel. Když jsem působil jako asistent státního zástupce, a když dnes provádím trestněprávní obhajoby, , vždycky se snažím vcítit do myšlenek pachatele. Pokud by v tomto případě ten úpis navěky zmizel ze světa, naznačovalo by to zločin. Pokud by se jen zašantročil do doby, než pan Hanover uklidí veškeré svoje jmění, a pak by opět vyplaval na povrch, jednalo by se o pouhou nedbalost ze strany naší firmy. Nikdo by pak nehledal padoucha jinde než v nás. Proto si myslím, že ten úpis pořád ještě je někde ve firmě. Třeba je v archivu, třeba vězí zasunutý v časopise některého podílníka, možná je ukrytý za kopírkou, prostě tam, kde ho ten zloděj uschoval.” Zloděj… Lockwoodová poprvé pocítila hryzavý neklid, nikoliv nad neřešitelností úkolu, nýbrž nad riziky s ním spojenými. V Říši divů bylo oblíbeným heslem Srdcové Královny zvolání: „Hlavu jí srazit!”

Taylor se opět opřela. „Když já nevím, Mitchelli. Připadá mi to beznadějné. Ten úpis

může být na milionu různých míst.”

„Ještě neznáme všechna fakta. Ve firmě přece existuje spousta informací o tom, kde lidé v různé době byli a co dělali. Faktury, výplatní listiny a podobné věci. Já osobně bych asi ze všeho nejdříve ověřil záznamy z elektronického zámku u dveří a časové

výkazy, abych zjistil, kdo všechno ve firmě v sobotu byl.” Taylor kývla na zámek trezorové skříně. „Ale říkali jsme, že to byl profesionál, ne? Nebyl to advokát ani zaměstnanec.”

„Ovšem někdo z nich ho sem musel pustit. Případně mu půjčit elektronickou vstupní kartu. Buďto svou, anebo odcizenou.” Reece vytáhl náprsní tašku a podal Taylor deset stodolarových bankovek. Taylor se na peníze dívala s úsměvem plným rozpačitosti a zvědavosti.

„Na výlohy.”

„Výlohy.” Myslel tím úplatky? Taylor se raději neptala. Chvíli bankovky nemotorně držela v ruce a pak si je zastrčila do kabelky. Všimla si archu papíru na Reeceově stole. Papír standardních rozměrů měl bledě zelenou barvu starých nemocničních chodeb a vládních budov. Taylor v něm rozpoznala jednací program soudu, který vedoucí advokát Hubbard, White & Willis denně rozesílal po firmě. Program obsahoval pořad jednání soudu na třicet dní dopředu počínaje daným dnem. V jednotlivých kolonkách figurovaly údaje o časech a místech všech soudních jednání, jichž se účastnili advokáti firmy. Taylor se předklonila. V kolonce vyhrazené pro příští úterý stála slova: New Amsterdam Bank & Trust versus Hanover & Stiver. Líčení před porotou. 10.00. Bez možnosti odročení.

Reece se podíval na hodinky. „Promluvíme si zase zítra. Přímo ve firmě bychom si ale od sebe měli zachovávat odstup. Kdyby se někdo ptal, řekněte mu, že mi pomáháte s nějakým problémem ohledně roční

závěrky.”

„Ale kdo by se ptal? Kdo by se to vůbec mohl dozvědět?” Reece se zasmál a zdálo se, že Taylořinu otázku pokládá za naivní.

„Co takhle o půl desáté v hotelu Vista?”

„Jistě.”

„Když vám zavolám domů, můžu vám nechat vzkaz, viďte?”

„Mám doma záznamník.”

„Ne, tak jsem to nemyslel. Ptám se, jestli tam nebude někdo jiný, kdo by si ten vzkaz mohl přehrát. Slyšel jsem, že bydlíte sama.” Taylor na chvíli zaváhala a pak pouze řekla: „Můžete mi tam nechat vzkaz.”

„Za půl hodiny mám pracovní snídani a pak celé odpoledne schůzi podílníků,” řekl Wendall Clayton do telefonu. „Sežeň mi ty detaily co nejdříve.”

„Vynasnažím se, Wendalle,” odpověděl neklidně Sean Lillick, mladý právní asistent, který pravidelně pro Claytona pracoval. „Ale je to, jako, strašně důvěrné.”

„Co to znamená jako důvěrné? Tak je to důvěrné, nebo ne?” Na druhém konci linky se ozvalo povzdechnutí. „Vy víte, jak to myslím.”

Clayton zamumlal: „Myslíš to tak, že to je důvěrné. Tak zjisti, kdo těmi informacemi disponuje, a aristokratizuj ho. Chci znát všechny podrobnosti. Které jsi mimochodem mohl zjistit už dávno předtím, než jsi mi vůbec zavolal. Věděl jsi, že je po tobě budu chtít.”

„Jistě, Wendalle,” odvětil Lillick.

Clayton zavěsil.

Wendall Clayton byl pohledný muž. Nebyl vysoký, měřil necelý metr osmdesát, , ale postavu měl vypracovanou běháním (on neprovozoval jogging, on běhal), tenisem a brázděním Newportu s třináctimetrovou Ginny May každý druhý víkend od dubna do září. Na hlavě měl

hustou kštici profesorských vlasů a zásadně nosil evropské obleky bez rozparku vzadu, na rozdíl od pytlovitých tmavých obleků s jemným proužkem, jimž dávala přednost většina tělnatých mužů v kanceláři. ženy ve firmě tomu říkaly „zabijácký vzhled”. Kdyby byl o deset centimetrů vyšší, uživil by se jako model. Kromě toho Clayton na svém vzezření tvrdě pracoval, byť

způsobem, jakým tvrdě pracuje šlechta. Vévoda musel být pohledný. Vévoda si s oblibou oprašoval obleky kartáči z prasečích štětin a cídil své vínově červené polobotky Ballis do zářivého lesku. Vévoda nacházel obrovskou rozkoš v jemných projevech zhýčkanosti. Aristokratizuj ho…

Někdy Clayton připsal toto slovo na okraj memoranda vypracovaného jedním z jeho asistentů a poté přihlížel, jak se ho onen chlapec či dívka nervózně snaží vyslovit.

Aristokratizuj… Tento termín vymyslel on sám. Měl úzkou spojitost s přístupem. Část úspěchu pochopitelně závisela na znalostech práva a část na vnějších okolnostech, ale většina úspěchu se skrývala v přístupu. Sám Clayton tuto metodu často praktikoval a byl v ní velice dobrý. Doufal, že se i Seanu Lillickovi podaří aristokratizovat některého poskoka ve stenografickém oddělení a získat od něj požadované informace.

Díky prohledání korespondenčního archivu, časových rozpisů, knihy jízd firemní limuzíny a telefonních záznamů se již mladý asistent dozvěděl, že se Donald Burdick v poslední době zúčastnil několika přísně utajených schůzek a absolvoval v pracovní době řadu telefonátů, které nebyly naúčtovány žádnému klientovi. Pro Claytona to bylo znamení, že Burdick plánuje něco, co by mohlo ohrozit jím prosazovanou fúzi. I když to všechno samozřejmě mohlo být také úplně jinak: schůzky i telefonáty se mohly týkat nějaké soukromé záležitosti, v níž se angažoval buďto sám Burdick, nebo jeho Lucrezia Borgia převtělená do manželky Věry. Clayton se však do svého současného postavení vypracoval také proto, že utajené manévry svých profesních soupeřů nikdy nepokládal za zcela neškodné.

A tak vyslal Lillicka na novou misi, v jejímž rámci měl mladý asistent odhalit co nejvíce podrobností.

Do Claytonovy rohové kanceláře situované na sedmnáctém podlaží mezi kancelářemi vedení pronikalo dopolední světlo. Místnost měla rozměry šest krát šest metrů, na podobně velkou kancelář měli přitom nárok podílníci, kteří byli služebně mnohem starší než on. Když se však místnost uvolnila, připadla právě Claytonovi. Dokonce ani Donald Burdick nikdy nezjistil proč.

Clayton pohlédl na námořní hodiny od Tiffanyho, které stály na jeho pracovním stole. Už je skoro čas. Zhoupl se na židli, ma sivním trůnu z dubového dřeva a červené kůže, který zakoupil v Anglii za dva tisíce liber.

Aristokratizovat.

Poručil sekretářce, aby mu objednala auto, vstal, oblékl si sako a odešel z kanceláře. Pracovní snídaně, která ho za okamžik čekala, byla jednou z nejdůležitějších schůzek za celý poslední rok. Clayton však nezamířil rovnou k čekajícímu automobilu. Dospěl totiž k závěru, že byl na mladého Lillicka příliš hrubý, a tak ho nejprve navštívil v jeho kóji na oddělení asistentů, aby mu osobně poděkoval a oznámil mu, že na něj čeká štědrá odměna.

„Už jste tu někdy byl, Wendalle?” zeptal se muž na protější straně

stolu z leštěné mědi.

Když však Clayton odpověděl, odpověděl vrchnímu číšníkovi hotelu Carleton na

Devětapadesáté ulici nedaleko Páté Avenue. „Máte novu, Fredericku?”

„Ne, pane Claytone.” Číšník zavrtěl hlavou. „Dneska ne.”

„Díky. V tom případě si dám obvyklé menu.”

„Dobře, pane Claytone.”

„Nu, i to je odpověď na mou otázku,” řekl John Perelli a hlasitě

se rozesmál. „Jaký je dneska jogurt, Freddie?”

„Já…”

„To byl vtip,” vyštěkl Perelli. „Přineste mi pšeničné toasty a ovocný pohár.”

„Jak si přejete, pane Perelli.”

Perelli byl podsaditý osmahlý muž s protáhlým obličejem. Na sobě

měl jemně proužkovaný oblek v barvě námořnické modři. Clayton si vyhrnul manžety, čímž odhalil osmnáctikarátové

knoflíčky značky Wedgwood, a řekl: „Abych odpověděl na vaši otázku, cítím se tady jako doma.”

Nebyla to však tak úplně pravda. V poslední době sice Wendall Clayton docházel do této restaurace, v níž snídali a obědvali mnozí Perelliho partneři, velice často, ale činil tak pouze proto, aby si podmanil Midtown. Jeho přirozeným bojištěm však vždy byly a i nadále zůstávaly Wall Street, horní část Páté Avenue, víkendový

dům v Reddingu ve státě Connecticut a také newportská chata s deseti místnostmi.

Claytonovo akciové portfolio mělo hodnotu kolem třiadvaceti milionů dolarů (podle toho, jak se momentálně cítili bohové DowJonesova indexu) a v jeho domě na Upper East Side viseli na dubovém obložení tři Kleeové, jeden Picasso, jeden Mondrian a jeden Magritte. V gar áži mu parkoval jaguár a stejšn značky Mercedes. Jeho bohatství však bylo viktoriánsky neokázalé: třetinu zdědil, třetinu si vydělal advokátní praxí (a uvážlivým investováním výdělků) a zbytek pocházel od jeho manželky. Zde v Midtownu ho však obklopovaly úplně jiné peníze. Křiklavé

peníze nabyté z nově objevených zdrojů. Pocházely z médií, reklamy, public relations, rizikových obligací, nepřátelských převzetí, dravcích opčních obchodů a dividend. Provize za zprostředkování. Tržby z prodeje. Výnosy z nemovitostí. Italské

peníze. židovské peníze. Japonské peníze.

Claytonovo jmění tvořily peníze zachycené v mnoho let spřádaných pavučinách a právě tím bylo paradoxně podezřelé, tedy přinejmenším zde. V otázce majetku totiž v této části města platilo nepsané pravidlo: čím ctihodnější, tím méně přijatelný. Clayton se to pokusil ignorovat. Přesto se zde cítil trochu jako přistěhovalec bez pasu, což byla kdysi charakteristická vlastnost Perelliho italských prapředků. Zkrátka a dobře, v Midtownu byl Wendall Clayton pouhým imigrantem ukrytým v mezipalubí.

„Takže proč jste mi volal, Wendalle?” dotázal se Perelli.

„Potřebujeme věci trochu urychlit,” odpověděl Clayton. „Snažím se uspíšit to hlasování o fúzi.”

„Uspíšit? A proč?”

„Staromilci začínají být neklidní.”

„Jak tomu mám rozumět?” vyštěkl Perelli. „Nechápu, co to znamená. že chcete mít tu fúzi co nejrychleji za sebou, nebo že se ji Burdick a jeho nohsledi pokoušejí sabotovat?”

„Tak trochu obojí.”

„A co Donald dělá? Zřizuje si pobočky ve Washingtonu a v Londýně, aby vám zvedl provozní náklady?”

„Nějak tak. Zrovna to zjišťuju,” připustil Clayton a přikývl. Číšník položil talíře na stůl. Clayton se naklonil nad měkké

kopečky vajíček, nakrájel jídlo na malé kousky a začal hladově jíst.

Perelli vyčkal, až číšník odejde, změřil si Claytona obezřetným pohledem a řekl: „Přejeme si, aby to vyšlo. Máme klienty z oblasti pracovního práva, které můžeme připojit k vaší klientské základně. Máme žaloby na výrobky, které se mohou proměnit ve zlatý důl. Vy zase máte specialisty na podnikové právo a na soudní pře, kteří by se s námi výborně doplňovali. A samozřejmě by se nám hodilo i vaše bankovní oddělení a správa nemovitostí. Bylo by to ideální spojení, Wendalle. Tak co má Burdick za problém?”

„Je ze staré školy. Já nevím.”

„Vadí mu, že máme židovské podílníky? Nebo italské podílníky?”

„Nejspíš.”

„Ale je v tom i něco dalšího, že jo?” zeptal se dychtivě Perelli.

„Kápněte božskou, Wendalle. Plánujete při té fúzi něco, co Burdicka a jeho squadru k smrti děsí, viďte? Ale co to je?” No jo, pomyslel si Clayton. Už je to tady… Sáhl si do kapsy saka a podal Perellimu list papíru.

Perelli si ho přečetl a tázavě zvedl hlavu. „Seznam lidí na odstřel?”

Clayton významně poklepal na papír. „Jo. Tyhle lidi do roka od fúze nechci ve firmě mít.”

„Kolik jich, cože? Pětadvacet jmen?” Perelli začal číst.

„Burdick, Bili Stanley, Woody Crenshaw, Lamar Fredericks, Ralph Dudley… Wendalle, tihle muži jsou Hubbard, White & Willis. Působí ve firmě už celá desetiletí.”

„Jsou to uschlé větve, lidé bez budoucnosti. Tohle je poslední podmínka dohody, Johne. Aby ta fúze klapla, budou muset odejít.” Perelli chvíli žvýkal toast a pak ho zapil trochou kávy. „Říkal jste, že chcete tu fúzi uspíšit.” Mávl rukou na seznam. „Ale jestli nás žádáte, abychom přistoupili na tohle, tak celý proces pouze zpomalujete. Budu muset ta jména předložit výkonnému výboru. Budeme muset přezkoumat všechny jejich podílnické smlouvy. Kristepane, vždyť je jim všem přes pětačtyřicet. Víte, jaké problémy nám to může udělat u soudu?”

Clayton se zasmál na projev nepředstíraného pobavení. „Johne, myslíte si, že při mých konexích bude zákon o rovných příležitostech při zaměstnávání nějaký problém?”

„No dobrá, možná ne. Ale přesto jsou ti lidé nebezpeční.”

„A zároveň jsou to oni, kdo nechává firmu vykrvácet. Musí odejít. Jestli chceme, aby se firmě dařilo, musí zkrátka jít.” Clayton odstrčil prázdný talíř. „Máte týden, Johne. Chci, abyste ty dokumenty o fúzi podepsali do týdne.”

„To je nemožné.”

„A vzhledem k tomu, že možná budete muset jednat o něco rychleji,” dodal Clayton, „jsme ochotni upravit hodnotu vstupního podílu.”

„To snad…”

„Pokud tu smlouvu podepíšeme příští týden, je firma Hubbard, White & Willis ochotna snížit cenu podílu pro první rok o osm procent.”

„Zbláznil jste se? Vždyť se tu bavíme o milionech dolarů, Wendalle.”

„O třinácti milionech dolarů.”

V podstatě to znamenalo, že podílníci Hubbard, White & Willis vyplatí nově příchozím partnerům obrovskou prémii pouze za to, že celou transakci uspíší, a že přitom vypudí Burdicka a jeho kumpány.

Clayton pokračoval: „Budeme tvrdit, že je to z daňových důvodů potřeba učinit do konce roku. Bude to naše záminka.”

„Ale prozraďte mi: kdybych teď trval na tom, aby Burdick ve firmě

zůstal řekněme dalších pět let, byl byste ochoten tu transakci uskutečnit?”

Clayton se podepsal na šek. Kreditní kartu číšníkovi nenabídl.

„Něco vám povím, Johne. Před dvaceti lety požádal prezident Donalda Burdicka, aby vedl zvláštní vyšetřovací výbor, který se zabýval machinacemi v ocelářském průmyslu.”

„Bylo v tom zapleteno ministerstvo spravedlnosti. Slyšel jsem o tom.”

„Burdick byl vybrán, protože ho znali v Albany i ve Washingtonu. Výkonný výbor Hubbard, White & Willis, tehdy se tomu říkalo řídící výbor, byl přímo nadšen. Publicita pro firmu a příležitost pro Burdicka, aby vyhloubil brázdu na Capitol Hill. A pak triumfální návrat. Donald Burdick tehdy výboru oznámil, že své

jmenování přijme pod jednou podmínkou: že až se do firmy vrátí, bude do řídícího výboru zvolen on a jeden člověk podle jeho uvážení a že naopak tři konkrétní podílníci budou požádáni, aby firmu opustili. A to, prosím, v době, kdy advokátní kanceláře své

podílníky nevyhazovaly. Prostě se to nedělalo.”

„A dál?”

„O tři měsíce později začalo ve firmě kolovat memorandum, v němž

se blahopřálo třem podílníkům, kteří nečekaně opouštějí firmu Hubbard, White & Willis a zakládají si novou společnost.” Clayton se odsunul od stolu. „Takže moje odpověď na vaši otázku zní takto: ta operace se uskuteční pouze bez Burdicka… a všech ostatních jmen na tom seznamu. Je to něco za něco. Co na to říkáte?”

„Vy to asi doopravdy chcete, že jo?”

„Takže platí?” zeptal se Clayton a natáhl ruku. Než Perelli potřásl Claytonovi rukou a řekl: „Platí,” na chvíli zaváhal. Bylo to však jen proto, že nejprve musel spolknout kus slaniny, kterou ukradl z Claytonova talíře, a pak si otřít prsty. Kdo jsou všichni tito muži a ženy?

Co o nich vím kromě nejsušších informací o jejich majetku, genialitě a aspiracích?

V zadní části rozlehlé zasedací místnosti na šestnáctém podlaží

zaslechl Donald Burdick, jak staré stojací hodiny odbíjejí

jedenáct a malá ručička zahajuje stoupání ke dvanácté hodině. Do zasedací místnosti přicházeli další a další podílníci. Většina si jich nesla zápisníky, hromádky lejster a

všudypřítomné kožené

plánovací kalendáře.

Během let, pomyslel si Burdick, jsem u těchto a jim podobných mužů

a nyní i žen, zažil projevy tvrdohlavosti, brutality, oslnivosti i krutosti.

A také velkorysosti a sebeobětování.

To všechno jsou však pouhé projevy jejich duší, co se opravdu skrývá v jejich srdcích?

Podílníci usedli ke stolu v tmavé zasedací místnosti. Někteří z nich, mladší a méně sebejistí, si prohlíželi zářezy v růžovém dřevě, přejížděli prstem po mramorovém povrchu a činili přehnaně

hlasité poznámky o fotbalových zápasech a o tom, jak strávili svátky Díkůvzdání. Na sobě měli i saka. Naopak ostřílení veteráni přišli pouze v košili a dávali okázale najevo, že nemají čas na klábosení ani na nejrůznější administriviality. Tvářili se, že jsou jim podobné schůzky na obtíž, a proč by také ne? Copak smyslem právní kanceláře není provozování práva?

Jsou to mí společníci…, uvažoval Burdick, ale kolik z nich je zároveň mým přítelem či přítelkyní?

Donald Burdick usazený v samotném čele stolu však dobře věděl, že je to nesmyslná otázka. Skutečná otázka by totiž měla znít: kolik mých přátel mi vrazí kudlu do zad? Pokud byl seznam, který mu před chvílí ukázal Bili Stanley, přesný, pak odpověď na tuto otázku zněla: neskutečně mnoho.

Burdick se naklonil k Stanleymu a zašeptal: „Nejméně patnáct lidí se nedostaví. To by mohlo vychýlit rovnováhu tam nebo onam.”

„Jsou mrtví,” zabručel Stanley. „A jejich těla se nikdy nenajdou.” Do místnosti vešel Wendall Clayton a posadil se doprostřed jedné větve písmene U. Nebyl od Burdicka ani příliš daleko, ani příliš blízko. Do zahájení schůzky se zabavil čmáráním a usměvavou konverzací s podílníkem po svém boku.

Ve čtvrt na dvanáct kývl Burdick na jednoho podílníka, aby zavřel dveře. Mechanismus zámku hlasitě cvakl. Burdick měl dojem, jako by se v místnosti náhle změnil tlak a všichni podílníci zde byli hermeticky uzavřeni jako v nějaké komnatě Cheopsovy pyramidy. Donald Burdick požádal o klid. Bylo přečteno a ignorováno několik memorand a stručná zpráva výkonného výboru o přesčasech zaměstnanců prošla prakticky bez povšimnutí. Materiály jednotlivých výborů byly odrecitovány bleskovou rychlostí s minimem přerušení a s nezvykle krátkou debatou.

„Chcete, abych vám nastínil časový plán přijímacího výboru?” zeptal se jeden horlivý mladý podílník, který přípravou plánu nejspíš strávil polovinu noci.

„Myslím, že tento bod odložíme,” odpověděl klidně Burdick, a když

postřehl úsměv na tvářích několika podílníků, uvědomil si, že mu z úst právě bezděky vyklouzl pluralis maiestaticus. V sále nastalo ticho přerušované pouze pukáním víček od limonád a urovnáváním papíru. Desítky per čmáraly do bloků graffiti. Burdick na okamžik nahlédl do pořadu jednání, čímž poskytl čas Wendallu Claytonovi. Ten si svlékl sako, otevřel složku a řekl: „Mohu si vzít slovo?”

Burdick kývl jeho směrem a Wendall Clayton nacvičeným barytonem pokračoval: „Rád bych vznesl návrh v souvislosti se zamýšlenou fúzí naší kanceláře s firmou Sullivan & Perelli.” Burdick pokrčil rameny. „Máte slovo.”

Šumění ustalo. Čmárání ustalo. Někteří podílníci, například stárnoucí a zapomnětlivý Ralph Dudley, se tvářili zmateně, protože konečné hlasování o fúzi bylo původně naplánováno až na leden. Byli zděšeni z představy, že budou muset o něčem rozhodovat, aniž jím někdo předem sdělil jak.

„Navrhuji, abychom datum ratifikačního hlasování o fúzi přesunuli na osmadvacátý listopad, což je ode dneška za týden.” Claytonův elegantní mladý chráněnec Randy Simms III., jehož

Burdick upřímně nesnášel, rychle utrousil: „Jsem pro.” Nastalo absolutní ticho. Burdick byl mírně překvapen, že Claytonův návrh zastihl některé podílníky nepřipravené. Na druhou stranu se šuškalo, že Burdick a jeho manželka disponují nejlepšími zpravodajskými zdroji na celém Wall Streetu a často jsou o krok před všemi ostatními.

„Nemůžeme to nejdříve prodiskutovat?” ozval se v plénu hlas.

„Jednací pořádek diskusi umožňuje,” připomněl Clayton. A tak se rozproudila debata. Clayton byl na ni očividně připraven. Uměl odpovědět na všechny námitky a pro uspíšené hlasování měl pádné důvody, například plánování daňových odvodů. Naznačoval totiž, že na fúzi vydělají všichni podílníci značnou částku, a proto potřebují vědět před 31. prosincem, jak vysoká tato suma bude.

Postupně se k němu přidávaly další a další hlasy a zasedací sál začala zaplavovat vlna postřehů a uvolňujícího smíchu. Claytonovi se během diskuse podařilo zmínit, že ve firmě Perelli & Sullivan je stanoven finanční strop pro členy výkonného výboru. Burdickovi neušlo, že tato poznámka nijak nesouvisí s uvažovaným uspíšením hlasování, ale u mladších a méně majetných podílníků

přesto nezůstane bez povšimnutí. Podstatou Claytonovy zmínky bylo sdělení, že po chystané fúzi si starší podílníci nebudou moci vydělat více než dva miliony dolarů ročně, takže na ostatní

podílníky zbude větší díl z celkového koláče. Ve firmě Hubbard, White & Willis v současné době žádné podobné omezení neplatilo, což v praxi znamenalo, že pět členů výkonného výboru, včetně

Burdicka se Stanleym, si domů odnášelo 18 procent celkových příjmů kanceláře, zatímco služebně mladší podílníci mnohdy vydělávali méně než nejlépe placení zaměstnanci.

„Kolik že dělá to maximum?” zeptal se jeden očividně ohromený

podílník.

Zatracený socialismus, pomyslel si Burdick a neomaleně mladíka přerušil: „Nejsme zde proto, abychom diskutovali o věcné stránce fúze. Jde pouze o procedurální otázku, kdy by se mělo hlasování

uskutečnit. A podle mého názoru je nemožné ten materiál za jeden týden posoudit. Potřebujeme čas až do ledna.”

„Ale Donalde,” namítl Clayton, „vždyť máte všechno už dva týdny k dispozici. A řekl bych, že jste si ty materiály, stejně jako my všichni ostatní, přečetl ihned poté, co nám byly doručeny z firmy Perelli & Sullivan.”

Ano, Burdick je skutečně četl, a četl je i tým právníků, které si s Věrou najali.

Jeden nový podílník na konci stolu si vzal slovo. „Myslím, že bysme o tomdle neměli moc debatovat. Není nepatřičné se teďka bavit o podstatě té fúze, aspoň teda myslím.” Podle přízvuku bydlel do pěti minut cesty od řeky Charles.

„Ale ano, je to nepatřičné,” řekl krátce Burdick a podílníka umlčel. Obrátil se ke Claytonovi a dodal: „Tak prosím, nechte hlasovat. Podle mě to nemá logiku, ale pokud se dvě třetiny podílníků vysloví pro…”

Clayton se velice nepatrně zamračil. „Prostá většina, Donalde.” Burdick zavrtěl hlavou. Také na jeho obličeji se nyní objevila stopa zmatku. „Prostá většina? Ne, Wendalle, myslím, že ne. Projednáváme fúzi společnosti, což vyžaduje souhlas dvou třetin podílníků.”

„Ne ne,” namítl Clayton, „my budeme hlasovat pouze o agendě a časovém plánu. Podle pravidel podílnictví, Donalde, k tomu stačí

prostá většina.”

Burdick zachoval trpělivost. „Jistě, ale ta agenda a časový plán se týkají fúze.”

Oba podílníci vytáhli pravidla podílnictví, jako když dva soupeřící rytíři tasí meče.

„Oddíl čtrnáct, paragraf čtyři, písmeno dé.” Clayton se snažil vyvolat zdání, že předčítá z objemného svazku, přestože všichni věděli, že se příslušnou citaci dávno naučil nazpaměť. Burdick chvíli pročítal obsah paragrafu. „Je to nejednoznačné,” řekl nakonec. „Ale nehodlám se o tom přít. S takovou bychom tu byli celý den. A nevím jak vy, ale já musím odvést práci pro klienty.”

Burdick pochopitelně věděl, že Clayton má v otázce potřebné

většiny pro hlasování absolutní pravdu. Bylo však navýsost důležité, aby dal všem podílníkům v sále jasně najevo, na které

straně on sám v otázce fúze stojí, tedy jak silně je proti ní.

„Pokračuj,” řekl Stanleymu.

A zatímco jeho kolega bručivě vyvolával jména, Burdick jen nehybně

seděl a předstíral, že upravuje dopis. Přitom si však v duchu vedl dokonale přesný výčet, kdo všechno je pro a kdo proti. S rozrušením v obličeji a s bolestí v srdci postupně sečítal jednotlivé hlasy. Jeho nálada se přitom měnila z obezřetnosti přes znepokojení až v čiré

zoufalství. Clayton zvítězil, a zvítězil téměř dvoutřetinovou většinou hlasů, tedy oním magickým procentem, které mu zajišťovalo vítězství v celé válce.

Seznam, který dnes Stanley Burdickovi ukazoval, nebyl přesný. Clayton byl silnější, než se domnívali.

Wendall Clayton pohlédl na Burdicka a za maskou nevzrušenosti se na něj zkoumavě zadíval. Jeho zlaté pero tancovalo po bloku.

„Kdybyste kdokoliv potřeboval od Perelliho nějaké informace, abyste mohli příští týden učinit odpovědnější rozhodnutí, , dejte mi vědět.”

„Děkuji vám, Wendalle,” řekl Burdick. „Oceňuji, že jste se té záležitosti tak poctivě věnoval.” S co nejneutrálnějším výrazem se rozhlédl po sále, na své stoupence i na své Jidáše, a dodal: „A nyní přejděme k dalším otázkám.”

„Dimitri.” Hlas Taylor Lockwoodové se změnil v pouhý šepot.

„Neříkej dnes večer saténový dotek. Prosím.”

„Ale no tak,” odpověděl muž se silným řeckým přízvukem. „Lidé v publiku to mají rádi.”

„Je to trapné.”

„Je to sexy,” trval na svém Dimitri.

„Ne, není. A navíc pak na mě ti zhýralci vrhají roztoužené pohledy.”

„Prostě rádi fantazírují. Stejně jako já. Máš světla?” Taylor si povzdechla a řekla: „Jo, mám světla.” Barem se rozlehl Dimitriho zesílený hlas: „Dámy a pánové, restaurace Miracles vám nyní s potěšením představuje úúúžasně jemný saténový dotek Taylor Lockwoodové na klávesách. Prosím o vřelý potlesk. A nezapomeňte požádat servírku o nápojový lístek plný exotických koktejlů.”

Úúúžasně jemný saténový dotek?

Taylor stiskla přepínač, jímž se zhasínala světla v restauraci, a rozsvítila dva bodové reflektory namířené přímo na ni. Reflektory osobně vyrobil Dimitri, z plechovek od ananasového džusu natřených načerno.

Taylor se usmála na všechny hosty včetně roztoužených zhýralců a začala hrát Gershwina na otlučené piano značky Baldwin. Nebyla to špatná štace. Temperamentní majitel tohoto klubu na West Village, sám zhýralec, si spočítal, že atraktivní jazzová

klavíristka mu pomůže prodávat špatné jídlo, a tak si Taylor najímal na úterní večery, které pouze sporadicky přerušoval balalajkový orchestr jeho zetě.

Práce v advokátní kanceláři přes den a klavírní vystoupení po večerech vytvářelo v Taylořině životě jakousi zvláštní harmonii. Zatímco hudba u ní představovala ryze smyslnou lásku, práce právní asistentky uspokojovala její intelekt, organizační schopnosti a smysl pro povinnost. Taylor si někdy připadala jako muž se dvěma manželkami, které o sobě nevědí. Tušila, že na to někdy doplatí, ale prozatím se jí dařilo udržovat toto své životní tajemství v bezpečí.

Když se o půl hodiny později dostala oslím můstkem ke skladbě „Anything Goes”, otevřely se dveře a vydaly charakteristické zavrzání v podobě noty D přecházející v B. Do baru vešla přibližně pětadvacetiletá žena s kulatým a milým obličejem starší sestry a vlasy staženými do copu. Na sobě měla svetr se sobími motivy, černé šponovky a kotníkové boty na nohou, které měla lehce do „6”. Nervózně se usmívala a chvíli zeširoka mávala na Taylor, než se náhle zarazila v obavě, že naruší představení.

Taylor odpověděla kývnutím a dohrála melodii. Oznámila přestávku a sešla z pódia.

„Ahoj, Carrie. Díky, že jsi přišla.”

Mladé dívce zajiskřily oči. „Ty si fakt dobrá. Nevěděla jsem, že jsi muzikantka. Kde jsi studovala? V Juilliard?” Taylor usrkla whisky se sodou. „V Juilliard? Spíš u paní Cujkovové. To je jedna slavná hudební škola. Chodil tam Freddy Bigelow. A Bunny Grundel.”

„O těch jsem nikdy neslyšela.”

„Protože o nich neslyšel nikdo. Chodili jsme do stejné přípravky. Každé úterky a čtvrtky jsme docházeli k Frau Cujkovové do Glen Cove a nechali se týrat kvůli arpeggiu a prstokladu.” Někteří muži v obecenstvu se začínali chovat neposedně a zjevně se chystali činit Taylor návrhy, a tak Taylor provedla klasický „antiprasácký” manévr: jednoduše si otočila židličku zády k nim a upřela pozornost výhradně ke Carrie.

Celý dnešní den strávila Taylor pročítáním dokumentů o sporu New Amsterdam Bank versus Hanover & Stiver a sepisováním jmenného seznamu lidí, kteří na tomto případu pracovali: podílníků, zaměstnanců, právních asistentů, stenografů, kurýrů a veškerého pomocného personálu. Spor se však táhl již mnoho měsíců a herecké

obsazení tohoto kusu čítalo téměř třicet lidí z firmy Hubbard, White & Willis. Taylor tedy potřebovala zúžit okruh možných podezřelých a získat přístup k záznamům z elektronického zámku dveří a časovým výkazům, jak jí navrhoval Reece. K tomu ovšem, jak zjistila, potřebovala být registrovaným uživatelem a znát přístupový kód. Na počítačový program pro fakturaci a časové výkazy naštěstí dohlížela Carrie Masonová, další právní asistentka a Taylořina přítelkyně, a tak ji Taylor požádala, aby za ní po práci přišla sem do restaurace.

Taylor se nyní dívala na dívčinu aktovku. „Přineslas, oč jsem tě

žádala?”

„Připadám si jako nějaký špion,” zažertovala Carrie, ale tvářila se neklidně. Otevřela aktovku a vytáhla hromady počítačových sjetin.

„Nežádala bych tě o to, kdyby to nebylo důležité. To jsou ty záznamy ze zámku?”

„Jo.”

Taylor si poposedla a zadívala se do papírů. Nahoře byla kopie knihy záznamů z elektronických zámků předního a zadního vchodu firmy. Podobně jako mnoho dalších firem na Wall Streetu si také Hubbard, White & Willis nechala instalovat bezpečnostní počítačové

zámky, které se aktivovaly pomocí identifikačních karet. Chtělli člověk vstoupit do firmy, musel nejprve projet kartu čtečkou, která odeslala informace do centrálního počítače. Při odchodu nebo otevření dveří pro návštěvu zvenčí stačilo stisknout tlačítko uvnitř firmy.

Taylor si pročetla veškeré informace a všimla si, kdo všechno se pomocí identifikační karty dostal v sobotu a v neděli do firmy. V

sobotu se v kanceláři pohybovalo patnáct lidí, v neděli dva.

„Kde jsou časové výkazy?”

Na stole se objevily další dokumenty. Právě do těchto časových výkazů zaznamenávali právníci téměř do nechutných podrobností, jak přesně strávili každou minutu v kanceláři: pro které klienty pracovali, jaké úkony prováděli, kdy si během pracovní doby udělali přestávku, kdy odváděli práci pro kancelář, která nesouvisela s konkrétními klienty.

Taylor prolistovala papíry a porovnala každý časový výkaz s příslušným majitelem identifikační karty. Přitom zjistila, že čtrnáct z patnácti pracovníků, kteří v sobotu dopoledne přišli do kanceláře, nevykázalo více než šest hodin práce, což znamenalo, že z firmy odešli kolem čtvrté či páté hodiny. Pro lidi pracující o víkendu to byl vcelku obvyklý časový rámec, rychle

dokončíte práci a máte volný sobotní večer.

Jediným právníkem, který v kanceláři zůstal, byl Mitchell Reece. Taylor obrátila stránky na nedělní záznamy a viděla, že se Reece v neděli do firmy vrátil přesně tak, jak jí říkal: v 9.23 dopoledne. Do kanceláře však někdo v neděli přišel ještě před ním, přesněji řečeno velmi dlouho před ním. Kdosi prošel vstupními dveřmi o půl druhé ráno. Jediným právníkem, jehož jméno figurovalo v nedělních časových výkazech, však byl Reece.

Proč by někdo chodil do kanceláře tak pozdě a nevykázal přitom žádnou práci?

Třeba proto, aby otevřel dveře zloději a umožnil mu ukrást úpis nesčíslné hodnoty.

Taylor si pročetla jmenný seznam zaměstnanců s kódy identifikačních karet a zjistila, že osobou, která o půl druhé v noci pronikla do kanceláře, byl Thomas Sebastian.

„Sebastian.” Taylor se snažila vybavit si nějakou konkrétní tvář, ale žádný obličej se jí před očima nezhmotňoval, spousta mladých zaměstnanců vypadala podobně. „Co o něm víš?” Carrie obrátila oči v sloup. „No to mě podrž. To je totální barový

floutek. Yaiáý večer vyráží někam pařit, každý týden chodí s nějakou jinou holkou a někdy i se dvěma, teda jestli chceš tomuhle říkat chození. Jednou jsem s ním šla na skleničku a nedokázal uhlídat ty svoje pracky.”

„A je teď ve firmě?”

„Když jsem odcházela, což může být tak půl hodiny, tak tam ještě byl. Ale nejspíš zase večer někam vyrazí. Kolem desáté nebo jedenácté. Myslím, že chodí hlavně do klubů.”

„A víš, do kterých?”

„Existuje takový klub jménem The Space…”

„Jasně, tam už jsem byla,” řekla Taylor a dodala: „Přinesla jsi 1 kopie časových výkazů z toho případu?”

Carrie jí přistrčila tlustou hromádku xeroxových kopií a Taylor ji prolistovala. Předpokládala, že u lidí obeznámenějších s případem existuje vyšší pravděpodobnost, že je někdo z firmy Hanover & Stiver oslovil a požádal o odcizení úpisu.

Pouze několik z třiceti zaangažovaných pracovníků však případu New Amsterdam versus Hanover & Stiver věnovalo podstatnější čas: především Burdick a Reece.

„Člověče,” zašeptala Taylor, „koukej, kolik hodin Mitchell pracuje. Jeden den vykázal patnáct hodin, druhý den šestnáct, pak čtrnáct, což byla neděle. Dokonce i na Den díkůvzdání si vykázal deset hodin.”

„Proto radši dělám podnikové právo,” řekla Carrie, jako by to myslela naprosto upřímně. „Když začneš dělat soudní spory, můžeš se s osobním volnem rozloučit.”

„A podívej na tohle.” Taylor se zamračila a poklepala na kolonku „právní asistenti” ve výkazu. „Linda Davidoffová.” Carrie mlčky civěla na svůj zpěněný nápoj. „Nakonec jsem jí na pohřeb nešla,” řekla po chvíli. „Ty jo?”

„Jo, já tam byla.”

Pohřbu Lindy Davidoffové se zúčastnilo mnoho lidí z kanceláře. Sebevražda pohledné a plaché právní asistentky loni na podzim ohromila ve firmě všechny, přestože podobná úmrtí nebyla zcela nevídaným jevem. Ve wallstreetských právních kruzích se o tomto tématu příliš nemluvilo, ale právní asistenti pracující pro velké

kanceláře byli pod obrovským tlakem, a to nejen v zaměstnání, ale i doma. Mnohé z nich jejich rodiče nebo partneři tlačili ke studiu na některé prestižní právnické fakultě, přičemž právní asistenti často nejevili o právo žádný zvláštní zájem nebo pro ně neměli nadání. Z toho pramenilo

mnoho zhroucení a také několik pokusů o sebevraždu.

„Moc dobře jsem ji neznala,” vysvětlila Carrie. „Byla pro mě trochu záhadou.” Slabě se usmála. „Svým způsobem stejně jako ty. Netušila jsem, že jsi muzikantka. Linda byla zase básnířka. Vědělas to?”

„Myslím, že si na to vzpomínám ze smuteční řeči,” odpověděla nepřítomně Taylor a sjížděla pohledem časové výkazy. „Podívej, v září Linda přestala na tom případu pracovat a místo ní v něm začal asistovat Sean Lillick.”

„Sean? To je divný kluk. Myslím, že je to taky muzikant. Nebo jevištní komik, já nevím. Je strašně vychrtlý a nosí divné

oblečení. Vlasy si upravuje do bodlin. Ale líbí se mi. Jednou jsem s ním flirtovala, ale nikdy mě nikam nepozval. Ovšem jestli chceš slyšet můj názor, tak Mitchell je hezčí.” Carrie si pohrávala s perlovým náhrdelníkem na krku. „Slyšela jsem, žes byla celý den u něj,” zašeptala spiklenecky.

Taylor nezvedla hlavu. „U koho?” zeptala se nenuceně, ale srdce jí přitom zběsile tlouklo.

„U Mitchella Reece.”

Taylor se zasmála. „Jak ses o tom doslechla?” Šuškalo se to na oddělení asistentů. Některé holky žárlily. Umírají touhou pro něj pracovat.”

Kdo si nás, k čertu, mohl všimnout? přemýšlela Taylor. Když

vcházela i odcházela z jeho kanceláře, nebyla na chodbě ani noha.

„Jen jsem se s ním na pár minut sešla, nic víc.”

„Mitchell je žhavej,” zasnila se dívka.

„Vážně?” odvětila Taylor. „Já mu teplotu neměřila.” Ukázala na hromádku papírů. „Můžu si je nechat?”

„Jasně, jsou to jenom kopie.”

„A můžu si příště tyhle informace opatřit sama?”

„Pokud už jsou v počítači, tak ne. Musela bys mít povolení k online přístupu, znát přístupové heslo a tak. Ale syrové výkazy, než je někdo uloží do počítače, si může prohlížet každý. Jsou v archivu a za jejich organizaci zodpovídá advokát, který daný

případ nebo zakázku vede. Pokud jde o to ostatní…, stačí, když

řekneš některé z holek, co chceš, a ony ti to opatří. Ehm, Taylor, můžeš mi říct, o co vlastně běží?”

Taylor ztišila hlas a vážně se zadívala mladé dívce do očí. „Došlo ke strašlivé záměně u jedné faktury pro banku New Amsterdam. Nevím, co se přesně stalo, ale klient je šíleně naštvaný. Byla to dost trapná situace, zvlášť když se teď jedná o té fúzi a tak. Mitchell chtěl, abych tomu přišla na kloub. Diskrétně.”

„Nikomu to neřeknu.”

Taylor si uložila zbytek dokumentů do kufříku.

„Paní Saténový dotek,” zavolal Dimitri od baru zpěvavým hlasem.

„Ach Bože,” zašklebila se Taylor. „Musím jít splácet nájem,” dodala a vyšplhala se zpátky pod Dimitriho podomácku vyrobené reflektory.

Když začala hrát, projela jejím tělem vlna strachu. Kdo další ji dnes viděl s Mitchellem?

Náhle se Taylor krátce zasmála, neboť si uvědomila, jak se jmenuje skladba, kterou teď v návalu jakési podvědomé škytavky vylovila z paměti a začala hrát.

Skladba nesla název „Někdo, kdo by mě hlídal”.

„Ahoj!” křikl mladík do hluku hudby, která se kaskádovitě valila z miliondecibelové

aparatury v klubu. „Promiň, že jsem se zpozdil. Bavíš se ještě se mnou?”

Světlovlasá žena pohlédla na buclatého mladíka. „Cože?” zeptala se.

„Strašně si vyčítám, že jsem tě nechal čekat.” žena se zadívala na jeho hladkou pokožku dítěte, na dokonalý účes televizního moderátora, na šedý oblek, kovbojské boty a hodinky od Cartiera. Mladík vzápětí prohlídku opětoval: strohé červené šaty, černé kašmírové punčochy, černý klobouček a šátek. Malá prsa, neuniklo mladíkovi, ale spousta odhalené kůže.

„Cože?” křikla žena ještě jednou. Přestože mladíkova slova velmi dobře slyšela a on to věděl.

„Trochu jsem se zdržel,” vysvětlil jí a sepjal ruce jako v modlitbě. „Nerad bych zacházel do podrobností. Je to nechutná

historka.”

Fráze tohoto kalibru používal v podobných klubech často. Byly chytré a zároveň hloupé. A sotva si ženy uvědomily, že se s tímto mladíkem nikdy v životě neviděly a že po nich mladík ve skutečnosti neskrývaně jede, obvykle obrátily oči v sloup a řekly:

„Odprejskni.”

Ale někdy, pouze někdy, to neudělaly. Například tahle prozatím neřekla nic. Dávala si načas. Sledovala, jak mladík vysílá

morseovkou signály poklepáváním prstů o desku baru a koketně se na ni usmívá.

Klep, klep, klep.

„Byl jsem si stoprocentně jistý, že už tu nebudeš. Vlastně by mi to patřilo. Nechat tak nádhernou ženu čekat,” řekl onen mladý muž

s lehkým náznakem druhé brady a bříškem, které dávalo notně zabrat

stopěticentimetrovému opasku z aligátoří kůže.

Klíčem k úspěchu v podobných situacích bylo pochopitelně správné

vyjednávání. Člověk musel sehrát svůj part, improvizovat, být někým jiným.

Klep, klep, klep.

Klub sídlil v prostorách starého skladiště na bývalé obchodní

třídě uprostřed Manhattanu. Ulice byla zcela opuštěná s výjimkou hloučku prosebníků mačkajících se kolem dveřníka s vlasy staženými do copu a pytlovitým sakem, který povýšeným pohybem prstu ukazoval na vyvolené, jimž bude milostivě umožněn vstup.

Thomu Sebastianovi nebyl nikdy vstup odepřen.

Klep, klep, klep.

Jistě, většina žen obrátila oči v sloup a řekla mu, ať odprejskne. Někdy však dívka učinila totéž, co právě činila žena před ním: sklopila oči k telegrafnímu klíči v podobě velké ampulky s koksem a prohlásila: „Ahoj, já jsem Veronika.”

Mladík reagoval na tento dar z nebes jako žralok, který ucítil ve vodě krev. Rychle se k ženě přisunul, posadil se vedle ní a dlouze jí potřásl rukou.

„Thom.”

Sto osmdesát centimetrů vysoké reproduktory s modře oděným transvestitem křepčícím před nimi vysílaly do hlav a hrudníků

hostů rozmáchlé basové vlny. Ve vzduchu se vznášel zápach cigaret smíšený se suchou ozónovou vůní umělého kouře.

Klep, klep, klep.

Thom se chlapecky uculoval, zatímco dívka blábolila cosi o kariéře

prodávala někde něco v nějakém obchodě, ale chtěla dělat něco jiného. Sebastian přikyvoval, tu a tam zamumlal nějaké jednoslovné

povzbuzení a v duchu přitom klopýtavě pádil vpřed, zahlcen jemnou lavinou očekávání.

Před očima se mu míhaly představy rozvíjejícího se večera: odejdou na záchod, najdou si kabinku a rychle si šňupnou čáru nebo dvě koksu. Prozatím se to obejde bez sexu, nebo na něj Thom alespoň nebude naléhat. Následně se přesunou do Megs, kde byl Thom pravidelným zákazníkem, odtamtud se odjedou najíst do italské restaurace a nakonec, to už se bude blížit třetí hodina ranní, se Thom Veroniky s předstíranou rozechvělostí zeptá, zda už někdy byla severně od Čtrnácté ulice.

Odvoz lincolnem do jeho bytu.

Tvůj kondom, nebo můj…?

A později, až si zobnou valium nebo metakvalon, konečně usnou. O

půl deváté ráno se společně vysprchují, podělí se o fén a on ji políbí. Veronika pak odjede taxíkem domů, zatímco on si dá speed a vyrazí do Hubbard, White & Willis na další den právničiny. Klep, klep, klep…

„Hele,” řekl Thom a přerušil Veroniku, jako by něco říkala, „co takhle…”

Slibně se vyvíjející situaci však v tom okamžiku narušilo další

Veroničino vtělení: kráčela k nim neznámá mladá žena. Měla jiné

šaty, ale tytéž vysoké lícní kosti, bledou pokožku, krajky, hedvábí, bižuterii z blešího trhu a parfém s květinovou vůní. Obě

ženy byly dokonale zaměnitelné. Jako dva klony. Natáhly se a políbily na tvář. Za Veronikou II. stáli dva tiší a zahloubaní

mladí Japonci v černých šatech. Vlasy měli napomádované a vyčesané

do špic připomínajících dikobrazí ostny. Jeden z nich měl na krku medaili osazenou barevnými kamínky.

Sebastianovi se Japonci okamžitě zprotivili, ne kvůli blížícímu se únosu jeho nové lásky, ale z důvodu, na který on sám nedokázal přijít. Chtěl se předklonit a zeptat se mladého Japonce, jestli tu medaili získal na Iwo Jimě. Veronika kývla na své druhé já, lítostivě zvedla na Sebastiana obočí, vykouzlila úsměv, který s touto lítostí kontrastoval, a zmizela do mlhy.

Klep, klep, klep.

„Quo vadis, Veroniko?” zašeptal Sebastian a písmeno „vé” přitom vyslovil jako „u”, jak ho to učíval jeho profesor latiny. Otočil se zpátky k baru a všiml si, že na Veroničině místě již někdo sedí. Někdo, kdo je pravým opakem Veroniky: přívětivý, pohledný, oblečený

konzervativně, ale ve stylově černé barvě. Sebastianovi tato žena někoho matně připomínala, určitě už ji někde viděl. Objednala si rum a kolu a usmála se sama pro sebe. A přestože nebyla jeho typ, nedokázal si Sebastian pomoci a musel při jejím zasmání tázavě zvednout obočí. žena si toho všimla a řekla: „Vidíte támhletu ženskou? Rozhodla se, že po mně pojede. Nevím, co po mně chce, ale určitě to není nic zdravého.” Sebastian instinktivně pohlédl směrem, kterým žena kývala, a prohlédl si osobu ve zlatých šupinkových šatech a botách na jehlových podpatcích. „No,” řekl, „dobrá zpráva je, že to není

žena.”

„Cože?”

„Vážně. Ovšem špatná zpráva je, že bych se vsadil, že i tak myslí

na něco ohromně perverzního.”

„Možná se odsud radši zdejchnu,” odpověděla žena.

„Né, zůstaňte. Ochráním vás. A vy mi za to můžete zvednout náladu. Právě mě opustila moje věrná láska.”

„Ta věrná láska, se kterou jste se seznámil před čtyřmi minutami?” zeptala se žena. „Tahle věrná láska?”

„A, vy jste to viděla, jo?”

„Ten můj mě zase pustil k vodě,” podotkla žena. „O věrné lásce bych v tomhle případě nemluvila. Spíš to byla schůzka naslepo.” Sebastianovi se hlavou zběsile honily myšlenky. Ano, byla mu povědomá… A teď na něj přimhouřila oči, jako by poznávala i ona jeho. Odkud ji jen zná? Odsud? Z Harvard Clubu? Z Piping Rock?

Přemýšlel, jestli s touto ženou spal, a pokud ano, jestli se jí to líbilo. Zatraceně, zavolal jí vůbec druhý den?”

„Stejně to nechápu,” pokračovala žena. „Ten vyhazovač mě vůbec nechtěl pustit dovnitř. Musela jsem nasadit všechny politické páky.”

„Politické?”

„Portrét Alexandera Hamiltona,” prohodila žena a Sebastianovi se chvíli zdálo, že v jejím hlase slyší cosi jako výsměch, jako by nepochopil její narážku dostatečně rychle.

„Jasně,” řekl a cítil se v defenzivě.

„Tohle pití je hrozné. Ta kola chutná po plísni.” Sebastian se cítil uražen, protože si její slova vyložil jako kritiku klubu, který byl jedním z jeho domovů. Usrkl pití a přepadl

ho nezvyklý pocit, že nemá věci pod kontrolou. To Veronika se dala zvládnout lépe. Thom usilovně přemýšlel, jak se vrátit zpátky za volant.

„Heleďte, já vím, že vás znám. Vy jste…”

„Taylor Lockwoodová.” Podali si ruce.

„Thom Sebastian.”

„Jasně,” řekla žena a dívala se, zda Thomovi svitne. Jeho mysl se konečně sepnula. „Hubbard, White & Willis?”

„Asistentka přes podnikové právo. Copak vy se s náma nekamarádíte?”

„To uvidíš za chvíli. Pojď, tady se nic neděje.” Vysoký zlatě oblečený transvestit před nimi zahájil striptýz, jemuž tři metry od něj přihlíželi Tina Turner a Calvin Klein.

„Vážně ne?” zeptala se Taylor.

Sebastian se usmál, vzal ji za ruku a provedl davem. Aranžér měl dnes v noci napilno.

Tlačil před sebou plátěný vozík naplněný rekvizitami, závěsy, které je zapotřebí vyprat, ale nikdy vyprány nebudou. Byly naskládány jeden na druhém a horní závěs byl pečlivě složen tak, aby ukrýval aranžérův sekáček na led umístěný těsně vedle jeho ruky.

Aranžér se již pohyboval v mnoha různých kancelářích během všech možných denních i nočních dob. V pojišťovnách s řadami příšerných šedých stolů zalitých zeleným fluorescenčním světlem. V

kancelářích generálních ředitelů, které připomínaly spíše nejhonosnější apartmá v lasvegaských kasinech. V hotelích a uměleckých galeriích. Dokonce i v několika vládních budovách. Firma Hubbard, White & Willis však byla čímsi výjimečná. Zprvu ho upoutala elegance tohoto místa. Když však nyní tlačil vozík ztichlými chodbami, připadal si podceňovaný. Cítil pohrdání

lidmi, jako je on, cítil ho přímo ve zdech těchto kanceláří. Zde nebyl ničím. Když procházel kolem tmavého portrétu nějakého starce z devatenáctého století, jako by ho bodalo v krku. Měl chuť

vytáhnout sekáček na led a rozřezat jím plátno.

Jeho obličej byl protkán sítí vlásečnic prasklých při pěstních soubojích na ulicích a v nejrůznějších vězeních, v nichž musel během života pobývat, a jeho svaly byly pevné jako býčí šíje. Samozřejmě to byl profesionál, ale ve skrytu duše doufal, že některý z těch vrásčitých nepříjemných právníků, kteří se krčili nad hromadami knih v kancelářích (nedívali se na něj, nepřikyvovali, neusmívali se, běžte do prdele i se svou matkou)…, doufal, že jeden z nich k

němu přistoupí a požádá ho o propustku nebo povolení, takže aranžér bude mít skvělou příležitost propíchnout mu plíci.

Jenže všichni právníci k němu zůstávali absolutně neteční. Obyčejný poskok.

Který nestojí ani za povšimnutí.

Aranžér se rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že se nikdo neblíží, vklouzl do kuchyňky na hlavním podlaží a sebral ze zadní

části regálu zaprášenou krabici s práškovým mlékem do kávy. Během příštích třiceti vteřin z ní vytáhl kazetový magnetofon, vyměnil kazetu za novou a vložil magnetofon zpátky do nádobky. Věděl, že magnetofon je v této krabici naprosto v bezpečí, protože si všiml, že zdejší zhýčkaní právníci pijí pouze opravdovou smetanu, půl napůl nebo dvouprocentní, a nikdy by je nenapadlo pít nebo podávat svým klientům cokoliv umělého. Krabice s práškovým mlékem tak zde stála nedotčená už několik měsíců.

Aranžér se opět ujistil, že je chodba prázdná, a zamířil do kanceláře Mitchella Reece. Tam chvíli naslouchal, zda neuslyší

kroky, a pak zkontroloval sluchátko Reeceova telefonu. Oné sobotní noci, kdy sem přišel ukrást dlužní úpis, instaloval zároveň do Reeceova telefonního přístroje všesměrový mikrofon a vysílač firmy Ashika Electronics. Zařízení, které mimo jiné

potlačovalo přirozený pozadový šum, bylo velké přibližně jako stříbrný dolar se Susan B. Anthonyovou. Bylo však podstatně

populárnější a používaly ho všechny bezpečnostní služby, soukromá

očka nebo organizace zaměřené na průmyslovou špionáž, které si mohly dovolit zaplacení osmi tisíc dolarů. Štěnice vysílala křišťálově čistý záznam všech Reeceových telefonních hovorů i konverzací s návštěvami v kanceláři do rádiového přijímače a kazetového magnetofonu umístěného v krabici se smetanou na protější straně chodby. Vysílač obsahoval funkci frekvenčního rušení, díky čemuž byl pro většinu komerčně prodávaných antiodposlechových zařízení prakticky neviditelný. Aranžér zkontroloval baterii a zjistil, že je v pořádku. Jakmile byl hotov, další tři nebo čtyři minuty upravoval záclony, aby vypadaly hezky. Koneckonců sem oficiálně přišel právě proto. Nakonec si sundal rukavice a vyšel zpátky na chodbu, která ho znovu přivítala tichem a opovržením, ať už skutečným, nebo pouze zdánlivým.

„Jsem obětí kouzla nádherných žen.”

Limuzína Lincoln Town Car projížděla čtvrtí plnou konzervárenských závodů v západní části Greenwich Village nedaleko od řeky. Taylor se nakláněla k Thomovi Sebastianovi ze strany, aby ho slyšela přes praskavě znějící talkshow, která se linula z řidičova středovlnného autorádia.

„To je totiž tak,” pokračoval Sebastian. „Když je nějaká žena atraktivní, nemůže se mýlit. Člověk si říká: když si tahle žena zapaluje cigaretu takhle, je to tak správně, když vybere nějakou restauraci, musí to být správná restaurace, a když, s prominutím

předstírá orgasmus, je to z její strany v pořádku a něco špatně

dělám já. Například teď jedeme do Megs. Do klubu. Znáš ho?”

„Absolutně ne.”

„Vidíš, a to je přesně ono. Já si teďka říkám: kristepane, já něco dělám špatně. Taylor je super žena, a přitom nezná tenhle klub. Zvoral jsem to já. Dělám něco špatně.”

Taylor se ušklíbla. „A zabírá to?”

Sebastian se odmlčel, zabořil se ještě hlouběji do sedadla a zapálil si cigaretu. „Co?”

„Tyhle fráze. Ty, které teď na mě zkoušíš.” Sebastian několik vteřin mlčel a pak zřejmě dospěl k závěru, že tento smeč už neodvrátí. „Byla bys překvapena, jaké fráze už mi u ženských prošly.” Zasmál se. „Jde o to, že ženy jsou obětí kouzla mužů, kteří vědí, co dělají. Jenže my to

samozřejmě nikdy nevíme.” Věnoval Taylor pohled, který by se při troše fantazie dal vyložit jako upřímný, a řekl: „Líbíš se mi.”

Auto zastavilo před ničím. Stála zde jen řada skladišť a malých továren, ovšem nikde v okolí nesvítilo žádné pouliční světlo. Pouze kdesi daleko za řekou Hudson se rýsovala polární záře průmyslového Jersey.

„Vítej v mém hlavním stanu.”

„Tady?”

„Jo. Trávím tu šest až sedm večerů týdně.”

Sebastian provedl Taylor nehlídanými a neoznačenými dveřmi do podniku, který připomínal viktoriánský nevěstinec. Mezi stěnami pokrytými tmavými tapetami stály stolky z mramoru a mosazi. Dubové sloupy a příborníky byly pokryty květinovými potahy. Všude stály tiffanyovské lampy. Uniformou pro muže byl smoking nebo italský oblek, pro ženy pak tmavé přiléhavé šaty s výstřihem, který jen silou vůle zakrýval prsní bradavky. Na zdech sálů se mačkaly portréty celebrit a politiků, kteří pravidelně

zaplňují stránky časopisu New York a sloupky Liz Smithové.

„Tři čuníci,” zašeptal Sebastian a ukázal na trio ležérních mladých romanopisců, které před nedávnem kritik Timesů zaživa rozpitval v článku nazvaném „Identifikace jako umění: jak si hýčkat a živit svou samolibost”. Kolem této trojky poletovalo několik vyzáblých žen. Sebastian si je chvíli zděšeně prohlížel a pak řekl: „Proč s těmi nulami ztrácejí čas? Copak ten článek nečetly?”

„Ty předpokládáš, že umějí číst,” řekla Taylor suše. A. vrazila do Richarda Gerea. Zdvořile na ni pohlédl, omluvil se a pokračoval dál.

„Proboha,” hlesla Taylor a vytřeštila oči na Gereova široká záda. „On je tady.”

„Ano,” řekl Sebastian znuděně. „A taky jsme tu my.” Hudba nehrála tak hlasitě jako v předchozím klubu a tempo bylo poněkud méně zběsilé. Sebastian mávl na několik lidí.

„Co piješ?” zeptal se.

„Zůstanu u whisky se sodou.”

Pár minut popíjeli drink. Sebastian se pak znovu naklonil k Taylor a zeptal se: „Jaká je tvoje největší vášeň? Tedy kromě pohledných mužů, jako jsem já.”

„Asi lyžování.” Taylor se jen neochotně zmiňovala lidem o své druhé kariéře, hudbě, a ještě méně chtěla prozrazovat informace o své osobě člověku podezřelému z vloupání.

„Lyžování? To je to, jak jezdíš z hory, promokneš, promrzneš a zlomíš si kosti?”

„Lámání kostí je nepovinné.”

„Já jednou taky cvičil,” řekl Sebastian a zavrtěl hlavou. „Ale dostal jsem se z toho. Teď už jsem v pořádku.” Taylor se zasmála a prohlédla si ho v zrcadle. Mladý právník nevypadal dobře. Oči měl zarudlé a nateklé. Často smrkal a měl příšerné držení těla. Koks a všechny ostatní drogy, které nejspíš

bral, si na něm vybíraly krutou daň. Hrbil se nad pitím jako splasklý míč a usrkával koktejl přes tenkou hnědou slámku. Náhle se napřímil, vzal Taylor kolem ramen a políbil ji na vlasy. „A neztratí se tam někdy někdo?”

Taylor si zachovala úsměv na tváři, ale nepřivinula se k němu. „Je fakt, že mi dneska večer někdo nepřišel na schůzku,” řekla klidně.

„Ale i tak radši dělám věci staromódně. Hezky pomalu.” Odtáhla se a pohlédla na Thoma. „Jenom chci, abychom si vymezili mantinely.” Sebastian nechal ruku na jejím rameně nezávazných deset vteřin a poté ji svěsil. „No dobrá,” řekl tónem, který naznačoval: všechna

práva vyhrazena.

„Chodíš často do společnosti?” zeptala se Taylor.

„Pracuju naplno a žiju taky naplno. Než v pětačtyřiceti úplně vyhasnu…” Sebastian ztišil hlas a tázavě se na Taylor zadíval. Klep, klep, klep.

Taylor viděla, jak se jeho ruka houpe podél baru. Držel v ní hnědou ampulku.

„Nechceš se se mnou uchýlit na záchod? Načerpat dvanáctinásobnou sílu?”

„To ne. Musím být ve formě na lámání kostí.” Sebastian překvapeně zamžoural. „Jo? Víš to jistě?”

„Těchhle věcí se nikdy ani nedotknu.”

Sebastian se zasmál a odložil ampulku.

V tu chvíli se z davu vynořil další muž a zamířil k Sebastianovi, přestože jeho pozornost se očividně upírala na Taylor. Do značné míry se Sebastianovi podobal, ale byl štíhlejší, menší a o několik let mladší. Měl na sobě konzervativní šedý oblek, ale na očích měl zářivě červené brýle na zelené šňůrce.

Taylor si všimla, jak Sebastiana mužův příchod překvapil.

„Hele, Taylor,” řekl, „seznam se s mým představeným Boskem. Ahoj, Bosku, tohle je Taylor.” Taylor s Boskem si podali ruce.

„Vezmete si mS?” zeptal se jí Bosk splývavým hlasem. Měl už notně

upito a Taylor věděla, že jeho oči budou pod přihlouplými slunečními brýlemi á la Elton John rozostřené.

„Propána,” odpověděla pohotově, „dneska večer nemůžu.”

„A takhle je to pořád.” Bosk se otočil k Sebastianovi. „Hej, ty ses mi neozval, kurva. Musíme si promluvit. On volal a chce vědět, kde…”

Bosk náhle zmlkl, a když se Taylor natahovala pro skleničku, všimla si v zrcadle za barem, že Sebastian učinil dvě velmi jemná

gesta: kývl jejím směrem a zároveň zakroutil ukazováčkem. To nemohlo znamenat nic jiného než varování, že Boskem nadnesené téma by se nemělo probírat před Taylor.

Bosk ze situace vycouval, i když ne moc dobře. „Jde o to,” řekl, „že mám ještě volný místo v tom newjerseyském projektu, jestli máš zájem.”

„Jak vysoká je páka?”

„Bude třeba začít na nějakých šest pěti,” řekl Bosk. „To ani náhodou.” Sebastian se zasmál. „Basťáku, no tak…”

„Řekli jsme, že tři osm je strop, ňoumo. Já přes tři osm nejdu.” Tato čísla mohla znamenat procenta, akciové podíly nebo i finanční částky, vzhledem k tomu, že se pravděpodobně jednalo o podnik nebo nemovitost v oblasti New Yorku, se přitom oba muži mohli bavit o statisících nebo i milionech dolarů.

A Alenka si myslela, že v Říši divů je všechno vzhůru nohama…

„Nebuď takovej připosránek,” zamumlal Bosk opileckým hlasem a prohlížel si přitom Taylor.

Sebastian se zašklebil, popadl Boska, nasadil mu jemnou kravatu a poklepal mu na hlavu.

Bosk se od něj odtrhl, zasmál se a křikl: „Abys věděl, seš posranej dobytek.” Znovu si nasadil fanfaronské brýle. „Hele, nechceš k nám v pátek přijet na Long Island na večeři? Matka tam budese svým kuchařem. Sjede se docela dobrá parta. Brittany říkala, že ti prej odpouští, žes jí nezavolal.” V Sebastianově boubelaté ruce se objevil kapesní elektronický diář. Thom ho chvíli zkoumal. „To by šlo, kámo,” řekl nakonec. Plácli si a Bosk zmizel.

„Prima kluk,” pronesl Sebastian. „On je právník?”

„Mimo jiné. Známe se už strašně dlouho. A teď spolu děláme nějaké

projekty.”

Projekty… Neexistuje mlhavější eufemismus.

„Něco do nemovitostí?” zeptala se Taylor.

„Jo,” odpověděl Sebastian, ale Taylor slyšela v jeho hlase lež. Otočila se zpátky ke skleničce. „Taky bych ráda někam investovala. Ale narážím na jeden problém. Nemám peníze.”

„A proč je to problém?” odpověděl Sebastian a zamračil se. Byl upřímně zmaten. „Nikdy přece nepracuješ s vlastními penězi. Pracuješ s penězi ostatních. To je jediný způsob, jak investovat.”

„A ve firmě tě nechají pracovat na vlastní triko? Copak to nemusíš

s nikým konzultovat?”

Sebastian se zasmál a povzdechl si s hořkostí, která Taylor překvapila. „Pánové Hubbard, White a Willis a já nemáme v poslední

době moc dobré vztahy.” Zdálo se, že s definitivní platností

rezignoval na svůj imidž mladíka žijícího na plné pecky. Svěsil ramena, znovu si povzdechl a zamumlal: „Neschválili mě jako podílníka.” Rty se mu sevřely do bezútěšného úsměvu, a Taylor Lockwoodové se tak zřejmě nabídl vůbec první pohled na skutečného Thoma Sebastiana.

„To mě mrzí.” Taylor věděla, že něco takového pro něj mohla být zničující rána. Podílnictví ve firmě bylo vysněnou metou, po níž

prahli všichni mladí zaměstnanci. Celá léta pracovali šedesát až

sedmdesát hodin týdně, aby byli jednoho dne vyzváni ke vstupu do firmy v roli podílníků, neboli spolumajitelů.

Taylor, která s tímto mladíkem trávila čas výhradně kvůli pátrání

po pachateli krádeže, vycítila, že Sebastian jí možná právě teď

odhaluje motiv k odcizení dlužního úpisu, motiv pomsty. Chtěla proto, aby Sebastian hovořil dál. „To muselo být těžké,” řekla.

„Když mi to oznámili, snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že jsem ve skutečnosti vůbec o to podílnictví nestál. Kristepane, vždyť

člověk si přece může vydělat mnohem víc obchodem s nemovitostmi nebo investičním bankovnictvím. A tak jsem si řekl: Seru na to. Přece je vůbec nepotřebuju. Je to jenom tlupa staříků… Takhle jsem si to říkal. Jenže ve skutečnosti jsem to zatraceně chtěl. Celý profesní život jsem zasvětil tomu, abych měl svoje jméno na hlavičce Hubbard, White & Willis. A oni mi udělají tohle.”

„Řekli ti důvod?”

Sebastianova bledá čelist zalitá tukem se rozechvěla. „Houby. Teda, zdůvodnili to financema. Zefektivnění ekonomiky, jestli můžu citovat. Ale ve skutečnosti to žádný důvod nebyl.” Otočil se k Taylor a dodal: „Víš, prostě se Hubbardům nehodím do krámu.”

„Do jakého krámu?”

„Ha, to je právě ono. Něco takového ti nikdo neřekne, oni prostě

jen vědí, jestli mezi ně zapadáš, nebo ne. A ten hajzl Clayton si zkrátka myslel, že mezi ně nepatřím.”

„Wendall Clayton? Co ten s tím měl společného?”

„Nejsem jeden z jeho vyvolených. Většinu podílnických pozic letos obsadili jeho kluci a holky. Koukni se třeba na toho pitomce Simmse.”

Taylor se matně vybavil mladý světlovlasý podílník s hranatou čelistí.

„Randy Simms třetí,” vyštěkl Sebastian. „Prej třetí,” ulevil si hořce. „Jenže tahle rodová linie jeho osobou skončí. Vsadil bych se, že ten člověk nemá ptáka.”

„Vždyť Clayton ani nesedí ve výkonném výboru,” namítla Taylor. Sebastian se zasmál. „A co na tom záleží? Je desetkrát mocnější, než si Burdick se Stanleym myslí. Tu fúzi v pohodě prosadí.”

„Fúzi?” řekla Taylor. „To je jenom drb. Šušká se o ní už spoustu měsíců.”

Sebastian na ni pohlédl, ale nevysledoval žádnou ironii. Odfrkl si. „Jenom drb? Jestli si to myslíš, tak neznáš Wendalla Clay tona. Ode dneška za dva měsíce už naši firmu nepoznáš…” Hlas se mu zadrhl. „Chtěl jsem říct vaši firmu. Moje firma už to není.”

„Co s tím hodláš udělat?”

Sebastian chtěl něco říct, ale pak zpozorněl. Taylor vycítila, že mladý právník pečlivě volí slova. „No, najdu si novou práci. Nejspíš se postavím na vlastní nohy a začnu kompletně obhospodařovat nějakého klienta. Takhle to dělá většina významných zaměstnanců, když jim firma uřízne koule.”

Teď, řekla si v duchu Taylor. Jdi na to.

„Tak proč pracuješ tak tvrdě?” zeptala se. „Kdyby neschválili mě, určitě bych nepracovala o svátcích a o víkendu.” Sebastian na chvíli zaváhal. „O víkendu?” zeptal se.

„Jo. Byl jsi přece ve firmě v neděli ráno, nebo ne?” Sebastian dlouze potáhl ze slámky a řekl: „Já? Ne. Celou noc jsem byl tady. Odešel jsem asi ve tři, když už se chystali zavírat.” Taylor se zamračila. „No to je divné. Dělala jsem nějakou fakturaci pro…, kdo to byl? Už si

nevzpomínám. Ale viděla jsem tam tvoje číslo elektronické karty. Přišel jsi v neděli docela brzo.”

Sebastian se na ni dlouze zadíval. Obličej měl naprosto bezvýrazný, ale Taylor cítila, že ve skutečnosti rychle a usilovně přemýšlí. Nakonec chápavě přikývl. „Ralph Dudley,” řekl vztekle.

„Dudley? Ten starý podílník?”

„Jo, náš děda. Včera mi hodil moji kartu na stůl. Říkal, že jsem ji zapomněl v knihovně a on mi ji v pátek omylem přibral. Takže ji určitě v neděli použil.”

Taylor nevěděla, zda mu má věřit, nebo ne.

Sebastiana tato zpráva očividně rozrušila. Zalovil v kapse, vytáhl malou ampulku a přidržel ji před Taylor. „Seš si jistá?” Taylor zavrtěla hlavou a Sebastian se zadíval směrem k pánským toaletám.

„Excusezmoi.”

Když zmizel, Taylor kývla na barmana a řekla: „Byl jste ve službě v sobotu v noci?”

Barman obvykle podobné dotazy nedostával. Chvíli leštil skleničky a teprve pak řekl: „Jo.”

„A byl tady Thom v neděli ráno zhruba mezi jednou a třetí hodinou?”

„Na to si nevzpomínám.”

Taylor mu kradmo přistrčila dvě dvacetidolarové bankovky. Barman zamrkal. Něco takového se stávalo pouze ve filmech a on si teď zřejmě představoval, jak by se v podobné situaci zachoval jeho oblíbený herec. Nakonec bankovky zmizely v jeho upnutých černých džínsách. „Ne. Odešel kolem jedné, bez holky. Což se nikdy nestává. Pokud je sám, obvykle to tu zavírá. Dokonce tady už

párkrát i přespal.”

Když se Sebastian vrátil, sebral Taylořinu kabelku, strčil jí ji pod paži a řemínek jí přehodil přes druhé rameno, jako to dělají

paranoidní turisti. „Pojď. Jsem v sedmém nebi a lítám jako pták. Musím tančit…”

„Ale…”

Sebastian ji vytáhl na malý parket. Po patnácti minutách toho měla Taylor dost, rozcuchané vlasy jí splývaly na ramena v hustých zpocených pramíncích, prsty na nohou měla v jednom ohni a pálila ji lýtka. Naopak Sebastian sebou neustále cloumal v rytmu reggae a se zavřenýma očima se utápěl v katarzi pohybu, hudby a koksu. Taylor se mu zhroutila na ramena. „Dost.”

„Já myslel, že jsi lyžařka.”

„Jsem utahaná,” zalapala po dechu Taylor.

Sebastian zvedl obočí a v očích se mu zalesklo nefalšované překvapení. „Ale vždyť jsme ještě nejedli.”

„Je jedna ráno,” řekla Taylor. „Už jsem na nohou skoro čtyřiadvacet hodin.”

„Čas na italskej žvanec!”

„Ale…”

„No tak. Jeden talíř roztomilých kroucených těstovin v omáčce s koriandrem a bazalkou, jeden mrňavý čekankový salát, jedna lahvinka Mersaultu.”

Taylor ochabovala.

„Belgická čekanka…!” A pak Sebastian sklopil hlavu. „No dobře,” řekl a nasadil tón vyjednavače: „A co říkáš na tohle: dáme si večeři, ty mi budeš vyprávět o Pine Breath Inn ve Vermontu, nebo kde to vlastně lyžuješ, a pak to pro dnešek odpískáme. Nebo tě teďka odvezu domů a pak budeš muset odrazit můj frontální útok na tvoje dveře. Takovému nátlaku dokáže odolat jen velmi málo žen.

„Thome…”

„Zajatce neberu.”

Taylor mu položila hlavu na rameno, pak se znovu napřímila a usmála se. „A dělají tam taky špagety s masovými kuličkami a hustou červenou omáčkou ala ragii?”

„Už se tam nikdy nebudu moct ukázat. Ale jestli chceš, donutím šéfkuchaře, aby ti je udělal.”

Taylor si povzdechla, vzala Sebastiana kolem ramen a společně zamířili ke dveřím.

Budík kvílel jako detektor kouře.

Taylor Lockwoodová otevřela jedno oko a přemýšlela, zda právě zažívá nejhorší bolest hlavy v životě.

Pět minut ležela bez hnutí a sečítala hlasy. Ano, ne?

Když se posadila, bylo rozhodnuto, tahle kocovina byla s přehledem nejpříšernější v celém jejím životě. Bouchla dlaní do budíku a energicky se přesunula k okraji postele. Stále měla na sobě kalhotky a podprsenku, jejíž pružné pásky jí vytlačily do kůže hluboké fialové linie, až se Taylor obávala, že toto zbarvení už může být trvalé.

Prokrista, já se cítím mizerně…

Taylořin dvoupokojový byt byl malý a tmavý. Nacházel se v hotelu Fifth Avenue, což byla tmavá budova s gotickými prvky, která se nevyznačovala ničím jiným než prestižní polohou a také legendou, podle níž měl newyorský soudce Crater před sedmdesáti lety namířeno právě sem, když záhadně zmizel, jeho případ newyorská policie dodnes neuzavřela.

Rodiče se Taylor nabídli, že jí sem pošlou veškerý nábytek, o který projeví zájem, buďto z jejich devítipokojového domu v Chevy Chase nebo z některého z jejich letních sídel. Taylor

však chtěla, aby byl tento byt výlučně její. Nakonec si ho zařídila v „postkolejním” stylu, Conrans, Crate & Barrel, Pottery Barn. Spousta falešného kamene, umakartu a černého i bílého plastu. Obrovská pohovka s polštáři. Plátěná křesílka, která jako by se při pohledu zepředu šklebila. A řada zajímavých kousků z blešího trhu na Šesté Avenue.

Ložnice byla z celého bytu nejútulnější. Zdobily ji tylové krajky, lampy ve stylu art deco, starý nábytek, otlučený, ale nabitý osobitostí, , asi stovka knih a suvenýry z výletů do Evropy, které Taylor zamlada absolvovala s rodiči.

Na stěně pak visel velký plakát, jedna ze sépiových ilustrací Alenky v říši divů od Arthura Rackhama.

Plakát ničím nepřipomínal disneyovské komiksy ani původní ilustrace sira Johna Tenniela, ale přesto byl mistrovským dílem geniálního umělce. Zachycoval polekanou Alenku, jak zvedá ruce, aby se chránila, zatímco vojáci na kartách Srdcové Královny vylétávají do vzduchu.

Na plakátu stál titulek: Tu se všechny karty vznesly do vzduchu a potom se zase na ni snášely.

Zarámovaný plakát darovali Taylor k promoci její spolubydlící v Dartmouthu. Taylor Carrollovy knihy milovala a jakékoliv předměty s motivem Alenky byly při narozeninách a Vánocích sázkou na jistotu. V jejím bytě se ostatně nacházelo i mnoho dalších artefaktů souvisejících s Alenkou v říši divů a za zrcadlem. Taylor vyslala jazyk na obchůzku po vyprahlých ústech., vůbec se mu ten výlet nelíbil. Vstala a odpotácela se do koupelny, kde vypila dvě sklenice vody a dvakrát si vyčistila zuby. Zamžourala na hodiny. Sebastian ji tady vyložil kolem čtvrté ránoRychle to spočítat… Jasně, takže se dá mluvit zhruba o tříapůlhodinovém spánku.

Horší ovšem bylo, že Taylor se do značné míry namáhala zbytečně. Thom Sebastian popřel svou sobotní a nedělní přítomnost ve firmě a nerozváděl ani své transakce s Boskem, přestože neustále s hořkostí mluvil o rozhodnutí Hubbard, White & Willis nepřijmout jej jako podílníka. Na Taylořinu ledabylou zmínku o firmě Hanover

& Stiver vůbec nereagoval.

Taylor si promnula břicho, které jí lehce přetékalo přes horní okraj kalhotek a připomínalo jí, že každý koktejl měl sto padesát kalorií… Přitiskla si ruce na spánky. Zrak jí plaval. Červené světélko na protějším konci pokoje blikalo do rytmu bušení v její hlavě. Byl to telefonní záznamník, který jí oznamoval, že má pro ni z předchozího večera vzkaz. Taylor stiskla tlačítko přehrávání v domnění, že by to mohl být Mitchell Reece — vzpomněla si, jak se jí ptal, jestli jí může volat domů.

Píp.

„Ahoj, advokátko.”

A, takže otec, uvědomila si Taylor se zakručením v rozbouřeném žaludku.

„Jen jsem ti chtěl říct, že mi dlužíš oběd. Earl Warren byl hlavním soudcem v době, kdy se ten případ rozlouskl. Zavolej mi, až budeš moct. Líbám tě.”

Cvak.

Sakra, pomyslela si Taylor. Neměla jsem se s ním sázet. Samozřejmě ji však tato prohra nijak zvlášť netrápila: Samuelu Lockwoodovi koneckonců dříve či později ve své kariéře podlehla dobrá polovina washingtonských advokátů. Washington Post dokonce jednou Lockwooda označil za „nepokořitelného právního orla” (zarámovaný článek se vyjímal na čestném místě v obývacím pokoji rodičů). Taylor tudíž dobře věděla, že ji otec jenom tak zkouší, ale přesto se nechala přesvědčit a přistoupila na tuto nesmyslnou sázku.

Samuelu Lockwoodovi se jen velmi, velmi těžko říkalo ne. Volal jí dvakrát až třikrát týdně, ale pokud neměl na srdci něco konkrétního, obvykle si vybral nějakou „bezpečnou” dobu: během dne jí volal domů a večer do firmy, kde jí zanechával vzkazy. Tím plnil rodičovskou povinnost a dával jí pocítit svou královskou přítomnost na jejím výsostném území, ale zároveň nemámil čas přímým rozhovorem s ní. (Taylor si cynicky pomyslela, že když jí

včera večer volal, očekával, že bude doma, výjimečně s ní chtěl mluvit, protože se hodlal naparovat v souvislosti s vyhranou sázkou.) Taylor však jen stěží mohla otci něco vyčítat. Sama se totiž

chovala stejně. Když věděla, že je otec v práci, volala domů, aby si mohla pohovořit s matkou, aniž do sluchátka pronikala rušivá otcova přítomnost, přítomnost, kterou Taylor dokázala vycítit i na vzdálenost pěti set kilometrů.

Zašklebila se, když ji opět přemohla úporná bolest hlavy, jako by jen tak pro z ábavu. Pohlédla na hodiny.

No, Alenko, máš dvacet minut, aby ses trochu sebrala a vyrazila. Takže sebou mrskni.

Před Mitchellem Reecem ležel v přesvícené jídelně hotelu Vista talíř s míchanými vajíčky, sekaná, slanina a kulatý rohlík. Taylor do sebe nalévala grapefruitový džus a minerálku. Z talíře k ní prosebně vzhlížel oschlý toast.

„Je vám dobře?” řekl Reece.

„Včera jsem do čtyř hodin tančila.”

„Chléb a hry…”

Taylor si odfrkla. „Ale zřejmě jsem našla podezřelého.” Džus oživoval stopy zbytkového rumu v jejím krevním řečišti. Resuscitace nebyla příjemná. „Thom Sebastian.” Vysvětlila Reeceovi, jak porovnala záznamy z elektronického zámku s časovými výkazy.

„Geniální,” řekl uznale Reece a zvedl obočí. Taylor nezúčastněně přikývla a spolkla další dva prášky.

„Sebastian?” dumal Reece. „To je ten z podnikového práva, že jo? V

minulosti už pro New Amsterdam pracoval. Dokonce se možná i podílel na původní půjčce Hanover & Stiver.. Jenže jaký by měl motiv? Peníze?”

„Pomstu. Neschválili mu podílnictví.”

„Ach ouvej.” Do Reeceova obličeje se vplížila účast, která ještě

více zvýraznila jeho únavou zemdlelou pleť a zarudlé vlhké oči, které si nijak nezadaly s Taylorinýma. Reeceův oblek z antracitové vlny však byl dokonale vyžehlený a jeho košile stejně hladká a bílá jako naškrobený ubrousek, který mu nyní spočíval na klíně. Tmavé vlasy měl Reece vyčesány dozadu a uhlazeny buďto nedávnou sprchou, nebo nějakým přípravkem. Seděl za stolem v pohodlně vzpřímené poloze a hladově jedl.

Taylor se odhodlaně zadívala na toast a podařilo se jí malý kousek pozřít. „A zdálo se mi, že se v určitých věcech chová dost divně. Má rozjetý, cituji, projekt s člověkem, kterému přezdíval Bosk. Nějaký mladý právník z New Yorku. Ale nechtěl o tom mluvit. Kromě toho tvrdil, že byl v sobotu v klubu, ale barman mi prozradil, že to není pravda. Prý kolem jedné odešel. Když jsem se na to Sebastiana zeptala, vysvětlil mi, že mu Ralph Dudley ukradl kartu.”

„Starý Dudley? že by ten v sobotu o půl druhé ráno pracoval? Ani náhodou. V tuhle dobu už musí být v posteli.” Reece se však znovu zamyslel. „I když… Je to zvláštní, ale slyšel jsem, že má Dudley finanční problémy. Prý si vzal obrovskou půjčku a zastavil ji svým majetkovým podílem ve firmě.”

„Jak jste to zjistil?” zeptala se Taylor. Finanční situace jednotlivých podílníků patřila k přísně střeženým tajemstvím. Reece odpověděl, jako by citoval nějaký nezvratný fyzikální zákon:

„Vždycky rozeznám úspěšné podílníky od břídilů.”

„Dneska Dudleyho proklepnu.”

„Neumím si představit, že by byl ve firmě v souvislosti s něčím legitimním. Dudley za celý život nepracoval o víkendu. Ale zároveň si ho neumím představit jako zloděje. Vždyť je to packal. A taky má tu vnučku, o kterou se stará. Nějak se mi nezdá, že by riskoval vězení. Ona by pak totiž zůstala sama, žádnou jinou rodinu nemá.”

„Myslíte tu roztomilou dívku, kterou loni přivedl na firemní výlet? Kolik jí mohlo být? Šestnáct?”

„Slyšel jsem, že ji Dudleyho syn opustil nebo tak něco podobného. Každopádně teď bydlí někde na internátu ve městě a on se o ni stará.” Reece se zasmál. „Děti. Vůbec si neumím představit, že bych nějaké měl.”

„Vy žádné nemáte?” zeptala se Taylor.

Reece se na několik vteřin zahloubal. „Ne. Ale jednou jsem si myslel, že bych je mohl mít.” Do jeho tváře se vzápětí vrátil stoický advokátský výraz. „Ale moje žena tomu nebyla nakloněna. A na tyhle věci jsou vždycky zapotřebí dva, že jo?”

„Až mi bude osmatřicet, najdu si geneticky přijatelného muže, otěhotním s ním a pošlu ho k vodě.”

„Pochopitelně můžete taky vyzkoušet manželství,” prohodil Reece.

„Jo, slyšela jsem.”

Reece se na ni na chvíli zadíval a pak se začal smát.

„Co je?” zeptala se.

„Napadlo mě, že bychom mohli založit klub.”

„Jaký?”

„Klub angoráků.”

„Já musím mít svých sedm hodin spánku. Jinak vypadám takhle.”

„Já se spokojím s pěti,” řekl Reece, dojedl slaninu a zvedl jejím směrem vidličku s naloženými vajíčky. Taylor se usmála, potlačila nevolnost a zavrtěla hlavou. Všimla si, že za barem stojí řada lahví vína, a cítila, jak se jí bouří žaludek. Reece ujedl další díl snídaně a zeptal se: „Odkud jste?”

„Z předměstí Washingtonu. Chevy Chase ve státě Maryland. Totiž, narodila jsem se na Long Islandu, ale když jsem chodila na střední školu, přestěhovali se rodiče do Marylandu. Otec získal ve Washingtonu práci.”

„Jo, minulý měsíc jsem o něm četl článek v Postu. O jeho řeči před Nejvyšším soudem.”

„To mi povídejte,” zamumlala Taylor. „Já už ji slyšela nejmíň šestkrát, do nejmenších podrobností. Dokonce mi poslal kopii, snad abych měla ve volném čase co číst.”

„A jak jste se dostala na Wall Street?” zajímal se Reece. „To je moc dlouhá historie,” odpověděla Taylor tónem, který Reeceovi prozrazoval, že teď není vhodná doba ani místo tuto historii rozebírat.

„A kam jste chodila do školy?”

„Do Dartmouthu… Dělala jsem hudbu a polytechniku.” „Hudbu?”

„Hraju na klavír. Hlavně jazz.”

Mitchella Reece to zřejmě upoutalo. „A koho posloucháte?” zeptal se.

„Nejradši mám asi Billyho Taylora. Ale na padesátých a šedesátých letech taky něco je.

Cal Tjader, Desmond, Brubeck.” Reece zavrtěl hlavou. „Mně se líbí hlavně žestě. Dexter Gordon, Javon Jackson.”

„Neříkejte,” hlesla překvapeně Taylor. Tyto hráče obvykle znali pouze jazzofilové. „Já zbožňuju Jabbo Smitha.” Reece pokýval hlavou. „Jasně, jasně. A taky jsem velkým příznivcem Burrella.”

Tentokrát přikývla Taylor. „A co kytara? Musím přiznat, že se mi pořád líbí Wes Montgomery. Ale nějakou dobu jsem měla i etapu Howarda Robertse.”

„To už je na mě příliš velká avantgarda,” řekl Reece.

„No jo, jako bych vás slyšela,” přitakala Taylor. „Každá skladba musí mít melodii, popěvek, který si lidé mohou broukat. Film musí mít zápletku a hudba musí mít melodii. To je moje životní filozofie.”

„Hrajete někde?”

„Někdy. Ale teď se hlavně snažím získat smlouvu na desku. Zrovna jsem rozeslala balík demonahrávek s některými svými skladbami. Pronajala jsem si studio, zaplatila ochranu odborů a tak dál. Obeslala jsem asi stovku nahrávacích společností.”

„Vážně?” Reece se tvářil uchváceně. „Přineste mi jeden výtisek, jestli si vzpomenete. Zbyl vám vůbec nějaký?” Taylor se zasmála. „Desítky. I když je letos rozdám jako vánoční dárky.”

„A jaká byla reakce?”

„Přejděme k další otázce,” řekla Taylor a povzdechla si.

„Rozeslala jsem šestadevadesát výtisků, agentům, nahrávacím společnostem, producentům. Zatím jsem dostala osmdesát čtyři odmítnutí. Ale taky jedno možná. Od velké značky. Předloží nahrávku posudkové komisi.”

„Budu vám držet palce.”

„Díky.”

„No jo,” řekl Reece, „ale jak se dá hudba skloubit s právnickou školou?”

„Ále, já zvládnu obojí,” odvětila Taylor, aniž by o odpovědi nějak zvlášť přemýšlela. Napadlo ji, jestli její věta nevyzněla nafoukaně. Reece se podíval na hodinky a Taylor cítila, že tímto gestem rázně odsunul stranou osobní stránku jejich rozhovoru. „Ale chtěla jsem se vás na něco zeptat,” řekla. „Na případu Hanover & Stiver pracovala i Linda Davidoffová, viďte?”

„Linda? Ta právní asistentka? Jo, několik měsíců, když jsme ten případ přebrali.”

„Připadlo mi docela zvláštní, že na té věci zničehonic přestala pracovat a brzy poté spáchala sebevraždu.”

Reece přikývl. „Ano, je to zvláštní. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Moc dobře jsem ji neznal. Byla to dobrá asistentka, ale tro chu zamlklá. Nepřipadá mi pravděpodobné, že by v tom měla prsty,” dodal Reece, „ale kdybyste se mě zeptala, jestli mi připadá pravděpodobné, že někdo odcizí z advokátní kanceláře dlužní úpis, tak bych vám taky odpověděl záporně.”

Servírka se jich dotázala, zda si ještě něco dají, a Reece s Taylor zavrtěli hlavami. „To jste celé vy, ženy. Pořád držíte dietu,” prohodil Reece a kývl na Taylořin nedojezený toast. Taylor se usmála a pomyslela si: my ženy se pouze snažíme nezvracet před šéfem.

„Takže co teď?” zeptal se Reece.

„Teď si zahrajeme na špiony.”

Taylor seděla ve své kóji v kanceláři a vytáčela číslo. Chvíli nechala telefon vyzvánět, a

když ji systém přesměroval na hlasovou schránku, zavěsila, vstala od stolu a vyšla na chodbu. Vystoupala o patro výše a zamířila do jedné chodby vedoucí kolem kuchyňky a spisovny, kde byly uloženy kopie vzorových smluv, žádostí a obhajovacích řečí. Na konci této chodby, která byla z hlediska polohy ve firmě Sibiří, se nacházela osamělá kancelář. Na dveřích visela jmenovka: R. Dudley. Většina jmenovek ve firmě byla z plastu, avšak tato byla vyrobena z leštěné mosazi, přestože označovala nejmenší ze všech kanceláří podílníků. Uvnitř kanceláře stál natěsnán pracovní stůl ve stylu italské

renesance, vysoká knihovna, dvě otrhaná kožená křesla, desítky reprodukcí plachetnic z devatenáctého století a loveckých výjevů

ze století osmnáctého. Skrz malé okénko se nabízel výhled na cihlovou zeď s nevelkým průhledem na newyorský přístav. Na pracovním stole ležel velký mosazný popelník, fotografie vážně se tvářící pohledné dospívající dívky, asi dvanáct divadelních programů Metropolitní opery, diář a jedna právnická kniha, konkrétně Reportér vydávaný Nejvyšším soudem.

Taylor Lockwoodová otevřela Reportér a sklonila se nad ním. Její

oči maskované za splývajícími hlasy však nepročítaly dvousloupce s právnickou hatmatilkou, nýbrž ošoupaný diář Ralpha Dudleyho, otevřený na stránce se současným týdnem.

Taylor si všimla, že v kolonce pro sobotní večer až nedělní ráno stojí iniciály W. S. Pokud měl Sebastian pravdu, pak tato ko lonka odpovídala době, kdy se Dudley pomocí jeho elektronického klíče dostal do firmy.

Taylor rovněž neuniklo, že stejné iniciály W. S. jsou vepsány také

v kolonce pro zítřejší desátou hodinu večer. O koho jde?

přemýšlela. O kontakt ve firmě Hanover & Stiver? O profesionálního zloděje? Taylor otevřela diář na stránce s adresářem. Nikdo s iniciálami W. S. v nich nefiguroval. Je to snad…

„Přejete si?” vyštěkl za ní mužský hlas.

Taylor se přinutila nevyskočit. Přidržela prst na Reportéru, aby si označila místo, a pomalu zvedla hlavu.

Ve dveřích stál mladý muž, jehož neznala. Světlovlasý, vymydlený, buclatý. A nevrlý.

„Ralph si vypůjčil tohohle Reportéra z knihovny,” řekla a kývla na knihu. „Potřebovala jsem si najít jeden případ.” Přešla do ofenzívy a neomaleně se zeptala: „Kdo jste?”

„Já? Já jsem Todd Stanton. Pracuji pro pana Dudleyho.” Přimhouřil oči. „A kdo jste vy?”

„Taylor Lockwoodová. Právní asistentka.” Snažila se dostat do hlasu rozhořčení.

„Právní asistentka.” Stantonův tón jako by říkal: to je mi úplně

fuk. „Ví pan Dudley, že jste tady?”

„Ne?”

„Když budete něco potřebovat, můžete o to požádat mě. Pan Dudley nestrpí

přítomnost…,” Stanton chvíli hledal nejméně neuctivý

výraz, „…kohokoliv v jeho kanceláři, když tady není.”

„Jasně,” řekla Taylor, otočila se zpátky ke knize a pomalu dočetla dlouhý odstavec.

Stanton se k ní přisunul a rozhořčeně řekl: „Nezlobte se, ale…” Taylor tiše zavřela knihu. „Hele,” odpověděla a nasadila znepokojený výraz. „Tak už se netrap. Já se nezlobím.” A prošla kolem něj na opuštěnou chodbu.

„Daktyloskopie,” řekl muž. „Opakujte po mně: daktyloskopie.” Taylor to zopakovala.

Víceméně.

„Dobře,” pravil muž. „Takže už víte první věc o snímání otisků

prstů. Říká se tomu daktyloskopie. Druhý poznatek zní, že je to nebetyčná otrava.”

Seděli v kanceláři Johna Silberta Hemminga. Jeho vizitka vysvětlovala, že pracuje jako viceprezident oddělení podnikové

bezpečnosti firmy Manhattan Allied Security, Inc. Zhruba pětatřicetiletého Hemminga doporučil Taylor jeden přítel z hudební branže, který ve firmě Manhattan Allied Security pracoval jako stenograf, aby finančně vyvážil svou závislost na saxofonu. Taylor strávila většinu dne ve firmě pročítáním záznamů o sporu New Amsterdam Bank versus Hanover & Stiver, přičemž se snažila odhalit jakoukoliv zmínku o někom, kdo projevoval neobvyklý zájem o dlužní úpis nebo si vyžádal materiály k tomuto případu, přestože k tomu neměl pádný důvod.

Ani po osmi hodinách studování ubíjejícího právnického newspeaku však Taylor nenašla ani stín důkazu, který by naznačoval, že se krádeže dopustil Ralph Dudley nebo Thom Sebastian, anebo kdokoliv jiný.

Rozhodla se tedy, že rezignuje na rafinovaný přístup a zvolí

tradičnější kurz: metodu ala Kojak nebo Rockfardova akta. Což vysvětlovalo její nynější přítomnost naproti vysokému soukromému očku.

Když se jí Hemming v přijímacím vestibulu představil, vytřeštila na něj oči a změřila si ho od hlavy k patě. Měřil dvě stě pět centimetrů. Jak jí cestou do své kanceláře vysvětlil, kvůli své

výšce se musel stát takzvaným podpůrným bezpečnostním agentem, expertem na techniku a soudně laboratorní metody.

„Při práci soukromého detektiva se musíte chovat nenápadně. Velká

část naší činnosti totiž spočívá v monitorování.”

„Myslíte v čmuchání.”

„Co prosím?”

„Copak tomu neříkáte čmuchání? Jako když kolem něčeho čmucháte?”

„Hmmm, ne, my tomu říkáme monitorování.”

„Aha.”

„A když vyčníváte z davu jako já, není to pro tuhle práci dobré. Když někoho přijímáme, máme dokonce v našem přijímacím dotazníku vyhrazenou kolonku: Je uchazeč nenápadný? Jinak řečeno nudný?” Hemming měl rozcuchané žlutohnědé vlasy a Taylor připadal jako velké malé dítě. Jeho oči působily neustále pobaveně, což

kontrastovalo s neskutečně protáhlým obličejem (a jaký jiný

vlastně mohl být, když vězel na tak vysokém těle?). I přes toto prapodivné vzezření však bylo na Hemmingovi cosi docela přitažlivého.

John Silbert Hemming nyní na Taylor namířil znepokojivě dlouhý

prst a řekl: „Doufám, že jste to myslela vážně, když jste říkala, že o tom chcete vědět všechno. Protože toho je opravdu hodně. Například: co jsou to otisky prstů?”

„Eh…”

„Já vím. Vy jste si zaplatila, já musím odpovídat. Ale osobně jsem raději, když se lidi do podobných přednášek sami zapojují. Mám rád interakci. Takže? Za chvíli vám vyprší čas. Nic vás nenapadá? V

tom případě byste se měla vyhýbat soutěžním pořadům. Takže otisky prstů jsou otisky, které zanechávají papilární linie jednotlivých prstů, převážně při pocení. Samotné konečky prstů sice neobsahují

žádné tukové žlázy, ale lidé někdy zanechávají otisky prstů z lidského maziva, které posbírají na jiných místech těla. A abych předem odpověděl na nejčastěji pokládanou otázku: ano, opravdu je každý otisk jiný. Dokonce se od sebe liší více než sněhové vločky. Můžu to bez obav tvrdit, protože lidé snímají

a porovnávají otisky prstů z celého světa už stovky let, zatímco se sněhovými vločkami nikdo nic podobného nedělá, tedy alespoň

nikdo z mých blízkých přátel. Tak prosím, položte mi druhou nejčastěji pokládanou otázku.”

„Eh, mají otisky prstů i zvířata?”

„Primáti ano, ale co na tom záleží? Lidoopy nepodrobujeme vládním bezpečnostním prověrkám, ani je nezapisujeme na seznam deseti nejhledanějších osob. Tohle není druhá nejčastější otázka. Zeptejte se mě na dvojčata.” „Na dvojčata?”

„Ano, a odpověď zní, že dvojčata, čtyřčata i dvanácterčata mají

všechna odlišné otisky prstů. A kdopak že otisky prstů objevil?”

„Mám dojem, že mi to nakonec stejně řeknete.” „Tak zkuste hádat.”

„Scotland Yard?” nadhodila Taylor.

„O existenci otisků prstů věděly už pravěké kmeny ve Francii a používaly je k výzdobě jeskyní. V sedmnáctém a osmnáctém století

se používaly jako grafické vzory a obchodní značky. Jejich seriózním studiem se však jako první zabýval až v roce 1823 doktor J. E. Purkyne, který také zformuloval první hrubý klasifikační

systém. Do módy ovšem otisky prstů přišly teprve koncem devatenáctého století. Sir Francis Galton, který byl význačným učencem v oboru…” Hemming tázavě zvedl na Taylor obočí. „Nu, v jakém oboru? Prémiová otázka?” „Daktyloskopie?”

„Díky za snahu, ale ne. V oboru dědičnosti. Galton prohlásil, že každý otisk prstu je jedinečný a že se během lidského života nemění. Britská vláda pak jmenovala jistého Edwarda Richarda Henryho do komise, která měla zvážit možnost využití otisků prstů

k identifikaci zločinců. Zhruba na přelomu století vytvořil Henry základní klasifikační systém, který se používá ve většině zemí. Mimochodem se mu říká Henryho systém. New York se stal prvním státem, který začal snímat otisky prstů všem vězňům. To bylo kolem roku 1902.”

Taylor to sice připadalo fascinující, ale naléhavost případu Hanover & Stiver ji tlačila stále dopředu. A tak když se Hemming nadechoval, zeptala se: „A kdyby chtěl někdo sejmout otisky prstů, jak by to provedl?”

„,Někdo?” zeptal se Hemming plaše. „To jako vy?”

„Ne, prostě… někdo.”

„No, to záleží na povrchu. Musíte, promiňte, někdo musí, mít na sobě látkové rukavice, ne gumové. Pokud má povrch světlou barvu, použije ten člověk tmavý prášek na bázi uhlíku. Pro světlé povrchy se používá světle šedá směs hliníku a křídy. Povrch se popráškuje pomocí velmi jemného štětečku s dlouhými štětinami. A pak se odstraní nadbytečný.

„Jak?”

„Zkuste hádat,” řekl detektiv.

„Normálně ho sfouknu.”

„To si myslí spousta začátečníků. Jenže člověk pak má tendenci plivat a porušit celý otisk. Kdepak, musíte zase použít štěteček. Prášek ovšem funguje pouze u hladkých povrchů. Chceteli sejmout otisk z papíru, musíte použít jinou metodu. Pokud je otisk mastný, možná se zvýrazní v jódových výparech. Problém je, že ho v tom případě musíte neprodyšně uzavřít a velmi rychle vyfotografovat, protože se výpary okamžitě rozptýlí. Někdy se otisky objeví také

při aplikaci roztoku jistého dusičnanu, ninhydrinu nebo vteřinového lepidla. Ale to už jsme v první lize, která

pravděpodobně přesahuje úroveň vašich, něčích, schopností. Když je otisk zvýrazněn, je třeba, aby ho dotyčný…,” Hemming kývl na Taylor, „nebo dotyčná zachytila. Sejmete ho z povrchu pomocí speciální pásky nebo pořídíte jeho fotografii. Nezapomeňte: otisky prstů jsou důkaz. Musí se dostat až do soudní síně a před odborného svědka.”

„Takže čistě hypoteticky,” řekla Taylor, „je možné, aby otisky prstů snímal někdo, jako jsem já?”

„Pokud máte trochu cviku, tak jistě. Ale jste pak schopna dosvědčit, že otisky A a B jsou totožné? V žádném případě. Dokážete vůbec poznat, zda jsou stejné, nebo se liší? To není tak snadné, mami, vůbec to není snadné. Otisky se totiž rozmazávají, pohybují, vrství. Vypadají jinak, i když jsou totožné, nebo vypadají stejně až na nějaký drobný, ale podstatný rozdíl, který

vám snadno unikne… Kdepak, taková hračka to není. Otisky jsou umění.”

„A co nějaký přístroj nebo tak něco? Nebo počítač?”

„Jistě, policie je používá. FBI. Ale ne běžní občané. Poslyšte, paní Lockwoodová…”

„Taylor,” nabídla mu.

„Kdybyste mi řekla, v čem konkrétně spočívá váš problém, možná

bych vám mohl nabídnout konkrétní řešení.”

„Je to poněkud citlivá záležitost.”

„To je vždycky. Proto existují firmy, jako je ta naše.”

„Lepší bude, když o tom prozatím pomlčím.”

„Rozumím. Dejte mi vědět, až budete potřebovat další lekci. Přestože vám doporučuji, abyste nezapomněla na možnost svěřit některé věci odborníkům.” Hemming zvážněl a jeho okouzlující

průpovídky se náhle vytratily. „Pokud by se ta záležitost stala řekněme více než citlivou, spousta našich lidí má povolení nosit.”

„,Povolení nosit?”

„Nosit zbraň.”

„Ach tak,” řekla Taylor tiše.

„Já jen, abyste to věděla.”

„Díky, Johne.” Taylor se odmlčela a dodala: „Ale měla bych ještě

jednu otázku.”

Ruka, v níž by se tak dobře vyjímal basketbalový míč, se napřímila a zároveň z ní vystřelil ukazováček. „Nechte mě dedukovat. Ta otázka zní, kde by se dala sehnat elegantní sada pro snímání

otisků.” A než Taylor stačila odpovědět ano, psal už Hemming na zadní stranu své vizitky adresu. „Tohle je sklad policejních pomůcek. Seženete tam všechno kromě zbraní a štítků.”

„Štítků?”

„Myslím policejních odznaků. Ty můžete koupit, ty může někdo koupit, zhruba za deset babek v pasážích na Times Square. Ale neměla byste to dělat. Neberte to jako neomalenost, ale pro všechny případy jsem připsal na zadní stranu té navštívenky svoje domácí číslo. Pro případ, že by vás nějaké další dotazy napadly třeba po pracovní době.”

Taylor dospěla k závěru, že se jí tenhle člověk líbí. „Byl jste fantastický, Johne. Děkuji vám.” Vstala a nechala se doprovodit k výtahu. Hemming ukázal na skleněnou vitrínu se sbírkou obušků a pendreků.

„Eh, paní Lockwoodová? Taylor?”

„Ano?”

„Ještě než odejdete, chtěl jsem se jen zeptat: nemáte zájem taky o přednášku o zákonech na ochranu domovní svobody a práva na soukromí, kterou dávám všem novým zaměstnancům?”

„Ne,” odpověděla Taylor, „myslím, že nemám.” Dneska bude mrzutá.

Ralph Dudley seděl na rozvrzané kancelářské židli, tiskl šíji do vysokého koženého opěradla a díval se na úzký proužek oblohy vedle cihlové zdi za oknem. Šedá obloha, šedá voda. Listopad. Ano, Junie dnes bude mít zase špatnou náladu.

Dudleyova intuice byla příslovečná. Zatímco z Donalda Burdicka, se kterým se Dudley ustavičně, a až posedle, srovnával, vyzařovala genialita, Ralph Dudley se opíral o intuici. Okouzloval klienty, vyprávěl jim vtipy odpovídající jejich věku, pohlaví a zázemí, účastně naslouchal jejich žalostným historkám o nevěrách, úmrtích a radostech z narození vnuků. Vyprávěl jim válečné historky o slavných vítězstvích v soudních síních a prošpikovával je dramatickými zápletkami, které jsou přípustné pouze jako literární fikce, ostatně jeho příběhy bez výjimky fikcí byly. Svým nenapodobitelným náznakovým úklonem si dokázal podmaňovat manželky klientů i potenciálních klientů.

Kde Burdick užíval rozum a logiku, vystačil si Dudley s citem a smysly.

A samozřejmě měl pravdu i nyní. Po chvíli se do jeho kanceláře nevrle přihrnula patnáctiletá Junie s kyselým výrazem v obličeji a naprosto ignorovala stenografku, která Dudleymu právě cosi přepisovala.

Dívka se zastavila ve dveřích, vystrčila kyčel a bez úsměvu vyčkávala.

„Jen pojď dál, zlatíčko,” řekl Dudley. „Už jsem skoro hotov.” Junie měla na sobě bílou halenku, svetřík a bílé punčocháče. Ve vlasech měla velkou modrou mašli. Upjatě Dudleyho políbila na tvář, klesla do jednoho z křesel pro návštěvníky a přehodila si nohy přes boční opěradlo.

„Seď jako dáma, prosím.”

Junie vyčkala vzdorovitých třicet vteřin, nasadila si sluchátka od walkmana, pomalu se v křesle otočila a položila si chodidla na citrónově zelený koberec.

Dudley se zasmál. Zvedl diktafon a řekl: „Hele, já mám taky jeden, magneťák.”

Junie se tvářila zmateně a Dudley si uvědomil, že dívka neslyší, co jí říká (a i kdyby ano, pravděpodobně by jeho vtip pokládala za idiotský). Dudley se ovšem naučil, že by ho dívčino chování nemělo urážet, a tak se bez emocí vrátil k diktování memoranda obsahujícího podstatu několika právních pravidel, která jsou, jak věřil, obsažena v nějakém zákoně. Na konec kazety připojil instrukce pro svého asistenta Todda Stantona, který měl memorandum přepsat a pokusit se daný zákon vyhledat.

Ralph Dudley dobře věděl, že se mu mladí zaměstnanci někdy posmívají. Nikdy na ně nezvyšoval hlas, nikdy je nekritizoval a zaujímal vůči nim starostlivý postoj. Předpokládal, že tito mladíci (s představou, že by právo mohly provozovat také ženy, se Dudley nikdy pořádně nevyrovnal) jím opovrhují také pro jeho podlézavost. Několik loajálních chlapců sice ve firmě působilo

například Todd, , ale celkově starému Dudleyovi nikdo nevěnoval větší pozornost.

„Děda,” tak mu zaměstnanci přezdívali. A k tomuto posměchu se mnohdy přidávali také podílníci, přestože to činili rafinovanějším způsobem. Tento přístup sice poněkud kalil Dudleyovo působení ve firmě, a dokonale vymazal veškerou loajalitu, kterou kdy k Hubbard, White & Willis cítil, , avšak Ralph Dudley si kvůli němu nijak zvlášť nelámal hlavu. Jeho vztah ke kanceláři se vyvinul stejným způsobem jako jeho manželství s Emmou: přerostl v uctivý respekt. Ve většině případů byl Dudley schopen udržet svou hořkost pod kontrolou.

Junie měla zavřené oči a její boty z lakované kůže se pohupovaly v rytmu hudby. Panebože, ta roste jako z vody. Patnáct let. Dudley pocítil bodavý smutek. Někdy, třeba když zaujala nějakou pózu nebo když jí na obličej zvláštně dopadalo světlo — zažíval záblesky fantazie, během nichž v ní viděl pětadvacetiletou ženu. Věděl, že tato dívka, kterou při dospívání všichni opustili, v sobě nosí mnohem klíčivější semena dospělosti než ostatní děti. A často míval dojem, že Junie na něj roste příliš rychle. Podal diktafon stenografce, která odešla.

„Tak co?” řekl Dudley dívce. „Půjdeme někam nakupovat?”

„Asi jo.”

Tuhle otázku slyšela perfektně, všiml si Dudley. „No tak pojďme.” Junie pokrčila rameny, vyskočila z křesla, podrážděně se zatahala za šaty, čímž naznačovala, že by teď mnohem raději měla na sobě džínsy a tričko, ošacení, které ona milovala, zatímco on ho nenáviděl.

Byli právě u výtahu, když ho oslovil ženský hlas: „Promiňte, Ralphe, neměl byste minutku?”

Dudley poznal mladou ženu z firmy, ale nedokázal si vybavit její jméno. Trochu ho dopalovalo, že má tato žena drzost oslovovat ho křestním jménem, ale jelikož byl gentleman, pouze se usmál a přikývl. „Ano, vy jste…”

„Taylor Lockwoodová.”

„Jistě, samozřejmě. Tohle je má vnučka Junie. Junie, seznam se se slečnou Lockwoodovou. Pracuje tady jako právník.”

„Přesněji řečeno jako právní asistentka.” Taylor se usmála a řekla dívce příjemně: „Vypadáš jako Alenka.”

„Ha?”

„Jako Alenka v říši divů. To je jedna z mých oblíbených knížek.” Dívka pokrčila rameny a navrátila se do sladkého zapomnění hudby. Dudley přemýšlel, co po něm ta žena chce. že by jí zadal nějakou práci? Nějaký úkol?

„Ráda bych se vás na něco zeptala.”

„Na copak?”

„Vy jste chodil na práva v Yale, viďte?”

„Ano, to chodil.”

„Uvažuju, že si tam podám přihlášku.”

Dudley pocítil nával paniky. V rozporu se svým tvrzením v kanceláři nakonec na univerzitě nesložil závěrečné zkoušky, takže Taylor Lockwoodové nemohl dost dobře napsat doporučující dopis. Taylor však dodala: „Už jsem tam zaslala přihlášku i veškeré náležitosti. Ale chtěla bych se o té škole něco dozvědět. Rozhoduji se totiž mezi Yale, Harvardem a Newyorskou univerzitou.”

„No, ale já tam chodil v době, kdy vy jste ještě nebyla na světě,” odpověděl Dudley ulehčeně. „Myslím, že nic z toho, co bych vám sdělil, by vám moc k užitku nebylo.”

„No, někdo mi říkal, že jste mu taky pomáhal rozhodnout, na kterou školu jít, a že jste byl velmi ochotný. Doufala jsem, že byste mi mohl věnovat zhruba půlhodinku času.”

Dudley pocítil radost, která se bez výjimky dostavovala i při sebemenší lichotce. „Takže dnes večer?”

„Mně by se hodil spíš zítřek večer,” řekla Taylor. „Co třeba po práci? Mohla bych vás vzít na večeři.”

žena bere muže na večeři? Dudley se cítil téměř uražen.

„Tedy pokud nemáte nějaké jiné plány,” dodala Taylor. Dudley pochopitelně měl jiné plány, plány, které si rozhodně

nehodlal nechat ujít. To však bylo až v deset hodin večer.

„Později večer ještě něco mám,” řekl. „Ale hodila by se vám třeba sedmá?” Kouzelně se usmál. „Vezmu vás k nám do klubu.” Selektivně doslýchavá Junie mu skočila do řeči: „Dědo, jako, říkals přece, že tam ženy nepouštějí.”

„Ale jen jako členy, miláčku,” odpověděl Dudley a otočil se k Taylor. „Stavte se u mě zítra v šest, zajedeme taxíkem do města…” Pak ovšem spočítal výši jízdného a dodal: „No,

metrem to vlastně asi bude lepší. V tuhle dobu je ve městě příšerný provoz.”

„A teď obchází klienty.”

Donald Burdick si dlouhými prsty pečlivě uvázal hedvábnou kravatu. Měl rád dotek kvalitní látky, která se snadno poddávala, ale přesto byla pevná. Dnes večer ho však hladká textura kravaty jen pramálo uspokojovala.

„Nejdřív mu projde to zrychlené hlasování a teď prý přesvědčuje naše klienty.”

„Klienty,” zopakovala Věra Burdicková poslední slovo a přikývla.

„Měli jsme na to myslet.” Seděla u toaletního stolku v ložnici jejich bytu na Park Avenue a mazala si krk předepsaným krémem. Měla na sobě červenočerné hedvábné šaty, jejichž výstřih ve tvaru V na zádech odhaloval její bledou pihovatou pokožku. Zaujatě se předkláněla a dívala se, jak se krém vpíjí do jejího krku. Rezolutní čerstvá šedesátnice Věra sváděla bitvu s věkem pomocí taktických ústupků. Před patnácti lety se přestala opalovat a začala obezřetně přibírat na váze, na rozdíl od mnoha svých přítelkyň posedlých dietami, které dnes ze všeho nejvíce připomínaly vyzáblé hastroše. Klidně si nechala zbělat vlasy, ale udržovala si je v lesku pomocí italského kondicionéru a nosila je stažené dozadu stejně jako její vnučka. Odhodlala se k jedné plastické operaci a za tímto účelem odletěla do Los Angeles, kde jí zákrok provedl jistý význačný chirurg z Beverly Hills. A tak i dnes vypadala stejn ě jako kdykoliv předtím: přitažlivě, rezervovaně, tvrdohlavě, zamlkle. Přičemž byla prakticky stejně mocná jako dva muži, kteří ovlivnili její život: její otec a Donald Burdick, za nějž byla již dvaatřicet let provdána. V jistém ohledu se dalo říci, že je dokonce mocnější než oba tito muži, protože zatímco před wallstreetskými mágy jako Donald Burdick byl každý člověk raději ve střehu, v přítomnosti žen si často přestal dávat pozor, rozhovořil se a přitom prozradil svá tajemství a odhalil své slabiny.

Burdick seděl na posteli. Jeho žena se k němu otočila zády a on jí pečlivě zapnul šaty a zaháknul horní očko. „Clayton na to jde oklikou,” pokračoval. „Musím přiznat, že je to moc chytrá taktika. Zatímco Bili Stanley, Lamar a já děláme všechno možné, abychom tu fúzi očernili, Wendall tráví čas s klienty a snaží se přesvědčit je, aby naléhali na podílníky, že mají tu fúzi podpořit.” Také Věra cítila obdiv k Wendallovu jednání. Přestože klienti nemohli oficiálně hlasovat o záležitostech firmy Hubbard, White & Willis, byli to v konečném důsledku oni, kdo platil účty, takže fakticky měli nad hlasováním jednotlivých podílníků téměř

ohromující vliv. Věra často tvrdila, že kdyby se klienti spojili proti advokátním kancelářím, byl by čas, aby si její manžel začal hledat novou práci.

„Jak to jenom dělá?” zeptala se Věra. Claytonova metoda ji upřímně zajímala.

„Pravděpodobně jim slibuje velké slevy na poplatcích za úkony, pokud tu fúzi podpoří. A pokud jde o ty, kteří s ním přesto I nepůjdou, tím myslím svoje nebo Billovy klienty, kteří tu fúzi v žádném případě nepodpoří, , obáváme se, že je hodlá sabotovat.”

„Sabotovat. Propána. A jak to vypadá s hlasováním?” „Zdá se to těsnější, než je zdrávo.”

„Máte přece ten dlouhodobý pronájem u Rothsteina, ne?” zeptala se Věra. „Ten by ho mohl trochu zpomalit. Kdy ho máte podepsat?”

„V pátek nebo o víkendu,” odvětil Burdick otráveně. „Až?” Věra se zatvářila kysele.

„Já vím,” řekl Burdick. „Nedokážou dát rychleji dohromady podklady. Ale to bude v pohodě, Clayton o té smlouvě nic netuší. A taky vedu jednání se Stevem Nordstromem.”

„Z McIlillan Holdings,” vzpomněla si Věra. „Tvůj největší klient. Steve tam dělá

finančního ředitele, viď?”

Burdick přikývl. „Mám k němu blíže než k Edu Gliddickovi, přestože je to generální ředitel. Pokusím se je přimět, aby zlobbovali pár našich podílníků proti té fúzi.” „A Steve na to přistoupí?”

„Určitě. O všem sice rozhoduje Gliddick, ale ten jde Steveovi na ruku. O tomhle Wendall taky nic neví. Byl jsem až nechutně

diskrétní. Chci…”

Burdick si uvědomil, že z něj vyzařuje zoufalství a tón jeho hlasu se mu ani trochu nelíbí. Pohlédl na manželku, která se na něj dívala s bystrým úsměvem na tváři. „My to zvládneme,” řekla.

„Clayton se nám nemůže rovnat, miláčku.”

„To ta kobra loni o dovolené taky ne. Což ovšem neznamená, že nebyla nebezpečná.”

„Ale vzpomeň si, jak nakonec dopadla.” Při loňské dovolené v Africe šlápl Burdick na kobru ukrytou v lesním porostu. Had roztáhl krk a připravil se k útoku. Naštěstí mu Věra včas usekla hlavu ostrou mačetou.

Burdick se přistihl, že má zaťaté zuby. „Wendall prostě nechápe, co taková advokátní kancelář na Wall Streetu obnáší. Je hrubý, terorizuje okolí. Má spoustu afér.”

„To je nerelevantní.” Věra na sebe začala vrstvit makeup.

„Ne, já myslím, že je to relevantní. V sázce je přežití firmy. Wendall nemá vizi. Nechápe, čím vším Hubbard, White & Willis je a čím by měla být.”

„A jak bys to svoje měla být definoval ty?” Zásah, pomyslel si Burdick. Bezděčně se zašklebil. „No dobrá, měla by být taková, jakou jsem ji stvořil já. Bili, Lamar a já. Wendall chce firmu přeměnit v masomlejn. V obyčejnou velkou fabriku na fúze a akvizice.”

„Každá generace má svou specialitu. A tohle je velmi lukrativní obor.” Nanesla si na obličej růž. „Já ho neobhajuju, miláčku. Jenom tvrdím, že bychom měli zůstat ve střehu. Nemůžeme vznášet logické argumenty proti charakteru právní činnosti, kterou má ta nová firma do vaší kanceláře přinést. Musíme mít na paměti, že hlavní riziko představuje hrozba, že Wendall v rámci fúze spálí vaši kancelář na troud a popel posype solí. Proto ho musíme zastavit.”

Jako obvykle měla Věra pravdu. Burdick se natáhl pro její ruku, ale vtom zazvonil na nočním stolku telefon a on ho odešel zvednout.

Přiložil si sluchátko k uchu a zděšeně poslouchal, jak mu Bili Stanley příkrým hlasem sděluje novou informaci. Po chvíli zavěsil a pohlédl na svou ženu, která vytřeštila oči v panice z manželova napjatého výrazu.

„Už to zase udělal.”

„Clayton?”

Burdick si povzdechl a přitakal. Přešel k oknu a zadíval se na úhledný dvorek, na němž se proháněl vítr. „Máme nějaký problém se St. Agnes.”

Nejstarším a druhým nejlukrativnějším klientem Donalda Burdicka byla manhattanská nemocnice St. Agnes. Nedávno na ni kdosi podal žalobu za zanedbání péče a soudní proces, který probíhal teprve čtvrtým dnem, vedl za firmu Hubbard, White & Willis podílník Fred LaDue. Případ byl naprosto rutinní a bylo pravděpodobné, že ho nemocnice vyhraje. Stanley však nyní Burdickovi sdělil, že advokáti žalobce, jistá midtownská kancelář specializující se na vymáhání odškodného, vyčmuchali nového svědka:lékaře, jehož

svědectví by mohlo být pro St. Agnes zniču jící. A přestože se jednalo o velmi překvapivého svědka, soudce mu zítra hodlal umožnit výpověď.

V sázce mohly být desítky milionů dolarů a takto velká porážka mohla znamenat, že nemocnice St. Agnes, která disponovala pouze samopojištěním, vypoví firmě Hubbard, White & Willis smlouvu. A i kdyby to nemocnice neučinila, porážka by vážně poškodila důvěryhodnost Donalda Burdicka i jeho oddělení soudních sporů a nemocnice by se pak mohla postavit za fúzi, firma Johna Perelliho byla totiž proslulá brutálními postupy proti poškozeným při sporech o odškodnění.

„Sakra,” mumlal Burdick. „Sakra.”

Věra přimhouřila oči. „Nemyslíš si, že Wendall podstrčil podklady tvého klienta protistraně, že ne?”

„Po pravdě řečeno mě to napadlo.”

Věra usrkla skotskou a postavila sklenici na stolek. Burdick hleděl do prázdna a snažil se novou informaci nějak zpracovat. Pohled jeho ženy byl naopak velmi ostrý. „Na to ti řeknu jedinou věc, miláčku.”

Vítr zařinčel okny z katedrálního skla. Burdick se zadíval za zvukem.

„U lidí jako Wendall,” řekla Věra, „musíš udeřit tvrdě hned napoprvé. Protože druhou šanci už nedostaneš.” Burdickovy oči sklouzly k pákistánskému koberci na podlaze ložnice. Zvedl telefon a vytočil číslo noční spojovatelky v kanceláři. „Tady Donald Burdick,” řekl zdvořile. „Vyhledejte, prosím, Mitchella Reece a řekněte mu, aby mi zavolal domů. A vyřiďte, že je to naléhavé.”

Taylor Lockwoodová kráčela větrnými večerními ulicemi East Village s obrubníky zasypanými odpadky a přemýšlela o pohřbu, jehož se zúčastnila před několika měsíci.

Seděla tehdy v první řadě kostela ve Scarsdale severně od New Yorku. Jak kdosi za ní zašeptal, tato budova ze dřeva a kamene byla vystavěna z příspěvků od magnátů jako J. P. Morgan a Vanderbilt. A přestože měla Taylor na sobě černé šaty, zdálo se jí, že tato barva již není u pohřbů vyžadována, akceptovány byly i střízlivé odstíny fialové, zelené či hnědé. Taylor seděla na tvrdé lavici a sledovala pozůstalé utápějící se ve svých osobních rituálech zármutku. Slzy kanuly v zadržených potocích, ruce tiskly ruce, prsty se posedle třely o prsty. Pastor o Lindě Davidoffové hovořil s upřímným žalem a očividnou obeznámeností. Bylo zjevné, že zná rodiče lépe než dceru, ale přesto ji dokázal umně vynášet do nebes.

Většina účastníků působila zarmouceně nebo šokovaně, ale ne všichni plakali: truchlení nad sebevraždou v sobě obsahuje jistý rozpor.

Pastor zakončil bohoslužbu přečtením jedné z Lindiných básní, která vyšla v literárním časopise její univerzity. Zatímco četl, Taylor Lockwoodová si znovu vybavila Lindu v nejrůznějších situacích a do koutků očí se jí rychle nahrnuly slzy, které se tolik snažila potlačit. Pálily ji a v klikatých potůčcích jí stékaly po tvářích, přestože Taylor mladou právní asistentku zase tak dobře neznala.

Poté zahrály varhany slavnostní motiv a smuteční hosté pomalu začali vycházet ven a odjíždět.

Jak řekla Taylor Reeceovi, nepodařilo se jí objevit žádný náznak, že by se Linda Davidoffová jakkoliv angažovala v otázce úvěru pro firmu Hanover & Stiver. Přesto Taylor připadalo podezřelé, že dívka na tomto případu pracovala dlouhé hodiny, pak náhle přestala, a následně spáchala sebevraždu. Taylor cítila potřebu tuto záhadu dále prověřit. Alenka koneckonců také prošmejdila celou Říši divů, až na to, že tam bezpochyby nikdy nemohla narazit na odporný pětipatrový činžovní dům, před kterým nyní stála Taylor. Ze špinavé vstupní chodby

někdo vytrhl domácí telefon a hlavní dveře byly otevřené, houpaly se ve větru jako lítací dveře saloonu ve vyvražděném městě na Divokém západě. Taylor vyrazila po slizkých schodech nahoru.

„Možná to vypadá působivě, ale většina těch věcí patří bance,” prohlásil Sean Lillick.

Mladý právní asistent seděl bosý na podlaze v průvanu a strkal pod postel batůžek.

Taylor Lockwoodová lapala po dechu z absolvovaného výšlapu a prohlížela si předměty, o kterých Lillick mluvil: sestavu z klávesnic, kabelů, beden, počítačové obrazovky, reproduktorů, kytary a zesilovačů. Hudební aparatura v ceně dobrých padesáti tisíc dolarů.

Štíhlý, tmavovlasý a asi čtyřiadvacetiletý Lillick si přičichl k ponožkám a odhodil je. Měl na sobě černé džínsy a tílko. Před ním stály na podlaze boty. Jediným důkazem, že tento člověk skutečně pracuje ve firmě Hubbard, White & Willis, byly dva obleky a tři bílé košile v různých fázích recyklace, které visely na hřebících zatlučených křivě do zdi. Lillick si Taylor chvíli zkoumavě prohlížel. „Buďto se tváříš uchváceně, anebo zmateně. Já to nepoznám.”

„Tvůj byt je ještě alternativnější, než jsem čekala.” Byt Seana Lillicka byl ve skutečnosti jedna velká příštipka. Štěrbiny a díry ve stěnách někdo zakryl kusy překližky, plastu nebo plechu, spáry k sobě nedoléhaly, sádra se drolila, parkety byly rozpraskané nebo chyběly úplně. V obývacím pokoji visela jedna holá žárovka, která osvětlovala stojací lampu, pohovku a pracovní stůl. A tunu bankou vlastněných hudebních nástrojů a cingrlátek. „Posaď se.”

Taylor se kolem sebe bezmocně rozhlédla.

„Jo tak. Zkus třeba na pohovku… Hele, Taylor, poslechni si tohle. Zrovna jsem to vymyslel, zkusím to použít v některé své

skladbě. Víš, kdo je to absolvent?”

„Vzdávám se.”

„Člověk, ze kterého se za chvíli stane solvent.” Taylor se zdvořile usmála. Lillick se však její vlažnou reakcí nedal odradit a zapsal si slovní hříčku do zápisníku.

„Takže co to vlastně děláš?” zeptala se Taylor. „Jevištního komika?”

„Performera. Strašně rád rearanžuju vjemy.”

„Aha,” zavtipkovala Taylor, „takže z hlediska solmizační stupnice jsi vlastně rearanžér.”

Lillickovi se její poznámka zjevně zalíbila a uložil si ji někam do paměti.

Taylor přešla ke klávesnici.

„Já vím, myslíš si, že jsou to obyčejné varhany,” řekl Lillick.

„Ale…”

„Myslím si, že je to syntezátor Yamaha DX7 s digitálním samplerem, MIDI a Linn sekvencérem, který dokáže uložit do RAM paměti asi stovku sekvencí. Stačí?”

Lillick se zasmál a mávl rukou. Taylor se posadila na rozbitou stoličku, zapnula přístroj a začala hrát „Ain’t Misbehavin’”.

„Myslím, že takovou hudbu tahle mašina neskousne,” prohlásil Lillick. „Asi se rozpadne.”

„Co hraješ ty?” zeptala se Taylor.

„Postmodernu, postnovou postvlnu. V podstatě integruju hudbu do své show. Sám sebe označuju za zvukového malíře. Zní to nabubřele?”

Taylor si myslela, že ano, ale místo odpovědi se pouze usmála a pročetla si některé Lillickovy partitury. Kromě standardního notového zápisu obsahovaly také kresby pánví,

kladívek, žárovek, zvonů a jedné pistole.

„Když jsem začal komponovat, byl jsem serialista, ale pak jsem se přiklonil k

minimalismu. Momentálně se zabývám integrací nehudebních prvků, jako jsou choreografie nebo performanční umění. A taky zvukové skulptury. Zbožňuju, co dělá Philip Glass, jenže jsem méně tematický. Spíš Laurie Andersonová a podobné věci. Zastávám názor, že umění by mělo obsahovat velkou dávku nahodilosti. Ty si to nemyslíš?”

Taylor zavrtěla hlavou a vzpomněla si, co dnes dopoledne řekla Reeceovi: že hudba by se podle ní neměla příliš vzdalovat od melodií, které lidem rezonují v srdcích. „Se mnou si o tom moc nepopovídáš, Seane,” řekla. „Já jsem ryzí střední proud.” Vypnula varhany a zeptala se: „Nemáš pivo?”

„Jo. Jasně. Posluž si. A když už tam budeš, dal bych si taky jedno.”

Taylor otevřela dvě piva a jedno podala Lillickovi. „Ty někde performuješ?” zeptal se.

„Jo, ale to bys mi neschvaloval. Hraju na piano v barech.”

„No co, ty taky plní důležitou funkci.”

Taylor pocítila lehkou podrážděnost z jeho až příliš uvolněného a až příliš moralistního přístupu. „Nechováš se trochu blahosklonně?” zeptala se.

„Ne. Vážně. Já mám taky rád klasiku.” Lillick se vztyčil a odbelhal se v jedné botě k řadám vinylových desek, cédéček a magnetofonových kazet. „Charlie Parker. Taky tu mám všechny desky s Birdem. Hele, poslouchej.” Položil na talíř gramofonu elpíčko, které znělo praskavě a autenticky. „Člověče, to byl život,” zasnil se Lillick. „Vstaneš, kdy chceš, trochu cvičíš, pak se někde flákáš, pak hraješ do tří ráno na saxík a nakonec koukáš s kámošema na východ slunce.”

„Ten člověk zemřel moc mladý,” utrousila Taylor, ponořená do jednoho z četných Birdových sól.

„V pětatřiceti,” doplnil ji Lillick.

„Svět přišel o spoustu krásné hudby.”

„Možná, že kdyby žil dýl, nebyla by ta hudba tak hluboká a procítěná.”

„A možná právě naopak,” řekla Taylor. „Když seš na heroinu, musí

tě to nějak ovlivnit.”

Lillick ukázal na svou sbírku desek, která skutečně obsahovala spoustu středněproudého jazzu. „Vidíš, já nejsem snob. Takové lidi taky potřebujeme. Kdyby neexistovaly pravidla a tradice, nebylo by co bořit.”

Proč bořit něco, co funguje, pomyslela si Taylor. Ale nepřišla sem s Lillickem rozebírat filozofii hudby.

Lillick si ubalil tlustého jointa, zapálil ho a podal Taylor. Ta zavrtěla hlavou, ještě jednou si prohlédla arzenál hudebního vybavení a řekla: „A co teda děláš v advokátní kanceláři, když jsi tak avantgardní?”

„Stálý příjem, co jiného? Koukám na to tak, že firma Hubbard, White & Willis skrze mě podporuje umění.” Lillick nyní působil neklidně, jako by se konverzace vydala směrem, kterým ji nechtěl následovat.

Náhle odkudsi vytáhl hromádku notových papírů a tužku. „Mluv dál. Nejlíp se mi pracuje, když používám jen polovinu mozku.”

„Přišla jsem se tě na něco zeptat,” řekla Taylor. „Tys přebíral případ Hanover & Stiver za Lindu Davidoffovou, že jo?”

„Jo.”

„A co o ní víš?”

Lillick se na chvíli zadíval na rozpraskané zdi svého bytu a zapsal jeden hudební takt.

Taylor měla pocit, že pro ni hraje divadlo, že sehrává roli rozervaného umělce.

„Linda Davidoffová?” zopakoval.

Po chvíli zvedl hlavu. „Promiň… Linda? Jo, párkrát jsme spolu někde byli. Připadala mi zajímavější než většina těch načančaných princezniček, které nám chodí po firmě. Chtěla se stát spisovatelkou. Ale moc dlouho jsme to spolu nevydrželi.”

„Proč přestala pracovat na případu Hanover & Stiver?” Lillick chvíli mlčel a přemýšlel. „Nejsem si jistý. Myslím, že byla nemocná.”

„Nemocná? A co jí bylo?”

„To nevím. Ale vzpomínám si, že nevypadala dobře. Byla…”

„…bledá,” vzpomněla si Taylor.

„Jo, přesně tak. Párkrát jsem viděl, jak vyplňuje nějaké formuláře pro pojišťovnu. Ptal jsem se jí na to, ale ona mi nic neřekla.”

„Víš, proč spáchala tu sebevraždu?” zeptala se Taylor.

„Ne, ale řeknu ti, že mě to zase tolik nezaskočilo. Byla příliš citlivá, chápeš? Všechno si strašně brala. Nechápu, jak mohla pracovat v advokátní kanceláři.”

Lillick vygumoval jeden motiv, přepsal ho a začal si ho broukat.

„Dej mi bé sedm.”

Taylor spustila yamahu a zahrála akord.

„Dík.” Lillick si zapsal několik dalších not.

„Kde bydlela?”

„To nevím, myslím, že někde ve Village. Co se děje? Proč se o Lindu tak zajímáš?”

„Někdo před časem zvrzal jednu fakturu pro New Amsterdam. Byla strašně podhodnocená a já mám zjistit, co se vlastně stalo. Když

jsi za ni tu práci přebíral, říkala ti o tom případu něco?” Lillick zavrtěl hlavou.

„Ty si pořád vykazuješ za ten případ čas, viď?”

„Něco jo. Ale většinu práce dělá Mitchell.” Zdálo se, že Lillick na její otázky nijak zvlášť nereaguje.

„Stýkala se s někým blíže?”

„Se svým spolubydlícím Dannym Stuartem. Pracuje jako redaktor nebo něco takového. Bydlí ve West Village. Myslím, že někde na Greenwich Street.” Lillick se prohrábl hromadou papírů. „Někde tu mám jeho číslo.” Podal jí telefonní číslo a dodal: „Hele, za chvilku jsem zpátky.”

S těmito slovy zamířil na toaletu.

Taylor se tak naskytla příležitost, na kterou čekala. Klekla si a vytáhla batůžek, který Lillick při jejím příchodu nacpal pod postel. Zdálo se jí, že ho schovával nepřirozeně rychle. Rychle odepnula zip a spatřila peníze. Spoustu peněz. Na rychlý odhad měla pouhých deset vteřin, ale odhadovala, že v batůžku leží třicet až čtyřicet tisíc dolarů. Což byl ekvivalent Lillickova ročního příjmu v Hubbard, White & Willis, který mu navíc pochopitelně nebyl vyplácen v hotovosti.

Jako aktivní účastnice newyorského hudebního života přitom Taylor věděla, že, aby citovala svého otce, ani na satanově dvoře neexistuje podnik, ve kterém by si člověk mohl vydělat pořádné peníze hraním na piano.

Což znamenalo, že většina Lillickovy hudební aparatury rozhodně nepatří bance.

Původně sem přišla pouze pro informace, ale nyní měla dalšího podezřelého.

Pár vteřin před Lillickovým návratem strčila batůžek zpátky pod postel. „Radši už půjdu,” řekla. „Díky za pivo.”

„Máš ráda kozí maso?”

„Cože?”

„Napadlo mě, že bysme mohli zajet do jednoho podniku na Čtrnácté. Dělají tam nejlepší kozí maso ve městě. Je to totálně akční

místo.”

Myšlenka na další prohýřenou noc byla pro Taylor příliš. Kromě toho měla ještě své úkoly ve firmě.

„Dneska ne.”

„Hele, ten podnik je fakt švihárna. Chodí tam i Bowie. Je tam takový náprask, že se tam sotva dostaneš. Z jedné sady reproduktorů hrajou industrial a z druhé pouštějí Sex Pistols. Myslím ve stejném sále! Dělá to dobrou tisícovku decibelů.”

„Strašně mě to mrzí, Seane, ale dnes opravdu ne.” Wendall Clayton měl rád kancelář v noci.

Líbilo se mu ticho, líbil se mu pohled na třpytivé tečky světel na lodích v přístavišti, líbilo se mu, že si může naplnit plíce cigaretovým kouřem a pak si ho převalovat na patře, aniž by ho stihly kritické pohledy sekretářky a některých bezohledných mladých právníků, kteří jako by schválně mířili jeho směrem, kdykoliv si ve firmě dovolí zapálit.

Tato uvolněná atmosféra vracela Claytona do doby těsně po absolvování právnické fakulty, kdy trávil mnoho večerů pročítáním stovek dokumentů vytvářejících typický obchodní případ: dohody o poskytnutí půjčky, záruky, zástavní smlouvy, dokumenty o kolateralizaci, certifikáty o vládním plnění, podnikové materiály či rozhodnutí správních rad.

Pročítáním… a bedlivým sledováním partnerů, pro které pracoval. Jistě, ve škole se učil právo, protože aby se z něj stal dobrý právník, musel toto právo bezchybně ovládat. Ovšem aby se z něj stal skvělý právník, musel toho znát daleko více. Musel si osvojit umění uhlazených mravů, taktiky, vedení, vydírání, vzteku a dokonce i flirtu.

A taky sabotáže.

Nyní pročítal výpověď jistého svědka v případu, v němž firma Hubbard, White & Willis vystupovala jako právní zástupce jednoho z drahocenných klientů Donalda Burdicka, totiž manhattanské nemocnice St. Agnes. Sean Lillick a Randy Simms, dva hlavní Claytonovi nohsledi, totiž vyšťárali existenci jakéhosi doktůrka, který měl přímé znalosti o zanedbávání lékařské péče, kterého se nemocnice měla podle obžaloby dopustit.

Clayton poté vyzradil totožnost tohoto lékaře žalující straně, čímž v podstatě otočil vývoj sporu v neprospěch klienta vlastní firmy.

Samozřejmě ho to trochu tížilo, ale když pročítal svědectví onoho klíčového svědka, pochopil, že lékaři v nemocnici St. Agnes opravdu křiklavě zanedbávali své povinnosti. Dospěl tedy k závěru, že jeho sabotáž je ve skutečnosti pouhým projevem oddanosti mnohem vyšší autoritě, než jakou představuje klient nebo firma: oddanosti samotné abstraktní spravedlnosti.

Několik minut se těmito myšlenkami zaobíral, až nakonec jeho spletitá mysl dospěla k jednoznačnému závěru: že Wendall Clayton přežije mimořádně nákladnou prohru nemocnice St. Agnes v probíhajícím soudním procesu.

Uschoval dokumenty a otevřel další zapečetěnou obálku, kterou mu těsně před odchodem

nechal na stole Sean Lillick. Vytáhl list papíru a přečetl si, co mu mladý právní asistent napsal. Zdálo se, že Claytonovy peníze zamířily správným směrem. Lillick očividně aristokratizoval správné lidi. Možná jim spíše lezl do zadku nebo je terorizoval, ale na tom teď nezáleželo. Jeho informace byly každopádně stejně cenné jako alarmující. Burdick se podle nich rozhodl pro krajní řešení.

Příští rok měla vypršet nájemní smlouva na stávající kancelářské

prostory na Wall Streetu. Vypršení smlouvy hrálo do karet Claytonovi a jeho zamýšlené fúzi, protože firma Hubbard, White & Willis se tak mohla bez potíží a nákladného penále za odstoupení

od smlouvy přestěhovat do mnohem levnějších Perelliho kanceláří v Midtownu.

Lillick se ovšem dozvěděl, že Burdick a Stanley vedli tajné jednání s Harrym Rothsteinem, šéfem veřejné obchodní společnosti, která wallstreetskou budovu vlastnila. Cílem jejich schůzky bylo sjednání nové a mimořádně nákladné dlouhodobé nájemní smlouvy na stávající prostory.

Uzavřením takové smlouvy by na sebe firma vzala obrovský závazek, z něhož by mohla vycouvat pouze za cenu milionových ztrát. Advokátní kancelář Hubbard, White & Willis by se tak stala mnohem méně atraktivním cílem pro jakoukoliv případnou fúzi. Nájemní smlouvu přitom nemusela schvalovat většina podílníků, ale pouze výkonný výbor, který kontrolovali Burdickovi lidé. Lillick přitom vyčmuchal, že nájemní smlouva se má podepisovat již

o tomto víkendu.

Ten hajzl, běsnil Clayton na Burdicka. No nic, bude třeba ten obchod nějak překazit.

Odložil Lillickovu zprávu a začal přemýšlet o možných protitazích. Kdyby se Burdick dozvěděl, co má Clayton za lubem, především v otázce nemocnice St. Agnes a smlouvy o pronájmu, , určitě by mu s tou svou protivnou manželkou zasadili tvrdý úder. Clayton se začal obávat, zda někde na něco nezapomněl.

Zvedl telefon a zavolal Lillickovi.

Chlapcův veselý hlas se zlomil, když si uvědomil, kdo mu volá.

„Ty informace byly… užitečné.”

Byla to jedna z nejvyšších forem Claytonova projevu uznání. Užitečné.

„Teda…, no, to jsem rád.”

„Ale dělám si trochu starosti, Seane. Určitě sis dával pozor?” Chlapec zaváhal a Clayton přemýšlel, zda se za jeho neklidem neskrývá něco jiného než přítomnost šéfa na druhém konci linky.

„Samozřejmě.”

„Znám ve firmě lidi, kteří se každého pořád na všechno vyptávají, Seane. Vyptával se tě někdo na něco?”

„Eh, ne.”

„Ujistil ses, žes za sebou zametl všechny stopy? že ses choval jako správný skaut, zálesák nebo kdovíjak se tomu říká?”

„Jo, nejsem blbej, Wendalle.”

„Ne, to samozřejmě nejsi. Jen chci mít jistotu, že je všechno pečlivě zameteno a že nikdo nemůže zpětně vysledovat naše kroky. Víš přece, jak neskutečně vysoké jsou poplatky za soudní obhajobu. Sežerou ti úspory, než bys řekl švec.”

Chlapcovo mlčení Claytonovi prozradilo, že výhrůžku pochopil. Clayton se zadíval do dveří, kde v pozoru stála mladá žena. „Už

musím končit, Seane. Zítra tady buď brzy. A neponechej nic náhodě, dobře?”

„Jasně.”

Clayton zavěsil a upřel oči na ženu. Byla to jedna z nočních stenografek. Jmenovala se Carmen, byla štíhlá a její kůže neustále vypadala jako při týden starém opálení. Nosila upnuté halenky a tmavé sukně, které by byly pro denní provoz přespříliš krátké, ale na odpoledních a večerních službách platila pro oblékání uvolněnější pravidla.

„Dostala jsem váš vzkaz, pane Claytone. Potřeboval jste zapisovatelku?” Clayton si prohlédl její nohy a pak její prsa. „Ano, potřeboval.” Carmen měla pětiletého syna s mužem, který právě seděl ve vězení. Bydlela u matky v Bronxu. V dolní části břicha měla jizvičky po plastické operaci a na levé hýždi vytetovanou růži.

„Co kdybyste zavřela dveře?” zeptal se jí Clayton. „Aby nás nerušily uklízečky.”

Carmen počkala, až Clayton vytáhne z vnitřní kapsy saka náprsní tašku a otevře ji, a teprve poté zavřela dveře a zamkla je za sebou.

Bylo už téměř osm hodin večer, ale jednání o uzavření podnikové fúze, které započalo ve dvě hodiny odpoledne, se z nějakého důvodu dostalo do potíží a stále nekončilo, prý kvůli zpoždění při zajišťování souhlasu japonských regulačních orgánů. Advokáti a právní asistenti firmy Hubbard, White & Willis, kteří se v tomto případu angažovali, pobíhali s hromadami dokumentů mezi několika zasedacími místnostmi jako mravenci kradoucí drobky chleba z pikniku. Přitom se však tvářili o poznání spokojeněji než

jejich hmyzí protějšky, snad proto, že mravenci si přenášením kdusků zmáčeného jídla nevydělají čtyři tisíce dolarů za každou započatou hodinu. Naopak klienti, plátci těchto právnických honorářů, se tvářili přinejlepším znechuceně.

Taylor Lockwoodová, která se již vrátila z návštěvy u Seana Lillicka, se o chystané fúzi dozvěděla mnoho důvěrných podrobností, neboť se pohybovala tak, aby advokáti ani klienti o její přítomnosti nevěděli. A stejně jako se klienti tvářili znechuceně z neustálého protahování transakce, měla i Taylor vlastní důvod k rozčarování.

John Silbert Hemming jí totiž zapomněl říct, že daktyloskopický prášek nejde tak snadno dolů.

Taylor před chvílí nanesla prášek na povrch Reeceova vyloupeného trezoru, sňala lepicí páskou asi pětadvacet otisků a přenesla je na otiskové karty. Zapátrala v paměti, co jí Hemming říkal. Ano, zmiňoval se o různých druzích prášků. Zmiňoval se, jak je ho třeba nanést a že se nemá z povrchu sfoukávat, nýbrž setřít štětečkem. Neřekl jí však, že prášek je jako zaschlý inkoust. Když ho jednou nanesla když ho někdo nanesl, na zkoumaný povrch, nešel z něj ten zatracený prášek setřít. Pouze se rozmazával na stále větší plochu.

Taylor si nedělala starosti s trezorem, jenž kdysi obsahoval dlužní úpis. Dělala si starosti s Reeceovým hrnkem na kávu ozdobeným nápisem „Nejlepší právník na světě”. Taylor Lockwoodová popráškovala i tento předmět, aby získala vzor Reeceových otisků a mohla eliminovat exempláře sejmuté z povrchu trezoru. Daktyloskopický prášek oblepil hrnek jako epoxidové lepidlo. Taylor hrnek s vypětím všech sil očistila, ale pak si všimla, že má prášek na halence. Chytila látku do obou rukou a začala ji třít o sebe v naději, že prášek odloupne. Bezvýsledně. Pokusila se ho sfouknout a, přesně jak jí poradilo soukromé očko Hemming, naplivat na něj, jenže prášek se okamžitě vsákl do látky. Taylor měla podezření, že natrvalo.

Povzdechla si a nasadila si sako kostýmu, aby skvrnu zakryla. Spěchala do kanceláře Ralpha Dudleyho, aby sňala vzorky jeho otisků, a v kanceláři Thoma Sebastiana učinila totéž. V

oddělení právních asistentů poté sebrala vzorky otisků Seana Lillicka z několika předmětů v jeho kóji. Vrátila se do své kóje, uložila karty s otisky do obálky a ukryla ji pod hromadu papírů ve spodní zásuvce svého pracovního stolu.

Vyhledala telefonní číslo Dannyho Stuarta, spolubydlícího Lindy Davidoffové, a zavolala mu. Stuart nebyl přítomen, a tak mu Taylor nechala vzkaz, v němž ho žádala o schůzku, neboť se jej chce zeptat na něco v souvislosti s Lindou.

Když zavěsila, její pohled náhodou spočinul na pracovní ploše stolu. Taylor cítila, jak se jí sevřel žaludek: na stole leželo memorandum vedoucího advokátu. V kolonce na příští úterý stála slova: New Amsterdam Bank & Trust versus Hanover & Stiver. Líčení před porotou. 10.00. Bez možnosti odročení.

Zatímco civěla na oznámení, ozval se za ní mohutný výbuch. Taylor se otočila a spolkla výkřik.

Její oči se střetly s očima mladíka v bílé košili. Mladík stál na chodbě a díval se na ni. V ruce držel láhev šampaňského, kterou právě otevřel. „Omlouvám se,” řekl a usmál se. „Právě jsme to uzavřeli. Japonská centrální banka vyjádřila souhlas.”

„Tak to mám radost,” řekla Taylor, popadla kabát a vyrazila do chodby, zatímco mladík upřel svou vyčerpanou pozornost na otevírání dalších lahví a jejich pokládání na stříbrný tác. Aranžér sledoval, jak si žena nasazuje svrchník, vychází na chodbu a zavírá za sebou dveře.

Trpělivě počkal půl hodiny pro případ, že by si zde něco zapomněla, a když se ani poté nevrátila, pomalu zamířil chodbou do její kóje. Přitom před sebou tlačil vozík a ruku neustále držel poblíž ukrytého sekáčku na led.

O patro výše bylo rušno jako uprostřed dopoledne, uzavíral se tam nějaký přiblblý obchod a desítky advokátů a asistentů o něj nejevily sebemenší zájem, , ale tady vládla temnota a prázdno. Aranžér se zastavil v kóji Taylor Lockwoodové, znovu zkontroloval chodby, vrátil se ke kóji a poklekl. Během dvou minut nainstaloval do telefonu na stole stejný mikrofon s vysílačem, jaký již

fungoval v aparátu Mitchella Reece.

Dokončil práci, otestoval funkčnost zařízení, ověřil, že ho nelze detekovat, a zamířil k východu z oddělení právních asistentů. Nedaleko byla zasedací místnost, v níž aranžér zahlédl šest otevřených lahví šampaňského na stříbrném tácu. Dotkl se jedné lahve hřbetem ruky a zjistil, že je stále vychlazená. Rozhlédl se kolem sebe, nasadil si rukavice a zvedl si první láhev ke rtům. Usrkl a přejel jazykem po hrdle lahve. Totéž provedl i s ostatními lahvemi.

S lehce opojným pocitem ze suchého vína, as obrovským uspokojením, se nakonec vrátil na chodbu a nasměroval vozík k zadním dveřím.

„Nikdy neber práci,” prohlásil Sean Lillick zamyšleně v otevřených dveřích, „u které musíš držet věci v zubech.” Carrie Masonova, jež stála přede dveřmi jeho ošuntělého bytu v domě bez výtahu, zamžourala. „Co nikdy?” zeptala se a vešla dál.

„To je verš z jednoho tracku, na kterém zrovna dělám. Jsem performanční umělec. Tahle skladba je o kariéře. Nazývám ji ,W2 Blues. Podle daňového formuláře W2. Říká se to tam do zvuku hudby.”

„Nikdy neber práci, u které…,” zopakovala Carrie zmučeně.

„Myslím, že to nechápu.”

„Na tom není nic k chápání,” vysvětlil jí lehce podrážděně Lillick. „Je to spíš takový sociální postřeh než vtip. Je to o tom, jak jsme definovaní tím, čím se živíme. Chápeš, jako když se tě advokát po úvodním seznámení okamžitě zeptá, čím se

živíš. Ale přece jde spíš o to, abysme byli především lidmi a teprve potom dělali kariéru.”

Carrie přikývla. „Takže když jsi mi před chvílí na úvod řekl, že jsi performanční umělec, tak jsi to myslel ironicky?” Tentokrát zamžoural Lillick. A pak ještě podrážděněji přikývl.

„Jo, přesně tak. Ironicky.”

Změřil si dívku koutkem oka. Rozhodně nebyla jeho typ. I když

obecně vzato měl raději ženy než muže (přestože si po příjezdu z Des Moines do New Yorku před pěti lety dosyta užil obojího), dívky, které chtěl píchat, byly zpravidla vyzáblé, tiché, pohledné

a chladně si měřily každého, na koho se obtěžovaly pohlédnout. Carrie Masonová se těmto specifikacím ani zdaleka neblížila. Tak například byla tlustá. No, možná ne přímo tlustá, ale zaoblená

způsobem, který vyžadoval použití plišovaných sukní a nadýchaných halenek, pokud chtěla vypadat dobře. Za druhé byla zdvořilá a hodně se smála, což Lillick chápal jako důkaz, že by si jen stěží

někoho měřila chladným pohledem.

Lillick ji rovněž podezíral, že se často červená, a neuměl si představit, že by se někdy zapletl s člověkem, který každou chvíli zbrunátní.

„Víš,” řekla Carrie po chvíli, „třeba krejčí drží v zubech špendlíky a další věci. A taky módní návrháři. A tesaři drží v zubech hřebíky, když stavějí domy.”

Byla to pravda. Na to Lillick nepomyslel. Carriina pozn ámka ho však ještě více rozvzteklila. „Já jsem spíš myslel, když třeba člověk drží kousky lepicí pásky nebo nářadí nebo něčeho takového,” řekl a rychle dodal: „Hlavní je přinutit lidi, aby o věcech přemýšleli.”

„Tak tohle tě teda fakt nutí přemýšlet,” připustila Carrie. Lillick jí odebral kabát. „Dáš si pivo?”

Carrie si prohlížela varhany a počítače. „Jasně.”

„Posaď se.”

Carrie přejela rukou přes batikované povlečení a podívala se na své prsty, aby se přesvědčila, že látka nepouští barvu. Omlouvám se, Vaše královská výsosti…

Carrie se posadila. Lillick otevřel pivo a podal jí ho, přičemž ho až následně napadlo, že jí ho měl zřejmě nalít do sklenice. Brát jí nyní plechovku zpátky a hledat čistou sklenici mu však připadalo hloupé.

„Byla jsem překvapená, když jsi mi zavolal, Seane.”

„Vážně?” Lillick pustil kazetu s Meredith Monkovou. „Zkrátka jsem chtěl. Znáš to: dlouho s někým pracuješ, říkáš si, že mu musíš

zavolat a tak dále a tak dále, ale pak ti do toho vždycky něco vleze.”

„To je určitě pravda.”

„Tak jsem si myslel, že bychom spolu šli někam na kozí maso…” Lillick se rychle zarazil, protože si pomyslel, co by mu kamarádi z East Village řekli, kdyby ho viděli v Carlos s otylou absolventskou princezničkou.

Jeho obavy však nebyly na místě, neboť Carrie okamžitě svraštila nos. „Na kozí maso?”

„No, možná zajdem někam jinam,” odpověděl Lillick. „Co tak máš

ráda?”

„Hamburgery, hranolky a saláty. Obyčejné věci. Obvykle chodím do barů na Třetí Avenue. Je tam zábava. Můžeš si tam třeba i zazpívat.”

,„When Irish Eyes Are Smiling…,” pronesl Lillick. Panebože, zachraň mě.

„Chceš, abych…,” začala Carrie.

„He?”

„Totiž, chtěla jsem říct, že jestli chceš, abych ti vyžehlila košili, tak jsem na tyhle věci dobrá.”

Lillick měl na sobě žlutohnědou košili s drobnými hnědými potisky znázorňujícími nejznámější evropské památky. Byla to jedna z jeho nejoblíbenějších košil, ovšem neskutečně zmuchlaná. Zasmál se. „Kdybys tuhle košili zkusila vyžehlit, schoulila by se a umřela.”

„Já žehlím ráda,” řekla Carrie. „Má to terapeutický účinek. Stejně jako mytí nádobí.”

Sean Lillick za pět let na Manhattanu nevyžehlil jediný kus oblečení. Nádobí ovšem myl. Příležitostně.

Venku prořízl noc mužský výkřik. Po něm další a pak dlouhé

zasténání. Carrie vyplašeně zvedla hlavu.

Lillick se zasmál. „To je jenom jeden buzík. Nechá se klátit ve větrací šachtě. Má ve zvyku takhle výt.” Otočil se k řadě klávesnic a ukázal na jeden přístroj. „Tohle je digitální sampler. Je to v podstatě počítač, který nahraje zvuk a pak ti ho umožní přehrávat na syntezátoru na libovolný tón.” Carrie pohlédla na přístroj.

„Jednou večer jsem si nahrál tenhle řev,” pokračoval Lillick.

„Bylo to naprosto supr!” Zasmál se. „Performoval jsem jednu skladbu z Bachova Dobře temperovaného klavíru, akorát místo cemballa se tam ozývá křik toho prostituta: Hlouběji, hlouběji!” Carrie se silně rozchechtala. A pak vykoukla z okna směrem k ochabujícímu sténání. „Já se do města nedostanu tak často, jak bych ráda.”

„A kde bydlíš?”

„Na východní Čtyřiaosmdesáté.”

„Aha.”

„Já vím,” řekla Carrie a začervenala se přesně tak, jak Lillick předpokládal. „Není to nic moc. Ale nějak mě tam zavál osud a mám tam tříletý pronájem.”

„A jak ti chutná mexická kuchyně?” zeptal se Lillick. Zadíval se na svou košili. Zas tak moc zmuchlaná přece není. „Za rohem je jedna hospoda. Říkám jí Hacienda del Paizlos. Je to trochu díra, ale vaří se tam dobře.”

„Jasně, to je jedno,” odpověděla Carrie, ale vzápětí přišla s vlastním návrhem. „Anebo můžeme prostě zůstat tady. Objednat si třeba pizzu a dívat se na telku.” Ukázala na zaprášený televizor.

„Mám ráda Na zdraví!,” řekla. „A taky M.A.S.H.” Lillick se na televizi díval jen proto, aby sledoval nejnovější vývojové trendy popkultury a mohl je následně ztrhat ve svém performančním díle. Musel si však přiznat, že M.A.S.H. se mu docela líbí. No, a taky reprízy Lucie. A Gilliganův ostrov (i když

o tomhle netušil jediný člověk v celém vesmíru).

„Mám ji nějakou rozbitou,” řekl. „Příjem je docela na hovno.” Přešel ke své yamaze a zapnul ji. V zesilovači to zahučelo očekáváním. „Ukážu ti, jak takový sampler funguje. Něco ti zahraju.”

„Prima, to si ráda poslechnu. Hele, nemáš ještě pivo?” Lillick zamířil k ledničce. „Ne, tyhle dvě byly poslední. Co třeba víno?”

„Jasně.”

Lillick nalil víno do dvou sklenic bez stopky a podal jednu Carrii. Přiťukli si, dívka vytáhla ze své skleničky kousek korku, smítko nebo něco podobného a oba se napili.

Carrie si vyndala z vlasů bílou plastovou čelenku a položila se na pohovku. Přejela rukou

po prostřední matraci. „Co to je?”

„Co?”

„Tahle boule?”

„Já nevím. Asi povlečení na polštář.”

Carrie se však zamračila. „Ne, tohle je takové… divné. Radši se mrkni.”

Lillick vstal, posadil se na pohovku vedle Carrie, zajel rukou pod prostěradlo a nahmatal bouli. Ukázalo se, že to vůbec není

povlečení na polštář, ale červený dámský střevíc na vysokém podpatku.

„Jak se to sem dostalo?” zeptala se Carrie a škádlivě se zasmála.

„Používal jsem ho v jednom svém tracku.”

„Ehe,” utrousila dívka nevěřícně.

Je to pravda, doprdele, pomyslel si Lillick vztekle. J á nejsem žádný pitomý transvestit…

Carrie mu pohlédla do očí a on se bez přemýšlení natáhl a políbil ji. Ucítil rtěnku a vzápětí i ústní sprej, který si Carrie nastříkala do úst, když naléval víno.

Baculka sebrala červený střevíc, upustila ho na podlahu a namířila si jeho ruku na svá ňadra.

Tohle je divné…

Natáhla ruku a zhasla nakloněnou stojací lampu. Jediné osvětlení v pokoji nyní představovaly displeje syntezátoru.

Divné…

Lillick ji začal vášnivě a až zoufale líbat a ona jeho polibky opětovala.

Svlékla si džínsy a halenku a Lillick zíral na její obrovská prsa zvýrazněná síťovanou látkou podprsenky s tmavými kruhy bradavek pod ní.

Políbil ji na celou minutu.

Divné.

Lillick si uvědomil, že nechal na sampleru spuštěné nahrávání: po příštích dvacet minut bude přístroj zaznamenávat všechny zvuky v pokoji. Říkal si, že by měl sampler vypnout, ale ve skutečnosti se mu vůbec nechtělo vstávat. A kromě toho, ujišťoval se, člověk nikdy neví, kdy se mu budou hodit kvalitní zvukové efekty. Taylor si nebyla jistá, kdy ji ta myšlenka napadla, nejspíš mezi čtvrtou a pátou ráno, když ležela v posteli a poslouchala zvuky velkoměsta. Nacházela se právě v polobdění a polosnění, jakoby v Říši divů nebo daleko v kraji za zrcadlem.

Přemýšlela o důkazech, které se jí podařilo shromáždit. Rychlé

porovnání otisků sejmutých z trezorové skříně s otisky tří

podezřelých, Sebastiana, Lillicka a Dudleyho, nebylo průkazné, ale přesto se zdálo více než pravděpodobné, že Sebastian na trezoru několik otisků zanechal.

Dala se však Sebastianova přítomnost ve firmě v onu sobotní noc ověřit nějak jinak než pomocí časových výkazů a záznamů z elektronického zámku u dveří?

Jistěže ano, uvědomila si náhle Taylor. Zloděj si přece mohl tak pozdě večer vzít taxíka nebo firemní limuzínu. V takovém případě

mohl na faktuře nebo stvrzence uvést své vlastní jméno. A taky kopírky. Pokud byl člověk ve firmě z legitimního důvodu, dost možná musel použít kopírku, ty se aktivovaly pomocí

zvláštního klíče s osobním číslem. Anebo, přemýšlela Taylor, vzrušená z těchto nových vodítek, se mohl zloděj zalogovat na některý z počítačů.

Případně používat telefon.

Každá služba nebo funkce ve firmě, která se dala naúčtovat určitému klientovi (spolu s nádhernou třistaprocentní přirážkou za režii), se zaznamenávala ve firemních počítačích. Taylor

pohlédla na hodinky: 7.40.

Kristepane.

Vyčerpaně se vyškrábala z postele. Oproti včerejšku alespoň neměla kocovinu, a kromě toho se jí včera podařilo převléci do šortek a trička, takže neměla na pokožce vytlačené spodní prádlo. Tak pojď, Alenko… Tohle je čím dál podivnější. . Přesně v devět hodin stála Taylor Lockwoodová v účtárně firmy Hubbard, White & Willis.

„Připravuju fakturu Mitchellu Reeceovi,” řekla operátorce u počítače. „Můžete mi ukázat kopírovací kartu, faktury za taxi a limuzíny, telefonní záznamy a seznam přihlášení na počítač za minulou sobotu a neděli?”

„Není konec měsíce.” Operátorka bouchla bublinou ze žvýkačky.

„Mitchell chce poskytnout klientovi odhad.” Buch.

„Odhad výloh? Nemůže to dělat více než tisíc babek. Koho by to zajímalo?”

„Kdybych vás přesto mohla poprosit,” řekla Taylor sladce. „Buďte tak hodná.”

Buch. „No tak jo.” žena se sklonila nad klávesnici a vyťukala několik příkazů. Zamračila se a znovu cosi napsala. Taylor se nahnula nad počítačovou obrazovku. Byla prázdná. Buch, buch. „Nevím, co se děje. žádné faktury za taxi tady nejsou. A v sobotu tady vždycky nějaké jsou.” Taylor to sama dobře věděla. Ve firmě platilo pravidlo, že pokud člověk musí pracovat v sobotu, kancelář mu zaplatí taxi do práce a zpátky.

„A co kopírky?” zeptala se znepokojeně Taylor. Operátorka rozkmitala prsty, přimhouřila oči, znovu cosi vyťukala a upřela oči na obrazovku. „No to je teda divné.”

„Nikdo si nepořizoval žádné kopie.”

„Přesně tak.”

Buch.

„A co telefony? Počítač?”

Cvakání kláves. „Nic.”

„Myslíte, že se ty soubory vymazaly?” zeptala se Taylor.

„Počkejte chvilku.” Operátorčiny prsty bouchaly do kláves stejně hlasitě jako její žvýkačka.

Buch, buch…

Nakonec mladá žena vzhlédla. „Přesně tak. Vymazala. Nejspíš nějaká

softwarová škytavka nebo něco. Soubory s přehledem vý loh a vedlejších výdajů za minulý týden jsou smazané. Taxíky, pohoštění, kopírky, a dokonce i telefony. Všecko je pryč.”

„Už se to někdy stalo?”

„Ne. Nikdy.”

Buch.

Sean Lillick se zastavil u kóje Carrie Masonové, aby jí popřál dobré ráno.

Okamžitě poznal, jak je ráda, že Sean respektuje proslulé „pravidlo rána poté”.

Hovořili spolu několik minut. Pak se Lillick zmínil, že by si dal kávu, a Carrie, přesně jak předpokládal, bleskurychle vyskočila a zeptala se ho: „Jakou ji chceš?”

„Černou,” odpověděl, protože i když ve skutečnosti pil kávu se spoustou cukru, bylo šviháčtější říct: „Černou.”

„Jasně. Hned jsem zpátky.”

„Ale to nemusíš…,” začal Lillick.

„To není problém.”

Carrie odklusala do chodby.

Čímž poskytla Lillickovi příležitost vrátit jí do kabelky přístupovou kartu do počítačového sálu.

Právě tohle bylo včera v noci tak divné.

Skutečnost, že k pohlavnímu styku došlo z jejího popudu. Protože jediným smyslem jeho pozvání k sobě domů bylo Carrii Masonovou opít, svést ji a pak jí odcizit přístupovou kartu, která

mu následně umožní vymazat z počítače vševypovídající soubory o výlohách, například o taxíku, kterým jel z kanceláře k advokátovi žalující strany v případu nemocnice St. Agnes, nebo o telefonátech ohledně nové nájemní smlouvy s Rothsteinem. Když totiž Lillick včera hovořil s Wendallem Claytonem, uvědomil si, že byl skutečně velmi neopatrný a že je potřeba, jak to Clayton formuloval,

„neponechat nic náhodě”.

Proto to velkolepé svádění včera v noci.

Divné…

Carrie se vrátila s kávou, a když mu ji podávala, dotkla se ho rukou a oba si na okamžik pohlédli do očí. Trvalo asi dvě vteřiny, než výčitky svědomí přinutily Lillicka uhnout očima a rychle říct: „Dělám teď na jednom velkém projektu. Musím už běžet. Zavolám ti.” Donald Burdick zastával názor, že nejvýznamnějším milníkem v kariéře wallstreetského advokáta je přivedení prvního klienta do vlastní firmy.

Nikoliv dokončení právnické fakulty, nikoliv přijetí do advokátní komory, nikoliv vstup mezi podílníky, kteréžto okamžiky byly v životě advokáta rovněž významné, ale měly spíše abstraktní charakter, , nýbrž zlanaření prvního platícího klienta odlišovalo podle Burdickova příměru vyšší šlechtu od nižší. Před mnoha lety Burdick jakožto mladý novopečený podílník firmy Hubbard, White & Willis právě završil osmnáctou jamku v Meadowbrook Clubu na Long Islandu, když vtom se k němu otočil jeden ze tří protihráčů a řekl: „Poslyš, Donalde, slyšel jsem o tobě dobré věci. Myslím v souvislosti s právem. Neměl bys zájem dělat pro jednu nemocnici?”

To se stalo v neděli odpoledne a hned o dva dny později Burdick předložil výkonnému výboru advokátní kanceláře svou první podepsanou dohodu o převedení plné moci, s obrovskou manhattanskou nemocnicí St. Agnes.

Dnes o půl desáté ráno seděl Donald Burdick ve své kanceláři s generálním ředitelem téže nemocnice, s vysokým uhlazeným mužem středního věku, který byl očividně veteránem v oboru řízení

zdravotnických zařízení. V kanceláři byli rovněž přítomni Fred LaDue, podílník pověřený vedením obhajoby v soudní při proti nemocnici, a také Mitchell Reece.

Tři z těchto čtyř lidí působili velmi ztrápeně, přestože každý z jiného důvodu. Burdick kvůli tomu, co se včera večer doslechl, totiž že vzhledem k vyšťárání nového svědka protistrana tento případ pravděpodobně vyhraje, což by mohlo vést až k tomu, že nemocnice St. Agnes podpoří Claytona a jím zamýšlenou fúzi. Generální ředitel nemocnice byl ztrápený pochopitelně proto, že jeho podniku hrozila ztráta několika milionů dolarů. A konečně LaDue proto, že Burdick v podstatě zařídil jeho odvolání z případu

křížového výslechu onoho nového svědka se měl ujmout mladý zaměstnanec Mitchell Reece.

Naopak Reece byl klidný jako kněz, přestože bylo zřejmé, že nespal déle než pouhých pár

hodin. Od zhruba devíti hodin večer, kdy mu Burdick s LaDuem předali první instrukce, se prakticky nepřetržitě připravoval.

„Co je to za člověka?” zeptal se generální ředitel. „Myslím ten svědek.”

„To je právě to. V době, kdy žalobce hospitalizovali, v nemocnici St. Agnes pracoval. Neléčil přímo pacienta, ale po celou dobu byl ve stejné místnosti.”

„Takže je to náš zaměstnanec? A vypovídá proti nám?” Ředitel působil zmateně.

„Podle všeho tam byl jako hostující profesor z univerzity v San Diegu.”

„Nemůžeme to napadnout nějakou námitkou?”

„To jsem udělal,” řekl LaDue naříkavě. „Ale soudce ji zamítl. Jediné, co nám povolí, je nechat ho před výpovědí složit přísahu.”

„To udělám za půl hodiny,” prohlásil Reece. „Před soudem má vystoupit v jedenáct.”

„Jak zlé podle vás to jeho svědectví bude?” zeptal se ředitel nemocnice.

„Podle vyjádření advokáta protistrany,” vysvětlil Reece bez servítků, „můžete ten případ prohrát.”

Burdick, který se přistihl, že prudce zatíná zuby, se vložil do hovoru: „No, Mitchelli, snad to není tak beznadějné, jak nám to tady líčíte.”

Reece pokrčil rameny. „Já si nemyslím, že je to beznadějné. Nikdy jsem neřekl, že je to beznadějné. Ale advokáti žalobce vyšroubovali návrh na mimosoudní vyrovnání na třicet milionů a nechtějí z nich slézt. Což znamená, že ten svědek je časovaná bomba.”

LaDue se posadil a zatvářil se přidušeně. Jeho sádelnatý obličej byl bledý jako obvykle, ale mrtvolně bílá pleť se dala tentokrát přikládat i skutečnosti, že si až dosud počínal v případu velice neohrabaně.

Burdick si pohrával s pečlivě zastřiženým nehtem u palce. Cítil vztek, že Clayton pravděpodobně vynaložil tisíce dolarů, aby vystopoval tohoto svědka a anonymně předhodil jeho jméno advokátům obžaloby.

„Napadá vás něco, Mitchelli?” zeptal se LaDue. „Jak chcete tu rukavici zvednout?”

Reece zvedl hlavu a začal odpovídat, ale v tu chvíli se ve dveřích objevila Burdickova sekretářka. „Pane Reece, volala vaše sekretářka, že prý máte důležitý hovor. Můžete si ho vzít vedle v zasedačce.”

„Děkuji vám,” řekl Reece a podíval se na hodinky. „Po zbytek dopoledne budu zaneprázdněný, pánové. Takže se uvidíme u soudu.” n Kdyby Taylor Lockwoodová nebyla zasvěcená, nikdy by nepoznala, že právě sleduje soudní přelíčení.

Viděla znuděného soudce houpajícího se na židli a roztěkané advokáty. Viděla soudní sluhy, kteří nenuceně chodili sem a tam a žádný z nich se nesoustředil na projednávané téma. Viděla zmámené porotce a několik přihlížejících, zhruba šestici důchodců připomínajících neoholené muže, kteří po ránu jezdí vlakem na závodní dráhy v Belmontu nebo Aqueductu, jen aby měli kde zabít vlekoucí se čas.

Taylor se před chvílí setkala s Reecem na chodbě ve firmě a chtěla mu poskytnout informace o nejnovějších zjištěních, o otiscích prstů a vymazaných souborech. Reece však právě běžel z knihovny do své kanceláře se dvěma právnickými knihami pod paží. Nakrátko se zastavil, aby jí sdělil, že ho naléhavě povolali k jednomu křížovému výslechu a že si mohou promluvit kolem poledne v budově

soudu na Centre Street.

Taylor se tedy rozhodla, že se zúčastní i samotného přelíčení a pak na Reece počká na chodbě. Mohli by spolu jít třeba na oběd. Nyní se rozhlédla po soudní místnosti, v níž se právě projednával případ „Marlow versus Nemocniční a zdravotnické centrum St. Agnes” a upřela pohled na žalobce. Pobledlý pan Marlow seděl na invalidním vozíku a nehýbal se. Byl neoholený a vlasy měl rozcuchané. Jeho manželka seděla vedle něj a držela ruku na jeho rameni. Taylořin otec, který sám působil jako procesní právník, však vštípil dceři tolik cynismu, že se Taylor nyní nemohla zbavit pocitu frašky. Jistě, tento muž bezpochyby utrpěl vážnou újmu, ale invalidní vozík mohl být jen pouhou rekvizitou a nikde nebylo psáno, že Marlow musí vypadat tak zbědovaně, jak vypadal. Otevřely se dveře a do sálu vstoupil muž, kterého Taylor znala z firmy. Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla na jeho jméno. Randy Simms, buďto III., anebo IV. Taylor si vzpomněla, že je to chráněnec Wendalla Claytona. Posadil se do prázdné poslední řady a položil vedle sebe mobilní telefon. Složil si ruce do klína a zůstal sedět v dokonale nehybné a dokonale vzpřímené poloze. Taylor sjela pohledem ostatní návštěvníky a ke svému překvapení spatřila na galerii také samotného Donalda Burdicka. I on se díval na Randyho Simmse a na jeho obličeji se zračilo jemné zamračení. Soudce nakonec setřídil lejstra, sundal si brýle a mrzutým hlasem oznámil advokátovi žalující strany, že může předvolat svědka. Advokát se vztyčil a předvolal k lavici svědků pohledného prošedivělého pětapadesátníka. Muž se příjemně zadíval na porotu a začal odpovídat na advokátovy otázky.

Taylor Lockwoodová ve firmě Hubbard, White & Willis pracovala převážně pro podnikové právníky, ale zběžně se vyznala i v zákonech týkajících se odškodnění a bolestného. A již po chvíli dokázala poznat, že svědectví tohoto muže je pro nemocnici St. Agnes evidentně zničující.

Hodnověrnost doktora Williama Morseho byla naprosto nenapadnutelná a na rozdíl od mnoha svědků z řad expertů, kteří svědčili jen na základě toho, co se dočetli ve zprávách dlouho po diskutovaném incidentu, byl tento muž v době údajného zanedbání péče v nemocnici fyzicky přítomen. Členové poroty hltali jeho výroky a dívali se na sebe se zdviženým obočím, mužovo chování i výpověď

na ně očividně působily.

„Pojďme si tedy zopakovat, co se tam tehdy stalo,” pravil advokát obžaloby. „V březnu loňského roku léčil jistý lékař z nemocnice St. Agnes pacienta, pana Marlowa zde na invalidním vozíku, žalobce v tomto případu, , který trpěl artritidou a adrenální insuficiencí, sedmdesáti miligramy kortizonacetátu v kombinaci se sty miligramy indometacinu.”

„Přesně tak,” přitakal Marlow.

„Viděl jste ho přitom?”

„Viděl jsem injekci, a když jsem se pak podíval do pacientovy karty, ihned jsem tomu lékaři sdělil, že je to chyba.”

„A proč to byla chyba?”

„Pan Marlow v minulosti trpěl žaludečními vředy. Každý ví, že takový pacient v žádném případě nesmí být léčen léky, které mu ten lékař podal.”

„Námitka, pane,” řekl zdvořile Reece. „Svědek nemůže hovořit za, cituji, každého.”

Doktor Morse se opravil: „Lékařská literatura říká naprosto jasně, že takový pacient by neměl být léčen těmito konkrétními léky.” Advokát obžaloby pokračoval: „Jak ten lékař reagoval, když jste ho na to upozornil?”

„Řekl, že nejsem jejich zaměstnanec, ale pouze hostující lékař. V

podstatě mi doporučil, abych si hleděl svého.”

„Námitka,” ozval se opět Reece. „Spekulace.”

„Zeptám se tedy jinak,” reagoval advokát obžaloby. „Když jste upozornil na pacientův stav, který jste pokládal za nebezpečný, učinil někdo nějaké kroky k jeho nápravě?”

„Ne.”

„A co se stalo pak?”

„Řekl jsem jedné sestře, aby toho pacienta pozorně sledovala, protože by podle mého názoru mohl trpět závažnými nepříznivými reakcemi. A pak jsem šel za personálním ředitelem.”

„Což byl Harold Simpson?”

„Ano, pane.”

„A jak reagoval on?”

„Doktor Simpson nebyl přítomen. Řekli mi, že hraje golf.”

„Námitka. Spekulace.”

„Nebyl přítomen,” opravil se svědek.

„A co se stalo pak?”

„Vrátil jsem se na pokoj pana Marlowa, abych viděl, jak se mu daří, ale on už byl v bezvědomí, v komatu. Sestra, které jsem přikázal, aby ho sledovala, byla pryč. Stabilizovali jsme tedy jeho stav, ale v komatu už zůstal.”

„Když jste upozornil na nesprávnou aplikaci léků, bylo možné podat pacientovi protilátku, která…”

„Námitka,” křikl Reece. „Naznačuje, že jsme žalobce otrávili.”

„Vždyť je to pravda,” nevydržel to doktor Morse.

„Ctihodnosti?” obrátil se Reece na svědka.

„Poněkud neutrálnější výraz, pane obhájce,” řekl soudce advokátovi obhajoby.

„Ano, pane. Doktore Morsei, bylo možné podat pacientovi jiné látky, které by působily proti škodlivým účinkům látek podaných kmenovým lékařem nemocnice St. Agnes?”

„Bezpochyby. Ale muselo by se to udělat okamžitě.”

„A co se stalo pak?”

„Tohle byl můj poslední den v nemocnici. Nazítří jsem se vrátil do Kalifornie, a sotva jsem přiletěl, volal jsem do nemocnice, abych ověřil stav pacienta. Řekli mi, že se již probral z komatu, ale utrpěl trvalé poškození mozku. Nechal jsem tedy vzkazy personálnímu řediteli, předsedovi revizního výboru a primáři interního oddělení. Ani jeden se mi neozval zpátky.”

„Nemám dalších otázek.”

Na galerii se rozlehlo mumlání nad vražedným svědectvím. Taylor se s převládajícím názorem shodovala. No nic, pomyslela si, tenhle případ jsme prohráli.

Soudce se zhoupl na židli a řekl: „Pane Reece, křížový výslech?” Mitchell Reece se postavil a uhlazenými pohyby si zapnul sako a upravil kašmírovou kravatu.

„Děkuji vám, Ctihodnosti. Tak především,” otočil se k porotě, „bych se rád představil. Jmenuji se Mitch Reece. Pracuji pro kancelář Hubbard, White & Willis spolu s mým přítelem a kolegou Fredem LaDuem, jehož už asi znáte. Fred byl tak hodný a umožnil mi, abych vás tady na pár hodin navštívil.” Usmál se a navázal tím přátelské pouto se šesti muži a ženami, které již několikadenní

lékařské disputace k smrti nudily.

Taylor se krčila za dvěma osmdesátníky, kteří si očividně

nenechali ujít žádný soudní proces, a sledovala, jak Mitchell Reece pomalu přechází tam a zpět.

Reece se obrátil ke svědkovi. „Vy jistě víte, pane, že jsem placen za to, abych vám kladl

otázky.”

Svědek zamžoural. „Já…”

Reece se zasmál. „To není dotaz. Já vám jen sděluji, že jsem dostal zaplaceno, abych zde byl, a předpokládám, že také vy jste dostal zaplaceno, abyste zde svědčil. Ovšem myslím, že by nebylo fér vyptávat se vás, kolik jste dostal vy, pokud sám nejsem připraven vám sdělit, kolik jsem dostal já. Což opravdu nejsem. Advokáti jsou totiž přepláceni.” V místnosti se ozval smích.

„Takže se spokojíme s konstatováním, že jsme oba profesionálové. Jsme v tom oba zajedno?”

„Ano, pane.”

„Dobře.”

Advokáti obžaloby při tomto úvodu zpozorněli. Jedním z hlavních způsobů, jak zpochybnit věrohodnost expertů, je vykreslit je před porotou jako žoldáky.

„Takže, doktore,” pokračoval Reece, „rád bych se vás zeptal, jak často vypovídáte u soudních procesů v otázce zanedbání péče.”

„Zřídkakdy.”

„Jak zřídkakdy to přesně je?”

Svědek zvedl ruku. „Svědčil jsem asi třikrát nebo čtyřikrát v životě. Dělám to jen tehdy, když mám pocit, že se stala do nebe volající nespravedlnost a…”

Reece zvedl ruku a řekl, aniž se přestal usmívat: „Možná by stačilo, kdybyste pouze odpovídal na moje otázky, prosím.”

„Porota nebude brát v úvahu svědkovu poslední větu,” zamumlal soudce.

„Takže se dá zodpovědně prohlásit, že většinu času provozujete medicínu. A ne že vypovídáte proti ostatním lékařům.”

„Přesně tak.”

„To je velmi osvěžující poznatek, doktore. Myslím to vážně. Je zřejmé, že vám na pacientech záleží.”

„Pomáhat pacientům je pro mě nejdůležitější věc na světě.”

„Tomu mohu jen zatleskat, pane. A jsem rád, že jste se rozhodl zde vystoupit, i to myslím vážně. Protože celá ta záležitost obsahuje řadu velice spletitých technických aspektů, se kterými musím zápolit nejen já, ale i moji přátelé v porotě, a spolupracující svědek jako vy nám tyto otázky může pomoci vyjasnit.” Svědek se zasmál. „Nějaké zkušenosti bych měl.”

„A o tom bych si chtěl právě promluvit, pane. Takže vaším oborem je interní medicína, je to tak?”

„Přesně tak.”

„Jste v oboru interní medicíny atestován?”

„To jsem.”

„A míváte příležitost podávat pacientům nejrůznější léky.”

„To mívám, pane.”

„Řekl byste, že máte v aplikaci léků značné zkušenosti?”

„Ano, přesně to bych řekl, jistě.”

„Mezi způsoby jejich aplikace patří také aplikace sublingvální, tedy pod jazyk, , je to tak?” pokračoval Reece.

„Ano.”

„A taky rektální nebo nitrožilní jako v případě našeho žalobce.”

„To je pravda.”

„Nechci, abyste si myslel, že na vás šiju nějakou boudu, pane. Vypověděl jste, že můj

klient se dopustil omylu, když podal pacientovi určité látky, a já se chci jen ujistit, že vaše výpověď

o počínání mého klienta je vzhledem k vaší odbornosti hodnověrná. Jsme v tom oba zajedno?”

„Zajedno, pane.”

„Dobře.”

Taylor viděla, jak porotci ožili. Něco se tady dělo. Reece byl na svědka hodný. Copak by na něj neměl křičet? Porota byla zmatená a díky tomu začala dávat pozor.

A kromě toho si Taylor všimla i něčeho dalšího: přestože sama tuto změnu nepostřehla, Reeceovo sako se v nějakém záhadném okamžiku rozepnulo, a když si Reece stejně nepostřehnutelně zajel rukou do vlasů, lehce si je rozcuchal. V důsledku toho nyní působil téměř

chlapeckým dojmem. Taylor v něm zničehonic viděla jednoho mladého jižanského právníka, hrdinu z knihy Johna Grishama. Také svědek se uvolnil. Byl méně upjatý a méně obezřetný. Taylor se nicméně zdálo, že Reece zašel se svým dobráckým přístupem příliš daleko. Svědek vypadal v očích porotců dobře a věrohodnost jeho svědectví se tím jen zvýšila. Taylor si pomyslela, že její otec by již v této fázi cupoval svědka na kusy tak, až by se na svědecké lavici choulil strachy. Reece naopak prohlásil: „Dovolte mi, abych nyní věrně ocitoval svědecký záznam.” Přimhouřil oči a odříkal: „V březnu loňského roku léčil jistý lékař z nemocnice St. Agnes pacienta, pana Marlowa zde na invalidním vozíku, žalobce v tomto případu, , který trpěl artritidou a adrenální insuficiencí, sedmdesáti miligramy kortizonacetátu v kombinaci se sty miligramy indometacinu.”

„Přesně tak.”

„A vy jste vypověděl, že byste si sám počínal jinak.”

„Správně.”

„Vzhledem k tomu, že pacient v minulosti trpěl žaludečními vředy.”

„Ano.”

„Ale já jsem se díval na jeho zdravotní kartu. O žádných vředech tam není ani zmínka.”

„Já nevím, co se stalo se zdravotní kartou,” odpověděl svědek.

„Ale on sám lékařům řekl, že vředy měl. Byl jsem u toho. Slyšel jsem, jak jim to říká.”

„To se stalo na pohotovosti,” řekl Reece. „Což je obvykle velmi rušné místo, kde se spousta lékařů snaží řešit celou řadu problémů. Sám jsem loni na pohotovosti byl, škaredě jsem si pořezal palec…” Reece se zašklebil a usmál se na porotu. „Jsem strašný nešika,” řekl o obrátil se zpátky ke svědkovi. „Souhlasíte tedy, že je možné, že osoba, které pan Marlow řekl o svých vředech, není osobou, která mu později aplikovala ty léky?”

„To s tím ne…”

Reece se usmál. „Prosím, pane.”

„Je to možné. Ale…”

„Prosím. Odpovídejte pouze na otázky.”

Taylor pochopila, že Reece brání svědkovi připomenout porotě, že je úplně jedno, kdo o pacientových vředech před injekcí věděl, protože Morse na tuto okolnost upozornil ihned po podání injekce, kdy byl ještě čas chybu napravit, ale nemocniční personál ho jednoduše ignoroval.

„Je to možné.”

Reece nechal svědkova slova chvíli působit. „Doktore Morsei, během tohoto procesu se hodně diskutovalo o tom, co je, a co není přijatelná úroveň léčby, je to tak?”

Morse se před odpovědí zamyslel, jako by se snažil odhadnout, kam Reece míří tentokrát.

Pohlédl na advokáta obžaloby a odpověděl:

„Trochu asi ano.”

„Napadá mě, že pokud byste vy sám, jak říkáte, neléčil pacienta těmito léky, pak máte zřejmě dojem, že léčba v nemocnici St. Agnes nesnese měřítka standardní lékařské péče.”

„To zajisté ne.”

Reece přešel k tabuli v rohu soudní místnosti nedaleko od porotců

a nakreslil na ni vodorovnou čáru. „Řekněme, doktore, že tato čára představuje standardní úroveň péče, dobře?”

„Jistě.”

Reece nakreslil pod první čarou druhou tečkovanou. „Řekl byste, že úroveň lékařské péče v nemocnici St. Agnes byla při aplikaci těch léků takto daleko pod standardní úrovní péče? Pouze malý kousek pod ní?”

Morse pohlédl na advokáta obžaloby, ale dostalo se mu pouze pokrčení ramenou.

„Ne. Nebyla jen takový kousek pod ní. Vždyť toho člověka málem zabili.”

„No dobře.” Reece namaloval třetí přímku ještě o něco níže. „Tak takhle daleko?”

„Já nevím.”

Další čára. „Takhle daleko?”

Doktor Morse pronesl vážným hlasem: „Byla velice daleko pod ní.” Reece nakreslil ještě dvě čáry a pak přestal a zeptal se: „Jakmile se dostanete pod určitou úroveň lékařské péče…, jak tuto situaci začnete označovat?”

Morse znovu nejistě pohlédl na advokáta žalobce a odpověděl: „Řekl bych…, řekl bych, že ji označím za zanedbání lékařské péče.”

„Takže byste léčbu pana Marlowa v nemocnici St. Agnes,” pokračoval Reece příjemným hlasem, „označil za zanedbání lékařské péče.”

„Ano, pane, to bych tedy označil.”

Několik lidí v soudní síni začalo překvapeně šuškat. Nejenže Reece jednal se svědkem přátelsky, ale v důsledku vedení křížo vého výslechu svědek stále znovu a znovu opakoval, že se nemocnice dopustila chyby. Reece dokonce přiměl svědka k tomu, aby sám označil chování nemocničního personálu za zanedbání péče, což byl právní závěr, který by žádný obhájce na světě nikdy od svědka obžaloby nepřipustil. Reece k němu naopak svědka sám vybídl. Co se tady děje? Taylor pohlédla na Burdicka a všimla si, že sedí

v předklonu a tváří se značně znepokojeně.

Asi o deset řad za ním si hověl Claytonův chráněnec Randy Simms. Ani nedutal, ale na tváři měl slabý úsměv.

Soudce se díval na Reece, advokát obžaloby se díval na Reece.

„Děkuji vám za otevřenost, doktore. Takže zanedbání péče, zanedbání péče.” Reece se pomalu vrátil ke stolu a nechal svá

slova působit v myslích porotců. Pak se zastavil a zvesela dodal:

„Jo, doktore, pokud vám to nevadí, rád bych si ještě vyjasnil pár věcí.”

„Nevadí.”

„Ve kterých státech máte licenci pro provozování medicíny?” zeptal se Reece.

„Jak už jsem říkal. V Kalifornii, v New Jersey a v New Yorku.”

„V žádném jiném státě?”

„Ne.”

Reece se otočil a pohlédl Morseovi přímo do očí. „A co v jiné

zemi?”

„Zemi?”

„Ano, pane,” řekl Reece. „Prostě mě zajímá, jestli máte licenci k výkonu medicíny v nějaké jiné zemi.”

Zaváhání. A pak úsměv. „Ne.”

„A provozoval jste někdy medicínu v nějaké jiné zemi?”

„Právě jsem řekl, že na to nemám licenci.”

„To jsem si všiml, pane. Ale já se ptám, zda jste medicínu provozoval, doktore, ne zda máte licenci. Takže provozoval jste někdy medicínu kdekoliv za hranicemi Spojených států?” Muž polkl a v očích se mu objevilo zděšení. „Působil jsem jako dobrovolník…”

„Za hranicemi země.”

„Ano, přesně tak.”

„A byl byste tak laskav a sdělil nám, ve které to bylo zemi, pokud vás to příliš neobtěžuje, doktore?”

„V Mexiku.”

„V Mexiku,” zopakoval Reece. „A co jste dělal v Mexiku?”

„Rozváděl jsem se tam. Ta země se mi líbila, a tak jsem se rozhodl, že tam chvilku zůstanu…”

„Kdy to bylo?”

„Před osmi lety.”

„A tehdy jste tam provozoval medicínu?”

Morse si prohlížel konečky prstů. „Ano, nějakou dobu. Než jsem se přesunul zpátky do Kalifornie. Založil jsem si praxi v Los Angeles. Zjistil jsem, že Los Angeles je…” Reece mávl rukou. „Mě spíše zajímá to Mexiko než Los Angeles, doktore. Takže proč jste Mexiko opustil?”

Doktor Morse popadl třesoucíma se rukama sklenici a napil se vody. Advokáti obžaloby po sobě pokukovali. Dokonce i nebohý žalobce jako by na invalidním vozíku vyrostl a mračil se.

„Rozvod byl vyřízený… a já se chtěl vrátit do Států.”

„To je jediný důvod?”

Svědek na chvíli ztratil soustředění a na obličeji mu rozkvetl vztek. Nakonec se ovládl. „Ano.”

„Nesetkal jste se náhodou v Mexiku s nějakými potížemi?” zeptal se Reece.

„S potížemi? To jako s jídlem?” Morse se pokusil zasmát. Nezabralo to, a tak si znovu odkašlal a polkl.

„Doktore, co to je ketaject?”

Nastala chvíle ticha. Morse si protřel oči a cosi zamumlal.

„Hlasitěji, prosím,” požádal ho Reece, který sám hovořil klidně a jako by bezvýhradně ovládal nejen sebe, ale i svědka a celý vesmír.

Doktor zopakoval odpověd: „Ketaject je obchodní značka léku, jehož

generický název si nepamatuji.”

„Mohla by to být značka pro ketaminhydrochlorid?”

„Ano,” zašeptal svědek.

„A jak ta látka působí?”

Morse si několikrát zhluboka oddechl. „Je to všeobecné anestetikum.” Pohlédl na Reece očima, v nichž se blýskala směsice strachu a nenávisti.

„Co to je všeobecné anestetikum, doktore?”

„Vždyť to víte. Každý to ví.”

„Přesto nám to povězte, prosím.”

„Je to roztok nebo plyn, který uvádí pacienta do narkózy.”

„Doktore, léčil jste během svého působení v Mexiku slečnu Adeliru Corronesovou, sedmnáctiletou pacientku z Nogales?” Morse sepjal ruce a mlčel. Toužil se napít, ale bál se natáhnout pro sklenici.

„Mám vám tu otázku zopakovat doktore?”

„Už si nevzpomínám.”

„Jsem si jist, že si vzpomínáte. Co kdybyste se vrátil ve vzpomínkách na kliniku svaté Terezy do Nogales? Vraťte se o sedm let zpátky a vzpomeňte si, jestli jste léčil tuto pacientku. Léčil jste ji?”

„Celé to byla bouda! Navlíkli to na mě! Místní úřady včetně

policie a soudce mě vydíraly! Byl jsem nevinný!”

„Doktore,” nabádal svědka Reece, „odpovídejte, prosím, jen na mé otázky.” Měl povolenou kravatu a obličej brunátný vzrušením, ale Taylor i ze zadní lavice viděla, jak se mu oči lesknou téměř loveckou touhou.

„Podal jste sedmnáctého září onoho roku po chirurgickém odstranění nevu, to je mateřské znaménko, z nohy slečny Corronesové pacientce ketaject a pak, když jste zjistil, že je v narkóze, jste ji částečně svlékl, ohmatával její prsa a genitálie a masturboval tak dlouho, až jste dospěl k vyvrcholení?”

„Námitka!” Hlavní Marlowův advokát se vymrštil.

„Zamítá se,” rozhodl soudce.

„Ne! To je lež,” zakňoural svědek.

Reece se vrátil ke své lavici a zvedl jakýsi dokument.

„Ctihodnosti, rád bych předložil doličný předmět obhajoby s označením GG: jde o ověřenou kopii žaloby federální prokuratury v mexickém Nogales.”

Podal dokument soudci a kopii advokátovi obžaloby. Ten si ji přečetl, zašklebil se a znechuceně řekl: „Připusťte ji.”

„Připouští se,” prohlásil monotónně soudce a pohlédl na svědka. Doktor Morse měl hlavu v dlaních. „Celé to na mě narafičili. Vydírali mě. Zaplatil jsem pokutu a oni prohlásili, že ty záznamy zapečetí.”

„V tom případě byly zřejmě rozpečetěny,” odvětil Reece. „V té zprávě se konstatuje, že slečna Corronesová si byla vědoma, že ji zneužíváte, neboť jste jí nejen aplikoval nesprávnou dávku ketajectu, ale také jste ji aplikoval nesprávným způsobem, takže většina látky vůbec nepronikla do jejího krevního oběhu. Stojí to tak ve zprávě

prokurátora?”

„Já…”

„Tak je to pravda, nebo ne? Odpovězte na otázku.”

„Oni to na mě…”

„Stojí to tak ve zprávě?”

Muž se rozvzlykal a řekl: „Ano, ale…”

„Neřekl byste, pane, že jen těžko můžete obviňovat mého klienta ze zanedbání péče, když sám neumíte podat pacientce látku natolik odborně, aby upadla do mdlob a vy ji mohl znásilnit?”

„Námitka.”

„Stahuji otázku.”

„Narafičili to na mě,” zopakoval svědek. „Aby mě mohli vydírat. Jsou to…”

Reece se k němu obrátil. „Když je to tak, doktore, obrátil jste se v některém okamžiku na vyšetřovací orgány v Mexico City nebo ve Spojených státech a ohlásil, že jste se stal obětí vydírání?”

„Ne,” vypěnil Morse. „Zaplatil jsem jim, co chtěli, a oni mi řekli, že můžu odjet ze země a moje záznamy budou zapečetěny.”

„Jinými slovy,” prohlásil Reece, „jste byl potrestán zaplacením pokuty. Jako kterýkoliv jiný zločinec. Nemám dalších otázek.” Taylor se přistihla, že sedí na samém okraji lavice. Teprve nyní

prohlédla Reeceovu geniální taktiku. Nejprve si získal pozornost porotců. Ti očekávali malicherné hašteření, a místo toho viděli, jak se Reece chová ke svědkovi přátelsky. To je překvapilo natolik, že zpozorněli a pečlivě poslouchali. Reece poté přiměl svědka, aby vyslovil ono magické slovní spojení, které by Burdick, LaDue nebo kdokoliv jiný v právním týmu nemocnice St. Agnes nikdy nepřipustili, natož aby k němu svědka sami dovedli: „zanedbání péče”.

A pak Reece jediným mistrovským tahem spojil tento magický výraz se svědkovým příšerným počínáním v Mexiku, a úplně tak rozbořil jeho důvěryhodnost.

Taylor viděla, jak Reeceův obličej září, jak má líce nalité krví a pěsti zaťaté vzrušením.

Mitchell Reece se otočil a všiml si Donalda Burdicka v zadní části soudní síně. Oba muži na sebe pohlédli. žádný z nich se neusmál, ale Burdick se dotkl rukou čela a zasalutoval na projev uznání. Také Taylor se otočila a zadívala se na Burdicka za sebou. Randy Simms dal mezitím najevo první emoce. Měl zaťaté rty a probodával očima temeno Donalda Burdicka. Nakonec vstal a odešel ze soudní síně, která byla dokonale ztichlá.

Tedy až na svědkovo vzlykání.

Taylor ho zastavila na chodbě před soudem.

Když ji Reece uviděl, usmál se.

„Jak jsem si vedl?”

„Jak si myslíte? Řekla bych, že jste s ním dokonale vytřel podlahu.”

„Uvidíme,” řekl Reece a dodal: „Většina advokátů si neuvědomuje, že podstata křížových výslechů nespočívá v řečnických cvičeních. Jde o to mít informace. Zavolal jsem jednomu soukromému detektivovi v San Diegu a ten na toho chlápka vyhrabal špínu. Stálo mě to, tedy spíš nemocnici St. Agnes, padesát tisíc. Ale ušetřili jsme jim daleko více.”

„Vy jste se u toho dobře bavil, viďte?”

„U toho výslechu? Jo.” Reece se na chvíli odmlčel, a když znovu promluvil, Taylor nepoznala, jestli původně náhodou nezamýšlel říct něco jiného. „Někdy s lidmi, jako byl tenhle svědek, trochu soucítím, když trhám jejich výpověď na kusy. Ovšem v jeho případě to bylo snadné. Je to násilník.”

„Vy věříte, že to v tom Mexiku opravdu provedl?” Reece chvíli přemýšlel. „Rozhodl jsem se věřit, že se něčeho dopustil. Je to otázka myšlení. Těžko se to vysvětluje, ale v podstatě ano, věřím tomu.”

Jenže stejně tak, napadlo Taylor, by člověk mohl argumentovat, že se něčeho dopustil i jejich klient, nemocnice St. Agnes — zničila přece život žalobci. Taylor si nebyla jistá, zda svědkovo násilnické jednání, pokud k němu skutečně došlo, může podkopat legitimitu jeho názoru na pochybení nemocnice St. Agnes. Neřekla však nic a ve skrytu duše Reeceovi záviděla jeho zanícené

chápání dobra a zla. Pro ni osobně nebyla spravedlnost rozhodně tak černobílá. Připomínala spíše pohyblivý terč podobný

ptákům, které její otec každý podzim lovil. Některé trefil a jiné

minul, aniž by se v tom dala hledat nějaká zákonitost.

„Poslyšte,” oslovila Reece. „Mám pro vás nějaké nové stopy. Měl byste čas na oběd?”

„Nemůžu. Mám schůzku s jedním z viceprezidentů banky New Amsterdam. Před patnácti minutami jsem měl být v Atletickém klubu ve městě.”

Rozhlédl se kolem sebe. „Promluvíme si později. Víte co? Přijďte dnes na večeři ke mně.”

„Dneska večer si budu hrát na Matu Hari. A co zítra? Hodil by se vám pátek?”

„Spíš sobota. Zítra mám celodenní jednání s lidmi z banky a nepochybuji, že se to protáhne až do večeře.” Reece zmlkl, neboť kolem nich prošel světlovlasý muž v kombinéze, který se na ně

krátce zadíval a pokračoval v chůzi. Reece muže sledoval nejistým pohledem.

„Začínám podléhat stihomamu,” zamumlal s úsměvem, rychle Taylor podal ruku a opustil soudní budovu.

Cestou zpátky do firmy ovládla Taylor touha po hamburgeru, a tak se rozhodla, že se někde nají.

Jen díky tomu zjistila, že jí Mitchell Reece lhal. Taylor totiž nezamířila zpět do kanceláře, nýbrž na sever k restauraci Burger King, a když zahnula za roh, spatřila před sebou Reece. Advokát však kráčel směrem od Atletického klubu, kde ho údajně čekal pracovní oběd. Taylor zpomalila. Nejprve cítila úžas, ale pak si pomyslela, že Reece měl zřejmě na mysli jiný atletický

klub: Newyorský atletický klub na Central Park South v Midtownu. Jenže proč v tom případě zamířil na Lexington Avenue do metra?

Vlak jel sice odtud do Midtownu, ale žádná zastávka se nenacházela blízko Newyorského atletického klubu. A hlavně a především: proč vůbec jel metrem? Na Wall Streetu platilo pravidlo, že pokud člověk někam jede služebně, vždycky si vezme firemní automobil nebo taxíka.

Taylor měla za sebou čtyři nebo pět vážných známostí a jedna z věcí, které ji na mužích rozčilovaly, byla skutečnost, že před pravdou mnohdy dávají přednost celé řadě jiných ohledů. Taylor naopak ztotožňovala lásku s poctivostí a neměla pocit, že by žádala příliš mnoho.

Reece samozřejmě nebyl její milenec, nýbrž pouhý zaměstnavatel, ale jeho lež přesto Taylor bolela, překvapovalo ji, jak hluboce. Nu, možná pouze změnil plány, přehrál si vzkazy, zjistil, že schůzka byla zrušena, a odjel si koupit do Triplers pár nových košil.

Taylor nicméně vytáhla z náhlého popudu z kabelky známku na metro a zamířila ke schodům.

Ale proč? přemýšlela.

Protože jsem Alenka. Jiná odpověď neexistovala. Taylor Lockwoodová se v životě již mnohokrát přesvědčila, že jakmile člověk jednou vklouzne do králičí nory, jde tam, kam ho osud zavede. V tomto případě do konečné stanice Grand Central. Taylor sledovala Reece, jak vychází po schodech z metra a vyhýbá se malé kolonii bezdomovců. Sledovala, jak si kupuje lístek na vlak a míří k bráně. V tu chvíli se zastavila.

Když přimhouřila oči, aby pronikla pohledem skrz mlhavé odpolední

světlo, které se rozlévalo v obrovské hale staničního terminálu, všimla si, že Reece stojí před prodejním stánkem u jedné z bran. Kolem něj procházely davy pasažérů a zakrývaly Taylor výhled. Taylor se přesunula na stranu, aby lépe viděla. A pak se musela rozesmát, když konečně pochopila, co si Reece právě koupil. Jedna záhada Mitchella Reece byla vyřešena.

Advokát zamířil k přistavenému vlaku a v ruce nesl velkou kytici. Takže má přece jen přítelkyni.

Taylor vylovila z kabelky další známku, znovu se vnořila do štiplavě vonícího metra a vrátila se do firmy.

Někdy si připadal jako žonglér.

Thom Sebastian přemýšlel o jednom kouzelnickém představení, které před několika lety zhlédl.

Ze všeho nejzřetelněji si vzpomínal na žongléra. Ten totiž nežongloval s míči nebo kuželi, nýbrž se sekerou, rozžehnutou letovací lampou, křišťálovou vázou, plnou lahví vína a sklenicí na v¨íno.

Čas od času si Sebastian na toto představení vzpomněl, vzpomněl si na napětí, které člověku natahovalo vnitřnosti, kdykoliv žonglér přidal do této prapodivné sestavy nový předmět a s úsměvem na tváři a očima v sloup ho vyslal vysokým obloukem do vzduchu. Všichni čekali, že sekera tne, letovací lampa popálí, sklenice se rozbije. Ale kdepak, žonglérův ledabylý úsměv jako by publiku mlčky sděloval: zatím to jde.

Sebastian, který dnes odpoledne seděl ve své kanceláři a cítil se vyprázdněný, vykoksovaný a vyamfetaminovaný, si v duchu říkal totéž.

Zatím to jde.

Když se před časem dozvěděl o rozhodnutí kanceláře Hubbard, White & Willis nepřijmout ho za svého podílníka, uspořádal Thom Sebastian konferenci sám se sebou a po uvážlivém projednání této otázky dospěl k závěru, že zvolní tempo a bude více odpočívat. Jenže to nešlo. Klienti stále volali. Často byli chamtiví, příležitostně se chovali jako bastardi, ale mnohdy byli úplně normální. A i kdyby ne, na jejich vlastnostech nezáleželo. Stále to byli klienti, zděšení či znepokojení klienti, kteří potřebovali pomoc, jakou jim mohl poskytnout pouze bystrý a pracovitý právník.

Sebastian ke svému překvapení zjistil, že je fyzicky neschopen zpomalit. Stále pokračoval ve zběsilém tempu a veškerý jeho čas zhltlo dvojí přefinancování, jeden nucený odkup a jedna dohoda o revolvingovém úvěru.

A také jeho vlastní transakce s nemovitostmi, speciální projekt s Boskem, přítelkyně, sjednávání nákupů drog s dealerem, Magaly, rodina, klienti z dobročinného programu, to vše jako by kolotalo v prudkém víru, který Sebastian ovládal jen s vypětím všech sil. Zatím…

Zoufale toužil po spánku a tato touha v něm vyvolala další představu: představu hnědé skleněné ampulky ukryté v jeho kufříku. Byla to však jen letmá myšlenka a Sebastiana ani nenapadlo vytratit se na pánskou toaletu a pozřít jednu či více tabletek. Za zdmi kanceláře Hubbard, White & Willis nikdy drogy neužíval. Byl by to hřích.

…to jde.

Zavřel dveře své kanceláře a vytáhl z pracovního stolu hnědou obálku. Vyklepal z ní počítačové dokumenty a začal číst, souhrnné

informace o slečně Taylor Lockwoodové.

Sebastianovi připadaly fascinující. Naškrábal si pár poznámek, uschoval je pod podložku stolu a strčil dokumenty i obálku do skartovače.

Prudce zvedl sluchátko z vidlice telefonu a zpaměti vytočil číslo.

„Haló?”

„Ahoj, Taylor…”

Slyšel ve vlastním hlase napětí a úzkost. To bylo špatné. Ujmi se velení.

„To je Thom?”

„Jo. Jak se máš?”

„Dobře, ale mám výčitky svědomí. Právě dojídám dvojitý hamburger.” U kterékoliv jiné ženy by se Sebastian této repliky oběma rukama chytil a začal nelítostně flirtovat. Nyní však odolal touze a nenuceně řekl: „Hele, přežila jsi večer se mnou. Což o sobě moc holek tvrdit nemůže. Totiž žen. Chtěl jsem říct žen. Už jsem tě

urazil?”

„Ještě tě ani nemám na radaru.”

„No tak zkusím přidat.” Ve skutečnosti Sebastian neměl náladu na vtipy, ale přinutil se udržovat alespoň základní úroveň tlachání, na které měl patent. „Uvědomuješ si, že za půl hodiny odjíždíme na letiště?”

„A tím myslíš koho?”

„Tebe a mě.”

„Ach ták. Společný útěk. Promiň, ale tvůj přítel Bosk mě požádal dřív. Můžeš nám dělat advokáta.”

Sakra, ta byla rychlá. Sebastianovi úplně došly vtipy. „Poslyš, když už mluvíme o tvých milencích, zítra s ním a pár dalšími lidmi jedu na večeři do Hamptonsu.”

„Jo, vzpomínám, že ses o tom zmiňoval.”

Vážně si na to vzpomíná? To bylo zajímavé. Proč věnovala pozornost mimoděk vyřčeným poznámkám? „Hele, vím, že ti to říkám úplně na poslední chvíli, ale nechtěla bys tam jet čirou náhodou se mnou?

Aspoň bych měl příležitost Boska zavraždit a postoupit na tvém žebříčku na první místo.”

„Jak rytířské.”

„Ale musím tě varovat…,” dodal Sebastian vážně.

„Ano?”

„Nepojedeme luxusní limuzínou.”

„To zase tak nevadí. U jaké příležitosti se ta pijatyka koná?”

„Ta akce se jmenuje Pozvěte někoho na večeři. V Hamptonsu se koná

pravidelně. Tohle ale víš, nebo ne?”

„Viděla jsem pohlednice v Hallmarku. Už jsem si myslela, že tenhle svátek budu muset oslavit sama s popcornem a televizí.”

„Vyrazili bychom brzo, někdy po páté. A do půlnoci, do jedné

bychom byli zpátky.”

„No dobře. Co oblečení?”

„Normální.”

„Prima,” řekla Taylor. „Zastavím se u tebe v kanceláři.” Sebastian odložil sluchátko, zavřel oči, zhluboka se nadechl a uvolnil se.

Pohyb jeho imaginárního žongléra se zpomalil a postradatelné

myšlenky zapadly. Neexistující projekty se okamžitě rozplynuly a obraz dívky čínského původu, kterou včera v noci sbalil a dnes s ní měl schůzku ve Space, náhle vymizel. Před očima mu vyvstaly a opět se rozpustily některé technické a finanční aspekty jeho projektu s Boskem, stejně jako ošklivý tmavý portrét Wendalla Claytona. Nakonec v jeho hlavě zůstaly pouhé dvě myšlenky, s nimiž

nyní Sebastian pomalu žongloval. Jednou byla úvěrová smlouva, na n íž právě pracoval a která ležela rozprostřená na stole před ním. Druhou myšlenkou byla Taylor Lockwoodová.

Sebastian přisunul smlouvu k sobě a s úporným soustředěním se zadíval na jednotlivá slova. Než je však konečně začal číst, uplynulo plných deset minut.

žádné náměstí v New Yorku nebylo pro Donalda Burdicka krásnější

než Lincoln Center.

Vznosná fontána, velkolepá bělostná architektura, energický

Chagall…, to vše spoluvytvářelo jakýsi testament kulturní moci, který dnes Burdicka dojímal stejně jako kdykoliv předtím. Obzvláště působivé bylo toto místo za podzimních večerů, jako byl tento, kdy koncertní sály vyzařovaly svou přebohatou záři do mlhavého příšeří města.

Burdick se s rukama v kapsách kašmírového kabátu pomalu procházel před fontánou. Byla zima, ale čekání uvnitř Metropolitní opery, kde dnes měli s manželkou lístky na Stravinského, by bezpochyby obnášelo nutnost hovořit s řadou dalších držitelů lóží, kteří byli stejně jako on velkými sponzory umění a přijížděli sem o něco dříve, aby povečeřeli v soukromé jídelně.

Burdick si však momentálně nepřál být rušen.

Zvedl hlavu a všiml si, že u obrubníku zastavil Silver Cloud. Z

místa řidiče vyskočil Sergej, obešel auto a otevřel dveře Věře. Burdickova manželka v sobolím plášti vystoupila na chodník. Donald Burdick si vzpomněl, jak k ní před pár lety, když čekala na křižovatce na zelenou, přiskočila bojovnice za práva zvířat a postříkala jí norkový kožich oranžovou barvou. Jeho manželka tehdy popadla mladou aktivistku za ruku, srazila ji k zemi a držela ji tam tak dlouho, až se na místo dostavila policie. Nyní se oba manželé objali, Věra se zavěsila do Burdicka a společně zamířili k soukromému vchodu, který vedl do klubu vyhrazeného pro nejštědřejší sponzory. Burdick kdysi spočítal, že i po odečtení odpisů z daňového základu ho jedna sklenice šampaňského v klubu stojí přibližně dvě stě dolarů. Pustili před sebe další manželský pár, aby mohli jet výtahem sami.

„Co St. Agnes?” zeptala se Věra rázně.

„Mitchell vyhrál. Přesněji řečeno, obžaloba snížila cenu za mimosoudní vyrovnání na pět milionů. Zaplatíme jim jeden. To nic není. Všichni v nemocnici skáčou radostí.”

„Prima,” řekla Věra. „A ten pronájem? Už jste ho podepsali?”

„Ještě ne. Odsunulo se to na pondělí. Rothstein… Jak já ty schůzky s ním nenávidím. A navíc musíme všechno držet pod pokličkou, aby to nezjistil Wendall.”

„Na pondělí,” zopakovala znepokojeně Věra a pohlédla na vlastní odraz v kovovém panelu výtahu. Otočila se ke svému muži. „Dneska jsem obvolala pár lidí. Mluvila jsem s manželkou Billa OBriena.” OBrien byl vedoucí pracovník firmy McIlillan Holdings, největšího klienta Hubbard, White & Willis. Společnost byla pokládána za výhradního Burdickova klienta a on sám si ze spolupráce s ní odnášel domů asi tři miliony dolarů ročně.

„Nějaké potíže?” zeptal se Burdick rychle.

„Podle všeho ne. Wendall je zatím v souvislosti s tou fúzí neoslovil.”

„Dobře,” řekl Burdick. „Nejspíš ani neví, že se tento týden koná na Floridě schůze jejich správní rady, a pokud to ví, tak ho ani nenapadlo, aby tam jezdil.”

Donald Burdick předpokládal, že Clayton nechce marnit čas snahou přetáhnout firmu McIlillan Holdings na svou stranu, neboť ji pokládá za nezviklatelného příslušníka Burdickova tábora.

„Ovšem správní rada se otázkou té fúze zaobírá z vlastního popudu. Prostě se snaží zjistit, jestli by pro firmu byla výhodná.”

„Billova žena o tom ví?”

Věra věcně přikývla. „Spí totiž s jedním členem správní rady, s Frankem Augustinem.”

Burdick přitakal. „Přemýšlel jsem, s kým asi chodí.”

„Myslím, že budeš muset jet na Floridu a promluvit s nimi,” dodala Věra. „A to co nejrychleji. Potřást jim rukama a přesvědčit je o nevýhodnosti té fúze. A taky je varovat před Claytonem.”

„Zajedu tam tento víkend. Bude to dobrá záminka, proč nepřijít na ten Claytonův nedělní večírek. Trávit čas v domě toho nabubřelého osla je to poslední, co si teď přeju.”

Věra se usmála. „To já tam pojedu,” řekla vesele. „Myslím, že jeden z nás by tam měl být.

Už proto, abychom ho trochu znervóznili.”

A ty, pomyslel si Burdick, když se otevřely dveře výtahu, jsi pro to ta nejvhodnější žena.

Vážená paní Lockwoodová, velice vám děkujeme za příležitost vyslechnout si vaši demokazetu. Taylor spěchala z chodby v přízemí do svého bytu a v ruce svírala tři obálky od tří různých nahrávacích společností. Před chvílí volala Dudleymu a řekla mu, že se chce nejprve převléknout, než s ním půjde na večeři, a že se s ním proto setká až v klubu v Midtownu.

Když kráčela chodbou, v duchu snila o obsahu obálek. Našeho posuzovatele nahrávka natolik zaujala, že ji odeslal na plánovací oddělení, kde byla v rekordně krátkém čase zařazena do edičního plánu. Vaše mistrovské reinterpretace starých skladeb v kombinaci s vašimi vlastními díly (jež jsou samy o sobě mistrovskými kusy) činí demokazetu vhodnou k okamžitému vydání, ale raději bychom vám navrhli smlouvu na tři alba sestavená převážně z původního materiálu.

V příloze Vám zasíláme standardní návrh nahrávací smlouvy, kterou již schválil viceprezident společnosti, a jako zálohu šek na částku padesáti tisíc dolarů. Dopravu do naší firmy bude zajišťovat služební limuzína…

Taylor nevydržela čekat až do bytu a zuby roztrhla všechny tři obálky najednou. Odtrhnuté cípy dopadly na sešlapaný koberec a ležely na něm zkroucené jako placatí žlutí červi. Taylor nakoukla do obálek a přečetla si standardní odmítavé formulky, které se ani vzdáleně nepodobaly dopisu, jejž si právě vysnila. Odpověď, která podle jejího názoru nejvíce vypovídala o hudebním byznysu, začínala oslovením „Drahý předkladateli”. Doprdele.

Taylor vystoupila z výtahu a odhodila dopisy do pískem naplněného popelníku vedle tlačítka výtahu.

Po příchodu do bytu si všimla blikajícího světla na telefonním záznamníku. Stiskla tlačítko přehrávání, svlékla si kabát a odkopla boty obloukem ke skříni.

Záznamník obsahoval celou řadu vzkazů: Ralph Dudley jí ještě jednou diktoval adresu svého klubu. Sebastian jí potvrzoval zítřejší večeři.

Reece jí potvrzoval sobotní večeři.

Danny Stuart, někdejší spolubydlící Lindy Davidoffové, se omlouval, že se jí neozval dříve, a zároveň navrhoval, aby šli spolu zítra na oběd do Village.

Tři večeře a jeden oběd. Zatraceně, jak to ti špioni dělají, že jsou pořád štíhlí?

Na záznamníku zbýval poslední vzkaz. Taylor stiskla přehrávání.

„Ahoj, advokátko. Mám pro tebe novinu. Zhruba za týden budu v New Yorku a rád bych vzal svoje malé právní orlátko na večeři. Ozvi se mi a dohodneme se na termínu.”

Taylor se okamžitě rozhlédla po pokoji, aby viděla, jak je uklizený, jako by telefon obsahoval videokameru vysílající záběry přímo do otcovy pracovny.

Pomalu se posadila na opěradlo gauče. Vzkaz Samuela Lockwooda v ní oživil vzpomínku na otázku, kterou jí včera položil Mitchell Reece.

Jak jste se dostala na Wall Street?

Taylor si dokonale pamatovala, jak před dvěma lety seděla před svým otcem, mužem střední postavy s podbradkem a bledou pokožkou, jehož chudokrevné vzezření by mělo v lidech vzbuzovat soucit, ale jeho silná osobnost ve skutečnosti zaplňovala celý obývací pokoj jejich domu v Chevy Chase.

Taylor se tehdy pokusila jeho pronikavý pohled opětovat. Ale pochopitelně se jí to

nedařilo.

Konečně otec přerušil zvuk sekačky na trávu zvenčí a řekl: „Můžeš to prostě zkusit, Taylor.”

„Jenže já mám jiné priority, táti.”

„Priority,” řekl otec rychle a vychrlil: „Vidíš, už samotné tohle slovo naznačuje, že existuje několik cest, jimiž by ses chtěla vydat.” Usmál se. „Někde ve skrytu duše si už teď pohráváš s možností, že by ses přece jen ráda stala právničkou.”

„Já si myslím…”

Ale co si tehdy Taylor myslela? Byla příliš rozrušená, než aby si to zapamatovala.

„Můj talent…”

„Ano, ty máš talent, miláčku. Vždycky jsem si to uvědomoval. Tvoje známky… Vždycky jsi měla jedničky, ať už sis zvolila kurz státní správy, politiky nebo filozofie.”

A také hudební kompozice, hudební teorie, improvizace a interpretace.

„Anebo hudby,” dodal otec s dokonale načasovaným zpožděním, jímž

stačil včas rozptýlit její hněv. A pak se zasmál. „Jenže ani na satanově dvoře neexistuje podnik, ve kterém by si člověk mohl vydělat pořádné peníze hraním na piano.”

„Já to nedělám pro peníze, táti. To přece víš.”

„Člověk by měl zkrátka v životě vyzkoušet všechno. Bůh je mi svědkem, že ano.”

Samuel Lockwood vyzkoušel skutečně všechno: právo, obchod, golf, tenis, potápění, plachtění, učitelství.

„Chci říct, že je snazší získat diplom z práv teď. Snažit se o to, až budeš starší…, to by omezilo tvoje příležitosti.” Taylor se před otcem proměnila v pouhé dítě. Nenapadaly ji žádné logické odpovědi. Koneckonců, se Samuelem Lockwoodem se již

dostaly do argumentačního křížku největší právnické kapacity v zemi a vesměs přitom prohrávaly. „Když hraji hudbu, táti,” řekla Taylor chabě, „cítím se živá. Nic víc za tím nehledej.”

„To musí být krásný pocit,” připustil otec. „Ale nezapomeň, že během života procházíme různými etapami. To, co nás vzrušuje teď, nás nemusí držet navždy. Já jsem na univerzitě odházel dvanáct zápasů bez odpalu. A nikdy jsem se necítil líp, než když jsem stál na místě pro házeče. Jaké to bylo vzrušení! Ale abych to dělal celý život? Abych se stal profesionálním hráčem baseballu? Ne, měl jsem na práci důležitější věci. Později jsem zjistil, že když

stojím v soudní síni, zažívám úplně stejné vzrušení. Dokonce ještě větší, protože jsem v souladu se svým založením.”

„Jenže pro mě hudba není sport, táti.” Taylor se zdálo, že kňourá, a v duchu se za to peskovala.

„To jistě ne. Já vím, že je to důležitá součást tvého života,” odpověděl otec a neopomněl jí takticky připomenout: „Vždyť jsem byl úplně na všech tvých recitálech.” Pauza. „Já chci jen říct, že by bylo lepší vyniknout v nějaké profesi, a nemusí to být zrovna právo, to v žádném případě.”

Jo, to určitě…

„A hudbu dělat na částečný úvazek. Kdybys pak neměla žádné…, vy tomu říkáte štace, že? Kdybys neměla žádné štace, pořád by ti zbyla profese. Případně bys mohla dělat obojí. Hudbu jako první a právo jako druhé.”

Otec zřejmě zapomněl, že ji před dvěma vteřinami zprostil nutnosti zvolit si za svůj obor právničinu.

Samuel Lockwood nicméně pokračoval: „V dnešní době se na výkon práva pohlíží úplně jinak. Existují částečné úvazky. Spousta žen má dnes jiné priority, rodiny a tak dále. Firmy jsou flexibilní.”

„Já se hraním uživím, táti. Což o sobě spousta lidí říct nemůže.” I když osmnáct tisíc dolarů, které Taylor v loňském roce vydělala hraním po klubech, na svatbách a několika podnikových večírcích, se jen těžko dalo pokládat za bůhvíjaké živobytí.

„Však jsem na to taky patřičně hrdý,” řekl otec. A pak se zamračil. „Mám nápad. Co kdybychom se dohodli na kompromisu?

Seženeš si práci jako právní asistentka v některé advokátní

kanceláři ve Washingtonu, v některé z našich přidružených firem. Dostanu tě tam. Můžeš si tam vyzkoušet život v právnické firmě a zjistit, jak se ti líbí. A já zatím odložím stranou nějaké peníze na školu.”

Taylor to zpočátku odmítla, ale Samuel Lockwood trval na svém tak neústupně, že nakonec podlehla.

„Ale tu práci si seženu sama, táti. Budu se živit sama. Jestli se mi to zalíbí, podám si přihlášku na právnickou fakultu. Ale po večerech si budu dělat hudbu. Do toho mi nikdo zasahovat nebude.”

„Taylor…” Otec se zamračil.

„Víc udělat nemůžu. A taky nechci zůstat ve Washingtonu. Pojedu do New Yorku.”

Otec se zhluboka nadechl a pak přikývl na uznání dceřina vítězství. „Ty máš teda páteř, advokátko.”

A věnoval jí úsměv, který Taylor dokonale zmrazil, bezděčně totiž

prozrazoval, že otcův „spontánní” nápad se v jeho hlavě zrodil už

před časem a otec si s ním od té doby v duchu pohrával během dlouhých nocí, kdy ležel v manželské posteli metr od své ženy a přemýšlel, jak nejlépe Taylor do této situace vmanipulovat. Taylor byla na sebe naštvaná, že se nedokázala udržet ve střehu. Její otec nikdy nehodlal zařídit, aby pracovala ve Washingtonu, nikdy by se neodvážil spojit její jméno se svým tím, že jí obstará

práci, a nikdy by přímo neohrozil její lásku k hudbě, ze strachu, že by ho Taylor v takovém případě definitivně zavrhla. Ukázalo se, že i když Taylor otci vzdorovitě odporovala, nakonec mu naběhla přímo na smeč.

„Jistě chápeš, že to dělám jen z lásky k tobě a proto, že mi na tobě záleží,” řekl.

Ne, pomyslela si Taylor, děláš to jen proto, že se naprosto děsíš představy, že bys někdy nemohl ovládat byť i sebemenší aspekt svého života.

„Já vím, táti,” řekla.

Nakonec se však ukázalo, že život právní asistentky není vůbec tak špatný, jak Taylor zpočátku předpokládala. Díky své bystrosti, neúnavnosti a odolnosti vůči kultu wallstreetských peněz a manhattanské společnosti vůbec si Taylor získala v kanceláři reputaci a rychle se stala jednou z nejoblíbenějších právních asistentek, o jejíž služby byl neustále zájem. Kromě toho zjistila, že se jí tato práce líbí a má pro ni nepřehlédnutelné vlohy.

A tak když nastal čas přihlášek na vysoké školy a Samuel Lockwood se jí zeptal, na které školy se rozhodla se přihlásit (ne zda vůbec má o studium zájem), řekla si, že na tom nesejde, podala si několik přihlášek a pak se vyhřívala v paprscích otcova uspokojení.

Taylor se tak hluboce pohroužila do spletité odpovědi na jednoduchou otázku Mitchella Reece, že si až nyní uvědomila, že stále sedí usazená na opěradle gauče a její ruka se vznáší nad telefonním záznamníkem.

Proč sem vlastně její otec přijíždí? Kde by se mohli dobře najíst?

Pokud restauraci vybere ona, bude s ní otec spokojen? Bude ji chtít vidět někde hrát? V Miracles ani v žádném jiném klubu, ve kterých hrála, rozhodně jíst nemohli, otec by nad jídelníčkem ztropil neskutečný povyk. Chtěl by vědět, na jakém oleji se jednotlivé pokrmy

připravují, a pokud by jídlo nebylo v pořádku, bez okolků by ho vrátil.

Elektronický ženský hlas v záznamníku jí nyní oznámil: „Pro uložení vzkazu stiskněte dvojku. Pro vymazání vzkazu stiskněte trojku.”

Taylor stiskla dvojku a odešla se do ložnice obléci na schůzku, na níž měla hrát roli Mata Hari.

Tohle že je midtownský klub? pomyslela si.

Taylor očekávala, že bude mnohem…, inu, okázalejší. Spíše jako podnik ve stylu římských lázní, který vyzařuje moc a vstupuje se do něj na platinovou kreditní kartu, než jako načančaný

univerzitní salonek. Starosvětské peníze však možná připouštějí

jistou dávku ošumělosti. Taylor Lockwoodová se nicméně znovu zadívala na nepříjemně ostré osvětlení, zaprášenou losí trofej trčící ze zdi, třepící se univerzitní standardy a podlahu bez koberce a znovu si položila stejnou otázku: Tohle je klub?

Ralph Dudley však byl z Knickerbocker Clubu očividně nadšen. Cítil se zde doma a plný života a s nefalšovanou vervou provedl Taylor celým hnízdečkem.

„Pojďme třeba sem,” řekl a uvedl Taylor do jídelní místnosti. Přistoupil ke stolu, u něhož zřejmě sedával pravidelně, a k Taylořinu neskonalému pobavení jí nejprve přidržel židli, a když se posadila, vysekl jí úklon.

„Dejte si stejk, slečno Lockwoodová. Mají tu i kuřecí, ale objednejte si raději stejk. Málo propečený, stejně jako já.” Vzrušení starého podílníka bylo přímo nakažlivé, jeho oči planuly, jako by se vrátily do náručí alma mater. Objednali si jídlo a Dudley se bezodkladně ujal své rádcovské role a vychrlil řadu historek z dob svého studia na právnické fakultě. Byl to zřejmě nekonečný rej tvrdé práce, neškodných studentských žertíků, sborového zpěvu, ctihodných mladých gentlemanů v oblecích s kravatami a až plačtivě podnětných profesorů.

Studentský rej, který o čtyřicet let zaspal dobu, tedy pokud si ho Dudley úplně nevymyslel.

Taylor kývala hlavou, usmívala se, až ji chytaly křeče do čelisti, a často svůj výstup prokládala slůvky typu „ehe”, „neříkejte” nebo „panečku”. Také větou: „Vidíte, na to jsem se zrovna chtěla zeptat,” během Dudleyova vyprávění nikterak nešetřila. Číšník přinesl tučné a zuhelnatělé stejky, a přestože Taylor neměla příliš hlad, zjistila, že jí jídlo docela chutná. Dudley zjevně dohlédl, aby zde o ni bylo dobře postaráno. Choval se jako přirozený hostitel. Několik minut oba mlčky jedli a Taylor si přitom prohlížela mladé muže u stolů kolem nich, zřejmě nedávné

absolventy. Oděni v bílých košilích, proužkovaných kravatách a kalhotách se šlemi stáli právě na počátku dráhy, jež je za čtyři desetiletí dovede do cíle, který momentálně okupovali Donald Burdick, Ralph Dudley nebo Bili Stanley.

Taylor se podívala na hodinky. „Říkal jste, že večer ještě něco máte. Nechci vám křížit plány. Doufám, že už tak pozdě nebudete pracovat.”

Dudley se kouzelně usmál. „Mám schůzku s několika přáteli.” S oním záhadným W. S.

Taylor usrkla lok těžkého vína, které její hostitel objednal. „Já bych raději pracovala po večerech než o víkendu.”

„O víkendu?” Dudley zavrtěl hlavou. „To nedělám nikdy.”

„Vážně?” zeptala se Taylor jakoby mimoděk. „Já byla ve firmě v sobotu večer. Zdálo se mi, že jsem vás tam zahlédla. Vlastně to možná bylo už v neděli časně ráno.”

Dudley na chvíli zaváhal, ale na jeho chování nebylo nic vyhýbavého. „To jsem nemohl být já,” odpověděl. „Možná to byl Donald Burdick. Ano, to je docela možné. Prý jsme si docela podobní. Kdepak, já jsem o víkendu naposledy pracoval někdy v sedmdesátém devátém nebo

osmdesátém. Jednalo se tehdy o konfiskaci nějakých zahraničních aktiv. Myslím, že íránských. Ano, íránských. O tom vám musím vyprávět. Byl to tehdy fascinující případ.” Což možná opravdu byl. Taylor mu však nevěnovala sebemenší pozornost. Snažila se posoudit, zda jí Ralph Dudley lhal. Když se dívala na jeho roztřepené manžety a sepranou košili, náhle viděla motiv, kvůli němuž mohl tento člověk ukrást dlužní úpis: peníze. Dudley byl okouzlující starý muž, ale ve wallstreet ské právní branži se rozhodně nedal pokládat za významného hráče, dnes a zřejmě ani kdykoliv předtím. Vzhledem k jeho ztenčujícím se úsporám a scvrkávajícímu se majetkovému podílu ve firmě, pro kterou vydělával stále méně peněz, se mohl stát poměrně snadným terčem. Někdo ze společnosti Hanover & Stiver ho klidně mohl požádat, aby tajně vpustil do firmy Hubbard, White & Willis zvěda

i když oni sami by ho pravděpodobně označili za „průmyslového špiona”.

Dudley dokončil historku a podíval se na hodinky. Bylo půl desáté a podílník měl za půl hodiny schůzku s tajemným W. S.

Podepsal účet a spolu s Taylor vyšli z klubu do chladného a vlhkého vzduchu listopadového New Yorku.

Taylor doufala, že ji čerstvý vzduch probudí, ale bezvýsledně. Sedativum v podobě červeného vína a těžkého jídla jí zatemňovalo mysl. Zmláceně sešla v Dudleyho doprovodu ze schodiště před vchodem a napůl zatoužila po zázračném povzbudivém prášku Thoma Sebastiana.

Poděkovala Dudleymu za cenné postřehy a za večeři a prohlásila, že jeho univerzita se díky němu vyšplhala na přední příčku ze všech možných kandidátů.

Což Dudleyho očividně potěšilo.

„Není vám něco, Taylor?” zeptal se vzápětí.

„Ne, jen jsem trochu unavená.”

„Unavená?” řekl Dudley, jako by toto slovo nikdy neslyšel.

„Doprovodím vás na metro,” dodal a vyrazil po chodníku dlouhým a energickým, ale přesto gentlemanským krokem.

„Počkejte.”

Hlas Seana Lillicka byl natolik naléhavý, že se Wendall Clayton zastavil a ztuhl u zadního vchodu Knickerbocker Clubu.

„Co je?” zeptal se.

„Támhle, copak jste je neviděl? Šel tam Ralph Dudley a Taylor Lockwoodová. Vycházeli předním vchodem.”

Clayton se zamračil. Skutečnost, že vyřízená nula jako Dudley je členem stejného klubu jako on, pro něj byla ustavičným zdrojem podráždění. Znovu se dal do aristokratické chůze. „No a?”

„Co tady dělají?” podivil se Lillick neklidně.

„Šoustají?” nadhodil Clayton. Zadíval se ke schodišti vedoucímu k soukromým ložnicím klubu.

„Ne, vypadalo to, že vycházejí z jídelní místnosti.”

„Možná jí zaplatil večeři a teprve se ji chystá vyšoustat. Zajímalo by mě, jestli se mu ještě postaví.”

„Nechci, aby nás viděli,” řekl Lillick.

„Proč?”

„Prostě nechci.”

Clayton pokrčil rameny a podíval se na hodinky. „Randy má zpoždění. Co se děje?”

„Jestli vám to nevadí, Wendalle, kolem půlnoci budu muset odejít,” řekl Lillick. Měl na sobě špatně střižený oblek, takže vypadal jako vysokoškolský student na večeři s tátou.

„O půlnoci?”

„Mám něco důležitého.”

„A co máš?” usmál se Clayton. „Snad nemáš rande?” Poslední slovo škádlivě protáhl.

„Mám schůzku s pár přáteli.”

„Jenže mně to vadí. Dneska ne.”

Lillick chvíli neříkal nic a pak zaprotestoval: „Je to strašně důležité. Opravdu budu muset odjet.”

Clayton si mladíka změřil pohledem. Stejně jako většina obyvatel East Village vypadal i Lillick sklíčeně a nečistě. „Máš nějaké

vystoupení?”

„Jo.”

„Jo,” posmíval se mu Clayton.

„Ano,” opravil se Lillick vzápětí, ale učinil to tónem, který neměl daleko ke vzpouře.

„Máme přece tolik práce…”

„Říkal jsem vám o tom už minulý týden.”, „Jenže tenhle týden je pěkně rušný, nemyslíš?”

„Bude to jen pár hodin. Jestli chcete, v šest už můžu být zase v kanceláři.”

Clayton usoudil, že už mladíka napínal dost dlouho, a řekl: „Protentokrát to zas tak nevadí.” Sám měl na večer jiné plány a leželo mu úplně u zadku, co bude dělat Lillick.

„Díky…”

Clayton mávl rukou a zdrženlivě se usmál na Randyho Simmse, který právě prošel otočnými dveřmi klubu.

Simms Lillicka jako vždy okázale ignoroval a řekl: „Venku jsem viděl Ralpha Dudleyho. S nějakou ženskou.”

Zmínka o starém podílníkovi znovu Claytona dopálila, takže vyštěkl: „Díky za zprávu, jak je venku, Randy.” Simms měřil sto osmdesát sedm centimetrů a byl urostlý a štíhlý. Ralph Lauren by na jeho postavě mohl navrhovat sportovní oblečení. Do vestibulu právě vstoupila matka s dospívající dcerou. Obě si mladého právníka změřily pohledy plnými srovnatelné touhy.

„Odkud vyhrabali tu špínu na našeho svědka?” zeptal se Clayton v narážce na jateční porážku doktora Morseho před zraky porotců v případu nemocnice St. Agnes.

„Reece využil nějakého soukromého očka v San Diegu.”

„Doprdele, to bylo skvělý,” pronesl Clayton obdivně. Mitchella Reece dost dobře neznal, ale hodlal mu zajistit podílnickou účast ve firmě, když ne napřesrok, tak bezpochyby za dva roky.

„Kdy se dostaví náš host?” zeptal se.

„Každou chvíli.”

„Chci slyšet podrobnosti.”

„Jmenuje se Harry Rothstein. Je to významný podílník veřejné obchodní společnosti, která vlastní budovu, v níž sídlí naše firma. Může sám od sebe rozhodnout, jestli s námi bude pokračovat, anebo nás odstaví. V pondělí se s Burdickem chystá podepsat novou smlouvu o pronájmu. Zdá se, že nemá žádnou milenku, ale objevil jsem nějaké účty na Kajmanských ostrovech. Jeho syn má za sebou dva tresty za drogy.”

„Jaké?”

„Kokain.”

„Myslel jsem, jaké tresty?”

„Jeden prodej a jedno držení.”

„Je Rothstein Burdickův dobrý přítel?”

Simms se chabě usmál.

„Co to má znamenat?” obořil se na něj Clayton.

„Jak to může být Donaldův přítel?” odpověděl Simms otázkou.

„Rothstein je žid.”

Dveřmi prošel vysoký lysý muž a rozhlédl se kolem sebe.

„To je on,” utrousil Simms.

Clayton nasadil široký úsměv a přistoupil k nově příchozímu. „Pane Rothsteine. Já jsem Wendall Clayton,” představil se. „Pojďte si sednout k nám, příteli.”

Na rohu Madison Avenue a Čtyřiačtyřicáté se Taylor Lockwoodová a Ralph Dudley zastavili a podali si ruce.

Dudley k ní naklonil hlavu viktoriánským způsobem, který Taylor připadal legrační, a zeptal se: „Kterým metrem jedete?”

„Půjdu pěšky.”

„Já si asi vezmu taxíka. Tak hodně štěstí. Dejte mi vědět, jak vám to s Yale vyšlo.” Otočil se a odešel.

Taylor napadlo, že provede klasický čmuchalský manévr: Hej, tady máte pět dolarů a sledujte ten taxík. Jenže Dudley si ve skutečnosti žádný taxík nepřivolal. Místo toho odešel pěšky na schůzku se záhadným W. S., jehož navštívil v noc krádeže dlužního úpisu.

Když urazil půl bloku, Taylor se ho vydala sledovat. Kráčeli na západ matně osvětleným městem s leskle vlhkými chodníky a výklady rozsvícenými kvůli bezpečnosti. Provoz byl stále hustý: některá divadla právě končila, lidé odcházeli z restaurací a mířili do klubů a barů. Taylor cítila, jak do sebe vstřebává průzračnou energii města New York. Přistihla se, že ve snaze neztratit Dudleyho z očí přidala do kroku tak, až ho málem předběhla. Zvolnila tempo a dala Dudleymu původní náskok. Když po chvíli zmizeli z dosahu chladně třpytivých světel Times Square, pocítila Taylor první záblesk strachu. Dudley totiž právě

překročil neviditelnou hranici a vstoupil na území kuplířů a pasáků. Mediální agentury najaté newyorskými realitními makléři označovaly tuto oblast jako Clinton, avšak téměř všichni ostatní

ji znali pod historickým a mnohem malebnějším názvem Hell’s Kitchen, Pekelná kuchyně.

Taylor pokračovala ve sledování i ve chvíli, kdy Dudley dospěl na Dvanáctou Avenue nedaleko řeky a odbočil na jih, kde byla pouliční světla ještě chatrnější a ulice ještě liduprázdnější, neboť z nich vymizely dokonce i prostitutky.

A pak se Dudley náhle zastavil. Taylor byla právě tak zabrána do myšlenek, že musela rychle uskočit do nedalekého domovního vchodu, aby ji starý pán nespatřil.

Betonové zdi páchly kyselou močí. Taylor se choulila ve stínu a cítila nevolnost. Když opět vykoukla na ulici, Dudley již tam nebyl. Čekala tedy ještě pět minut, vdechovala po malých doušcích chladný vzduch a poslouchala šum automobilů na West Side Highway. Poté konečně zamířila k místu, v němž zmizel Ralph Dudley: ke vchodu do malé dvoupatrové budovy. Skrz okna domu nepronikalo ven žádné světlo a Taylor si všimla, že jsou zatřená. Na staré vybledlé ceduli stál nápis: Klub umění a fotografie ve West Side. Což vysvětlovalo iniciály W. S. v Dudleyho diáři. Nejde tedy o osobu, nýbrž o místo.

Právě tento klub navštívil Dudley v sobotu večer a odjel odtud, zřejmě, do firmy přibližně v době, kdy z Reeceovy kanceláře zmizel dlužní úpis.

Mohl jeho odjezd souviset s krádeží?

Nebo to byl pouze Dudleyho koníček? Fotografovat a účastnit se přednášek o Anselu Adamsovi a Pablu Picassovi?

Taylor naklonila hlavu a zaposlouchala se do zvuků vycházejících zevnitř. Zdálo se jí, že něco zaslechla. Počkat, počkat. Pokusila se nevnímat hluk osobních i nákladních automobilů. Měla dojem, že slyší z klubu hudbu, něco unylého a plného smyčců, možná Mantovaniho. Postavila se do dveří a cítila, jak ji pálí chodidla. Na podobné fyzické výkony nebyla zvyklá a jejím nohám neulehčily ani velmi necitlivé lodičky Joan and Davis. Opřela se o kamennou zeď a sledovala, jak na hromadě odpadků na protější straně ulice vesele hodují neohrožení potkani.

Když vešel dovnitř, říkala si, musí vyjít ven.

O čtyřicet minut později to Ralph Dudley skutečně učinil. Dveře se otevřely dokořán a Taylor vevnitř zahlédla růžový a levandulový interiér. Na ulici se rozlila jemná hudba a ještě jemnější světlo. U obrubníku zastavilo radiotaxi společnosti, kterou využívala firma Hubbard, White & Willis, Dudley do něj rychle nasedl a automobil vyrazil pryč.

Otázka nyní zněla, co by udělal Mitchell.

Vlastně ne, Taylor dobře věděla, co by na jejím místě udělal. Ve skutečnosti otázka zněla, zda má ona sama odvahu učinit totéž. Šušká se o vás, že máte koule.

Jo, jasně… Taylor přistoupila ke dveřím a stiskla zvonek. Otevřel jí pohledný vysoký černoch s postavou ve tvaru obráceného lichoběžníku. „Přejete si?” zeptal se vyrovnaným a zdvořilým hlasem.

„Ehm, přišla jsem…,” začala Taylor, ale vzápětí se zajíkla.

„Ano, přišla jste.”

„Přišla jsem, protože jeden zákazník…”

„Člen?”

„Ano, jeden člen mi vás doporučil.”

Vyhazovač se podíval za Taylor a otevřel dveře dokořán. Taylor vešla dovnitř.

Zdálo se, že se ocitla ve vestibulu n ějakého exkluzivního hotelu. Pastelov é barvy, leštěná měď, kožený nábytek, týkový bar. Na luxusním gauči seděli tři Japonci v tmavých oblecích a zběsile kouřili. Věnovali Taylor krátký pohled plný naděje a pak, když se setkali s mrazivě vzdorovitou reakcí, rychle uhnuli očima. Po chvíli k ní tiše přistoupila čtyřicátnice v konzervativním tmavě modrém kostýmku a bílé halence. „Jak vám mohu pomoci?” řekla a usmála se úsměvem profesionálních recepčních.

„Měla jsem dnes večer trochu času. Tak jsem si říkala, že se tady porozhlédnu.”

„Jistě,” odpověděla žena, která se hbitě vtělila do role turistické průvodkyně, „Klub umění a fotografie ve West Side je jedním z nejstarších uměleckých klubů ve městě. Tady jsou nějaké prospekty.” Podala Taylor lesklou brožurku s rozpisem hudebních programů, uměleckých přehlídek a kurzů.

Jenže jak zjistit, s kým se zde Dudley setkal?

Taylor přikývla. „Ralph si vás nemohl vynachválit.”

„Ralph?”

„Ralph Dudley je můj přítel. Měla jsem se tu s ním dnes setkat, ale…”

„Ach tak,” řekla žena rychle, „to jste se těsně minuli. Měla jste říct hned, že se s ním znáte.” Sebrala Taylor brožuru a hodila ji do zásuvky. „Promiňte. Nevěděla jsem, že vám nás doporučil on. Nějaký doklad, prosím.”

„Já…”

„Řidičský průkaz nebo pas.”

Co by teď dělala Alenka?

Hrála by podle těchto naruby obrácených pravidel, co jiného?

Taylor podala ženě řidičský průkaz a zkřížila ruce na prsou, zatímco žena porovnávala její obličej s fotografií a pak přešla k počítači a zadala do něj jakési informace.

Po chvíli obdržela zjevně příznivé výsledky a vrátila Taylor řidičák. „V dnešní době není opatrnosti nikdy nazbyt. Členský poplatek činí jeden tisíc dolarů a hodinová sazba pět set dolarů za jeden model. Pokud chcete muže, musí použít kondom. Orální sex závisí plně na rozhodnutí daného modelu, většina jich ho provozuje, někteří ne. Spropitné se očekává. Poplatek zahrnuje veškeré standardní pomůcky, ale pokud si přejete něco speciálního, pravděpodobně se to dá zařídit. Platíte v hotovosti, nebo kartou?”

„Eh, American Express.”

„Ve výpisu z účtu se vám platba objeví jako kurz umění. Jednu hodinu?”

„Jednu hodinu, jistě.”

žena převzala platební kartu a zeptala se: „Budete mít nějaké zvláštní požadavky?”

„Víte,” odpověděla Taylor, „říkala jsem si, že vyzkouším něco malinko neobvyklého. Mohla bych dostat, eh, model, za kterým sem chodí Ralph Dudley?”

Recepční, která byla naučená přijímat přání klientů bez mrknutí oka, nezvedla hlavu od stvrzenky, ale přesto na milivteřinu zaváhala. „Jste si jistá?”

Taylor si pomyslela, že si nikdy v životě nebyla ničím jistá méně, ale přesto se dokázala zlehka usmát a prohlásit: „Určitě.”

„Ale bude to s příplatkem. Stoprocentním.”

„Nevadí.” Taylor se usmála a převzala stvrzenku a pero. To snad není pravda, já podepisuju šek na dva tisíce panebožecotojenomdělám dolarů… Recepční zmizela v zadní místnosti. V klubu tiše hrála podkreslující hudba, kytarová verze „Pearly Shells”. Po chvíli se žena vrátila s klíčem. „Mluvila jsem s ní. Mnoho žen zatím v životě neměla, ale je ochotna to zkusit.”

„Dobře.”

„Myslím, že se vám bude líbit. Nahoru po schodech a poslední pokoj vpravo. Alkohol je zdarma. Za kolu musíte zaplatit.”

„To je dobrý.” Taylor vešla do chladné chodby. Všechno vzhůru nohama…

Zaklepala na dveře pokoje, z něhož se ozval hlas: „Dále.” Taylor se zhluboka nadechla a vešla do pokoje. Vzápětí se zarazila a v očích se jí objevil šok, totéž se ovšem dalo říci o dívce, která stála bez podprsenky uprostřed pokoje.

Byla to mladá dívka, s níž se Taylor nedávno seznámila v Dudleyho kanceláři. Dudleyho vnučka Junie.

Podvazkový pás v dívčině ruce sklouzl s tupým cinknutím na podlahu. „Doprdele,” prohlásila Junie. „To jste, jako, vy.”

„Musíte za sebou, jako, zavřít dveře,” řekla Junie, když se trochu vzpamatovala. „Je to pravidlo. Jestli je nezavřete, přijde sem Johnny, to je náš vyhazovač, a bude naštvanej.” Taylor vešla do pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Jako,” řekla Junie chmurně, „Ralph z tohodle toho nebude zrovna na větvi.”

„Ty jsi jeho vnučka?” zašeptala Taylor.

„No to úúúrčitě. Co jste si myslela? Jasan že nejsem. Takhle to jenom vykládá ostatním.”

Junie byla silně nalíčená. Pruhy tmavě hnědých a modrých očních stínů propůjčovaly jejímu obličeji hadovitě úlisný výraz. Sebrala ze země podvazkový pás a začala ho rozplétat. „Ve skutečnosti je to jeden z mých nejstarších zákazníků.” Rozesmála se. „Chci říct jeden z chlapů, kteří za mnou chodí nejdýl. Jenže dost možná bude i jeden z nejstarších. Možná, jako, úplně nejstarší.” Taylor pohlédla na plyšové křeslo. „Můžu se posadit?”

„Je to vaše hodina. Jestli chcete, dejte si panáka.” Taylor nalila do křišťálové číše šumivé víno. „Dáš si taky?”

„Já?” Junie se zatvářila zděšeně. „Já pít nemůžu. Ještě mi nebylo jednadvacet.”

Taylor zamžourala.

Dívka se rozesmála. „To byl, jako, vtip. Jasně že piju. Akorát nám to ve službě zakazujou.”

„Nevadí?” řekla Taylor a zula si boty. Chodidly jí projela ostrá

bolest, která naštěstí postupně vyprchala.

„Jestli mi to nevadí? Lidi si tady obvykle sundávají víc věcí než

jenom boty.”

„Pověz mi něco o sobě a Ralphovi.”

„Myslím, že bych se měla zeptat proč.”

„Možná má potíže. Potřebuji zjistit, jestli je má, nebo nemá.” Dívka pokrčila rameny, což znamenalo: tohle není dost dobrá

odpověď.

„Zaplatím ti.”

To už bylo lepší.

„Ale chci ty kačeny nejdřív vidět.”

„Co chceš?”

Dívka natáhla ruku.

Taylor otevřela peněženku. Moc Reeceových peněz na uplácení u sebe neměla. Nakonec dala dohromady asi dvě stě dolarů, přičemž dvacet dalších si nechala na taxíka domů.

„Todle dostávám jako tuzér za kouření,” konstatovala Junie. „Teda pokud je patron z lacinýho kraje.”

Taylor jí přidala další peníze. „Víc toho nemám.” Junie pokrčila rameny a uložila peníze do zásuvky prádelníku. Vytáhla z něj tričko a oblékla si ho. „Takže tatík, takhle mu říkám, má rád holky v mým věku. Loni přišel sem do klubu a objednal si mě. Bylo to totální bizáro, ale jinak jsme si docela padli do noty, chápete?” Junie ztlumila hlas do pouhého šepotu. „A tak jsme se začali scházet i mimo klub. Kdyby na to tady přišli, byli by děsně našňupnutí. Ale riskli jsme to. Přinesl mi pár naprosto žůžo hadříků. Prima věci, chápete. Z nóbl obchodů. Taky jsme, jako, absolvovali pár úplných blbostí, jako když mě vzal do nějakýho muzea umění, což teda byla fakt nuda. Ale pak jsme jeli do zoo… Tam jsem, jako, nikdy nebyla. To teda byla j ízda. Prostě

jsme spolu byli čím dál víc. Tatík je sám. Manželka mu umřela a jeho dcera je totálně vylízaná hlava.”

„Junie…, jmenuješ se tak vůbec?”

„Jmenuju se June. Mám ráda červen.”

„Takže June, byl tady Ralph minulou sobotu večer?”

„Jo.”

„A kdy?”

„Myslím, že kolem desáté nebo jedenácté. Měli jsme pravidelnou schůzku, chápete. V sobotu večer patřím jen jemu. Je to xvz taková

tradice.”

„A co pak?”

Junie zmlkla a znovu pokrčila rameny.

„Dám ti další dvě stovky.”

„Já myslela, že už další peníze nemáte.”

„Můžu ti vypsat šek.”

„Šek?” zasmála se Junie.

„Slibuju, že bude krytý.”

„Kolik jste to říkala? Pět stovek?”

Taylor zaváhala. „Máš dobrou paměť.” Vypsala šek a podala ho Junii. Mitchelli, za tenhle projekt uhradíš velice zvláštní seznam výloh.

Junie si strčila šek do kabelky. „Tak dobře, ale on chtěl, abych to nikomu neříkala… Jel do firmy.”

„Do naší kanceláře?”

„jo.”

„A co tam dělal?”

„To je právě to: nechtěl mi to říct. Já se ho, jako, ptala, co tam chce v tuhle noční dobu dělat. Byla už půlnoc a vůbec. A on mi řekl, že tam prostě musí, že jde o nějakou spoustu peněz. Ale neřekl mi, o co konkrétně. Hlavně mi kladl na srdce, abych to nikomu neříkala.”

Alespoň nikomu, kdo jí nezaplatí sedm set dolarů.

„Zmínil se někdy o společnosti jménem Hanover & Stiver?” zeptala se Taylor.

„Né, ale on toho o byznysu moc nenakec á, teda nenamluví. Pořád opravuje moje výrazy. Je to děsná nuda.”

Taylor se pomalu postavila, vklouzla oteklými chodidly zpátky do lodiček a bolestně se odbelhala ke dveřím. Pak se ovšem zarazila.

„Kolik ti vlastně je?”

„Osmnáct. A už mám řidičák.”

„Já měla taky falešné řidičáky, drahoušku.”

„No dobře, tak je mi šestnáct. Ale Ralphovi říkám, že patnáct. Má

rád, když jsem mladší.”

„Chodíš někam do školy nebo tak?”

Junie se zasmála. „Kde žijete? Loni jsem vydělala osmašedesát tisíc a dalších sto táců mám v nějakém, jako, penzijním fondu. Proč bych, doprdele, měla chtít chodit do školy?” Vlastně ano, proč?

Taylor vyšla na chodbu. Rozléhala se v ní směsice hlasů a zvuků

velice odlišných od těch, na které byla zvyklá z firmy Hubbard, White & Willis.

Na druhý den v polední přestávce, kdy se její nohy stačily pouze částečně zotavit z krutého zacházení předchozího večera, seděla Taylor Lockwoodová naproti drobnému mladíkovi v jídelně ve West Village. Oním mladíkem byl Danny Stuart, bývalý spolubydlící Lindy Davidoffové.

Jídelní lístek restaurace, kterou vybral Stuart, přetékal hlavními chody, jež se zaživa třepetaly ve větru, a naopak téměř

neobsahoval pokrmy, které v původní podobě chodily po dvou či čtyřech nohou. Taylor přitom silně upřednostňovala druhou skupinu jídel.

„Takže vy jste znal i Seana Lillicka?” zeptala se.

„Vlastně ani ne. Seznámil jsem se s ním přes Lindu a navštívil pár jeho vystoupení. Ale byl pro mě příliš avantgardní.”

„Vy jste redaktor?”

„To je spíš takový koníček. Dali jsme s pár lidmi dohromady alternativní literární časopis. Povoláním jsem počítačový

programátor.”

Taylor zívla a protáhla se. Kdesi jí ruplo v kloubu. Stěny restaurace byly špatně vymalované a pod tmavým nátěrem prosvítala světlejší emailová barva. Vnitřní vybavení se nechalo inspirovat motivy Woodstocku, ale Taylor věděla, že v padesátých letech sloužily tyto prostory jako beatnický klub, chodili sem třeba William Burroughs a Allen Ginsberg. Stará podlaha pod židličkami měla houbovitou strukturu a v dřevěných sloupech byly vyřezány iniciály stovek někdejších podporovatelů. Co všechno asi tyhle stěny slyšely, pomyslela si Taylor.

Danny si objednal výhonky, oříšky a jogurt, Taylor zahradní

hamburger. „Se slaninou,” poručila si.

„Slaninu nevedeme,” odvětila servírka skrz propíchnuté rty.

„Tak s kečupem,” zkusila to Taylor.

„Kečup taky nemáme.”

„A co hořčici?”

„Sezamovou pastu nebo majonézu bez vajíček.”

„A co sýr?”

„Váš druh sýra taky nemáme,” odpověděla servírka.

„Tak mi ho přineste holý.”

žena zmizela.

„Myslím, že si vás pamatuju z Lindina pohřbu,” řekl Stuart. Taylor přikývla. „Já tam moc lidí neznala, jenom kolegy z kanceláře.”

„Vy jste právnička?”

„Právní asistentka. Jak jste se s ní seznámil?”

„Shodou náhod. Je to typická newyorská historka. Přijedete z maloměsta do New Yorku, hledáte nějaké bydlení a kvůli vysokým nájmům potřebujete spolubydlícího. Kluk, se kterým jsem bydlel, dostal AIDS a odjel zpátky domů. Potřeboval jsem si s někým rozdělit nájem a Linda zrovna bydlela v nějaké ženské ubytovně. Nenáviděla to tam. Bydleli jsme spolu takových… devět nebo deset měsíců. Dokud neumřela.”

„Znal jste ji dobře?”

„Docela dobře. Četl jsem několik jejích děl a trochu jsem pro ni redigoval. Ona nám zase psala recenze a já jsem doufal, že nakonec pár jejích básní vydám.”

„Byla dobrá?”

„Byla mladá, její práce potřebovaly učesat. Ale kdyby se dál vyvíjela stejným tempem, určitě by to někam dotáhla.”

„A jaký měla styl? Jako Plathová?” Taylor četla pár básní Sylvie Plathové a vzpomínala si, že i tato básnířka spáchala sebevraždu.

„Její poezie byla strukturována tradičněji než u Plathové,” odpověděl Stuart. „Ale pokud jde o její osobní život… Jo jo, ten byl stejně bouřlivý. Vždycky narazila na nesprávného muže, který

jí zlomil srdce. A ona to brala moc stoicky. Místo aby křičela a třískala věcmi, dusila to všechno v sobě.”

Servírka přinesla jídlo a Danny Stuart se hladově zakousl do obrovské hromady králičí potravy. Taylor začala žmoulat hamburger, kterému by podle jejího názoru slušel spíše přídomek lepenkový než

zahradní.

„Jak vlastně k té sebevraždě došlo?” zeptala se.

„Byla v letním domě rodičů v Connecticutu. Zadní terasa se rozkládala nad velkou roklí. Jednou v noci do ní skočila. Při pádu se nezabila, ale udeřila se do hlavy, omdlela a utopila se v potoce.”

Taylor zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Nechala nějaký vzkaz?” Stuart přikývl. „Ale vlastně to tak úplně vzkaz nebyl. Spíš jedna z jejích básní. Když jste mi zavolala a řekla, že vás její osud zajímá, myslel jsem si, že budete chtít tu báseň vidět. A tak jsem vám pořídil kopii. Linda to dílo napsala den před smrtí. Mluví v něm o odchodu ze života, o opuštění všeho, na čem jí záleží… Chtěl jsem báseň vydat ve svém časopise, ale… neměl jsem to srdce.”

Podal Taylor xeroxovou kopii a Taylor si přečetla nadpis: „Až

odejdu”.

Pohlédla na Dannyho a řekla: „Doufám, že se vás můžu zeptat na něco diskrétního. Na něco, co zůstane jen mezi námi.”

„Jistě.”

„Myslíte si, že se Linda zabila kvůli něčemu v jejím zaměstnání?”

„Ne.”

„Říkáte to docela sebejistě.”

„To ano. Já totiž vím přesně, proč se zabila.”

„Myslela jsem, že to neví nikdo.”

„Já ano. Byla těhotná.”

„Těhotná?”

„Myslím, že to nevěděl nikdo kromě mě. Pořídila si takovou sadu s těhotenským testem. To bylo jen pár týdnů předtím, než zemřela. Všiml jsem si té sady v koupelně a zeptal se jí na ni. Chápete, byli jsme jako dvě přítelkyně. A ona se mi svěřila.”

„Ale proč pak spáchala sebevraždu?”

„Myslím, že ji otec dítěte odkopl.”

„A kdo to byl?”

„To netuším. S někým chodila, ale nikdy o něm nemluvila a nevodila si ho ani do bytu. Pokud šlo o něj, chovala se dost tajnůstkářsky.”

„A mohl ji ten rozchod… rozrušit tak, že kvůli němu spáchala sebevraždu?”

Stuart se zamyslel. Taylor si prohlédla jeho obličej a zdálo se jí, že v něm vidí oči básníka, oči umělce. Na rozdíl od Seana Lillicka bylo Stuartovo umělecké založení skutečné. „Vězelo v tom i něco dalšího,” řekl Danny nakonec. „Linda byla příliš citlivá. Do světa byznysu se vůbec nehodila. Nechala se jím strašně vláčet. A když se jí pak zhroutil i osobní život, myslím, že ji to definitivně uvrhlo do propasti.”

„A netušíte, jestli ji tak rozrušilo něco konkrétního ve firmě?

Něco, kvůli čemu se mohla cítit provinile?”

„Ne. Nikdy se o ničem ani slovem nezmínila. Což by byla pravděpodobně udělala. Jak už jsem říkal, byli jsme jako dvě sestry.”

Takže wallstreetská králičí nora se pro nebohou Lindu Davidoffovou ukázala jako příliš velké sousto. Taylor neměla srdce pročítat Lindinu báseň na rozloučenou, a tak ji strčila do kabelky a pokračovala v konzumaci nemastného neslaného oběda, zatímco jí Danny vyprávěl o životě ve Village. Po chvíli znovu silně zívla. Zasmála se a Stuart se k ní přidal.

„Jste nevyspaná?” zeptal se.

„Problém je v tom,” vysvětlila mu Taylor, „že musím žít noční život, přestože nejsem noční pták. Jsem denní pták.” Alenka byla na dalším výletě v kraji za zrcadlem. Tentokrát se nacházela v limuzíně.

Thom Sebastian a Taylor Lockwoodová se v pátek po práci řítili po Long Island Expressway. Řidičovy oči pravidelně těkaly mezi povrchem dálnice a střelkou detektoru radaru.

„Jsem totálně na větvi, že jedeš se mnou,” řekl Sebastian se zjevnou upřímností. „Myslel jsem, že na mě vyrukuješ s nějakým velkým očkem.”

„Očkem?”

„S omluvou, chápeš? Já jsem…”

„…na ně už zvyklý?” doplnila ho Taylor.

„Jo.” Sebastian se zašklebil. „A teď ti povím něco o Boskovi.”

„Jak vlastně dostal tuhle přezdívku?”

„Ve skutečnosti se jmenuje Brad Ottington Smith. BOS. Bosk. Zatímco já jako Sebastian jsem buďto Bastard, anebo Basťák. Chápeš? Dobře. Jeho rodiče se rozešli prakticky už ve chvíli, kdy se narodil. Ona má dům v Bostonu a jeho otec obývá byt v Upper East Side. Letní sídlo v Hamptonsu si nechali a jezdí tam střídavě

na víkendy. Nemůžou spolu mluvit, aniž by došlo ke krveprolití, a tak termíny návštěv domu za ně sjednávají advokáti.”

„A teď vyšla řada na matku.”

„Jo.”

„Zdá se, že to bude parádní vzrůšo a zábava,” řekla Taylor. „Co vlastně ta ženská dělá? Čarodějnici?”

„Omezím se na tvrzení, že je mocnější než Boskův otec.”

„A co dělá ten?”

„Jeho otec? Ten dělá to, že je bohatý. Patří mu významný podíl v investiční bance Ludlum Morgan.”

„Bosk.” Taylor se zasmála. „Když tu přezdívku slyším, mám chuť mu hodit kost. Kde vlastně pracuje?”

Stejně jako prvního večera však Sebastian neměl chuť prozrazovat příliš mnoho o Boskově profesním životě.

„Má takový obchůdek v Midtownu.” Thom Sebastian se zaměstnal otevíráním piva. Podal ho Taylor a otevřel si další.

„A jeho matka?”

„Ada cestuje, přijímá hosty a dělá totéž co každá zazobaná

pětapadesátiletá ženská: spravuje svoje portfolio. To její má

hodnotu asi sta milionů dolarů.” Sebastian usrkl piva a jeho ruka

zdánlivě mimochodem, zamířila k jejímu kolenu. „Teda řeknu ti, Taylor, tohle bude fajnový. Dobré jídlo, dobré pití, dobří lidi.” Taylor odtrhla jeho buclaté prsty od své sukně. „A dobré chování.” Sebastian zasténal, mlčky se opřel a oba se dívali z tónovaných oken, jak rovinatou a písčitou krajinu zahaluje soumrak. Rodinné panství OttingtonovýchSmithových představoval třípodlažní

viktoriánský dům v gotickém stylu s bílou fasádou dokreslenou tmavě modrými lemy. Rozkládal se asi sto padesát kilometrů

východně od New Yorku na jižním pobřeží Long Islandu. Nad domem se tyčily dvě věžičky, z nichž se nabízel výhled na obrovský dvůr a tři propojené přístavby. Dům samotný byl porostlý révou a wisteriemi. Labyrint přilehlých pozemků obklopoval tepaný plot osazený bodci. Velkou část pozemku si nicméně přisvojily spletité

forzýtie s hnědými a žlutými Ustrni.

„Addamsova rodina,” utrousila Taylor.

Klikatá příjezdová cesta byla lemována auty. Limuzína po chvíli zastavila a Taylor se

Sebastianem vystoupili.

„Bože, tady je víc německých aut než v Brazílii,” pronesl Sebastian.

„Terasy. Já miluju terasy,” řekla Taylor, posadila se na d řevěnou houpačku a začala se houpat. „Kdyby tak bylo o patnáct stupňů tepleji.”

Sebastian zazvonil na zvonek a zanedlouho se ve dve řích objevila asi pětapadesátiletá žena. Suché světlé vlasy jí splývaly po stranách ve stylu Jackie Kennedyové, kde je pevně držel lak. žena měla na sobě citrónově zelené hedvábné šaty protkané růžovými a černými trojúhelníčky, které zběsile ukazovaly všemi směry. Taylor ucítila Chanel.

Hostitelčina tvář byla podlouhlá a lesklá, vysoké lícní kosti držely kůži jako napjatou plachtu. Ani na špercích žena očividně nešetřila. Modrý topaz na jejím osmahlém vrásčitém prstu mohl mít dobrých padesát karátů.

„Thomasi.” žena se Sebastianem k sobě přitiskli tváře a Sebastian poté představil Taylor Adě Smithové, která ji rychle sjela pohledem. Dívala se na dynamiku v jejích očích a na kontury její

pokožky, převážně v oblasti úst. Výsledek prohlídky byl smíšený a Taylor měla dojem, že dobře ví proč. Boskovým přítelkyním, vesměs ve věku třiadvaceti nebo čtyřiadvaceti let, se dalo jejich mládí odpustit. Zatímco Taylor již překročila třicítku a stále neměla na tváři jedinou vrásku nebo náznak druhé brady.

Nenávidí mě, pomyslela si o Adě.

Na Adině úsměvu ani chování však nebylo vůbec nic znát: zjevně ji vychovali dobře. „Říkejte mi Ada, prosím. Nevím, kde je Bradford. Ostatní jsou v pracovně. Bradford je ředitelem koktejlových a doutníkových operací. Já mám na starosti večeři. Která bude v osm.”

S těmito slovy Ada zmizela.

Ze zadní chodby se ozval dunivý hlas: „Basťáku, Basťáku!” Sebastian k němu vyrazil a zachrochtal: „Boskvičko! Hejhej!” Oba si plácli pěstmi, což Taylor připomínalo dva býky při souboji. Jejich hostitel měl na sobě bavlněné kalhoty, mokasíny a zelený harvardský svetr. Ruce a tváře měl zarudlé a oči vlhké zimou.

„Sekali jsme dřevo na oheň.”

Jakási dívka se zahihňala této očividné lži.

„No dobře,” opravil se Bosk, „tak jsme ho dovezli. Ale to je totéž

jako sekání. Zhruba stejně práce.”

Předklonil se, položil ruku Sebastianovi na rameno a zašeptal: „Je tady Jennie a přivedla s sebou i Billyho, to by jeden nevěřil.”

„Nekecej! To se úplně zbláznila, nebo co?” Sebastian se neklidně rozhlédl kolem sebe. „A co Brittany?”

„Ta nemohla.”

V právníkových očích se objevila nezměrná úleva a Taylor si vzpomněla, jak se oba muži v klubu bavili, že kdosi Brittany nezavolal.

Boskovy oči pak zabloudily k Taylor. „Ahoj. Ty seš…?”

„Taylor Lockwoodová.”

„Jasně, ty seš ta, která si mě nevezme.”

„To je fakt, ale jinak jsi v dobré společnosti.” Kývla na Sebastiana. „Jeho si totiž taky nevezmu. Máte to tu hezké.”

„Dík. Potom tě tady trochu provedu. Pojďte dál. Zrovna děláme oheň.”

Taylor si umyla ruce a připojila se ke společnosti v pracovně. Většině hostů bylo něco po dvacítce. Vzduchem létala jména, Rob a Mindy a GayGay a Trevor a Windham a MacKenzie (přičemž obě

poslední byly ženy), , která byla daleko méně fádní než obličeje jejich pohledných nositelů a atraktivních nositelek. Taylor se usmála, zamávala a okamžitě všechna jména zapomněla. Hosté se k ní chovali přátelsky, ale zdrženlivě a Taylor přemýšlela, co si o ní vlastně myslí, o ženě, která má více rysů

irských a italských než britských, která nosí kudrnaté černé

vlasy, a nikoliv smělý cop a která má na sobě dlouhou kašmírovou sukni a černou halenku, a nikoliv módní hadříky značky J. Crew. Podezíravost… Takový vzkaz vyzařoval z ženské části hostů. Muži k ní však vysílali zcela jiný signál: něco mezi nenuceným flirtem a impulzivní výzvou k sexu. Taylor předpokládala, že nepotrvá

dlouho a mnohé ženy budou muset své muže majetnicky držet za poutka u kalhot.

Bosk připravil hostům martini, ale Taylor zůstala u piva.

„Vy jste právnička?” zeptala se jedna blondýna.

„Právní asistentka.”

„Á,” řekla žena a zamžourala. „To je zajímavé.” „Lidé jako vy jsou strašně potřeba,” poznamenal jeden pohledný mladík a nervózně si pohrával s rolexkami. „Každý den nám zachraňujete zadky.” Zdálo se, že to mladík nemyslí nikterak povýšenecky, spíše se za Taylořino povolání upřímně styděl a snažil se zachránit její

hrdost.

„Odkud jste? Z Bostnu, že? Cítím z vás bostonštinu.” „Narodila jsem se na severním pobřeží.”

„Ó, snad ne v Locust Valley?” zeptala se jakási atraktivní

blondýna. Bydlení pro smetánku smetánky. Bydlení pro J. P. Morgana.

„Ne, v Glen Cove.” Příjemné bydlení, nicméně maloměsto. „Ale ve dvanácti jsme se přestěhovali do Marylandu.”

„A dělá váš otec nebo matka v branži?”

„Jaká branže by to měla být?” zeptala se Taylor nevinně.

„Právo nebo bankovnictví.” Jako by jiná branže neexistovala.

„Otec provozuje večerku,” odpověděla Taylor. Sebastian, který se již zmínil o Taylořině otci a jeho renomované

advokátské praxi, na ni tajemně pohlédl.

„Aha, takže maloobchod,” řekla konečně jedna dívka a začala překotně kývat hlavou na souhlas. „V poslední době jsou tam dobré

marže.”

„Moc dobré,” dodal někdo další.

Čímž Taylor Lockwoodová ke své neskonalé úlevě přestala být v jejich očích lidskou bytostí a hosté se vrátili k původní

konverzaci, jediné skutečné a významné.

Večeři měla v pravomoci Ada.

Seděla v čele stolu s tichou autoritou člověka, pro něhož je společenská způsobnost zákonem. Zvolený zasedací pořádek se dal bezpochyby vyhledat kdesi v třicet let staré etiketě Emily Postové. A přestože na dnešní večer nebylo předepsáno společenské

ošacení, Adiny šustivé hedvábné šaty, černá sametová stuha ve vlasech i náhrdelník s citrónově zbarveným drahokamem o velikosti lidského palce dávaly jasně najevo, že ať už se ve frackovitých jídelnách, restauracích a klubech, na které byli tito mladí lidé

zvyklí, děje cokoliv, večeře v tomto domě bude probíhat s notnou dávkou formálnosti.

Taylor se marně pokusila zasedací pořádek porušit („Promiňte, neměla jsem spíš sedět támhle?”), ale Ada ji s úsměvem vypoklonkovala z místa vedle Boskovy přítelkyně (potenciálního zdroje informací o jeho „projektu”) a přitom jí káravě

vysvětlovala: „Chlapec, dívka, chlapec, dívka…” Humří polévku, hruškový salám s camembertem, jemné telecí kotlety s přílohou z hráškového a mrkvového pyré vytvářejícího symbol jinjangu i zelný salát servíroval hostům opravdový sluha. V pauzách mezi zdvořilou konverzací s mladíkem po své pravici se Taylor snažila zachytit útržky rozhovoru Boska se Sebastianem, ale Ada mluvila příliš hlasitě. Tato žena byla křečovitou karikaturou longislandských peněz. Dotýkala se ramen mužů tmavými kostnatými prsty a nelítostně s nimi flirtovala. Přesto znala tuto hru dostatečně dobře, aby věděla, kam až může zajít a co si může dovolit. Ani v nejmenším neměla v úmyslu tyto chlapce svádět: jediným orgánem, který chtěla ukojit, bylo její ego. To vše i přesto, že se celá večeře nesla ve znamení potlačovaného sexu a vzduchem létaly kruté a někdy naprosto nechutné poznámky. (Taylor si pamatovala, že nejvyšší vrstva rozhodně není puritánská.) Někdy mezi plněnými taštičkami a espressem s anýzovkou zazvonil zvonek. Bosk vstal a po několika minutách se do jídelny vrátil s asi pětačtyřicetiletým mužem, kterého představil jako Dennise Callaghana.

Taylor se tento člověk od první chvíle nelíbil. Nevěděla přesně proč. Vše, co by jí u jiného člověka mohlo připadat elegantní, zajímavé a okouzlující, se jí u tohoto muže zdálo marnivé (nalakované vlasy sčesané dopředu, těsně padnoucí oblek s krátkými manžetami, zlatý náramek), nabubřele (přezíravý pohled na děti kolem sebe) a nepoctivě (široký úsměv, který nemohl cítit). A kromě toho se choval urážlivě: Taylor zcela ignoroval, ale zároveň si zkoumavě prohlížel ňadra všech přítomných žen mladších než ona, aby nakonec věnoval Adě pochlebovačný úsměv, jaký

přísluší matce rodu.

Taylor si zároveň všimla, že atmosféra u stolu se s jeho příchodem silně proměnila. Sebastian nedokázal skrýt vzteklý výraz. Vrhl temný a záhadný pohled po Boskovi, který pokrčil rameny a zatvářil se tak, aby bylo naprosto jasné, že on za to nemůže. Když to Taylor viděla, její zvědavost se okamžitě zvýšila. Možná měl Callaghan nějakou souvislost s „projektem”. Návštěvník, jehož plážový domek stál podle všeho nedaleko odtud, oznámil, že dnes utekl z Wall Streetu o něco dříve, protože zde měl nějaké schůzky, a když se vracel do města, náhodou si na příjezdové cestě všiml zaparkovaných automobilů. Řekl si prý tedy, že se zde zastaví za Boskem a Sebastianem.

Přitom pohlédl na Sebastiana a Taylor viděla, jak právník znovu zakroutil ukazováčkem jako onehdy v klubu. Callaghan sotva znatelně přikývl.

Konverzace se tedy i nadále odehrávala na ryze společenské úrovni. Když se muž posadil ke stolu a přijal sklenici vína, večeři už

prý měl, , rozhovořili se hosté o problémech se sháněním správců pozemků a s výhodami a nevýhodami vrtulníkové dopravy na Manhattan. Sebastian se během konverzace nicméně choval velmi nervózně, a když se Taylor zeptala Callaghana, čím se živí, odvětil Sebastian rychle za něj: „Pracuje na Wall Streetu, miláčku. Všichni tady pracují na Wall Streetu. I když sem tam se tady vyskytne i nějaký umělec nebo dva, Taylor je

mimochodem muzikantka.”

„Vážně?”

Rozhovor se na chvíli stočil na její osobu, a než se Taylor stačila Callaghana zeptat na další věci, večeře skončila a Sebastian rychle odvedl Boska s nově příchozím po schodech dolů s

vysvětlením, že si jdou prohlédnout Boskův doutníkový sklípek. Nikdo další do sklepa pozván nebyl, ale ostatní zlatá mládež si z toho vůbec nic nedělala. Ada ukázala na portské, sherry a likér, kontingent mladých mužů a žen se vyzbrojil dalším alkoholem a odebral se do panoramatického obývacího pokoje za účelem tlachání. V tu chvíli si Taylor vzpomněla, že se Sebastianovi o svých hudebních sklonech nikdy nezmiňovala.

Po jisté době si několik lidí včetně Ady zapálilo cigarety. Kouř poskytl Taylor vítanou záminku dopít sklenici Grand Marnier a prohlásit, že se půjde ven trochu provětrat. Bylo jí celkem jedno, zda je to od ní nevycválané nebo zda její chování vzbuzuje podezření, koneckonců si všichni přítomní zhluboka oddechli, že potenciální dědička večerky konečně odchází, a oni si tak mohou na chvíli poklábosit doopravdy.

Taylor si vytáhla ze skříně koženou bundu, vyšla ze dveří a obcházela dům tak dlouho, až zahlédla asi metr dvacet hlubokou okenní šachtu. Vstoupila do ní a po chvíli zjistila, že jedna skleněná tabulka je uvolněná. Viklala s ní tedy, až se jí podařilo tabulku odstranit. Trojici mužů v doutníkovém sklípku sice neviděla, ale jejich slova k ní v teplém vzduchu doléhala s nemotorně působící váhavostí rozhovorů, které člověk slyší, ale sám se jich neúčastní.

„Musíš si dávat větší pozor,” říkal právě Sebastian. „Panebože, já se málem posral, když jsem tě tu uviděl.”

„Ještě musíme vyřídit nějaké detaily,” odpověděl Callaghan. „A s tebou se člověk absolutně nemůže spojit, Thome.”

„No jasně, jenže zatím nemůžeme jeden druhého navštěvovat v kanceláři a domlouvat si tam schůzky, nebo snad jo? Musíme si dávat majzla, všechno plánovat dopředu a držet to v tajnosti.” Callaghan si povzdechl. „Já do těchhle věcí dělám dýl než ty, Thome. Uvidíš, že nám to projde. Tak si s tím přestaň lámat hlavu.”

„Přemýšlím o těch telefonech,” ozval se Bosk. „Vážně si myslíš, že jsou napíchnuté?”

„No to si piš, že jsou napíchnuté,” odpověděl Sebastian. „Ježíšikriste, nebuď tak naivní.”

„No jo,” pokračoval Bosk, „jenže já nemůžu běhat dolů a volat z budky pokaždé, co s tebou chci mluvit. Když mě takhle někdo párkrát uvidí, co si o tom všem asi pomyslí?”

„Jinak to bohužel asi nepůjde,” řekl Sebastian. „Signály z mobilů se totiž sledují ještě snadnějc než pevné linky.” A opět Callaghan: „Mohli bysme, už jsem to takhle dělal, mohli bysme si zavést záznamovou službu. Zavoláš tam a necháš vzkaz. Já

zavolám ze zvláštní linky a vzkaz si vyzvednu. A pro opačný směr si pořídíme druhou záznamovou službu.”

To je chytré, pomyslela si Taylor Lockwoodová, ale ještě chytřejší

by bylo, Thome, kdybys použil rukavice, když si prohlížíš trezor, do kterého se později hodláš vloupat. Jinak na něm zanecháš otisky, víš?

Náhle pocítila zvláštní rozechvělost. Co to je? Snad vzrušení z lovu, předpokládala Taylor, pocit, že se blížím ke kořisti. Něco podobného zažíval Mitchell Reece včera v soudní síni a bezpochyby to zažíval také její otec, u soudu, na golfovém hřišti, s milovanou brokovnicí daleko v polích.

Když byla Taylor malá, její otec ji na podzim v sobotu dopoledne brával na lovy. Taylor tyto vycházky nesnášela, daleko raději by zůstala v posteli, dívala se na kreslené filmy v televizi, hrála na piano nebo šla s matkou nakupovat. Samuel Lockwood s dychtivým pohledem a s touhou po krvi však trval na tom, aby šla s ním. Drobné a stále teplé mrtvoly ptáků vždy nosil k autu, kde poté nastal okamžik, jehož se Taylor děsila: ve snaze vysvětlit, že jí mrtví ptáci neublíží, ji otec nutil, aby se každého dotkla ukazováčkem.

Vidíš, nic na tom není, že ne? Neublížili ti. Když jsou mrtví, tak tě štípnout nemůžou, Taylie, pamatuj si to.

Dennis Callaghan nyní řekl: „Jo, jasně, musíme si dávat pozor, ale nemůžeme se tím nechat úplně ochromit.”

„Vždyť jsme obyčejní sprostí zloději,” prohlásil Sebastian. „Copak jsem tu jediný, kdo to nebere na lehkou váhu?” Bosk se tvrdě zasmál. „Hele, tak co vlastně chceš, Thome? Chceš

nám opatřit vysílačky a šifrovačky? Nebo nějaké přestrojení?”

„Prostě z toho mám hrůzu, chápeš? Někde se něco divně zvoralo.”

„Co?”

„No, minulou sobotu v noci, když jsem byl ve firmě.

„Tak co?” řekl nedočkavě Callaghan.

„Postaral jsem se, aby se nikdo nedozvěděl, že tam jsem, v pátek jsem omotal zámek zadních dveří, abych tam mohl proklouznout a nenechal po sobě záznam. Jenže co se nestalo: jeden starý pitomý

podílník si okopíroval můj klíč a dostal se na něj v neděli ráno do firmy. Takže jsem teď zapsanej v systému.” Trefa, pomyslela si Taylor Lockwoodová. Vysoký soukromý detektiv John Silbert Hemming by z ní měl radost.

„Sakra,” ulevil si Bosk. „A proč to udělal?”

„Jak to mám, doprdele, vědět. Asi má Alzheimera.”

„To ještě není konec světa,” uklidnil je Callaghan. „Nevědí přece, co jsi tam dělal, ne?”

„Myslím, že ne.”

„Vidíš, tak se uklidni. Určitě jsi pořádně zametl všecky stopy, Thome… Hele, na. Přines jsem ti dárek.”

„Á, nektar bohů,” řekl Sebastian.

„Jasně,” přisadil si Bosk.

Nastala dlouhá pauza a po ní šňupnutí. A pak další. Kouzelný prášek notně pozvedl Sebastianovu náladu. Když následně

promluvil, už se u toho smál: „Tohle se mi líbí: vyseru firmu, která vysrala mě, a ještě u toho zbohatnu.”

„Budeš si přát lamborghini?” dotázal se Callaghan. Bosk zvážněl. „Mně se řízení nelíbí. Připadá mi hrubé.”

„Já bydlím na Manhattanu,” souhlasil Sebastian. „Myslíš, že bych s autem za dvě stě tisíc mohl parkovat na ulici?”

„Budeš ho garážovat v letním domku, Thome, jako my všichni.”

„Já žádný letní domek nemám. A ani ho nechci.” Vítr si pohrával s Taylořinou tváří a ušima. Taylor Lockwoodová

zavřela oči před chladem. Její stehna, poslední ostrůvek tepla, jí

pomalu trnula. Dotkla se skla, které ji oddělovalo od místnosti s o dvacet stupňů vyšší teplotou, a slyšela, jak si uvnitř dva buclatí zkažení kluci plní nozdry posledními zbytky kokainu.

„A jak je to s tou štětkou Taylor?” zeptal se Bosk. „Už ses s ní

vyválel?”

„Běž do prdele,” odpověděl Sebastian beze stopy emocí.

„Ne, ty běž do prdele. Ptám se, jestli už jsi s ní chrápal.” Callaghan vtáhl do nosu svou porci bílého prášku a řekl: „Ty máš

místo mozku gonády, Bosku. Myslíš vůbec na něco jiného než na sex?”

„Taky na prachy. Hodně myslím i na prachy, ale většinou fakt myslím na sex. Pověz mi něco o Taylor.”

„Nechci o ní mluvit,” pravil Sebastian výhružně.

„Má velký bradavky? Já to nepoznal… No tak, kroť se, člověče. Ten tvůj pohled je fakt děsivej. Jenom mě to zajímalo.” Chvíli bylo ticho a po něm se ozval Sebastianův zlověstný hlas: „O

tu se nezajímej. Slyšels mě?”

Taylor pocítila závan strachu.

„Já jen…”

„Slyšel jsi, co ti říkám?”

„Hele, uklidni se… Slyšel jsem, Basťáku, slyšel jsem.” Rozhovor se pak stočil na sport a promrzlá Taylor ponechala trojici mužů klábosení. Vrátila se dovnitř a připojila se k hostům před krbem, přičemž si nemohla nevšimnout, že konverzace po jejím vstupu do místnosti citelně ochabla. Vmáčkla se doprostřed skupiny a posadila se před krb zády k ohni, kde zůstala tak dlouho, až se mrazivý pocit změnil v pouhé svědění a poté zcela vymizel. Kolem desáté hodiny večer procházel aranžér přes Greenwich Village pod obrovskými lichoběžníky modřínově zbarvených mračen podsvětlených nekonečnou září velkoměsta.

Soustředil se na jednotlivé budovy, až nakonec dorazil na hledanou adresu.

U služebního vchodu, který páchl žluklými odpadky, strčil do zámku šperhákovou pistoli a mačkal kohoutek tak dlouho, až se zuby západky srovnaly a dveře se snadno otevřely. Aranžér vystoupal do třetího patra a stejným způsobem otevřel další sadu zámků, tentokrát na dveřích jednoho konkrétního bytu.

Uvnitř bytu si zasunul sekáček na led za opasek rukojetí nahoru, aby ho byl v případě potřeby připraven okamžitě použít, a zahájil prohlídku. Po chvíli nalezl sáček s rozpracovanými goblény (jeden z nich znázorňoval vánoční scénu, ale aranžér si byl jist, že ho autorka nestihne do svátků dokončit), krabici s dietními jablkovými zákusky, podvazkový pás v původním dárkovém balení, který očividně nebyl nikdy nošen, a krabice se zatuchlými partiturami. A také komplikovaný a draze vyhlížející dvoukazetový

magnetofon a desítky kazet se stejným titulem: žár půlnoci. Skladby Taylor Lockwoodové.

Uvnitř ženského kufříku pak aranžér našel kromě partitur také časové výkazy, záznamy z elektronického zámku a další dokumenty firmy Hubbard, White & Willis. Pečlivě si je prohlédl a zapsal si do paměti, co přesně obsahují.

Nalezl a přečetl si majitelčin adresář, diář a telefonní účty a přehrál si kazety v jejím telefonním záznamníku. Jeho klient doufal, že v bytě bude i majitelčin deník, ale ten si dnes píše jen velmi málo lidí a Taylor Lockwoodová nebyla výjimkou. Aranžér pokračoval v prohlídce, při níž velmi pomalu procházel celým bytem a se vším si dával pořádně načas. Věděl, že jeho klient ho bude o zdejších objevech sáhodlouze zpovídat, a aranžér chtěl mít jistotu, že v bytě nic nepřehlédne.

Taylor se uvelebila na židli ve své kóji.

Byla sobota půl sedmé ráno. Bohové všech zatěžkávacích zkoušek naštěstí rozhodli, že v tuto dobu nebudou v kanceláři ani advokáti typu A, a tak byla v prostorách firmy Hubbard, White & Willis zima jako v Anchorage.

Taylor se však chvěla nejen zimou, ale i vyčerpáním. Do New Yorku se s Thomem Sebastianem vrátili až včera pozdě v noci. Mladý právník se choval zdeptaně. Taylor vycítila, že se obává, aby se ho nevyptávala na Callaghana, neboť Thom by pak jen těžko dokázal přijít s nějakou věrohodnou historkou. Kromě toho jej však zřejmě znepokojovalo ještě něco jiného. Jeho věčně vtipkující ego rázem zmizelo, a v jednom

okamžiku ho Taylor dokonce přistihla, jak se na ni dívá s prazvláštně ustaraným výrazem ve tváři. Taylor měla tudíž pocit, že je odsouzencem a Thom jejím dozorcem, který se snaží distancovat od člověka čekajícího na popravu. Vždyť je to směšné, pomyslela si. Přesto stále slyšela v hlavě jeho slova:

O tu se nezajímej.

Co tohle mělo znamenat?

A jak se, kčertu, dozvěděl o její hudební kariéře?

Taylor si všimla blikajícího světélka na telefonu, které naznačovalo přijatý vzkaz. Zvedla sluchátko a přehrála si obsah hlasové schránky.

První vzkaz jí zanechal Reece. Připomínal ji, že má večer přijet k němu domů na večeři.

Byl zde však ještě jeden vzkaz.

Píp.

„Ahoj, advokátko, jak se vede? Četl jsem o vaší firmě článek v Law Journalu. O té fúzi. Pravděpodobně jsi ho taky četla, ale přesto ti ho posílám faxem. Pořád měj přehled o firemní politice…” Kdybys jenom věděl, táti, pomyslela si Taylor.

„Zrovna plánujeme vánoční večeři, přijede k nám jeden soudce Nejvyššího soudu. Můžeš hádat který. Posadím tě u stolu vedle něj. Ale liberální názory si musíš nechat pro sebe, advokátko. Myslím to vážně. Jo, a v New Yorku budu přespříští týden. Pozdravuje tě máma.”

Nejvyšší soud? Samuel Lockwood nikdy nic nedělal jen tak pro nic za nic. Co měl za lubem tentokrát? Měl zasedací pořádek u vánočního stolu pomoci její kariéře? přemýšlela Taylor. Anebo jeho kariéře? dodala cynicky v duchu.

Vyhledala fax o plánované fúzi obou firem a rychle si ho pročetla. Článek popisoval nelítostné boje mezi jednotlivými podílníky kanceláře Hubbard, White & Willis, zejména Burdickem a Claytonem, a závěrem konstatoval, že i přes tyto rozbroje by spojené firmy v novém podnikatelském klimatu pravděpodobně prosperovaly mnohem lépe, než kdyby se rozhodly fúzi neuskutečnit. Připojený obrázek zachycoval Burdicka a jeho ženu.

Taylor něco napadlo.

Napsala na horní okraj článku: „Pro tvou informaci, Thome,” a připojila svůj podpis.

Článek jí díky tomu poskytl záminku odspěchat do Sebastianovy kanceláře. Položila papír na Thomovu židli, nakoukla do opuštěné chodby a začala kancelář prohledávat jako dychtivý policejní

nováček na místě činu.

V jeho stole postupně nalezla: kondomy, bambusový papír, neotevřenou láhev Chivas Regál, zápalky z Harvardského klubu, hotelu Palace a nejrůznějších nočních klubů po celém městě, desítky tištěných jídelních lístků z restaurací v centru, upovídaných dopisů Thomova bratra, otce a matky (všechny úhledně uspořádané a některé opatřené poznámkami na okrajích), výpisy z makléřských firem, šekové knížky (Ježíšikriste, kde přišel k takovým penězům?), několik populárních špionážních a vojenských románů, kávou politý výtisk Kodexu profesionální zodpovědnosti právníka, rozmanité fotografie z rozmanitých dovolených, novinové výstřižky o emisích dluhopisů a nabídkách akciových odkupů, jeden výtisk Pennystock News, čokoládové tyčinky, drobky a kancelářské svorky.

Nic o ukradeném dlužním úpisu, žádné informace, které by spojovaly jeho, Boska nebo

Callaghana s firmou Hanover & Stiver. V policích pak stály a ležely stovky tlustých knih v modrých, vínově červených a tmavě zelených vazbách. Obsahovaly kopie všech dokumentů týkajících se obchodních transakcí, na kterých kdy Sebastian pracoval. Tyto knihy mohly představovat skvělý úkryt pro ukradené dlužní úpisy nebo jakékoliv jiné usvědčující důkazy. Jejich prohledání by však zabralo několik dní. Ve spodní části jedné knihy si Taylor všimla zlatě vyvedeného Sebastianova jména. Ve stejném okamžiku padl její pohled na růžek papíru, který

vyčníval zpod podložky na Sebastianově pracovním stole. Taylor znovu vykoukla do chodby, stále žádné známky života, a vytáhla papír ven.

Jeho obsahbyl stručný a mířil k podstatě věci.

Taylor Lockwoodová. Pátá Avenue 24.

Následoval její věk a ukončené vzdělání. Adresa do Chevy Chase plus telefonní čísla do firmy a domů. Včetně čísla, které nebylo v seznamu.

Otec: Samuel Lockwood. Matka: v domácnosti. Bez sourozenců. Přihláška na právnickou fakultu. V HWW pracuje dva roky. Maximální

platový postup a odměny.

Hudebnice. Každé úterý. Restaurace Miracles.

Zatracený hajzl, zašeptala Taylor a vrátila papír na původní

místo.

Vyšla ze Sebastianovy kanceláře do mrazivé chodby, přičemž jí v uších zněla ozvěna kroků, cvakání natahovaných zbraní a syčení

tasených nožů.

A znovu a znovu slyšela slova Thoma Sebastiana.

O tu se nezajímej.

Ve firemní knihovně se přihlásila do několika počítačových databází, za jejichž používání advokátní kancelář platila, a to včetně systému Lexis/Nexis, ten obsahuje kopie téměř všech soudních rozhodnutí, zákonů a nařízení ve Spojených státech a také

články ze stovek časopisů a novin z celého světa. Několik hodin se pak snažila najít jakékoliv informace o Dennisu Callaghanovi, Boskovi a Sebastianovi.

Nic zvláštního ale nenašla. Bradford Smith byl členem newyorské a federální advokátní komory a v současné době pracoval v jedné

firmě v Midtownu. Zdálo se ovšem, že tato společnost nemá žádné

vazby na firmu Hanover & Stiver ani na banku New Amsterdam. Dennis Callaghan nebyl právník, nýbrž podnikatel. Fušoval do desítek nejrůznějších aktivit a v minulosti byl vyšetřován za akciové podvody a machinace s nemovitostmi, přestože za tyto čachry nikdy nebyl obviněn. V současné době působil asi ve dvaceti různých společnostech, z nichž některé byly registrovány v daňových rájích a podle Taylor byly jen prázdnými skořápkami. Přesto Taylor neodhalila žádnou souvislost mezi těmito společnostmi a firmou Hanover & Stiver.

Rovněž informace o Sebastianovi, obsažené vesměs v archivech univerzitních časopisů, do kterých přispíval, nebyly nikterak usvědčující. Taylor nicméně zjistila, že Sebastianova imidž

zlatého chlapce z Upper East Side je do značné míry klamná. Thom Sebastian vyrůstal u Chicaga a jeho otec pracoval jako vedoucí v prodejně se smíšeným zbožím (Taylor si až nyní uvědomila, proč se na ni Thom tak divně díval, když sdělila hostům u Ady, že její

otec provozuje večerku). Měl sice bakalářský diplom z Harvardu, ale jeho získání mu trvalo šest let, protože v průběhu studia přešel na distanční formu, pravděpodobně musel pracovat, aby si zaplatil školné.

Diplomy z právnické fakulty univerzity v Yale, jichž si Taylor všimla u něj na stěně, tedy zřejmě pocházely až z nadstavbových vzdělávacích kurzů. Magisterský titul získal Sebastian na

právnické fakultě v Brooklynu, kterou absolvoval ve večerním studiu, přes den totiž pracoval jako soudní doručovatel, který roznášel soudní obsílky do nejnebezpečnějších čtvrtí na vnějším okraji města.

Za věčně vtipkujícím lvem salonů se tedy skrýval jiný Thom Sebastian. Odhodlaný, ctižádostivý a houževnatý muž. A také jak Taylor zjistila během odposlouchávání rozhovoru v Adině sklepě

zloděj, jenž „vysere firmu, která vysrala jeho”. To už však do knihovny přicházeli další zaměstnanci a Taylor nechtěla, aby někdo viděl, co dělá. Odhlásila se tedy z databáze a zamířila na administrativní podlaží.

Tam vešla do archivu, o kterém jí říkala Carrie Masonová, do rozlehlé ušmudlané místnosti plné zdánlivě nekonečných řad skříní. Fakturační oddělení sem ukládalo původní časové výkazy, které advokáti dennodenně vyplňovali.

Taylor se ujistila, že je místnost prázdná, otevřela skříň s písmenem „D”, která obsahovala výkazy Ralpha Dudleyho, a vyhledala ty nejčerstvější. Modré proužky propisovacího papíru byly zaplněny Dudleyovým rozmáchlým škrabopisem popisujícím každou desetiminutovku jeho pracovní doby. Taylor výkazy pročetla a vrátila je na místo. Stejný proces absolvovala ve skříni s písmenem „L” jako Lillick a „S” jako Thom Sebastian. Nakonec vstala a chystala se odejít, když vtom ji něco napadlo. Přímo vedle ní stála skříň s písmenem „R”.

Položila ruku na kliku a po chvíli váhání skříň otevřela. Nakoukla dovnitř a s úžasem vytřeštila oči na brožurky se jménem Mitchella Reece. Ležely jich zde stovky. Pane na nebi…, bylo jich dvakrát více než u většiny ostatních advokátů.

Taylor náhodně vytáhla jednu brožurku, zářijovou, , rychle ji prolistovala a namátkou se zadívala na typický pracovní den v životě Mitchella Reece.

Jednání s novým klientem, Y2 hodiny.

New Amsterdam Bank & Trust v. Hanover & Stiver, 4A hodiny (písemné výpovědi).

Westron Electronic et al. v. Larson Associates, 3A hodiny (zrušení soudního předvolání, . Brietell).

Stát New York v. Kowalski, Y2 hodiny (porada se státním zastupitelstvím, dobroč.).

Stát New York v. Hammond, I3 hodiny (schůzka s obžalovaným, dobroč.).

Summers Publishing, 2ň hodiny (studium, výtah z kapitoly 7 o bankrotech).

Taylor letmo nahlédla dopředu.

Lásky v. Allied Products… Mutual Indemnity of New Jersey v. New Amsterdam Bank & Trust… Stát New York v. Williamsová. Taylor spočítala celkový počet hodin. Klientům jich bylo naúčtováno šestnáct. Šestnáct hodin produktivní činnosti bez dopravy sem a tam, bez oběda, odskakování na toaletu nebo do kuchyňky.

Šestnáct hodin za jediný den!

A každý den přitom vypadal přibližně stejně.

Příprava k obhajobě, příprava k obhajobě, u soudu, soupis výtahu, u soudu, u soudu, jednání o mimosoudním vyrovnání, příprava k obhajobě, u soudu, dobroč. program, schůzka s klienty a státním zástupcem.

U soudu u soudu u soudu…

Mitchell Reece se nikdy nezastavil.

Taylor napadla myšlenka, při níž se musela v duchu usmát. Mám, nebo nemám?

Jdi do toho, Alenko.

Otevřela brožuru s nejnovějšími výkazy a nalistovala na den, kdy Reece sledovala na stanici Grand Central.

Tři hodiny, během nichž byl mimo kancelář, Reece ve výkazu označil jako Kód 3.