? Jeffery Deaver

Vrahem může být kdokoliv

ÚVOD

Čas od času dělám něco ještě hrůzostrašnějšího, než je psaní zvrácených a

zašmodrchaných románů a povídek: popadnu mikrofon a postavím se před sál plný lidí.

Ne, nemluvím teď o soutěži American Idol; mám na mysli lekce tvůrčího psaní.

A kdykoliv si hraji na profesora, jednou z nejčastějších otázek mých studentů je: mám začít s psaním povídek a postupně se propracovat k románům? Moje odpověď zní ne. Je to něco jiného, než začít jezdit na trojkolce a pak přesedlat na kolo. Odpusťte mi toto neohrabané směšování příměrů, ale povídky a romány nejsou ani jablka a hrušky; jsou to jablka a brambory.

Romány se snaží čtenáře citově upoutat na všech úrovních a v zájmu dosažení tohoto cíle musí autoři do hloubky rozvíjet postavy, vytvářet realistické scény, provádět rozsáhlý sběr látky a volit strukturované tempo, v němž se zádumčivost střídá s halasností.

Povídka je jiná. V úvodu ke své první povídkové sbírce jsem napsal:

U povídek není rozuzlením tobogan dějových zvratů za účasti postav, které čtenáři dlouze poznávali a začali je milovat či nenávidět na místech, jejichž atmosféra je v knize pečlivě nastíněna. Povídky jsou jako kulky odstřelovače: rychlé a šokující. V krátké povídce mohu udělat z dobra zlo, ze zla ještě větší zlo a také, což je nejzábavnější, propůjčit opravdovému zlu zdání dobra.

Na povídkách mě ze všeho nejvíce překvapuje, co všechno obnášejí. Před několika lety jsem napsal knihu o psychotickém iluzionistovi a uvědomil jsem si, že v jistém ohledu je ten román o mně (myslím o mně jako o spisovateli, měl bych rychle dodat, ne jako o psychopatovi nebo kouzelníkovi). Při sběru látky pro knihu jsem se dozvěděl spoustu věcí o eskamotérství, odvádění pozornosti, rozptýlení mysli a iluzi a přitom jsem pochopil, že tyto triky jsou přesně tím, co já sám provozuji už léta, abych ukolébal čtenáře, přiměl je k uspokojení a pak bum bác!, hodil granát ve chvíli, kdy to nejméně čekají.

Zatímco sleduji moji levou ruku, pravá se připravuje k úderu. Od roku 2003, kdy mi vyšla první povídková sbírka (jmenovala se Panoptikum), jsem si zachoval své trestuhodné potěšení dopřávat si čas od času jednodenní či dvoudenní volno a psát další povídky, které se bez výjimky drží výše zmíněné filozofie: hodit morálku i sentiment za hlavu a jít rovnou po trýznivé zápletce.

V této sbírce najdete stejně jako v té předchozí rozmanitou řadu povídek zaobírajících se mými oblíbenými tématy: pomstou, chtíčem, psychózou, zradou a chamtivostí, to vše okořeněno zdravou (obrazně řečeno) dávkou dysfunkční rodiny. Jedna povídka se odehrává v Itálii a jedna ve viktoriánské Anglii. V jedné vystupuje úlisný právník na maloměstě, zatímco jiná pojednává o naivních turistech ve velkoměstě. Setkáte se s voyeury, vrahy bez výčitek, mým vlastním pojetím Da Vinciho kódu, a dokonce i s jednou povídkou, kdo by si to byl pomyslel?, o spisovateli, který píše napínavé romány.

A pro ty, kdo mají rádi pohled do zákulisí řemesla, jsem připojil doslov k jedné z povídek obsažených ve sbírce (“Strach”), který jsem napsal, abych ilustroval, jak do svého díla vtěluji koncept hrůzy. Zařadil jsem ho až na konec, abych nevyzradil nějaká překvapení.

A nakonec poděkování těm, kdo mě k sepsání těchto povídek podnítili, zejména pak Janet

Hutchinsové a jejímu neocenitelnému časopisu Ellery Queen’s Mystery Magazíne, Martymu Greenburgovi, Otto Penzlerovi, Deborah Schneiderové, Davidu Rosenthalovi, Marysue Rucciové a jako vždy Madelyn Warcholikové.

Takže se posaďte a hezky se bavte, a schválně, jestli mě dokážete vyhmátnout. Nespouštějte oči z mé pravé ruky.

Nebo jsem chtěl říct z levé?

J. W. D.

KAPITOLA A VERŠ

“Reverende… Můžu vám říkat reverende?”

Zakulacený chlapík ve středním věku s kolárkem se usmál. “Nemám námitky.”

“Jsem detektiv Mike Silverman z šerifova úřadu.”

Reverend Stanley Lansing přikývl a prohlédl si průkaz a odznak, které mu rtuťovitý hubený detektiv s vlasy barvy pepř a sůl ukázal.

“Stalo se něco?”

“Vás se to netýká, reverende. Tedy aspoň ne přímo. Jen mě napadlo, že byste nám mohl pomoct s jistou záležitostí.”

“S jistou záležitostí, říkáte? Hmm. No tak pojďte dál, detektive…”

Vešli do pracovny přilepené k bedfordskému kostelu presbyteriánské církve, malebnému bíle omítnutému kostelíku, kolem kterého Silverman procházel už nejmíň tisíckrát, protože ho míjel, kdykoli šel do práce nebo zpátky domů, ale nikdy mu nevěnoval pozornost.

Tedy aspoň do dnešního rána, kdy došlo k té vraždě.

V pracovně reverenda Lansinga to bylo cítit zatuchlinou a všechno pokrýval tenoučký závoj prachu. Reverend se tvářil rozpačitě. “Omlouvám se. Byli jsme se ženou týden na dovolené u jezera. žena tam ještě zůstala, já jsem se vrátil, abych napsal kázání, a v neděli ho přednesl svým ovečkám.” Zakysle se zasmál: “Pokud tedy v lavicích vůbec někdo bude. Je legrační, jak se kolem Vánoc vždycky vzedme náboženské zanícení, ale v době letních dovolených úplně opadne.” Zachmuřeně se rozhlédl kolem. “Bohužel ani nemám, co bych vám nabídl. Sekretářka taky odjela na dovolenou. Ale mezi námi dvěma, buďte rád, že nemusíte pít její kafe.”

“Nic se neděje,” ujistil ho Silverman.

“Tak s čím vám můžu pomoct, detektive?”

“Nezdržím vás dlouho. Potřebuju odbornou náboženskou radu ohledně případu, který vyšetřujeme. Zašel bych za otcovým rabínem, jenže se chci zeptat na něco, co se týká Nového zákona. To je vaše parketa, viďte? Spíš než jeho.”

“Mno,” řekl ten přátelský šedovlasý reverend, otřel si brýle o klopu a zase si je nasadil, “já jsem jenom maloměstský pastor, žádný expert. Ale Matouše, Marka, Lukáše a Jana asi znám líp než rabín. Tak mi povězte, o co kráčí.”

“Jistě víte, co je to program na ochranu svědků.”

“Jako v Mafiánech? A v Rodině Sopránů? To myslíte?”

“Víceméně. Federální program řídí maršálové, my na státní úrovni provozujeme svůj vlastní.”

“Opravdu? To jsem netušil. Ale asi to má logiku.”

“Já ho mám na starosti v tomhle okrese. Jeden člověk, kterého chráníme, má vystoupit coby svědek u soudního řízení v Hamiltonu. Musíme mu v průběhu procesu zajistit ochranu. Až dosáhneme odsouzení, v což doufáme -, obstaráme mu novou totožnost a domov v jiném státě.”

“Jde o proces s mafií?”

“Tak něco.”

Silverman nesměl zacházet do podrobností; nesměl prozradit, že ten svědek, Randall Pease, tělesný strážce drogového dealera Tommyho Doylea, byl u toho, když jeho šéf prohnal kulku mozkem svého rivala. Ačkoli Doyle proslul tím, že se nemilosrdně zbaví každého, kdo pro něj představuje hrozbu, Pease svolil, že proti němu bude svědčit, když mu na oplátku bude snížen trest za ublížení na zdraví a přechovávání drog a zbraní. Státní zástupce ho nechal převézt do Silvermanova okrsku, sto mil od Hamiltonu, aby mu zajistil bezpe čí. Šuškalo se, že Doyle udělá cokoli, že zaplatí jakoukoli částku, aby svého někdejšího podřízeného zabil, protože Peaseovo svědectví by ho mohlo dostat na doživotí za mříže, ne-li dokonce do popravčí komory. Silverman svědka ukryl v bezpečném domě nedaleko šerifova úřadu, který policie pro takové účely využívala, a nechal ho čtyřiadvacet hodin denně hlídat.

V hrubých obrysech reverendovi vylíčil situaci, aniž by zmínil jména, a pak dodal: “Jenže nastaly potíže. Z důvěrného zdroje jsme se dozvěděli…”

“Tím myslíte práskače, viďte?”

Silverman se rozesmál.

“To jsem pochytil v seriálu Právo a pořádek. Dívám se na něj, kdykoli mám čas. Taky na Kriminálku Las Vegas. Mám seriály o policajtech hrozně rád.” Reverend se zamračil. “Vadí vám, když používám výraz policajt?”

“Nemám námitky. No, takže ten informátor nám poskytl věrohodnou informaci, že si někdo najal profesionálního zabijáka, aby našeho svědka zlikvidoval ještě před procesem, který se koná příští týden.”

“Nájemného vraha?”

“Přesně tak.”

“To je zlé.” Reverend se zamračil a promnul si šíji v místě, kde ho do ní dřel naškrobený bílý kolárek.

“Jenže druhá strana se dohmátla, že ten práskač zpíval; vyšťárali ho a zabili, než nám stačil říct, co je ten nájemný vrah zač a jak hodlá našeho svědka zabít.”

“To je mi líto,” řekl reverend účastně. “Pomodlím se za něj.”

Silverman na půl pusy zamumlal poděkování, i když zastával názor, že ten všivák práskač si zaslouží expresní cestu do pekel -nejen za to, že byl feťák a kriminálník, ale taky za to, že měl tu drzost umřít, než jim stačil prozradit cokoli bližšího o chystané Peaseově vraždě. Silverman reverendovi nepřiznal, že měl v šerifově úřadu trable a že ho převeleli na Sibiř, jak se přezdívalo programu na ochranu svědků -, protože už hezky dlouho nevyřešil žádný důležitý případ. Potřeboval, aby tenhle případ šel jako po másle, a za žádnou cenu nesměl připustit, aby mu Pease zabili.

Zase k reverendovi promluvil: “A ted k tomu, s čím byste nám, aspoň doufám, mohl pomoct. Když toho informátora pobodali, neumřel hned. Před smrtí ještě stačil napsat vzkaz, který se odvolává na bibli. Domníváme se, že by nám mohl napovědět, jak ten vrah hodlá našeho svědka zabít. Jenže je to hádanka. A my ji nedokážeme rozluštit.”

Reverenda to zjevně zaujalo. “Říkal jste, že jde o něco z Nového zákona?”

“Ano,” přitakal Silverman. Rozevřel poznámkový blok. “Ve vzkazu stálo: Jde po něm. Dávejte si pozor. A pak odkaz na kapitolu a verš z bible. Máme za to, že informátor chtěl napsat ještě něco, ale už to nestihl. Byl katolík, takže usuzujeme, že znal bibli dobře, a domníval se, že cosi v té pasáži nám prozradí, jak se chce vrah ke svědkovi dostat.”

Reverend se otočil a pátral na poličce po bibli. Konečně jednu našel a rozevřel ji. “O jaký verš jde?”

“Lukáš, 12:15.”

Reverend vyhledal příslušnou pasáž a nahlas přečetl: “A tehdy jim řekl: Dejte si pozor a

vystříhejte se od lakomství. Vždyť smysl života nespočívá v hromadění majetku.”

“Můj parťák přinesl z domova bibli. Je křesťan, i když není bůhvíjak zbožný, není z těch, co si bez bible ani neškrtnou… Jé, pardon, nevykládejte si to jako urážku.”

“Nic se nestalo. My presbyteriáni škrtáme sirkami.”

Silverman se zasmál. “Parťák nemá tušení, co by to mohlo znamenat. Vzpomněl jsem si na váš kostel, máme to k němu z úřadu nejblíž, a napadlo mě, že se tu zastavím a zkusím se vás poptat. Nevidíte v tom vzkazu nějaký náznak, jak vrah hodlá sprovodit našeho svědka ze světa?”

Reverend si chvíli pročítal tenoulinké stránky bible. “Ta pasáž pochází z jednoho z evangelií, v nichž různí učedníci vyprávějí Ježíšův příběh. Ve dvanácté kapitole Lukášova evangelia varuje Ježíš lidi před farizeji a nabádá je, aby nevedli hříšný život.”

“Kdo byli ti farizejové?”

“Náboženská sekta. V kostce se dá říct, že zastávali přesvědčení, že Bůh je tu od toho, aby sloužil jim, a ne naopak. Měli pocit, že jsou lepší než ostatní, a ponižovali druhé. Aspoň se to o nich říkalo, pochopitelně se neví, jak to ve skutečnosti bylo. Lidi tenkrát pletichařili zrovna jako dneska.” Reverend Lansing chtěl rozsvítit stolní lampičku, jenže nefungovala. Potýkal se se závěsy, až je konečně roztáhl, a tmavá místnost se trochu prosvětlila. Znovu si pasáž několikrát pročetl, soustředěně přitom přivíral oči a pokyvoval hlavou. Silverman se rozhlédl kolem. Všude samé knihy. Vypadalo to tu spíš jako ve studovně nějakého profesora než jako u duchovního. Nikde žádné fotografie nebo osobní předměty. Člověk by čekal, že i kněz bude mít na zdech nebo na stole obrázky rodiny.

Konečně reverend vzhlédl. “Zatím mě nic nenapadá.” Tvářil se frustrovaně.

Silverman zažíval frustraci taky. Od chvíle, kdy ráno našli informátora ubodaného k smrti, si ta slova z Lukášova evangelia převaloval v hlavě a snažil se rozluštit, co znamenají. Dejte si pozor a vystříhejte se od lakomství… Reverend Lansing dodal: “Ale musím přiznat, že mě to fascinuje. Je to jak vystřižené ze Šifry mistra Leonarda. Četl jste ji?”

“Ne.”

“Ohromně zábavná knížka. Je celá o šifrách a utajených poselstvích. Pokud vám to nevadí, detektive, rád bych nad touhle záhadou chvíli bádal a lámal si s ní hlavu. Miluju hádanky.”

“Budu jedině rád, reverende.”

“Udělám, co budu moct. Předpokládám, že toho svědka důkladně hlídáte.”

“To si pište, ale převoz k soudu stejně bude riskantní. Potřebujeme zjistit, jak se k němu vrah chce dostat.”

“A čím dřív tím líp, viďte?”

“Přesně tak.”

“Hned se do toho pustím.”

Silverman byl tomu muži vděčný za ochotu, i když ho zklamalo, že hned nevysypal z rukávu odpověď. Prošel tichým, liduprázdným kostelem ven, nasedl do auta a zajel zkontrolovat Randyho Pease. Svědek se jako obvykle choval protivně a v jednom kuse si na něco stěžoval, ale policista, který mu dělal opatrovatele, hlásil, že se kolem domu nevyskytlo nic podezřelého. Silverman se vrátil do kanceláře.

Odtamtud zavolal několika dalším informátorům a vyptával se, jestli se jim nedonesly nějaké zvěsti o nájemném zabijákovi, prý ne. Očima každou chvíli zabloudil k citátu, který si přilepil na zeď za stolem.

A tehdy jim řekl: Dejte si pozor a vystříhejte se od lakomství. Vždyt smysl života nespočívá v hromadění majetku.

Nadskočil leknutím, když se vedle něj ozvalo: “Nechceš si zajít na oběd?”

Vzhlédl a uviděl, že ve dveřích stojí jeho parťák Steve Noveski, detektivní zelenáč, mladík s kulatým klukovským obličejem. Výmluvně se díval na hodinky.

Silverman, který byl zcela pohroužen v záhadném biblickém citátu, na něj jenom zůstal civět.

“Co takhle zaskočit si na oběd, člověče?” zopakoval Noveski. “Umírám hlady.”

“Ne, musím tomu přijít na kloub.” Silverman poklepal prstem na bibli. “Je to pro mě hotová posedlost.”

“Vážně?” protáhl druhý detektiv, jak nejsarkastičtěji to šlo.

Večer se Silverman vrátil domů a usedl k rodinné večeři, ale myšlenkami se toulal úplně jinde. Připojil se k nim i jeho ovdovělý otec a nezamlouvalo se mu, že syn skoro nevnímá.

“Co to čteš, že se od toho nemůžeš odtrhnout? Nový zákon?” Otec pokývl směrem k bibli, ve které syn ležel před večeří. Zavrtěl nad tím hlavou a obrátil se ke snaše: “Už celé roky ani nepáchl do synagogy a někam zabordelil tóru, co jsme mu s mámou dali, za nic na světě ji nemůže najít. A koukni se na něj, teď si čte o Ježíšovi. Co je tohle za syna…”

“Čtu to kvůli případu, tati,” ohradil se Silverman. “Heleďte, mám ještě práci. Nezlobte se, vážení, budu se s vámi bavit později.”

“Nezlobte se, budu se s vámi bavit později?” zamumlal otec. “A manželce říkáš ,vážená’? Copak nemáš krapet citu…”

Silverman se vytratil do pracovny, zabouchl za sebou dveře, posadil se ke stolu a pustil si vzkazy na záznamníku. Volali mu z laboratoře, kam poslal na testy informátorův lístek s biblickým odkazem, nenašli na něm žádný důkazní materiál a papír i inkoust jsou nevystopovatelné. Porovnání rukopisu naznačuje, že vzkaz byl napsán rukou oběti, ale se stoprocentní pravděpodobností se to potvrdit nedá.

A uplynuly už hodiny a reverend Lansing se neozval. Silverman se s povzdechem protáhl a znovu se zadíval na citát.

A tehdy jim řekl: Dejte si pozor a vystříhejte se od lakomství. Vždyť smysl života nespočívá v hromadění majetku.

V Silvermanovi bublal vztek. Zavražděný jim ten vzkaz nechal jako varování. Co se jim pokoušel říct?

Sotva vnímal, že se s ním přišel rozloučit otec, a téměř nepostřehl, když mu žena přišla popřát dobrou noc. Pak se s prásknutím zabouchly dveře. žena zuřila. Ale Silvermanovi to bylo fuk. Momentálně mu záleželo jenom na tom, aby přišel na kloub záhadnému vzkazu.

Vzpomněl si, o čem se odpoledne zmiňoval reverend. Šifra mistra Leonarda. Šifra… Silverman přemýšlel o zavražděném práskači; ten chlap nevychodil žádnou školu, ale pálilo mu to. Třeba mu ani tak nešlo o smysl citátu, třeba jim do něj vzkaz nějak zašifroval.

Už byly skoro čtyři ráno, ale Silverman se neohlížel na únavu a připojil se k internetu. Našel stránku o křížovkách a hrátkách s písmeny. V jedné hře se člověk snažil vytvořit co nejvíc slov z prvních písmen nějakého přísloví nebo citátu. To by mohlo být ono, pomyslel si Silverman vzrušeně. Vypsal si první písmena všech slov z citátu z Lukášova evangelia a začal je přehazovat.

Vyšla mu celá řada slov: past, lopata, hlava, slon… A taky jméno Tom, které by mohlo odkazovat k Tommymu Doyleovi. Ale žádný jiný smysl ve vytvořených slovech či jejich kombinacích nenalézal.

Jaké další šifry by mohl vyzkoušet?

Zkusil tu nejprimitivnější: přiřazoval písmenům čísla. Písmenu A odpovídala jednička, písmenu B dvojka a tak dál. Ale když ji aplikoval na citát, vyšly mu jen nesmyslné číselné řady. To je nanic, pomyslel si. Stejná beznaděj jako snažit se naslepo uhádnout heslo na počítači.

Pak ho napadly anagramy, přeházet písmena ve slově tak, aby vzniklo jiné. Brouzdal po internetu, až našel stránku s generátorem přesmyček, do kterého stačilo naťukat slovo a během pár vteřin vyplivl všechny anagramy, kreré se z něj dají vytvořit.

Hodiny zadával kdejaké slovo z citátu a zkoumal výsledky. V šest ráno už padal únavou, chtěl to vzdát a zalézt do postele.

Ale jak sbíral papíry s vytištěnými přesmyčkami, padl mu zrak na ty vytvořené ze slova “hromadění”: marod, dr., ARO… To v něm rozeznělo varovný zvon.

“ARO?” zamyslel se nahlas. Ta zkratka mu zněla povědomě, a tak si ji vyhledal ve slovníku. Znamená to anesteziologicko-resuscitační oddělení. V nemocnici.

Nepochyboval, že je něčemu na stopě, a horečně listoval ostatními papíry. Všiml si, že slovo “dejte” obsahuje “jed” a ve slově “lakomství” se skrývá “mast”.

To je ono!

A ze slova “majetku” se dá odvodit “utajme”.

Paráda, pomyslel si vítězoslavně. Mám to!

Oslavil úspěch tím, že v křesle usnul.

Hodinu nato ho probudilo burácivé vrčení motoru; vztekal se, dokud si neuvědomil, že to nebylo žádné auto, ale jeho vlastní chrápání.

Naprázdno polkl a sykl, jak ho zabolelo v zádech. Zvedl se. Vrávoral nahoru do ložnice, masíroval si ztuhlý krk a mžoural ve slunečním světle, které se dovnitř hrnulo francouzskými okny.

“Ty už jsi vzhůru?” podivila se v posteli žena, když viděla, že je oblečený. “Vždyť je hrozně brzo.”

“Ještě spi,” řekl jí.

V kalupu se osprchoval, převlékl a pospíchal do práce. V osm hodin už stál v kapitánově kanceláři se svým parťákem Stevem Noveskim po boku.

“Rozluštil jsem to.”

“Co?” zeptal se kapitán, proplešatělý chlap s mohutnou spodní čelistí.

Noveski se na Silvermana podíval a tázavě povytáhl obočí; zrovna dorazil a ještě jeho teorii neslyšel.

“Ten vzkaz, co nám napsal ten zabitý informátor, jak chce Doyle zabít Pease.”

Kapitán o biblickém citátu slyšel, ale nepřikládal mu velkou váhu. “A na co jste tedy přišel?” zeptal se pochybovačně.

“Musíme si dávat pozor na doktory,” prohlásil Silverman.

“Cože?”

“Myslím, že chce nějak využít doktory, aby se k Peaseovi dostal.”

“Pokračujte.”

Silverman mu pověděl o přesmyčkách.

“To je něco jako křížovky?”

“Tak trochu.”

Noveski mlčel, ale taky se tvářil dost skepticky.

Kapitán se zamračil. “Tak moment. Chcete říct, že ten informátor tam ležel s přeťatou krční žílou, a přitom měl náladu na hrátky s písmeny?”

“Občas je k neuvěření, jak mozek funguje, co všechno mu dochází, co všechno ho napadne.”

“Skutečně k neuvěření,” zamumlal kapitán. “Připadá mi to trochu…, jak se to říká…, přitažené za vlasy. Víte, jak to myslím?”

“Chtěl nás varovat, ale nenápadně, aby na to Doyle nepřišel. Natolik rafinovaně, aby Doyleovi chlapi nepochopili, o co jde, ale zas to nepřehnat, abychom ten náznak uhádli my.”

“Moc se mi to nezdá.”

Silverman potřásl hlavou. “Podle mě to sedí.” Vylíčil kapitánovi, že Tommy Doyle často platil horentní sumy nelítostným špičkovým zabijákům, kteří se přestrojili za někoho jiného, aby se dostali k nic netušící oběti co nejblíž. Silverman se dohadoval, že vrah si koupí nebo někde ukradne bílý plášť a obstará si falešný průkaz totožnosti a stetoskop, nebo co to s sebou doktoři dneska vlastně nosí. Pak se pár Doyleových lidí pokusí Pease zabít, nedostanou se k němu tak blízko, aby ho skutečně ohrozili, ale možná se jim ho povede zranit. “Anebo ho třeba zkusí otrávit jídlem.” Silverman vysvětlil přesmyčku se slovem jed. “Anebo třeba založí požár, narafičí únik plynu nebo tak něco. Zabiják v přestrojení za zdravotníka pronikne dovnitř a Pease zabije. Nebo si počká, až ho odvezeme na pohotovost, a odpraví ho tam.”

Kapitán pokrčil rameny. “Klidně to prověřte, ale nezanedbávejte přitom ostatní práci. Tenhle případ nesmíme zbabrat, nemůžeme si to dovolit. Jestli o Pease přijdeme, můžeme se jít klouzat.”

Kapitán sice mluvil v množném čísle, ale Silverman si to vyložil jako “přijdeš” a “můžeš”.

“Rozumím.”

Na chodbě se zeptal svého parťáka: “Komu by se volalo, kdyby Pease potřeboval lékařskou pomoc?”

“Nemám ponětí, nejspíš někomu z nemocníce ve Forest Hills.”

“My to nevíme?” vyštěkl Silverman.

“Já ne.”

“Tak to zjisti! A pak zavolej k Peaseovi a řekni jeho hlídači, že kdyby se Peaseovi udělalo zle, kdyby potřeboval léky nebo třeba i jenom pitomej obvaz, tak že mi má okamžitě zavolat. Ať k němu nepouštějí žádné zdravotníky, dokud si je pořádně neproklepnem a dokud k tomu já osobně nedám svolení.”

“Provedu.”

“Potom zavolej řediteli do nemocnice ve Forest Hills, ať mi dá vědět, kdyby se někdo neukázal v práci, doktor, řidič sanitky, sestřička, prostě kdokoli -, kdyby se třeba někdo omluvil, že onemocněl, anebo kdyby se tam naopak objevili doktoři, které nezná.”

Mladík se odebral do své kanceláře, aby splnil Silvermanovy pokyny, a Silverman usedl k pracovnímu stolu. Zavolal kolegovi v šerifově úřadu v Hamiltonu, vylíčil mu svá podezření a kladl mu na srdce, že si musejí dávat pozor na jakékoli zdravotníky, kteří by se pokoušeli dostat k Peaseovi.

Pak se na židli opřel, mnul si oči a masíroval si krk. Byl si čím dál jistější, že záhadu rozluštil. Vzkaz, který jim informátor zanechal, určitě naznačuje, že se zabiják přestrojí za někoho ze zdravotnictví. Zase zvedl telefonní sluchátko. Několik hodin otravoval nemocnice a pohotovosti v širokém okolí a vyptával se, jestli nepohřešují někoho ze zaměstnanců nebo nějakou sanitku.

Když už se schylovalo k obědu, rozdrnčel se mu telefon.

“Prosím?”

“Silvermane,” kapitánův úsečný hlas ho okamžitě vytrhl z otupělosti způsobené nedostatkem spánku a přiměl ho zbystřit, “někdo se právě pokusil zaútočit na Pease.”

Silvermanovi se rozbušilo srdce. Předklonil se. “Nestalo se mu nic?”

“Ne. Někdo vypálil z terénního vozu třicet nebo čtyřicet ran do předních oken domu. Použil kulky s ocelovým pláštěm, takže proletěly i neprůstřelným sklem. Pease a jeho strážce zasáhly střepy, ale nic vážného se jim nestalo. Za normálních okolností bychom je poslali do

nemocnice, ale vzal jsem v potaz, co jste říkal, že by se vrah mohl vydávat za doktora nebo záchranáře -, a pro jistotu nechávám Pease přepravit přímo sem, do vazební věznice. Ať ho radši prohlédnou naši vlastní felčaři.”

“To je dobře.”

“Den dva si ho tu necháme a pak ho pošleme do úkrytu v Ronanka Falls, který se používá ve federálním programu na ochranu svědků.”

“A ať někdo zajede na pohotovost ve Forest Hills a prověří tam doktory. Doyleův zabiják si možná myslí, že tam Pease pošleme, a čeká na něj.”

“Už jsem to nařídil,” odvětil kapitán.

“Kdy sem Pease dorazí?”

“Každou chvíli.”

“Nechám vazební cely vyklidit.” Silverman zavěsil a zase si promnul oči. Jak probůh Doyle Peaseův úkryt vyčmuchal? Uchovávali to v maximální tajnosti. Ale jelikož se nikomu nic nestalo, Silverman se obrazně poplácal po rameni, aby si pogratuloval. Jeho teorie se potvrdila. Střelec se vůbec nesnažil Pease zabít, jen ho chtěl postrašit a natropit spoušť, aby se Pease musel vrhnout na zem a odřel si loket nebo ho pořezaly odletující střepy. Potom šup s ním na pohotovost, přímo do náruče Doyleova zabijáka.

Silverman zavolal do vazební věznice a zařídil, ať zadržené dočasně přesunou do městského vězení. Pak požádal, ať se všichni dozorci seznámí se situací a nepouštějí k Peaseovi a jeho tělesnému strážci žádného doktora, u kterého si nebudou bezpečně jisti, že ho znají.

“Už se stalo. Nařídil to kapitán.”

Silverman chtěl zavěsit, ale pak mu padl zrak na hodiny. Bylo poledne, zrovna začínala druhá směna. “Upozornil jste na situaci i personál z odpolední směny?”

“Jejda, na to jsem zapomněl. Hned to udělám.”

Silverman vztekle zavěsil. To musí na všechno myslet sám?

Vykročil ke dveřím, měl namířeno do vazební věznice, aby zkontroloval Pease a jeho strážce, když vtom mu zazvonil telefon. Volal seržant z ohlašovny, aby mu oznámil, že má návštěvu. “Přišel za vámi reverend Lansing. Tvrdí, že s vámi nutně potřebuje mluvit. Mám vám vyřídit, že rozluštil ten vzkaz. Prý budete vědět, o čem je řeč.”

“Hned jsem tam.”

Silverman si povzdechl. Chtěl Lansingovi zavolat hned ráno, jakmile šifru rozlouskl, a povědět mu, že už jeho pomoc nepotřebují. Jenže mu to úplně vypadlo z hlavy. Do háje… Musí to reverendovi nějak vynahradit, třeba přispět na kostel, nebo ho vzít na oběd, aby mu poděkoval. Jo, oběd, to je dobrý nápad. Můžou klábosit o detektivních seriálech.

Došel za Lansingem k pultu v ohlašovně. Když viděl, jak vyčerpaně reverend vypadá, soucitně se zamračil. “Spal jste vůbec?”

Lansing se zasmál. “Ne. A vy, podle toho, jak vypadáte, taky ne.”

“Pojďte se mnou, reverende. Povězte mi, na co jste přišel.” Vedl Lansinga chodbou k vazebním celám. Rozhodl se, že si poslechne, co reverend vykoumal. To nemůže uškodit.

“Myslím, že už vím, co chtěl tím vzkazem říct.”

“Jen mluvte.”

“Napadlo mě, že bychom se neměli soustředit pouze na patnáctý verš. To je jenom takový úvod k podobenství, které následuje. A v něm se podle mě skrývá odpověď.”

Silverman pokýval hlavou, pamatoval si tu pasáž z bible od Noveskiho. “Podobenství o člověku s hojnou úrodou?”

“Přesně tak. Ježíš vypráví o bohatém člověku, kterému se hojně urodilo. Nevěděl, kam všechno to obilí uložit. Řekl si, že postaví větší stodoly a po zbytek života se bude ze svých zásob

radovat. Jenže Bůh ho potrestal za chamtivost. Ten člověk sice měl hmotné bohatství, ale duchovně byl chudý.”

“Ano,” přitakal Silverman. Pořád netušil, co by to mělo znamenat.

Reverend postřehl jeho bezradnost. “Ta pasáž je o chamtivosti. A právě to je možná klíč k tomu, co se vám ten ubožák pokoušel sdělit.”

Došli k přijímací zóně, kde už ozbrojený dozorce čekal na příjezd obrněného vozu s Peasem. Silverman se od něj dozvěďěl, že vězni z vazebních cel ještě nejsou v autobuse, který je dopraví do městské věznice.

“Ať sebou hodí,” poručil Silverman a obrátil se zpátky k reverendovi. Ten pokra čoval ve vysvětlování.

“A tak jsem se sám sebe zeptal, jak dneska vypad á chamtivost. A pomyslel jsem na Enron, na Tyco, na ředitele velkých koncernů, na internetové magnáty… a na Cahill Industries.”

Silverman pomalu přikývl. Robert Cahill dřív šéfoval mamutímu agrokomplexu. Pak ho prodal, vrhl se na reality a postavil po celém okrese desítky budov. Nedávno ho obvinili z daňových úniků a nedovoleného užívání interních informací.

“To byl vlastně taky takový bohatý farmář svého druhu,” zamyslel se Silverman. “Spadlo mu do klína pohádkové bohatství a přivedlo ho do potíží. Jasně. Zrovna jako v tom podobenství.”

“A to jsem se ještě nedostal k nejlepšímu,” pokračoval vzrušeně reverend. “Před pár týdny o něm byl úvodník v novinách, zkoušel jsem ho najít, ale marně. Pokud se nepletu, autor v něm použil několik biblických citátů o hamižnosti. Už se přesně nepamatuju které, ale vsadil bych boty, že mezi nimi byl i Lukáš, kapitola dvanáct, verš patnáct.”

Silverman stál na rampě u příjmu a sledoval, jak přijíždí vůz s Randym Peasem. Kďyž vůz couval k budově, detektiv i dozorce se pečlivě rozhlíželi, jestli odnikud nehrozí nebezpečí. Všechno vypadalo jako obvykle. Detektiv zaťukal na zadní dvířka a svědek s osobním strážcem si pospíšili ven. Vůz odjel.

Pease si okamžitě začal stěžovat. Měl po útoku drobné škrábnutí na čele a modřinu na tváři, ale fňukal, jako by vypadl z okna ve druhém patře. “Chci doktora. Koukněte se na to říznutí. Určitě se mi do něj dává infekce, poznám to. A rameno mě bolí jako ďas. To se na člověka úplně vybodnete, ani mu neposkytnete nejnutnější péči?”

Policajti se brzy naučí úspěšně ignorovat otravné podezřelé i svědky a Silverman mužovo kňourání skoro nevnímal.

“Říkal jste Cahill,” otočil se zpátky k reverendovi. “A co z toho vyvozujete?”

“Cahillovi patří výškové budovy po celém městě. Napadlo mě, jestli kolem nějaké z nich nepojedete, až budete převážet svědka k soudu.”

“Je to možné.”

“Mohl by na ní číhat odstřelovač.” Reverend se usmál. “Přiznávám, že jsem to nevymyslel sám. Viděl jsem to v jednom seriálu.”

Silvermanovi přeběhl mráz po zádech. Odstřelovač?

Zvedl oči. Asi sto metrů opodál se tyčila výšková budova, z jejíž střechy by měl odstřelovač ničím necloněnou střelnou dráhu na rampu v přijímací zóně, kde všichni stáli, Silverman, reverend, Pease a dva policisté. Ta budova klidně mohla patřit Cahillovi.

“Dovnitř!” vykřikl Silverman. “Okamžitě!” Všichni si pospíšili do chodby vedoucí k celám a Peaseův tělesný strážce přibouchl dveře. Silvermanovi zběsile bušilo srdce, protože tohle možná bylo o prsa. Popadl telefon, zavolal kapitánovi a nastínil mu reverendovu teorii. “Rozumím,” přitakal kapitán. “Zaútočí na Peaseův úkryt, aby ho vylákali, protože správně vytuší, že ho pak převezeme sem. A tady si na něj počíhá odstřelovač. Pošlu zásahovou jednotku, ať tu budovu prohledá. Až bude Pease pod zámkem, pošlete mi sem toho reverenda. Chci mu

poděkovat, ať už se strefil nebo ne.”

“Provedu.” Silvermana se dotklo, že se šéfovi tahle teorie zamlouvá víc než jeho přesmyčky, ale bral všemi deseti jakékoli vysvětlení, hlavně když Peaseovi zachrání krk.

Zatímco čekali v šeré chodbě, až se cely uvolní, hubeňour Pease s vlasy jako provázky si zase začal stěžovat; mlel pusou ani na chvíli se nezastavil. “No to snad ne, chcete říct, že tam venku byl střelec a vy jste o něm nevěděli, prokristapána, to se mi snad jenom zdá, odpusťte mi takový výrazivo, otče. Heleďte, vy sráči, já nejsem žádnej podezřelej, já jsem hlavní hrdina tyhle show, beze mě byste…”

“Zavři zobák,” zavrčel Silverman.

“Co si to dovolujete, takhle se mnou mluvit…”

Silvermanovi zazvonil mobil. Poodešel od ostatních a přijal hovor. “Ano?”

“Díkybohu, žes to zvednul.” Stevovi Noveskimu rozrušením přeskakoval hlas. “Kde je Pease?”

“Přímo přede mnou,” ujistil ho Silverman. “Nic se mu nestalo. Zásahová jednotka prohledává ten barák přes ulici, jestli tam nejsou střelci. Co se děje?”

“A kde je ten reverend?” zeptal se Noveski. “Podle knihy návštěv ještě neodešel.”

“Taky tady se mnou.”

“Poslyš, Miku, něco mě napadlo. Co když nám ten vzkaz nenechal ten práskač?”

“Tak kdo?”

“Co když ho tam podstrčil vrah? Ten, co si ho najal Doyle.”

“Vrah? Proč by nám vrah nechával vodítka?”

“Třeba to není vodítko. Jen se nad tím zamysli. Napíše odkaz na bibli a nechá ho u mrtvého, jako by ho napsal ten práskač. Předpokládá, že vyhledáme duchovního, aby nám ho pomohl rozluštit. A ne jen tak nějakého duchovního, správně usoudí, že zamíříme do kostela, který je policejní stanici nejblíž.”

Silvermanovy myšlenky jako o překot uháněly k logickému závěru. Najatý vrah zabije reverenda i s jeho ženou u jezera, kde jsou na dovolené, a přestrojí se za něj. Silvermanovi se vybavilo, že v reverendově pracovně nebylo nic, podle čeho by ho mohl identifikovat. Dokonce se zdálo, že tomu muži dělalo potíže najít vlastní bibli, a očividně se nepamatoval, že má ve stolní lampičce prasklou žárovku. Celý kostel působil opuštěně a zaprášeně.

Silverman v duchu pokračoval v logickém sledu dějů: Doyleovi lidi ostřelují Peaseův úkryt, takže policie Pease převeze sem. A jako na zavolanou se tady v tutéž chvíli objeví reverend se smyšlenou historkou o chamtivosti, výškových budovách a odstřelovači, jen aby se dostal k Silvermanovi… a k Peaseovi!

Zničehonic se mu rozbřesklo: v tom vzkazu nebyla zašifrována žádná vodítka. Jde po něm. Dávejte si pozor., Lukáš, 12:15. Neskrýval se v tom žádný hlubší význam. Vrah mohl napsat odkaz na jakoukoli biblickou pasáž. Šlo mu jen o to, přimět policisty, aby se spojili s falešným duchovním a umožnili mu přístup k celám ve chvíli, kdy tam dorazí Pease.

A já jsem ho zavedl přímo k oběti!

Silverman upustil mobil, vytáhl z pouzdra pistolí a rozběhl se chodbou. Skočil po reverendovi a srazil ho k zemi. Duchovní vykřikl bolestí a zalapal po vzduchu, protože mu tvrdý dopad vyrazil dech. Detektiv mu vrazil pistoli pod krk. “Ani hnout.”

“Co to děláte?”

“Co se děje?” nechápal Peaseův strážce.

“To je ten vrah! Je to Doyleův člověk!”

“Nejsem! Zbláznil jste se!”

Silverman reverendovi neurvale nasadil pouta a zastrčil si pistoli do pouzdra. Prošacoval

ho a neobjevil žádnou zbraň, ale usuzoval, že reverend nejspíš hodlal sebrat pistoli některému z policistů, a zastřelit s ní Pease i všechny ostatní.

Vytáhl ho na nohy a předal dozorci. “Odveďte ho do výslechové místnosti,” poručil. “Budu tam za deset minut. A nesundávejte mu pouta.”

“Ano, pane.”

“Takhle se mnou nesmíte zacházeti” rozhořčoval se reverend, když ho nevybíravě odváděli. “Spletl jste se!”

“Už ať je odtud,” vyštěkl Silverman.

Pease si detektiva opovržlivě měřil. “Moh mě oddělat, ty kreténe.”

Chodbou přiběhl další dozorce. “Stalo se něco, detektive?”

“Máme všechno pod kontrolou. Ale koukn ěte se, jestli už jsou cely vyklizené. Chci mít toho chlapa co nejdřív v bezpečí vevnitř.” Kývl hlavou směrem k Peaseovi.

“Ano, pane,” přitakal dozorce a pospíšil si k domácímu telefonu u bezpečnostních dveří vedoucích k celám.

Silverman se ohlédl a uviděl, jak reverend s policistou mizejí ve dveřích. Povšiml si, že jemu samotnému se třesou ruce. Panečku, to bylo o chlup. Ale teď už je svědek v bezpečí.

A moje práce je v suchu.

Sice toho budu muset hodně vysvětlovat, ale…

“Ne!” vykřikl kdosi za ním.

Chodbou se rozlehlo lupnutí, jako když sekera udeří o kmen stromu, a vzápětí ještě jedno. Silvermana zaštípal v nose pach spáleného střelného prachu.

Otočil se jako na obrtlíku a zalapal po dechu. Šokované zůstal zírat na dozorce, který k nim před chvilkou přiběhl. Mladík držel automatickou pistoli s tlumičem a stál nad mrtvolami dvou mužů, které právě zabil: Randyho Pease a jeho tělesného strážce.

Silverman sáhl po pistoli.

Ale Doyleův muž, který na sobě měl dokonalou napodobeninu uniformy vězeňského dozorce, na něj namířil a výstražně zavrtěl hlavou. Silverman si sklíčeně uvědomil, že měl přece jen zčásti pravdu. Doyleovi lidé skutečně stříleli na dům, aby odtamtud Pease vylákali, ale nečekali, že ho policisté pošlou do nemocnice, věděli, že ho z bezpečnostních důvodů převezou do vězení.

Zabiják se rozhlédl chodbou. Nikde žádný další dozorce, výstřely nikoho nepřilákaly. Muž levičkou vylovil z kapsy vysílačku, stiskl knoflík a oznámil: “Hotovo. Vyzvedněte mě.”

“Prima,” ozval se zkreslený hlas. “Přesně podle rozvrhu. Vyzvedneme tě před barákem.”

“Rozumím.” Muž vysílačku schoval.

Silverman otevřel pusu, chtěl zabijáka poprosit, aby ho ušetřil.

Ale nic neřekl, jen se tiše, hořce zasmál, protože si všiml mužovy jmenovky a najednou mu všechno došlo. Ten vzkaz od mrtvého práskače vůbec nebyl tak záhadný, jak by se mohlo zdát. Informátor je prostě jen chtěl varovat, ať si dávají pozor na zabijáka přestrojeného za dozorce, který se křestním jménem bude jmenovat, jak si Silverman právě přečetl na mužově umělohmotné jmenovce, “Lukáš”.

A ta kapitola a verš, to taky bylo jednoduché jako facka. Informátor jim chtěl říct, že vrah plánuje udeřit krátce po začátku druhé směny, jen si dopřeje čtvrt hodiny na to, aby se rozkoukal a zjistil, kam vězně umístili.

Přesně podle rozvrhu…

Hodiny na zdi ukazovaly 12:15.

PASAžÉR

Pondělí začalo špatně.

Charles Monroe seděl ve vlaku, který odjížděl v 8.11 z Greenwiche, byl to jeho pravidelný spoj. Balancoval v ruce s kufříkem a kávou, dnes byla vlažná a měla spálenou chuť, a snažil se vytáhnout z kapsy mobilní telefon, aby získal náskok s vyřizováním ranních telefonátů. Vtom se mu přístroj hlasitě rozdrnčel. Jeho zvuk Monroea polekal, takže si polil béžové kalhoty od obleku kávou.

“Zatraceně,” zašeptal a odklopil telefon. “Haló?” zabručel. “Miláčku?”

Byla to jeho žena. Ta, které říkal, že mu nikdy nemá volat na mobil, pokud to není nezbytně nutné.

“Co je?” zeptal se a zběsile si třel skvrnu na kalhotách, jako by ji mohl vyčistit vlastním vztekem.

“Díkybohu, že jsem se ti dovolala, Charlie.”

Sakra, má vůbec v kanceláři náhradní kalhoty? Ne. Naštěstí Monroe věděl, kde je sežene. Na kalhoty přestal myslet v okamžiku, kdy si uvědomil, že se jeho žena rozplakala.

“Hej, Cath, uklidni se. Co je?” Manželka mu lezla na nervy spoustou různých věcí, ustavičně chodila zadarmo pracovat pro nějaké dobročinné organizace a školy, ustavičně si pro sebe kupovala svršky ve sklepních výprodejích, ustavičně mu kladla na srdce, aby byl na večeři doma -, ale pláč k jejím obvyklým neřestem nepatřil.

“Našli další,” řekla Cathy a fňukla.

A taky často formulovala věty tak, jako by měl Monroe přesně vědět, o čem je řeč.

“Kdo našel další co?”

“Další tělo.”

Jo, tohle. V posledních několika měsících byli zavražděni dva místní občané. “Vrah z jižního pobřeží”, jak pachatele nazval jeden z místních bulvárních plátků, své oběti ubodal a poté vykuchal loveckým nožem. Obě oběti přitom zabil prakticky bezdůvodně. V prvním případě šlo o drobnou rozepři mezi dvěma řidiči. Druhý muž pak byl podle spekulací policie zavražděn proto, že jeho pes nechtěl přestat štěkat.

“No a?” zeptal se Monroe.

“Miláčku,” řekla Cathy a zalapala po dechu, “stalo se to v Loudonu.”

“To je od nás hezkých pár kilometrů.”

Jeho hlas zněl odmítavě, ale ve skutečnosti Monroe pocítil slabé mrazení. Loudonem každé ráno projížděl cestou do Greenwiche na nádraží. Možná takhle projížděl i kolem té mrtvoly.

“Ale to už jsou tři!”

Já umím taky počítat, pomyslel si, ale místo toho klidně řekl: “Cath, miláčku, pravděpodobnost, že půjde po tobě, je jedna k milionu. Pusť to prostě z hlavy. Nechápu, čeho se tak děsíš.”

“Ty nechápeš, čeho se děsím?” zeptala se manželka.

Monroe to opravdu nechápal. Když neodpověděl, Cathy pokračovala: “Bojím se o tebe. Co si myslíš?”

“O mě?”

“Všemi oběťmi byli muži mezi třiceti a čtyřiceti lety. A všichni bydleli nedaleko Greenwiche.”

“Já se o sebe dokážu postarat,” řekl Monroe nepřítomně a vykoukl z okna na řadu školáků čekajících na nástupišti. Tvářili se rozmrzele. Monroe si kladl otázku, proč se na výlet do města netěší.

“A ty jezdíš domů tak pozdě, miláčku. Mám o tebe strach, když chodíš z nádraží k autu.

Já…”

“Cathy, já mám vážně moc práce. Dívej se na to takhle: vypadá to, že si vybírá jednu oběť měsíčně, je to tak?”

“Cože…?”

“A zrovna ted někoho zabil,” pokračoval Monroe. “Takže si můžeme na chvilku vydechnout.”

“To snad… To si děláš legraci, Charlie?”

Monroe zvýšil hlas. “Cathy, já vážně musím končit. Na tohle nemám čas.”

Nějaká ženská v kostýmu na sedadle před ním se otočila a zpražila ho rozezleným pohledem.

Co má za problém?

V tu chvíli Monroe uslyšel hlas. “Promiňte, pane.”

Byznysmen, který seděl vedle něj, účetní nebo advokát, tipoval Monroe, se na něj žalostně usmíval.

“Ano?” zeptal se Monroe.

“Promiňte,” řekl muž, “ale bavíte se strašně nahlas. Někteří z nás chtějí číst.”

Monroe se rozhlédl po několika dalších cestujících. Jejich dopálené obličeje mu prozradily, že smýšlejí stejně.

On však neměl na kázání náladu. Mobily ve vlaku používali všichni. Kdykoliv se ve vagónu ozvalo zvonění, hmátl po přístroji dobrý tucet rukou.

“Jo, ale,” zabručel Monroe, “já tady byl první. Viděl jste mě telefonovat, a přesto jste si sem sedl. Takže kdyby vám to nevadilo…”

Muž překvapeně zamrkal. “Ale já tím přece na nic nenarážel. Jen jsem se ptal, jestli byste nemohl mluvit trochu tišeji.”

Monroe si zdeptaně povzdechl a upřel pozornost zpátky k rozhovoru. “Cath, prostě si s tím nelam hlavu, dobře? A teď mě poslouchej: na zítřek budu potřebovat tu košili s

monogramem.”

Muž mu věnoval rozhněvaný pohled, povzdechl si, sebral si noviny a kufřík a přesunul se na sedadlo za Monroem. žádná škoda.

“Na zítřek?” zeptala se Cathy.

Monroe ve skutečnosti košili nepotřeboval, ale štvalo ho, že mu Cathy volá, a taky ho štvalo, že ten chlap vedle něj je takový hulvát. A tak řekl hlasitěji, než bylo potřeba: “Teď jsem ti řekl, že ji potřebuju na zítřek.”

“Ale já mám dneska trochu fofr. Kdybys něco řekl včera večer…”

Mlčení.

“Tak dobře,” pokračovala Cathy. “Připravím ti ji. Ale slib mi, Charlie, že si dáš dnes večer cestou z práce pozor.”

“Jo. Dobře. Musím končit.”

“Ahoj…”

Monroe ukončil tlačítkem hovor.

Skvělý způsob, jak začít den, pomyslel si. A vyťukal další číslo.

“Carmen Foretovou, prosím,” řekl mladé ženě, která se mu ozvala.

Do vlaku přistoupili další cestující. Monroe hodil svůj kufřík na sedadlo vedle sebe, aby se tam nikdo další neposadil.

O chvíli později se ve sluchátku ozvala mladá žena.

“Haló?”

“Ahoj, brouku, to jsem já.”

Chvíle ticha.

“Měl jsi mi zavolat včera večer,” pravila žena chladně.

S Carmen se Monroe znal osm m ěsíců. Slyšel, že je to nadaná realitní makléřka, a také v ní předpokláďal báječnou a v mnoha směrech ušlechtilou ženu. Ale především věděl, a nic jiného vlastně ani vědět nepotřeboval -, že má měkké pružné tělo a dlouhé skořicové vlasy, které se rozprostírají po polštáři jako teplý satén.

“Promiň, miláčku, ta schůzka trvala mnohem déle, než jsem předpokládal.”

“Podle tvé sekretářky zas tak dlouho netrvala.”

Sakra. Volala mu do práce. Tohle skoro nikdy neďělala. Tak proč včera večer?

“Když jsme přepracovali tu smlouvu, šli jsme si sednout na skleničku. A skončili jsme ve Four Seasons. Znáš to.”

“Znám to,” řekla Carmen kysele.

“Co dneska v polední pauze?” zeptal se Monroe. “Máš něco?”

“Mám sendvič s tuňákovým salátem, Charlie. Co máš ty?”

“Počkej na mě, přijdu za tebou.”

“Ne, Charlie. Dneska ne. Jsem na tebe naštvaná.”

“Naštvaná? Protože jsem zapomněl na jeden telefonát?”

“Ne, protože jsi zapomněl zhruba na tři sta telefonátů od doby, co spolu chodíme.”

Chodíme? Kde na tohle přišla? Byla to jeho milenka. Spali spolu. Nerandili spolu, nechodili do společnosti, nedvořili se jeden druhému, nehořeli láskou.

“Ty víš, kolik peněz můžu na téhle smlouvě vydělat. Nemohl jsem to zvorat, brouku.”

Sakra. Chyba.

Carmen věděla, že její milenec říká manželce “brouku”. A nelíbilo se jí, když stejným oslovením častoval i ji.

“No jo,” řekla ledově. “Přes oběd mám práci. A možná budu mít práci přes mnoho obědů. Možná přes všechny obědy do konce života.”

“No tak, puso.”

Její smích mu sdělil: snažíš se pěkně, ale tu botu s “broukem” ti neprominu.

“No, a nevadilo by, kdybych se u tebe zastavil a jen si něco vyzvedl?”

“Něco si vyzvedl?” podivila se Carmen.

“Jedny kalhoty.”

“Chceš říct, žes mi zavolal jen proto, že sis chtěl u mě vyzvednout nějaké špinavé prádlo?”

“Ne, ne, miláčku. Chtěl jsem tě vidět. Vážně ano. Ale zkrátka jsem si polil kalhoty kafem. Zrovna teď, když jsme se bavili.”

“Musím končit, Charlie.”

“Miláčku…”

Cvok.

Sakra.

Pondělky, pomyslel si Monroe. Nenávidím pondělky.

Zavolal na informace a požádal o číslo klenotnictví kousek od Carmeniny kanceláře. Objednal diamantové náušnice v ceně pěti set dolarů a nechal je co nejrychleji doručit Carmen. Na lístek přitom nadiktoval slova: “Mému miláčkovi třídy A. Něco malého k tuňákovému salátu. Charlie.”

Upřel pohled z okna. Vlak už se blížil do města. Velké vily a malé rádobyvily ustoupily řadovým domkům a přikrčeným bungalovům s pastelovými fasádami plnými naděje. Na olysalých zahrádkách stály modré a červené plastové hračky i jejich kusy. Jakási obtloustlá žena

věšící prádlo se zarazila a zamračeně pozorovala uhánějící vlak, jako by na CNN sledovala záběry z katastrofy při leteckém dni.

Monroe vytočil další číslo.

“Chtěl bych mluvit s Hankem Shapirem.”

O chvíli později se ozval ve sluchátku chraplavý hlas. “Jo?”

“Ahoj, Hanku. Tady je Charlie. Monroe.”

“Charlie, jak si sakra stojíme s naším projektem?”

Monroe nečekal tuto otázku v tak brzké fázi konverzace. “Skvěle,” řekl po chvíli. “Stojíme si skvěle.”

“Ale…?”

“Co ale?”

“Vypadalo to, jako bys mi chtěl něco sdělit,” řekl Shapiro.

“Ne… Jen že jdou věci o trochu pomaleji, než jsem si myslel. Chtěl jsem…”

“Pomaleji?” zeptal se Shapiro.

“Vkládají část těch informací do nového počítačového systému. Takže se hledají o trochu hůř než kdysi.” Pokusil se zavtipkovat: “Víš, jak se kdysi používaly takové ty diskety? Říkalo se jim děskety.”

“Já slyším ,o trochu pomaleji’,” vyštěkl Shapiro. “Já slyším ,o trochu hůř’. To ale není můj problém. Potřebuju ty informace a potřebuju je brzy.”

Na Monroa dolehly všechny ranní štrapáce, a tak zuřivě zašeptal: “Poslyš, Hanku, v Johnson, Levine pracuju už hezkých pár let. S výjimkou samotného Foxwortha nemá nikdo takové zákulisní informace jako já. Takže uber páry, dobře? Obstarám ti, co jsem ti slíbil.”

Shapiro si povzdechl a po chvíli se zeptal: “Víš jistě, že on o tom nic netuší?”

“Kdo, Foxworth? Ten je totálně mimo mísu.”

Monroeovi rychle prolétl hlavou znervózňující obraz šéfa. Todd Foxworth byl urostlý a nekonvenční chlap, který z malého grafického studia v SoHo vybudoval obrovskou reklamní agenturu. Monroe v ní pracoval jako vedoucí projektů a viceprezident. V rámci této pozice dosáhl všeho, čeho dosáhnout mohl, ale Foxworth odolával jeho opakovaným návrhům, aby pro něj agentura zřídila speciální funkci. Napětí mezi nimi postupně zhoustlo tak, že by se dalo krájet, a zhruba v posledním roce začal mít Monroe pocit, že se po něm Foxworth vozí, ustavičně si stěžoval na jeho přemrštěné výdaje, na jeho lajdácké vedení záznamů, na nevysvětlené absence v práci. Když mu nakonec po roční bilanci přiznal pouze sedmiprocentní zvýšení platu, rozhodl se Monroe, že se mu pomstí. Obrátil se na firmu Hunter, Shapiro, Stein & Arthur s nab ídkou, že jim prodá důvěrné informace o klientech. Zpočátku se mu tento nápad trochu příčil, ale pak si řekl, že je to jen jiný způsob, jak dosáhnout onoho dvacetiprocentního navýšení, které mu podle jeho názoru náleželo.

“Já už moc dlouho čekat nemůžu, Charlie,” řekl Shapiro. “Jestli něco brzy neuvidím, možná z toho budu muset vycouvat.”

Šílené manželky, buranští spolucestující… a teď tohle. Ježíši. To je teda ráno.

“Tohle info bude zlato třídy A, Hanku.”

“To bych ti radil. Taky ti jako za zlato platím.”

“Do konce týdne budu mít pár dobrých věcí. Co kdybys přijel ke mně na venkov a prohlédl si to tam? Je tam hezky a je tam soukromí.”

“Ty máš dům na venkově?”

“Moc se o tom nešířím. Ona o tom totiž Cathy neví. Někdy tam jezdím s jednou přítelkyní…”

“S přítelkyní.”

“Jo. S přítelkyní. A ta tam může pozvat svou kamarádku nebo dvě, kdybys tam chtěl taky přijet.”

“Nebo dvě?”

Anebo tři, pomyslel si Monroe, ale nechal to plavat. Nastalo dlouhé ticho. A pak se Shapiro uchechtl. “Myslím, že by tam měla pozvat jen jednu kamarádku, Charlie. Už nejsem žádný mladík. Kde to je?”

Monroe mu popsal trasu a poté řekl: “A co si takhle dneska zajít na večeři? Vezmu tě do Chez Antibes.” Další uchechtnutí. “To bych si dal líbit.”

“Dobře. Někdy kolem osmé.”

Monroe byl v pokušení požádat Shapira, aby s sebou vzal i Jill, mladou asistentku, která pracovala v Shapirově agentuře, a s níž shodou okolností trávil včerejší večer v Holiday Inn, když se ho Carmen snažila vystopovat. Ale pak ho napadlo: nepokoušej štěstí. Rozloučili se a zavěsili.

Monroe zavřel oči a začal dřímat v naději, že se mu podaří urvat pár minut spánku. Po chvíli však vlak škubl do strany a vytrhl ho ze zasnění. Monroe pohlédl z okna. Venku už se nemíhaly domy, na které by se mohl dívat. Jen umouněné cihlové byty. Monroe zkřížil ruce na prsou a zbytek cesty na stanici Grand Central absolvoval v rozrušeném mlčení.

Den se brzy zlepšil.

Carmen se náušnice strašně líbily a neměla daleko k tomu, aby mu odpustila (třebaže Monroe věděl, že úplnou nápravu zajistí až drahá večeře a noc v hotelu Sherry-Netherland).

V práci měl dnes Foxworth překvapivě radostnou náladu. Monroe měl přitom strach, že ho starej bude smažit ve vlastní šťávě kvůli jednomu nedávnému, těžce přemrštěnému výdajovému účtu. Foxworth však účet nejen schválil, ale ještě Monroeovi vysekl poklonu za dobrou práci na projektu pro Brady Pharmaceutical. Dokonce ho na příští týden pozval na odpolední partii golfu v jeho exkluzivním countryovém klubu na Long Islandu. Monroe však golfem opovrhoval a ještě více opovrhoval countryovými kluby ze severního pobřeží. Zalíbila se mu však představa, že by vzal na golf na Foxworthův účet Hanka Shapira. Nakonec tuto myšlenku zavrhl jako příliš riskantní, ale bavil se jí velkou část odpoledne.

V sedm hodin, což byla doba, kdy se měl pomalu začít chystat na schůzku se Shapirem, si náhle vzpomněl na Cathy. Zavolal domů, ale nikdo to nebral. Vytočil číslo školy, kde Cathy v poslední době dobrovolně vypomáhala, a zjistil, že jeho manželka tam dnes nepřišla. Ještě jednou tedy zatelefonoval domů. Ani tentokrát mu to však Cathy nevzala.

Monroe si chvíli dělal starosti. Ne že by mu naháněl strach “vrah z jižního pobřeží”, ale kdykoliv jeho žena nebyla doma, instinktivně cítil neklid, bál se, že by ho mohla přistihnout s Carmen nebo s kýmkoliv jiným. Kromě toho se mu zajídala představa, že by se Cathy mohla dozvědět o jeho dohodě se Shapirem. Cim více se o jeho penězích dozví, tím víc jich bude chtít. Zavolal domů ještě jednou a ozval se mu záznamník.

To už však byl čas odjet na večeři, a protože Foxworth už byl pryč, objednal si Monroe na provozní účet limuzínu. Projížděl centrem města, popíjel víno a poté si dal dobrou večeři s Hankem Shapirem. V jedenáct večer vysadil Shapira na Penn Station a nechal se odvézt na nádraží Grand Central. Chytil spoj ve 23.30 do Greenwiche, kde vystoupil, došel k autu, aniž ho pobodal nějaký šílenec ohánějící se loveckým nožem, a v klidu a míru dorazil domů. Cathy v sobě měla dvě martini a spala hlubokým spánkem. Monroe se chvíli díval na televizi, pak usnul na gauči a spal až do pozdního rána: vlak v 8.11 chytil jen s třicetivteřinovou rezervou.

O půl desáté vkráčel Charlie Monroe do kanceláře a pomyslel si: pondělí máme za sebou,

začal nám nový den. Tak to pojďme trochu roztočit. Rozhodl se, že se dopoledne probourá do nového počítačového systému a vytiskne pro Shapira seznam potenciálních klientů. Poté si dá romantický oběd s Carmen. A taky zavolá Jill a zláká ji na večerní skleničku.

Právě když vstoupil do své pracovny, mávl na něj Todd Foxworth, dnes ještě radostnější než včera, a zeptal se ho, jestli by si nemohli promluvit. Monroea napadla paradoxní věc, že si to Foxworth nakonec rozmyslel, a přece jen mu pořádně navýší plat. Prodal by pak Monroe ty důvěrné informace Shapirovi? To bylo dilema. Monroe však nakonec dospěl k závěru, že jo, že by to udělal. Alespoň by tím vykompenzoval urážlivé pětiprocentní zvýšení platu z loňska.

Posadil se ve Foxworthově neuklizené kanceláři. Kolegové z agentury vtipkovali, že Foxworth není schopen udržet souvislou konverzaci. Nesouvisle blábolil, odbočoval od tématu, ba dokonce si vymýšlel nová slova. Klientům to připadalo okouzlující. Monroe však neměl na Foxworthovo roztěkané chování trpělivost. Dnes byl nicméně ve velkorysé náladě, a tak se jen zdvořile usmíval, když ten zmuchlaný stařík naproti němu začal brebentit jako stará drbna.

“Mám dvě věci, Charlie. Do té pozvánky na golf o víkendu mi bohužel něco vlezlo. Vím, že by sis asi rád odpálil pár míčků, že ses na to těšil, ale obávám se, že musím tu nabídku stáhnout. Sorry, sorry.”

“To je v pořádku, já…”

“Hunter’s je dobrý klub, to teda jo. Hráls tam někdy? Ne? Nemají tam bazén ani tenisové kurty. Jezdí se tam hrát golf. Tečka. Basta fidli. Když nehraješ golf, je to ztráta času. I když faktem je, že na sedmnácté jamce je fervej strašně zakřivená… Ošklivá, ošklivá, ošklivá věc. Tam se k paru ani nepřiblížíš. Vyloučeno. Jak dlouho už hraješ?”

“Od univerzity. Opravdu si vážím toho, že…”

“A teď ta druhá věc, Charlie. Patty Klineová a Sam Eggleston z našeho právního oddělení, znáš je, že jo, byli včera večer v Chez Antibes. Na večeři. Dělali přesčas a pak šli na večeři.”

Monroe ztuhl.

“Já tam teda nikdy nebyl, ale sly šel jsem, že to tam je zajímavě zařízeno. Mají tam prý takové příčky, něco jako zástěny jako v japonských restauracích, jenže samozřejmě nejsou japonské, protože to je francouzská restaurace, ale vypadají tak trochu japonsky. Nicméně, abych tu dlouhou historku zkrátil, tak ti dva slyšeli každé slovo, které jste si ty a Hank Shapiro řekli. Tak. Ted už to víš. Stůl ti momentálně vyklízí ostraha a jede sem taky pár dalších strážníků, aby tě vyvedli z objektu, a ty by sis měl asi opatřit dobrého právníka, protože krádež obchodního tajemství, to mi teda řekli Patty a Sam, protože co já o tom vím? Já jsem jen skromný reklamní textař, je prý zatraceně vážná věc. Takže tak. Myslím, že ti neřeknu: ,Hodně štěstí,’ Charlie. Místo toho ti řeknu: ,Táhni z mé agentury.’ Jo, a mimochodem, udělám všechno, co je v mých silách, abys už na Madison Avenue nikdy nesehnal místo. Sbohem.”

O pět minut později už stál Monroe na ulici s kufříkem v jedné ruce a mobilním telefonem ve druhé a díval se, jak se jeho osobní věci nakládají do dodávky směřující do Connecticutu.

Nemohl pochopit, jak se to stalo. Nikdo z agentury do Chez Antibes nikdy nechodil, restauraci totiž vlastnila firma konkurující jednomu z Foxworthových velkých klientů, takže to bylo zakázané území. Patty a Sam by tam nešli, kdyby jim to Foxworth nenařídil, aby sledovali Monroa. Někdo ve firmě musel práskat.

Jeho sekretářka? Monroe dospěl k závěru, že jestli to byla Eileen, šeredně se jí pomstí.

Ušel několik bloků ve snaze vymyslet optimální postup, a když ho nic nenapadlo, odjel taxíkem na nádraží Grand Central.

Seděl schoulený ve vlaku, který klepavě ujížděl z šedivého města, a popíjel gin z malé

lahvičky zakoupené v restauračním voze. Když vlak uháněl na sever a poté na východ, Monroe strnule sledoval umouněné byty, po nich vybledlé bungalovy, po nich mrňavé vily a po nich velké vily. No, nakonec z téhle situace přece jen něco vytěží. Na to byl dobrý. Na to byl nejlepší. Kejklíř, obchodník… Byl třída A.

Odkroutil víčko druhé lahvičky a vtom ho něco napadlo: Cathy se vrátí do práce. Nebude se jí chtít. Ale on ji přemluví. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu tahle myšlenka zamlouvala. Zatraceně, vždyť ona se už tolik let jen fláká v domě. Ted je na řadě on. Ať si pro změnu ona zkusí, jaký tlak na člověka vyvíjí práce od devíti do pěti. Proč by měl všechny průšvihy pořád nést na bedrech jen on?

Dorazil domů, zaparkoval na příjezdové cestě, na chvilku se zastavil, několikrát se zhluboka nadechl a pak vstoupil do domu. Jeho manželka seděla se šálkem čaje v houpacím křesle v obývacím pokoji.

“Dneska jdeš nějak dřív.”

“Totiž, musím ti něco říct,” začal Monroe a opřel se o krbovou římsu. Odmlčel se, aby ji nechal znervóznět a vzbudiljejí sympatie. “V agentuře začalo velké propouštění. Foxworth chtěl, abych zůstal, ale prostě na mě nemají peníze. Odchází i většina ostatních lidí z vyšších pozic. Nechci, aby sis dělala starosti, miláčku. Nějak to spolu zvládneme. Vlastně je to pro nás oba docela dobrá příležitost. Budeš mít šanci začít znovu učit. Jen na malinkou chviličku. Říkal jsem si…”

“Posad se, Charlesi.”

Charlesi? Takhle ho oslovovala jeho matka.

“Jak říkám, šanci znovu…”

“Posaď se. A mlč.”

Monroe se posadil.

Cathy se pevnou rukou napila čaje a její oči si začaly prohlížet jeho obličej jako pátrací reflektory. “Dnes dopoledne jsem mluvila s Carmen.”

Monroeovi začaly tancovat chlupy na krku. Nasadil bystrý úsměv a zeptal se: “S Carmen?”

“S tvou milenkou.”

“Já…”

“Co ty?” vyštěkla Cathy.

“Nic.”

“Připadala mi milá. Byla hanba takhle ji rozru šovat.”

Monroe začal hníst opěradlo své židle Naugahyde.

“Neměla jsem to v plánu,” pokračovala Cathy. “Myslím rozrušovat ji. Jenže ona si nějakým způsobem vzala do hlavy, že se rozvádíme.” Krátce se uchechtla. “že se rozvádíme, protože já jsem se zamilovala do toho údržbáře bazénu. Zajímalo by mě, kde na něco takového přišla.”

“Chtěl bych vysvětlit…”

“My přece bazén nemáme, Charlesi. Copak ti nedošlo, že je to pořádně hloupá lež?”

Monroe sepjal ruce a začal si otrhávat nehet. Nechybělo moc, aby Carmen řekl, že jeho manželka má milostný poměr se sousedem nebo s chlápkem ze stavební firmy. Jenže ho jako první napadl údržbář bazénu. A faktem bylo, že to pak sám pokládal za pořádnou hloupost.

“Jo, kdyby tě to zajímalo,” pokračovala Cathy, “tak se to stalo tak, že mi sem volal nějaký člověk z klenotnictví a chtěl vědět, jestli má účet poslat sem, nebo do Carmenina bytu. Mimochodem, ty náušnice prý byly strašlivě nevkusné. Ale ona si je nechá. Řekla jsem jí, že by si je měla nechat.”

Proč to ksakru ten prodavač udělal? Když Monroe ty náušnice objednával, výslovně mu řekl, ať mu účet pošle do kanceláře.

“Není to tak, jak si myslíš,” hlesl.

“To máš pravdu, Charlie. Myslím, že je to nejspíš ještě mnohem horší.”

Monroe se odšoural k baru a nalil si další gin. Bolela ho hlava a přemíra alkoholu v něm vyvolala nabručenost. Obrátil do sebe velký hlt a odložil sklenici. Vzpomněl si, kdy tuto křišťálovou sadu koupil. V jednom výprodeji v Saks. Chtěl požádat prodavačku o telefonní číslo, ale Cathy stála opodál.

Jeho manželka se zhluboka nadechla. “Už tři hodiny telefonuji s jedním advokátem. Podle jeho názoru nepotrvá o mnoho déle, aby z tebe dokázal udělat velmi chudého muže. Takže, Charlie, už toho spolu moc k probrání nemáme. Takže by sis teď měl sbalit kufr a jít bydlet někam jinam.”

“Cath… Tohle je hodně špatná doba na…”

“Ne, Charlesi, špatná doba teprve přijde. Teď ještě špatná není. Sbohem.”

O půl hodiny později dokončil Monroe balení. Trmácel se s velkým kufrem ze schodiště a Cathy si ho přitom pozorně prohlížela. Přesně takhle zkoumala mšice, když je postříkala sprejem a pak se dívala, jak se svíjejí v drobné mrtvé kuličky.

“Já…”

“Sbohem, Charlesi.”

Monroe byl právě v polovině cesty na chodbu, když vtom zazvonil zvonek.

Položil kufr, otevřel dveře a spatřil dva urostlé policisty z úřadu šerifa. Na příjezdové cestě stály dva policejní vozy a na trávníku další dva policisté. Ruce drželi velmi blízko u pistolí.

Ach ne. Foxworth se ho rozhodl obvinit! Ježíši. To je zlý sen.

“Pan Monroe?” zeptal se největší policista a loupl okem ke kufru. “Charles Monroe?”

“Ano. O co jde?”

“Chtěl jsem se zeptat, jestli bychom si s vámi mohli na chvíli promluvit.”

“Jistě. Já… Co se děje?”

“Můžeme dál?”

“Já, totiž, jistě.”

“Kam odjíždíte, pane?”

Monroe si náhle uvědomil, že nemá tušení.

“Já…, já nevím.”

“Vy odjíždíte a nevíte kam?”

“Měli jsme tu malý domácí problém… Víte, jak to chodí.”

Policisté na něj hleděli s kamennými výrazy.

“Myslím, že jedu do města,” pokračoval Monroe. “Na Manhattan.”

A proč ne? Tohle místo je stejně dobré jako kterékoliv jiné.

“Aha,” řekl menší policista a vzhlédl ke svému statnému parťákovi. “Za hranice státu,” dodal významně.

Co tím chtěl říct?

Druhý policista se zeptal: “Je tohle číslo vaší karty MasterCard, pane Monroe?”

Monroe se zadíval na proužek papíru, který mu policista ukázal. “Ehm, ano, je. O co tu vlastně jde?”

“Objednal jste si včera něco poštou u firmy Great Northern Outdoor Supplies ze státu Vermont?”

Great Northern? Tohle jméno Monroe nikdy neslyšel. A také to policistům řekl.

“Aha,” řekl ten větší. Nevěřil mu.

“Ale vlastníte nemovitost u jezera Harguson nedaleko od Hartfordu, je to tak?”

Monroe znovu pocítil v páteři spalující chlad. Cathy se na něj dívala, a její výraz říkal, že už ji nic nedokáže překvapit.

“Já…”

“Dá se to docela snadno ověřit, pane. Takže můžete rovnou říct pravdu.”

“Ano, vlastním.”

“Kdy jsi ji koupil, Charlesi?” zeptala se Cathy unaveným hlasem.

Mělo to být překvapení… K našemu výročí… Zrovna jsem se ti to chystal říct…

“Před třemi lety,” řekl.

Menší z obou policistů si dál vedl svou: “A neobjednal jste si u firmy Great Northern zboží, které mělo být expresně doručeno do onoho domu?”

“Zboží? Ne. Jaké zboží?”

“Lovecký nůž.”

“Nůž? Ne, to samozřejmě ne.”

“Pane Monroe, ten nůž, který jste si objednal…”

“Já si žádné nože neobjednával.”

“…ten nůž objednaný někým, kdo tvrdil, že je Charles Monroe, použil číslo vaší kreditní karty a nechal si ho zaslat do vašeho domu, se velmi podobal nožům použitým při nedávných vraždách v okolí.”

Vrah z jižního pobřeží…

“Charlie!” zalapala po dechu Cathy.

“Já o žádných nožích nic nevím!” vykřikl Monroe. “Nevím!”

“Státní policie dostala anonymní tip o zkrvavených šatech na břehu jezera Harguson. Ukázalo se, že jde o váš dům. Bylo to tričko patřící předvčerejší oběti. Nedaleko od trička jsme našli ukrytý také další nůž. Krev na něm se shodovala s krví oběti zavražděné přede dvěma měsíci poblíž silnice patnáct.”

Proboha, co se tady děje?

“Ne! To je nějaký omyl! Já nikdy nikoho nezabil.”

“Ach, Charlie, jak jsi mohl?”

“Pane Monroe, máte právo nevypovídat.” Urostlý policista poučil Monroea o právech, zatímco ten menší mu nasadil pouta. Vytáhli mu z kapsy náprsní tašku. A taky telefon.

“Ne, ne, ten telefon mi nechte! Zavolat si smím. Vím, že si smím zavolat.”

“Jo, ale budete muset použít náš přístroj, pane. Ne váš.” Silně ho sevřeli za biceps a vyvedli ho ven. Vzpouzejícího se a zpanikařeného. Když se blížili k policejnímu vozu, Monroe náhodou zvedl hlavu. Na protější straně ulice stál štíhlý muž s plavými vlasy. Opíral se o strom a s příjemným úsměvem na rtech sledoval rozruch u domu.

Monroeovi připadal velmi povědomý…

“Počkejte,” zaskřehotal Monroe. “Počkejte.”

Šerifovi muži však nepočkali. Rázně nahnali Monroea dozadu do auta a vyjeli z příjezdové cesty.

Když projížděli kolem muže, pohlédl na něj Monroe z jiného úhlu a poznal ho. Byl to ten spolucestující, ten, který včera ráno seděl ve vlaku vedle něj. Ten hulvát, který ho žádal, ať je zticha.

Počkat… Ach ne. Ne!

Monroe to začal chápat. Ten muž slyšel všechny jeho rozhovory, se Shapirem, s Carmen, s tím klenotnictvím. Zapsal si jména všech lidí, s nimiž Monroe hovořil, poznamenal si číslo jeho mastercardky, jméno a adresu jeho milenky, veškeré podrobnosti o schůzce s Hankem

Shapirem… a taky přesné místo jeho chatky na venkově! A pak zatelefonoval Foxworthovi, zatelefonoval Cathy, objednal ten lovecký nůž…

A taky zavolal policii.

Protože to on byl “vrahem z jižního pobřeží”…

Mužem, který vraždí kvůli sebemenší rozepři, promáčklému nárazníku, štěkajícímu psovi.

Monroe se s trýznivým výrazem otočil a viděl, jak se muž dívá na ujíždějící policejní vůz.

“Musíme se vrátit!” vykřikl. “Musíme! On je tam vzadu! Ten vrah je tam vzadu!”

“Ano, pane, ale byli bychom vám vděční, kdybyste teď držel hubu. Na stanici jsme cobydup.”

“Ne!” zaúpěl Monroe. “Ne, ne, ne!”

Když se naposledy ohlédl, viděl, jak si muž zvedá ruku k hlavě. Co to dělá? Mává? Monroe přimhouřil oči. Ne, on… Ten muž napodoboval telefonování z mobilního telefonu.

“Zastavte! On je tam! Je za náma!”

“Tak to už by opravdu stačilo, pane,” řekl urostlý policista.

Jeden blok za nimi spolucestující konečně sklopil hlavu, otočil se od ulice a vyrazil svižným a spokojeným klusem po chodníku pryč.

VESTFÁLSKÝ PRSTEN

Loupež v Charing Crossu byla nejúspěšnější loupeží jeho zločinecké dráhy.

Ovšem jak se nyní dozvídal, bylo docela možné, že právě ona jeho povolání ukončí.

A vyslouží mu cestu do smrduté cely v newgateském žaláři. Šlachovitý Peter Goodcastle seděl ve svém stěsnaném krámku kousek od Great Portland Street, tahal se za chomáč slámovitých vlasů nad uchem a pod lysým temenem a zachmuřeně pokyvoval hlavou nad slovy svého návštěvníka, která byla sotva slyšet kvůli hlomozu umouněného parního bucharu, pomocí něhož Úřad veřejných prací Jejího Veličenstva rozbíjel cihlovou silnici za účelem opravy vodovodního potrubí.

“Ten muž, jehož jste oloupil,” pokračoval jeho neklidný společník, “byl mecenášem hraběte devonského. A má vlastní styky v celém parlamentu i na Whitehall Street. Královna se o něm vyslovuje velmi pochvalně.”

Čtyřiačtyřicetiletý Goodcastle věděl o lordu Robertu Mayhewovi, stejně jako o všech obětech svých loupeží, nejen toto, ale ještě podstatně více. Vždy se toho o obětech snažil zjistit maximum; také díky kvalitním informacím unikal po dvanáct let od doby, kdy se vrátil z války a začal se věnovat zlodějině, bedlivému zraku Scotland Yardu. Zjistil si o Mayhewovi co nejvíce údajů a dozvěděl se, že je tento člověk vskutku dobře zapsán ve vyšších kruzích londýnské společnosti a také na královském dvoře, počítaje v to i samotnou královnu Viktorii. Vzhledem k nezměrnému bohatství tohoto muže i jeho posedlosti skupovat a hromadit vzácné šperky a drahocennosti však Goodcastle usoudil, že odměna v tomto případě vyváží riziko.

V tomto odhadu se však očividně zmýlil.

“To kvůli tomu prstenu je tak rozrušený. Kvůli ostatním předmětům ne a už vůbec ne kvůli zlatým sovereignům. Ne, jemu jde o ten prsten. A vynakládá všechny prostředky, aby ho vypátral. Zdá se, že mu ho daroval otec, který ho získal od svého otce. Má pro něj obrovskou osobní hodnotu.”

Samozřejmě bylo vždy snazší zcizovat předměty, k nimž majitelé neměli citový vztah, ovšem Goodcastle na místě činu usoudil, že prsten do této kategorie spadá, poněvadž ho nalezl v laciném nezamčeném pouzdře na Mayhewově prádelníku, zahrnutý dobrým tuctem kusů bezcenné bižuterie a manžetových knoflíčků.

Nyní však zloděj dospěl k závěru, že tento ledabylý přístup byl z Mayhewovy strany toliko chytrou lstí, jak drahocennou položku lépe ochránit, byť samozřejmě jen před zloději méně zběhlými, než byl Goodcastle; ten před deseti lety zdědil rodinné starožitnictví a z nezbytnosti se stal odborníkem na oceňování hudebních skříněk, stříbra, nábytku… a také starých šperků. A tak třebaže ležel prsten zamaskovaný na Mayhewově prádelníku, Goodcastle zkoprněl úžasem, když tento poklad spatřil.

Počátkem století ho vytepal proslulý vestfálský zlatník Wilhelm Schröder tak, že se na něm zlaté pásky střídaly se stříbrnými. Do zlata byly zasazeny démanty, do stříbra pak tmavě modré safíry. Goodcastle byl z tohoto nálezu tak užaslý a nadšený, že sebral pouze prsten, diamantovou jehlici do nákrčníku, jednu skromnou brož a padesát zlatých guinejí a ponechal na místě mnoho dalších uměleckých předmětů, šperků i zlatých a stříbrných mincí posévajících Mayhewův budoár (další zlodějské pravidlo: čím skromnější kořist, tím vyšší pravděpodobnost, že potrvá týdny či měsíce, než oběť odhalí ztrátu, pokud ji vůbec kdy odhalí).

Goodcastle doufal, že takový bude i případ loupeže v Charing Crossu. Incident se odehrál minulý čtvrtek a on si od té doby nevšiml žádné zprávy o krádeži v Daily Telegraphu, Timesech ani dalších listech.

Vše nakonec žel dopadlo jinak, jak mu nyní vysvětloval jeho informátor, člověk zastávající dobré místo přímo ve Scotland Yardu.

“Ba co více,” zašeptal onen muž, pohrál si se střechou svého klobouku a zadíval se z okna na chladnou a šedivou dubnovou londýnskou oblohu. “Co jsem slyšel, mají inspektoři důvod se domnívat, že zloděj má něco společného s nábytkářskou či starožitnickou branží.”

Goodcastle polekaně zašeptal: “Jak propána mohli něco takového zjistit? Mají snad informátora?”

“Ne, policisté odhalili v bytě sira Mayhewa jisté stopy, které je k tomuto závěru dovedly.”

“Stopy? Jaké stopy?” Goodcastle si jako vždy dával veliký pozor, aby na místě neponechal nic svého. Veškeré nástroje a svršky si s sebou odnesl zpátky. A též při sobě nikdy nenosil jediný dokument či jakoukoliv jinou položku, jež by policisty dovedla přímo k němu či k firmě Starožitnictví Goodcastle.

Spolčencovo vysvětlení mu však zmrazilo krev ještě více. “Inspektoři nalezli na žebříku, v ložnici a v budoáru kousky rozličných látek. Vyrozuměl jsem, že jednou z nich byl kus uříznuté a vyschlé koňské žíně, jaké se používají v čalouněných divanech, pohovkách a gaučích, přičemž však Mayhew žádný nábytek tohoto druhu nevlastní. Dále inspektoři nalezli vosk používaný výhradně při leštění nábytku, tento typ navíc často nakupují ve velkém množství řemeslníci, kteří opravují, renovují či prodávají dřevěné zboží… A pak také odhalili prach z červených cihel. Ulpěl na příčkách žebříku. A v okolních ulicích strážníci žádný podobný prach nenalezli. Takže jsou inspektoři přesvědčeni, že jeho zdrojem byly zlodějovy boty.” Muž opět vyhlédl z prodejny a upřel pozornost na načervenalý prášek z rozdrcených cihel zakrývající chodník.

Goodcastle si vztekle povzdechl nad vlastní bláhovostí. žebřík sice vrátil přesně na původní místo v Mayhewově stodole, leč nenapadlo ho setřít z něj látky, které se na něj mohly přenést z jeho obuvi.

Psal se rok 1892, a jak se svět řítil vstříc novému století, byly na každém kroku k vidění úžasné vědecké pokroky. Elektrické osvětlení, vozidla na petrolejový pohon nahrazující koňské povozy a landaury, pohyblivé obrázky laterna magica… Bylo tedy jen přirozené, že i Scotland Yard začne ve svém honu na zločince používat nejsoučasnějších vědeckých metod.

Kdyby byl Goodcastle věděl již před loupeží, že mužové z Yardu volí takový přístup, přijal by náležitá opatření: například si omyl ruce a vycídil boty.

“Víte ještě něco dalšího?” dotázal se informátora.

“Ne, pane. Stále v Yardu pracuji na oddělení dlužnických zločinů. Vše, co o tomto případu vím, jsem se pouze doslechl z nahodilých útržků rozhovorů. A obávám se, že se nemohu na tuto věc dotazovat, aniž tím vzbudím podezření.”

“Samozřejmě, chápu. Děkuji vám i za to.”

“Jste ke mně velice velkorysý, pane. Co budete dělat?”

“Upřímně řečeno nevím, příteli. Snad budu muset odjet ze země na kontinent, s největší pravděpodobností do Francie.” Goodcastle si změřil informátora od hlavy k patě a zamračil se. “Ale ted mne napadá, že byste se měl vzdálit. Podle toho, co jste mi řekl, by již úřady docela dobře mohly být na cestě sem.”

“Ovšem Londýn je rozlehlé město, pane. Nepokládáte za nepravděpodobné, že by nalezli cestu až k vašemu prahu?”

“Věřil bych vám, kdyby ovšem neprojevili takovou přičinlivost při ohledávání Mayhewova bytu. Budeme-li uvažovat tak, jak nyní víme, že uvažují oni, pak bych si já na místě inspektora Yardu jednoduše obstaral seznam současně probíhajících královniných veřejných prací či stanovil polohu veškerých bouraných cihlových budov a porovnal bych je se seznamem obchodníků s nábytkem a starožitnostmi v blízkém okolí. A to by je bezpochyby dovedlo velice blízko k mému prahu.”

“Ano, to by mělo logiku… Strašlivá branže, tohleto.” Muž vstal a nasadil si klobouk. “A co s vámi bude, pokud sem vskutku dorazí, pane Goodcastle?”

Samozřejmě by mne čekalo zatčení a uvěznění, pomyslel si starožitník, ale místo toho řekl: “Budu doufat v nejlepší osud. Ale teď už byste měl odejít a myslím, že by bylo moudřejší, kdybychom se nadále nevídali. Není důvodu, abyste na lavici obžalovaných u trestního soudu usedl i vy.”

Znervóznělý muž vyskočil a potřásl Goodcastlovi rukou. “Pokud vskutku opustíte zemi, pane, pak vám přeji mnoho štěstí.”

Lupič předal informátorovi hrst sovereignů, jakýsi bonus nad rarnec částky, kterou mu vyplatil již dříve.

“Bůh žehnej, pane.”

“Boží pomoc by mi v této věci jistojistě přišla vhod.”

Muž chvatně odešel. Goodcastle se za ním díval a napůl očekával, že kolem své prodejny každou chvíli spatří tucet strážníků a inspektorů. Místo nich však viděl jen veřejné zaměstnance v umouněných pracovních šatech, kterak odvážejí rozdrcené cihly od silného dláta parního bucharu, a také pár kolemjdoucích s roztaženými černými deštníky chránícími je před sporadickým jarním deštěm.

Když teď byla prodejna na okamžik liduprázdná a jeho hlavní řemeslník Markham pracoval vzadu, vklouzl Goodcastle do své kanceláře a otevřel sejf ukrytý za tureckým kobercem pověšeným na zdi a dále za dubovým panelem, který byl vyroben tak, aby se podobal okolní zdi.

Vytáhl látkový pytel obsahující několik cenností z nedávných loupeží, a to včetně jehlice do nákrčníku, brože, guinejí a velkolepého vestfálského prstenu z Mayhewova bytu.

Ostatní položky působily vedle německého prstenu jako cetky. Světlo z plynové lampy dopadalo na drahokamy, lámalo se v nich a vrhalo do pokoje záplavu modrobílých paprsků. Francouz, u něhož Goodcastle dojednal prodej, mu měl za tento skvost zaplatit tři tisíce liber, což pochopitelně znamenalo, že jeho cena byla ve skutečnosti mnohonásobně vyšší. Přesto se Peter Goodcastle neubránil myšlence, že ani tak zázračný výtvor nemá pro něj osobně žádný zvláštní půvab. Kdykoliv úspěšně završil loupež v některém příbytku, muzeu či prodejně, jevil již jen velmi malý zájem o předměty, s nimiž z místa pláchl, snad s výjimkou faktu, že mu zajišťovaly příjem a tím i prostředky k pokračování ve zločinném řemesle. Ani ve vztahu k těmto penězům

ovšem zdaleka nebyl hrabivý. Nezabýval se otázkou, zda za prsten dostane tři tisíce sovereignů, zda mu zaň bude vyplacena skutečná hodnota dosahující snad třiceti tisíců, nebo zda obdrží pouhou hrst korun. Ne, Goodcastlovým vábidlem byl samotný akt krádeže a její dokonalé provedení.

Člověk by si mohl klást otázku, jak se vlastně Goodcastle ke svému prazvláštnímu povolání dostal. Pohled do jeho minulosti totiž odhaloval privilegované postavení a dobré vzdělání. Stejně tak starožitník v žádném údobí života nepřišel do styku s mimořádně okoralou londýnskou spodinou. Jeho rodiče, oba již zesnulí ho vroucně milovali a jeho bratr, jaký to paradox!, působil v hrabství Yorkshire coby kněz. On sám předpokládal, že kořeny jeho motivace, jež ho dohnala až ke zlodějině, lze z velké části nalézt v jeho strašlivých zážitcích z druhé afghánské války. Goodcastle sloužil jako dělostřelec u slavné Královské jízdní artilerie, jednoho z oddílů, které dostaly rozkaz zastavit nepřátelské Ghazíjce dychtící zaútočit na britskou posádku v Kandaháru. Během žhavého a prašného 27. července 1880 se tedy 2500 britských a indických příslušníků pěchoty, lehkého jezdectva a dělostřelectva střetlo u Maiwandu s nepřítelem. Teprve po zahájení tažení si však Britové uvědomili, že Afghánci jsou v přesile deseti mužů ku jednomu. A tak se bitva již od počátku vyvíjela nepříznivě, neboť kromě zdrcující přesily fanatických vojáků disponoval nepřítel nejen ručnicemi s hladkou hlavní, ale i Kruppovými zbraněmi. Ghazíjci díky nim mířili s vražednou přesností a jejich granáty, spršky kulí z ručnic a náboje z opakovaček dokonale plenily britské jednotky.

Goodcastlovo družstvo ovládající dělo číslo 3 utrpělo těžké ztráty, ale i tak se mu toho dne podařilo vypálit více než stovku ran, což rozpálilo hlaveň do té míry, že se na ní dalo péci maso, jak dokládaly i těžké popáleniny na rukou a nohou jeho mužů. Nakonec však drtivá síla nepřítele nabyla vrchu. Afghánci sevřeli Brity do kleští a svírali je čím dál pevněji. Zmocnili se jednoho anglického kanónu, který Britové neměli čas zaklínovat a zničit, a také zástavy příslušného oddílu, v dějinách britské armády to bylo vůbec poprvé, kdy k oné hrůzné události došlo.

A zatímco Goodcastle s ostatními začali ve strašlivém chvatu prchat z bojiště, Ghazíjci obrátili britské zbraně proti nim a dokonali řež, dokonce přitom používali žerdí od vlajek pluku jako pěchovadel do hlavní!

Úděsný zážitek, ano, dvacet procent jízdní artilerie bylo zničeno, stejně jako plných šedesát procent 66. pěšího pluku. To nejhorší však v jistém smyslu čekalo vojáky po návratu do Anglie. Goodcastle zjistil, že se lidé k němu i k jeho bratrům ve zbrani cnovají jako k vyvrhelům, jako ke zbabělcům s vypáleným cejchem. Tato opovržlivost uváděla muže ve zmatek a současně jim ničila duše. Goodcastle však záhy zjistil, jaký je její důvod. Hlavními hybateli vojenského zásahu v Afghánistánu, jenž neměl jiného smyslu než zařinčet zbraněmi před Ruskem a poté podnikat do oblasti vpády, byl premiér Disraeli za podpory řady lordů a příslušníků zámožných horních vrstev. Porážka u Maiwandu však vyvolala u mnoha lidí pochyby o moudrosti takového angažmá a okamžitě přerostla v politickou šlamastyku. Hledali se obětní beránci a existoval snad někdo lepší než vojáci, kteří byli u jedné z nejhorších porážek v britských dějinách osobně přítomni?

Zejména jeden urozený pán dopaloval Goodcastla poznámkami v tisku, v nichž krutě bědoval nad hanbou, kterou vojáci přinesli národu, aniž nalezl jediné slůvko účasti pro ty, kdo pozbyli života či údu. Starožitník byl tak sinalý vzteky, že muži přísahal pomstu. Zároveň již však měl dost smrti a násilí u Maiwandu a v žádném případě by nepřivodil zranění neozbrojenému soupeři, a tak se rozhodl onoho muže ztrestat důvtipněji. Vypátral jeho bydliště a měsíc po svých neprozíravých poznámkách onen gentleman zjistil, že zásoba jeho sovereignů, ukrytých nikterak chytře ve váze v jeho pracovně, se povážlivě ztenčila.

Nedlouho poté jistý továrník zapřel slib zaměstnat ve své továrně půltucet veteránů z afghánského tažení. Průmyslník za to draze zaplatil, konkrétně obrazem, jejž Goodcastle ukradl z jeho letního domku v Kentu a prodal, přičemž výnos rozdělil mezi ty, jimž byla odepřena práce. (Goodcastlovi při této krádeži pomohly zkušenosti z otcova starožitnického podniku; navzdory obavám veteránů z pochybné kvality zmíněného plátna, jehož autorem byl jakýsi Francouz jménem Claude Monet, se zloději podařilo přesvědčit jistého amerického obchodníka, aby za rozmazanou krajinku zaplatil tučnou cenu.)

Ospravedlnění těchto krádeží rozhodně dodávalo Goodcastlovi vzpruhu, nakonec si však musel přiznat, že největší půvab jim v jeho očích nepropůjčuje možnost pomstít se či vymoci spravedlnost, nýbrž bujaré nadšení spojené se samotným prožitkem… Dobře provedená loupež totiž v sobě mohla ukrývat podobnou krásu jako ručně vyřezávaná almara, Fragonardův obraz či zlatá brož Williama Tesslera. Goodcastle zkrotil výčitky a začal své nové poslání naplňovat se stejným zápalem a dovedností, jaké projevují všichni lidé bez ohledu na profesi, již se počítají mezi úspěšné.

A jakmile zdědil rodinnou prodejnu na Great Portland Street, zjistil, že on i jeho zaměstnanci mají jedinečný přístup do nejvznešenějších domovů ve městě Londýně, odkud odvážejí a dodávají nábytek, pro vytříbeného lupiče to bylo ideální loviště. Goodcastle byl pochopitelně příliš chytrý, než aby okrádal vlastní klienty, ale naslouchal, pozoroval a leccos se dozvídal o sousedech či známých svých zákazníků: jaké drahocenné předměty si v nedávné době pořídili, jakých peněžních částek se domohli, kde své drahocenné předměty mohou skrývat, kdy pravidelně vycestovávají z Londýna či jaký je počet a povaha jejich čeledínů, komorníků a hlídacích psů.

Geniální nápad, nadto při mnoha příležitostech dokonale provedený. Jako třeba minulý čtvrtek v bytě sira Roberta Mayhewa.

Často však neztroskotá samotný plán, ale naskytne se nějaká veskrze nepředvídatelná okolnost, která celý podnik zhatí. V tomto případě to byla nečekaná mazanost inspektorů Scotland Yardu.

Goodcastle nyní vrátil vestfálský prsten i další položky do sejfu a přepočítal peníze v něm obsažené. Pět set liber. Ve svém londýnském domě měl další tři tisíce sovereignů a také několik drahocenných předmětů, které v nedávné době zcizil a dosud pro ně nenalezl kupce. Jeho venkovský domek pak obsahoval dalších pět tisíc liber. Dohromady by se za celou částku mohl snadno dopravit do jižních francouzských provincií, kde trávíval čas s Lydií, manchesterskou kráskou s havraními vlasy, s níž často cestoval. Lydia by se tam k němu mohla připojit natrvalo, jakmile vyřídí vlastní obchodní záležitosti.

žít však navěky ve Francii? Při této myšlence se mu sevřelo srdce. Peter Goodcastle byl Angličanem do morku kostí. Navzdory vzduchu prosycenému sazemi z temných průmyslových strojů, navzdory její snobské elitě, jejímu viktoriánskému imperialismu a jejím ústrkům vůči jeho osobě po Maiwandu stále Anglii miloval.

Deset let v Newgatu by ovšem nemiloval.

Zprudka zaklapl dvířka sejfu, zavřel tajný panel a spustil přes něj turecký koberec. Ve zběsilém přemítání, co by ted měl učinit, znovu vkráčel do prodejny a nalezl útěchu v mnoha krásných předmětech nabízených zde k prodeji.

Když ani po hodině nedospěl stran dalšího postupu k žádnému rozhodnutí, začal si klást otázku, zda se v mazanosti policie nakonec nezmýlil. Možná inspektoři na počátku náhodně dospěli k několika šťastným závěrům, ale vyšetřování pak možná uvízlo na mrtvém bodě a on vyvázne bez šrámu. Právě v tom okamžiku však do prodejny vstoupil zákazník a začal si prohlížet zboží. Starožitník se usmál na pozdrav, soustředěně se sklonil nad účetní knihou, ale

přitom ze zákazníka nespustil zrak. Byl to vysoký štíhlý muž v černém zimníku, pod nímž měl dopolední oblek obdobné barvy a bílou košili. Prohlížel si hodiny, hrací skříňky a vycházkové hole pozorným okem člověka dychtícího něco zakoupit a obdržet za své peníze patřičnou kvalitu.

Jako zloděj se Peter Goodcastle naučil sledovat každý detail a jako starožitník postupem času poznal typy zákazníků. Nyní ho zarazila prazvláštní skutečnost: muž bedlivě zkoumal pouze vystavené položky ze dřeva, zatímco Goodcastlova nabídka čítala i velké množství

porcelánového, slonovinového, perleťového, cínového, mosazného a stříbrného zboží. Zkušenost přitom starožitníkovi napovídala, že zákazník, toužící zakoupit řekněme hrací skříňku, by si prohlížel všechny možné varianty tohoto typu zboží, aby posoudil jejich hodnotu a celkovou kvalitu, byť by měl v úmyslu zakoupit skříňku dřevěnou.

A pak si Goodcastle všiml něčeho dalšího. Muž jemně přejížděl prstem po trhlince ve švu jedné hrací skříňky. Předmětem jeho zájmu tedy nebylo samotné dřevo, nýbrž vosk, který je pokrýval a jehož vzorek ulpěl muži pod nehtem.

Onen “zákazník” ve skutečnosti žádným zákazníkem není, pochopil zděšený Goodcastle; je to jeden z těch mužů z Yardu, o nichž mu vyprávěl jeho informátor.

Inu což, vše ještě není ztraceno, říkal si Goodcastle v duchu. Použitý vosk byl vzhledem k ceně a dostupnosti pouze ve velkoobchodním množství poněkud vzácný, ale zdaleka ne jedinečný; stejný přípravek nakupovalo i mnoho dalších obchodníků s nábytkem a starožitnostmi. V žádném případě nemohlo jít o přesvědčivý důkaz jeho viny.

Poté jako by však policista nalezl zalíbení v červeném, přehnaně čalouněném křesle. Posadil se na ně a propleskal boky, jako by I chtěl ohmatat jeho stavbu. Opřel se o opěradlo a zavřel oči. Goodcastle si s hrůzou všiml, že přitom mužova pravice na okamžik zmizela z dohledu a jemně vytrhla z polštářku kus výplně.

Onu výplň přitom tvořily uschlé koňské žíně, které se bezpochyby shodovaly se vzorkem nalezeným v bytě Roberta Mayhewa.

Inspektor vstal a chvíli přecházel křížem krážem po prodejně. Nakonec upřel pohled k pultu. “Vy jste pan Goodcastle?”

“To jsem,” odvětil starožitník, neboť popírat tento fakt by jen vzbudilo podezření v pozdější době. Kladl si otázku, zda nebude na místě zatčen. Srdce mu započalo zběsile tlouci.

“Máte hezkou prodejnu.” Inspektor se sna žil být příjemný, ale Goodcastle v jeho očích odhalil chlad inkvizitora.

“Děkuji vám, pane. S největší radostí vám budu nápomocen.” Dlaně se mu začaly potit a v žaludku pocítil nevolnost.

“Ne, děkuji vám. Vlastně už musím jít.”

“Hezký den. A jistě se vraťte.”

“Vrátím,” řekl muž a vyšel do svěžího jarního vzduchu.

Goodcastle ustoupil do stínu mezi dvěma almarami a vyhlédl ven.

Ne!

Jeho nejhorší obavy se naplnily. Muž vyrazil přes ulici, ohlédl se k prodejně, a když starožitníka nespatřil, poklekl; navenek proto, aby si zavázal tkaničku. Ta však již byla dokonale uvázaná, Goodcastle si ztrápeně uvědomil, že jediným smyslem mužova úkonu bylo sebrat ze země vzorek cihlového prachu ze současného staveniště za účelem jeho porovnání s podobným prachem, který Goodcastle zanechal na příčkách žebříku nebo uvnitř bytu v Charing Crossu. Policista vložil prach do malé obálky a pokračoval v bodré chůzi člověka, jenž právě nalezl na ulici svazek bankovek.

Goodcastla se zmocnila panika. Pochopil, že jeho zatčení se blíží. Musel uhánět jako o závod, chtěl-li se vyhnout chapadlům zákona. Záleželo na každé vteřině.

Odkráčel k zadním dveřím starožitnictví a otevřel je. “Markhame!” křikl do zadní místnosti, kde právě buclatý vousatý řemeslník lakoval sekretář v čínském stylu. “Pohlídej na hodinu či dvě prodejnu. Mám naléhavou pochůzku.”

Bill Sloat se choulil v krčmě Green Man Pub nad otlučeným stolem plným skvrn od piva. Kolem něj seděl půltucet jeho kumpánů, vesměs špinavých, ošuntělých a natvrdlých zhýralců, jejichž pouhá přítomnost ve Sloatově společnosti prozrazovala, že plní jeho rozkazy se stejnou rychlostí a nelítostí, s jakou je jejich šéf vydává.

Když se Peter Goodcastle ke Sloatovi přiblížil, zvedl gangster oděný v neprané pytlovité kytli hlavu, napíchl kus jablka ostrým bodcem a pomalu moučnaté ovoce pozřel. O Goodcastlovi nevěděl mnoho s výjimkou faktu, že tento muž patří na Great Portland Street k nemnoha obchodníkům, již každý týden vyklopí svých deset liber, Sloat tomu říkal “obchodní poplatek”, a nemusí se jim to připomínat pořádným kopancem do zadku nebo zásekem žiletky.

Starožitník se zastavil u stolu a kývl na vypasence, jenž zamumlal: “Co vás sem přivedlo, mylorde?”

Toto oslovení bylo pochopitelně ironické. Goodcastlovi nekolovala ve ztrhaných žilách ani kapka urozené krve. Ve městě, kde byl třídní původ ještě významnějším metrem k poměřování člověka nežli peníze, však Goodcastle plaval ve zcela jiných vodách než Sloat. Gangsterovi se v East Endu dostalo bezcitné výchovy a nikdy v životě mu nikdo nikam nepomohl, na rozdíl od Goodcastla, jehož rodiče pocházeli z příjemné části hrabství Surrey. Už to bylo dostatečným důvodem, aby ho Sloat choval v nelibosti i navzdory faktu, že mu starožitník platil výpalné včas.

“Potřebuji s vámi hovořit.”

“Vskutku? Nuže ‘ovořte, brachu. Moje ucho patří vám.”

“O samotě.”

Sloat probodl další kus jablka jako harpunou, rozžvýkal ho a zamumlal: “Nechte nás o samotě, ‘oší.” Zavrčel cosi na darebáky u stolu, ti sebrali své pinty a s chichotáním či bručením se přesunuli jinam.

Gangster si Goodcastla pozorně prohlédl. Ten muž se ze všech sil snažil vypadat jako bezstarostný chlapík, leč v jeho očích se rozhodně zračilo cosi zoufalého. Ó, to bylo příznivé! Zoufalství a jeho bratranec strach mnohem spolehlivěji než chamtivost doháněli lidi k tomu, aby dělali, co si přál. Sloat ukázal na Goodcastla hrubým prstem, jenž byl zakončen nehtem zčernalým od sazí padajících v této části města jako černý sníh. “Jste synem smrti, jestli jste mi sem přišel říct, že pro mě tento týden nemáte apanáž.”

“Ne, ne, ne. Vaše peníze mít budu. O to nejde.” Goodcastle ztlumil hlas v šepot: “Vyslechněte mne, Sloate. Mám nějaké potíže. Potřebují se rychle dostat ze země, aniž se to kdokoliv dozví. Velkoryse vám zaplatím, dokážete-li to zařídit.”

“Ach, můj drahý příteli, za všechno, co pro vás udělám, mi velkoryse zaplatíte,” děl Sloat a rozesmál se. “Tím si budte jist. Co jste provedl, příteli, že potřebujete tak rychlou dovolenou?”

“To vám nemohu říci.”

“Ale, moc upejpavej, než aby se podělil o ‘istorku s kamarádem Billem? Nasadil jste nějakému chudákovi paroží? Dlužíte pytel prašulí karbaníkovi…?” Vtom Sloat přimhouřil oči a drsně se rozesmál. “Ale kdepak, mylorde. Vy jste moc ‘olohlavej a ‘ubenej, než abyste obskákl vdanou paničku. A to vaše příštipkaření by vám nestačilo na vyšší sázku než usmolenou čtvrtpenny. Takže kdo po vás jde, příteli?”

“To nemohu říci,” zopakoval Goodcastle.

Sloat si znovu lokl hořkého likéru. “To je jedno. Vybalte to. Je můj čas večeře a já už

mám ‘lad.”

Goodcastle se rozhlédl kolem sebe a ještě více ztlumil hlas. “Potřebuji se dostat do Francie. Nikdo se to nesmí dozvědět. A potřebuji odjet dnes v noci.”

“Dnes v noci?” Ničema zavrtěl hlavou. “Pane, to mě podrž.”

“Slyšel jsem, že máte styky v celém přístavišti.”

“Bill má svoje styky. To tedy má.”

“A nemůžete mě dostat na nákladní lod do Marseille?”

“To je mi ovšem setsakra složitej úkol, příteli.”

“Nemám na vybranou.”

“Inu což, možná bych to svedl.” Na okamžik se zamyslel. “Ale Přijde vás to na tisíc liber.”

“Cože?”

“Vždyť už máte poledne, příteli. Koukněte se na ‘odiny. Není to snadný, oč mě žádáte, to víte. Budu muset celej den běhat jako kuře bez ‘lávy. Kryndapána. A to nemluvím o riziku. Přístav je prolezlej strážníky, celními agenty, šikovateli, je jich tam jako blech… Takže vám to říkám, jak to je, šéfíku. Tisícovku.” Nabodl další měsíček hnědého jablka a zhltl ho.

“Nu dobrá,” řekl Goodcastle zamračeně. Oba muži si podali ruce.

“A něco potřebuju předem. Musím podmazat pár lidí, chápete.”

Goodcastle vytáhl peněženku a odpočítal pár mincí.

“U sta ‘romů, šéfíku.” Bill se zasmál, natáhl mohutnou ruku a popadl celou peněženku. “Děkuji vám mnohokrát… A kdypak dostanu zbytek?”

Goodcastle pohlédl na kapesní hodinky. “Mohu jej sehnat do čtyř hodin. Dokážete do té doby zařídit vše potřebné?”

“Buďte ujištěn, že dokážu,” řekl Sloat a mávl na barmanku.

“Zastavte se pak v prodejně.”

Sloat přimhouřil oči a ostražitě si starožitníka prohlédl. “Nechcete sice kápnout božskou, co jste vlastně provedl, ale povězte mi, kamaráde: jak bezpečné je scházet se s váma?”

Goodcastle se ponuře usmál. “Slyšel jste někdy výraz ,oplatit někomu stejnou mincí’?”

“Jistě, ten jsem slyšel.”

“Tak já ted učiním právě to. žádný strach. Vím, jak zajistit, že budeme sami.”

Goodcastle si ještě jednou povzdechl a odešel z Green Man Pubu.

Sloat sledoval jeho odchod a pomyslel si: tisíc liber za pár hodin práce.

Zoufalství je zatraceně krásná věc.

Toho odpoledne pět minut před čtvrtou už Peter Goodcastle neklidně očekával příchod Billa Sloata.

Během příprav na útěk před zákonem udržoval zdání, že se věnuje obvyklým činnostem. Přitom však ustavičně pozoroval ulici za oknem. To se ví, že si povšiml několika detektivů v civilu, kteří se drželi ve stinném povzdálí. Předstírali, že sledují stavební práce na ulici, ale ve skutečnosti bylo zřejmé, že většinu pozornosti věnují Goodcastlovi a jeho prodejně.

Starožitník nyní uvedl do chodu svůj plán. Povolal k sobě řemeslníka Markhama a jednoho muže, jehož pravidelně využíval k přepravě nábytku do domů klientů a zpět. Jako herec v truchlohře za šilink se přitom úmyslně choval podezřele: předal mladému poslíčkovi papírový balík obsahující hrací skříňku a poručil mu, aby ho co nejrychleji doručil do Goodcastlova domu. Jeden z detektivů, jenž se stal svědkem této zdánlivě kradmé operace, pravděpodobně předpokládal, že balík obsahuje lup či nějaký usvědčující důkaz, a sotva mladík vyšel ze starožitnictví, vydal se za ním.

Goodcastle pak dal Markhamovi po zbytek dne volno, ale ještě předtím mu předal podobný balík s pokynem, aby si ho Markham odnesl domů a ujistil se, že mechanismus hrací skříňky spolehlivě funguje. Druhý detektiv viděl, jak řemeslník vychází z prodejny s balíkem v ruce, a po chvíli přemýšlení zjevně dospěl k závěru, že bude lepší sledovat tento potenciální zdroj důkazu než setrvávat na stanovišti před prodejnou.

Nato si Goodcastle pozorně prohlédl ulici a žádné další detektivy nespatřil. Dělníci již odešli a ulice byla liduprázdná s výjimkou jakési manželské dvojice, která se zastavila u výkladu a poté vstoupila dovnitř. Zatímco si prohlíželi almary, Goodcastle jim sdělil, že se za okamžik vrátí, znovu se zadíval do vylidněné ulice, vkradl se do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Posadil se za stůl, nadzvedl turecký koberec a otevřel nejprve tajný panel a poté sejf. Leč právě když do něj vkládal ruku, uvědomil si, že mu tvář ovanul průvan, a poznal, že dveře kanceláře kdosi otevřel.

Goodcastle vyskočil a křikl: “Ne!” Upřeně přitom hleděl na mužskou polovinu oné manželské dvojice, která před chvílí vstoupila do prodejny. Muž držel v ruce velkou pistoli Webley.

“Pane na nebi!” zalapal po dechu Goodcastle. “Vy jste m ě přišel oloupit!”

“Ne, pane, přišel jsem vás zatknout,” pravil muž klidně. “Pěkně Prosím, nehýbejte se. Nepřeji si vám ublížit. Ale nedáte-li mi jinou možnost, pak to udělám.” Foukl do policejní píšťalky a vyloudil z ní pronikavý tón.

O chvíli později Goodcastle viděl, jak se prudce rozrážejí dveře a do místnosti vbíhají dva inspektoři Scotland Yardu v civilních šatech a spolu s nimi i dva uniformovaní strážníci. žena, jež se očividně vydávala za choť prvního inspektora, mávla rukou směrem ke kanceláři. “Sejf je tam vzadu,” houkla.

“Kapitální!” zvolal jeden inspektor, byl to onen štíhlý muž v tmavém oděvu, který navštívil prodejnu již dříve a sehrál zde roli zákazníka. Jeho kolega v buřince byl ustrojen podobně, měl dopolední oblek a zimník -, ačkoliv se od něj odlišoval vyšší postavou, světlou kůží a hustými šedožlutými vlasy. Oba policisté uchopili starožitníka za paže a odvedli ho do prodejny.

“Co má tohle znamenat?” soptil Goodcastle.

Bledý inspektor se uchechtl. “Ubezpečuji vás, že to sám dobře víte.”

Prohledali jej, a když nenašli žádné zbraně, opět jej pustili. Inspektor, jenž vstoupil do prodejny se ženou po svém boku, vyměnil webleyovku za notes a začal si do něj zapisovat důkazy. žena, kterou policisté s mnoha slovy díků propustili z prodejny, jim sdělila, že budou-li ji ještě potřebovat, najdou ji na služebně policejního okrsku.

“Co to má znamenat?” dotázal se Goodcastle naléhavě.

Bledý policista se otočil ke štíhlému kolegovi, zjevně hlavnímu inspektorovi, který si Goodcastla bedlivě prohlédl. “Takže vy jste ten muž, jenž vyloupil byt Roberta Mayhewa.”

“Koho? Přísahám, že nevím, o čem hovoříte.”

“Prosím, pane Goodcastle, netupte naši inteligenci. Viděl jste mě dnes v prodejně, není-liž pravda?”

“Ano.”

“Během této mé zdejší návštěvy se mi podařilo odebrat z několika předmětů vzorek vosku na nábytek. Tato látka se shoduje s voskem, jehož stopy jsme nalezli v budoáru lorda Mayhewa, ani on, ani žádný člen jeho služebnictva s podobným materiálem nikdy nepřišli do styku. Dále jsme nalezli koňskou žíni shodující se s tou, kterou jsem u vás vytáhl z křesla.”

“Nevím, co bych vám na to…”

“A co máte říci k faktu, že cihlový prach před vaší prodejnou je týž jako prach, který jsme

nalezli na příčkách žebříku použitého k vloupání do přízemí bytu lorda Mayhewa? Nepopírejte, že zlodějem jste vy.”

“To samozřejmě popřu. Vždyť je to absurdní!”

“Prohledejte ten sejf,” poručil hlavní inspektor strážníkovi a kývl směrem k zadní kanceláři. Nato vysvětlil: “Když jsem zde byl prve, pokusil jsem se stanovit, kde byste mohl mít pro své zločinně nabyté zisky skrýš. Vaše prodejna se však chlubí takovým množstvím zboží, tolika různými zákoutími a skulinami, že pokud bychom chtěli nalézt, co hledáme, museli bychom zde pátrat týden. Rozmístili jsme tedy na ulici dvojici detektivů, kteří ve vás měli vzbudit dojem, že se vás chystáme zatknout. A jak jsme předpokládali, vy jste je svedl ze stopy… Mám za to, že se oba právě honí za dvěma balíky, jejichž důkazní hodnota je zcela nulová.”

“Myslíte ty zásilky před okamžikem?” protestoval Goodcastle. “Jednu hudební skříňku jsem si nechal odnést domů, abych na ní večer mohl pracovat. A druhou si ze stejného důvodu odnesl domů můj zaměstnanec.”

“To tvrdíte vy. Já mám ovšem podezření, že se pouze vykrucujete.”

“To je nanejvýš nemístné. Já…”

“Prosím, nechte mě to doříci. Když jste poslal naše muže honit se za falešnou stopou, prozradilo nám to, že bezprostředně chystáte útěk, a tak zde můj kolega a jedna písařka ze služebny vstoupili do vaší prodejny jako zákazníci, na kterýžto pokyn čekali několik hodin.” Obrátil se k policistovi, který se vydával za manžela, a dodal: “Famózní práce, mimochodem.”

“Jste nanejvýš laskav.”

Hlavní inspektor se otočil zpět ke Goodcastlovi. “Onen naoko sezdaný pár vás ukolébal k neobezřetnosti a hnán naléhavostí útěku jste pak byl natolik vstřícný, že jste nás dovedl přímo k sejfu.”

“Přísahám, že jsem pouhým obchodníkem se starožitnostmi a řemeslníkem.”

Bledý detektiv se znovu uchechtl, zatímco “manžel” si dál všechno zapisoval do notesu.

“Pane,” řekl strážník, jakmile vystoupil z kanceláře. “Vyskytl se problém.”

“Sejf je uzamčen?”

“Ne, pane. Dvířka byla otevřená. Potíž je v tom, že ten prsten uvnitř není.”

“Prsten?” podivil se Goodcastle.

“A co je uvnitř?” zeptal se štíhlý policista, aniž věnoval starožitníkovi pozornost.

“Peníze, pane. Toť vše. Asi pět set liber.”

“V guinejích?”

“Ne, pane. V rozličné měně, ale vesměs v bankovkách. žádné zlato.”

“Vždyť je to skrýš na mé denní tržby, pánové. Takovou má většina obchodníků.”

Zamračený hlavní detektiv nahlédl do kanceláře a začal hovořit. V tom okamžiku se však znovu otevřely dveře a dovnitř vkráčel Bill Sloat. Vrhl jediný pohled na strážníky a inspektory a dal se na útěk. Dva policisté ho nicméně lapili a vtáhli zpátky dovnitř.

“Ale, to se podívejme, koho tady máme, Šílený Bill Sloat,” děl inspektor v buřince a zvedl obočí pod bledým čelem. “My už o vás leccos víme, ó ano. Takže vy jste spřažen s Goodcastlem, je to tak?”

“To nejsem, policajte.”

“Hovořte uctivým tónem, člověče.”

Goodcastle neklidně řekl: “U královny, pane, zde pan Sloat se nedopustil ničeho špatného. Občas si sem chodí prohlížet mé zboží. Určitě nemá nic jiného v úmyslu ani dnes.”

Hlavní inspektor se k němu otočil. “Mám pocit, že něco tajíte, Goodcastle. Povězte nám, co máte na srdci.”

“Nic, opravdu.”

“Pokud nám nic neřeknete, usednete na lavici obžalovaných dříve, než jsme pro vás plánovali.”

“Držte ten svůj zpropadenej zobák,” zabručel Sloat.

“Ticho, vy,” obořil se naň strážník.

“Pokračujte, Goodcastle. Povídejte.”

Starožitník polkl a odhlédl od Sloata. “Tento muž je postrachem Great Portland Street! Vymáhá od nás peníze i zboží a vyhrožuje, že pokud mu nezaplatíme, pošle na nás ty své lotry z Green Man pubu. Dochází sem každou sobotu a požaduje desátek.”

“O tom už jsme něco zaslechli,” pronesl detektiv s šedožlutými vlasy.

Hlavní inspektor se na Goodcastla bedlivě zadíval. “Leč dnes není sobota, nýbrž pondělí. Proč je tu tedy dnes?”

Padouch křikl na starožitníka: “Varuji vás…”

“Ještě slovo a čeká vás policejní drožka, Sloate.”

Goodcastle se zhluboka nadechl a pokračoval: “Minulý čtvrtek mě v osm hodin ráno překvapil v mé prodejně. Ještě jsem neměl otevřeno, ale do prodejny jsem přišel dříve, protože jsem předešlého večera dokončil práci na několika předmětech a chtěl jsem je navoskovat a vyleštit, než je nabídnu k prodeji zákazníkům.”

Hlavní detektiv pokýval hlavou a zadumal se nad obsahem sdělení. “To je den té loupeže,” řekl směrem ke kolegům. “A nedlouho před ní. Prosím, pokračujte, Goodcastle.”

“Přinutil mě otevřít dveře. Zabrousil mezi hudební skříňky a začal si je pozorně prohlížet. Nakonec si vybral tuto skříňku napravo.” Goodcastle ukázal na skříňku z růžového dřeva, která stála na pultu. “A prohlásil, že kromě vyděračského desátku si tento týden vezme i tu skříňku. Ba co víc, měl jsem mu do dna zabudovat falešnou zásuvku. Musela být tak chytře provedená, že nikdo, kdo si bude skříňku sebebedlivěji prohlížet, nesmí zjistit, co je v ní ukryto.” Ukázal jim skříňku i zásuvku, kterou dokončil teprve před půl hodinou.

“Řekl, co má v úmyslu tam ukrýt?” dotázal se služebně starší muž z Yardu.

“Prý nějaké šperky a zlaté mince.”

Padouch se rozlítil: “Je to zpropadenej lhář a lupič, a když…”

“Ticho, vy,” zpražil ho strážník a hrubě posadil urostlého ničemu na židli.

“Říkal, kde k nim přišel?”

“Ne, pane.”

Detektivové si jeden druhého prohlédli. “Takže sem Sloat vkráčel,” nadhodil starší z nich, “vybral si skříňku a přitom mu na prstech ulpěl vosk. A stejně tak na něm ulpěla i ta koňská žíně a cihlový prach. Podle načasování se zdá, že měl odtud namířeno přímo do bytu lorda Mayhewa, kde tyto látky zanechal.”

“To má logiku,” nadhodil třetí policista a vzhlédl od notesu.

Bledý detektiv se zeptal: “A vy nemáte žádnou zločinnou minulost, Goodcastle? Nelžete. Lze to snadno ověřit.”

“Ne, pane. Přísahám. Jsem jen prostý obchodník, dopustil-li jsem se čehokoliv špatného, pak jen toho, že jsem neohlásil Sloatovo vyděračství. Toho se však neodvážil nikdo z nás na Great Portland Street. Na to se jej příliš bojíme… Odpusťte, pánové, je to pravda, skutečně jsem poslal policisty z druhé strany ulice honit se za falešnou stopou. Neměl jsem tušení, proč tam dlí, ale připadali mi jako detektivové. Musel jsem je odtud odlákat. Pan Sloat se měl každým okamžikem dostavit a já věděl, že pokud by si při svém příchodu všiml strážců zákona, myslel by si, že jsem je přivolal já, a mohl by mě zbít. Nebo něco horšího.”

“Prohledejte ho,” poručil detektiv s bledým vzezřením a kývl na Sloata.

Vytahali mu z kapes pár mincí, doutník, obušek a poté i peněženku. Bledý detektiv

nakoukl dovnitř. “Guineje! Přesně takové, o jaké přišel lord Mayhew.”

Královská mincovna přestala zlaté guineje v hodnotě jedné libry a jednoho šilinku razit v roce 1813. Pochopitelně zůstaly právoplatným platidlem, ale byly vzácné. Právě proto jich Goodcastle nesebral lordu Mayhewovi mnoho; pokud by je ve velk ém množství utrácel, upoutal by na sebe pozornost.

“Ta peněženka není moje!” pěnil Sloat. “Patří jemu!”

“To je lež!” vykřikl Goodcastle. “Kdyby byla moje, jak byste ji mohl mít vy? Já mám tu svou zde.” Vytáhl laciný kožený měšec obsahující několik liber, korun a pencí.

Strážník třímající peněženku se v tu chvíli zamračil. “Pane, uvnitř je ještě cosi, ukryto v kapse na dně.” Vytáhl na světlo dva předměty. “Jehlice do nákrčníku, taková, jejíž zmizení ohlásil sir Mayhew. Je nanejvýš jisté, že je to táž. A také rubínová brož, rovněž odcizená!”

“Říkám vám, že jsem nevinnej! Tady Goodcastle za mnou přišel s báchorkou, že dneska večer musí pláchnout do Francie.”

“A jaký měl pro tento spěšný odjezd motiv?” dotázal se zapisující detektiv.

“To neřekl,” připustil Sloat.

“Jak pohodlné,” poznamenal bledý detektiv kousavě. Bylo zřejmé, že žádný z mužů padouchovi nevěří.

Goodcastle se snažil zachovat ve tváři zvědavý a obezřetný výraz. Ve skutečnosti ho však schvacovala úzkost, neboť si kladl otázku, zda dokáže toto malé divadlo dovést do úspěšného konce. Musel jednat rychle, aby se zachránil. Jak řekl Sloatovi, opravdu se chystal oplatit Scotland Yardu stejnou mincí, avšak nikoliv opustit domovinu a prchnout do Francie, nebo ť dospěl k závěru, že by něco takového nikdy nedokázal. Kdepak, on musel naložit s důkazy tak, aby s tou loupeží spojil Sloata, prostřednictvím smyšlené historky o hrací skříňce s ukrytou zásuvkou a také tím, že přiměje Sloata, aby si od něj vzal v krčmě Green Man Pub usvědčující peněženku.

Přijme však policie jeho verzi?

Na okamžik se zdálo, že ano. Právě když se však Goodcastlovi začalo dýchat o něco lehčeji, hlavní inspektor se k němu svižně otočil. “Prosím, pane. Vaše ruce?”

“Co prosím?”

“Prohlédnu si vaše ruce. Bude to jakási konečná zkouška v tomto prazvláštním případu. Stále nejsem zcela přesvědčen, že se věci mají tak, jak se jeví.”

“Totiž, ano, jistě.”

Goodcastle natáhl dlaně a usilovně se snažil potlačit jejich třes. Detektiv si je prohlédl. Nato zvedl hlavu a zamračil se. Po chvíli hlavu opět sklopil, přičichl ke Goodcastlově dlani a obrátil se ke Sloatovi. “Teď vy.”

“Poslyšte, chlupatí, vy tady nejste…”

Strážníci ho však popadli za masité ruce a zvedli je k hlavnímu inspektorovi, který si je znovu prohlédl a přičichl k nim. Pokýval hlavou a opět se pomalu obrátil ke Goodcastlovi. “Víte, ten vestfálský prsten má jedinečný tvar, je stříbrný i zlatý, což je v kovotepectví neobvyklé. Zlato, jak víte, není třeba leštit, aby se zabránilo ztrátě lesku. U stříbra to však nutné je. Mayhew nám sdělil, že prsten byl nedávno vycíděn určitým konkrétním typem čističe stříbra, který byl napuštěn voňavkou z výtažku lilie. Je velice drahý, leč zároveň je plně v Mayhewových možnostech nakupovat tento přípravek pro svůj personál.” Obrátil se ke Sloatovi. “Z vašich rukou se line výrazná vůně lilie a navíc jsou na nich patrné drobné stopy špinavě bílého krému, jenž tvoří základ onoho čističe, zatímco ruce pana Goodcastla nic podobného nevykazují. Není o tom pochyb, pane. To vy jste zlodějem.”

“Ne, ne, děje se mi křivda!”

“Svou obhajobu můžete přednést před soudci, pane,” pravil světlovlasý policista, “a to z lavice obžalovaných.”

Goodcastlovi se při této poslední záležitosti související s čističem stříbra chtělo rozskočit srdce. Málem tuto okolnost přehlédl, ale nakonec dospěl k závěru, že pokud detektivové tak přičinlivě hledají spojitosti mezi lidmi a místy zločinů i na základě takto titěrných stop, pak on musí projevit stejnou svědomitost. Může-li lupič zanechat během páchání zločinu na místě stopy, pak je docela dobře možné, že i na něm samotném ulpí během činu něco, co se ukáže stejně usvědčujícím. Znovu si vzpomněl na prsten i na Mayhewův budoár a vybavil si, že v sametem vystlaných pouzdrech rozpoznal vůni Coveyova krému pro předcházení zašlosti. Cestou do nálevny Green Man Pub tedy tento přípravek zakoupil a hojně si jím pomazal dlaň. Když poté na zpečetění jejich úmluvy podával Sloatovi ruku, přenesl část čističe i na zlotřilcovu pokožku. A než se vrátil do prodejny, vydrhl si ruce louhovým mýdlem, aby se zbavil posledních stop po přípravku.

“Spolupracujte, pane, a bude to pro vás snazší,” poradil Sloatovi detektiv s buřinkou. “Jsem obětí spiknutí!”

“Ano, ano, myslíte si, že jste prvním lupičem, který něco podobného naznačuje? Kde je ten prsten?”

“O žádným prstenu nic nevím.”

“Snad jej nalezneme, jakmile vám prohledáme dům.”

Ne, pomyslel si Goodcastle, žádný prsten u něj nenajdou. Avšak najdou tam půl tuctu dalších cenností, které Goodcastle ukradl při rozmanitých loupežích během uplynulého roku. A také tam najdou neumělý nákres bytu Roberta Mayhewa, načrtnutý Sloatovoutužkou na kus Sloatova papíru. Starožitník ho tam nastražil odpoledne po schůzce s padouchem v Green Man Pubu (přičemž při tomto vloupání si již dával příkladný pozor, aby sám žádné stopy nezanechal).

“Nasaďte mu pouta a odvedte ho do vězení,” poručil bledý policista.

Strážníci zacvakli železa kolem zápěstí vzpouzejícího se muže a odvedli ho pryč.

Goodcastle zavrtěl hlavou. “To vždy tak vehementně hlásají svou nevinu?”

“Obvykle ano. Teprve u soudu se začnou chovat zkroušeně. A v tu chvíli je již soudce připraven vynést rozsudek,” pravil bledý policista a dodal: “Odpusťte nám, pane Goodcastle, byl jste nanejvýš trpělivý. Jistě pochopíte příčiny našeho zmatení.”

“Samozřejmě. Jsem potěšen, že ten člověk konečně zmizel z ulice. A lituji, že jsem neměl odvahu vystoupit již dříve.”

“Ctihodnému gentlemanovi, jako jste vy,” nadhodil detektiv s notesem, “lze takovou věc snadno odpustit: svět zločinu a padouchů je mu zkrátka cizí.”

“Děkuji vám i celému zbytku Scotland Yardu,” řekl Goodcastle hlavnímu inspektorovi.

Ten se však jen zasmál a obrátil se k bledému detektivovi, jenž prohlásil: “Ó, to je drobné nedorozumění, pane Goodcastle. Ve Scotland Yardu pracuji pouze j á. Zde moji společníci jsou soukromými poradci ve službách sira Roberta Mayhewa. J á jsem inspektor Gregson.” Kývl směrem ke snědému a štíhlému muži, jehož Goodcastle pokládal za hlavního vyšetřovatele. “A toto je konzultující detektiv Sherlock Holmes.”

“Je mi potěšením,” řekl Goodcastle. “Mám dojem, že jsem už o vás slyšel.”

“Zajisté,” odvětil Holmes, jako by nebylo pochyb, že už o něm starožitník slyšel. Působil jako profesor z Královské koleje, geniální, leč ustavičně pohroužený do spletitých myšlenek.

Gregson kývl na muže, jenž se před chvílí zhostil role manžela, představil Goodcastlovi doktora Johna Watsona. Ten srdečně potřásl Goodcastlovi rukou, položil mu několik dalších otázek o Billu Sloatovi a zapsal si odpovědi do notesu. Jedním dechem vysvětlil, že často píše svědectví o zajímavějších případech, v nichž se s Holmesem angažují.

“Ano, samozřejmě. Proto jsem o vás obou slyšel. Ta svědectví přece bývají často přetiskována v novinách. Takže to jste vy! Je mi ctí.”

“A,” řekl Holmes a podařilo se mu přitom nasadit výraz plný hrdosti a skromnosti současně.

“Stane se i tento případ dobrodružstvím, o němž napíšete?” dotázal se Goodcastle.

“Ne, nestane,” odpověděl Holmes. Působil popuzeným dojmem, snad proto, že ač se mu povedlo zatknout ničemu, jeho výklad stop ho původně dovedl k nesprávnému podezřelému, tedy alespoň z jeho pohledu.

“Avšak kde je ten prsten, Holmesi?” zeptal se Gregson.

“Mám takové tušení, že se ho Sloat již zbavil.”

“Proč si to myslíte?” vyzvídal Watson.

“To je prosté,” vysvětlil Holmes. “Ostatní zločinně nabyté předměty měl ten muž u sebe. Proč tedy ne i prsten? Z jeho šatu jsem vydedukoval, že onen darebák žije ve společnosti ženy; sako i kalhoty pytlovitého obleku má vyspraveny totožným stehem, přestože jde o místa, která se prošoupávají nestejnou rychlostí, na lokti a v rozkroku. To naznačuje, že mu je v různých okamžicích spravovala táž osoba. Logickým závěrem pak musí být, že se tohoto úkolu zhostila jeho manželka či společnice. Jeho žádost, aby mu zde pan Goodcastle zhotovil tajnou zásuvku, prozrazuje jeho nedůvěru k lidem, takže by se mu příčilo ponechávat ten prsten v příbytku obývaném jinou osobou a nosil by ho u sebe až do chvíle, kdy bude jeho speciální hrací skříňka hotova. Avšak protože už ten prsten u sebe nemá, můžeme učinit závěr, že se ho již zbavil. A jelikož jsme u něj nenašli žádnou významnou peněžní částku vyjma guinejí lorda Mayhewa, můžeme vyvodit závěr, že ten prsten použil k vyrovnání starého dluhu.”

“A kde se ho podle vašeho názoru zbavil?”

“Bohužel se obávám, že onen klenot je již na cestě do zámoří.”

Když se na sebe ostatní tázavě podívali, Holmes pokračoval: “Jistě jste si všimli rybích šupin na Sloatových manžetách.”

“Nu,” připustil Gregson, “obávám se, že například já jsem si jich nevšiml.”

“Já také ne,” řekl Watson.

“Byly to bezpochyby šupiny mořské ryby.”

“Vy jste to poznal, Holmesi?” dotázal se muž z Yardu.

“Data, data, data,” opáčil detektiv nedůtklivě. “V této branži, Gregsone, si musíte naplnit mysl veškerými fakty, která dokážete v hlavě udržet. Ty šupiny by samy o sobě nemusely znamenat nic jiného, než že ten muž prošel kolem obchodníka s rybami. Zajisté jste si však povšimli proužků smůly na jeho botách, vidte?” Když ostatní pouze zavrtěli hlavami, Holmes si povzdechl a jeho obličej se naplnil rozhořčením. Pokračoval: “Podobný typ smůly lze nalézt výlučně u pobřeží, námořníci jí natírají spoje v trupu lodí, aby byly vodotěsné. Je to nepříjemná a nebezpečná práce, kterou obvykle dostávají za trest neposlušní námořníci. Vzhledem k těm rybím šupinám a ke smůle mi bylo jasné, že se Sloat pohyboval v posledních několika hodinách v docích. Nejlogičtější závěr pak zní, že dlužil kapitánovi některého pašeráckého plavidla značnou peněžní částku a ten prsten mu věnoval výměnou za umoření dluhu.” Holmes zavrtěl hlavou. “Onen klenot teď může plout na desítkách různých lodí, přičemž všechny jsou mimo dosah našich pravomocí. Obávám se, že se lord Mayhew bude muset obrátit na pojišťovnu Lloyd’s, aby se v této záležitosti plně zahojil. Doufejme, že v budoucnu opatří svá okna a dveře lepšími zámky.”

“Geniální dedukce,” řekl bledý a žlutovlasý Gregson.

To jistě ano, pomyslel si Goodcastle, až na to, že je veskrze nesprávná.

Holmes si vytáhl z kapsy dýmku z třešňového dřeva, zapálil si ji a zamířil ke dveřím. Tam

se zarazil, rozhlédl se po starožitnictví a se zdviženým obočím se opět obrátil ke Goodcastlovi. “Pane, Snad mi dokážete pomoci v jedné jiné záležitosti. Když už se zabýváte hracími skříňkami… V současné době hledám jednu konkrétní skříňku, o niž projevil zájem jeden můj klient. Má tvar osmiúhelníku na zlatém podstavci, hraje melodii z Mozartovy Kouzelné flétny a v roce 1856 ji v Yorku vyrobil Edward Gastwold. Skříňka je z růžového dřeva vykládaného slonovinou.”

Goodcastle se na okamžik zamyslel. “O tomto konkrétním kusu mi bohužel není nic známo. Nikdy jsem neměl dost štěstí, abych narazil na některý z Gastwoldových výtvorů, i když se i ke mně doneslo, že jsou úžasné. Leč bezpochyby se vám na onen kus mohu pozeptat. Přinese-li mé úsilí ovoce, mám se na vás obrátit?”

“Buďte tak laskav.” Holmes podal starožitníkovi navštívenku. “Můj klient by za tuto skříňku dobře zaplatil, případně by nabídl velkorysé nálezné komukoliv, kdo by jej dokázal nasměrovat k majiteli.”

Goodcastle vložil navštívenku do malého pouzdra vedle pokladny. Jak je ten Holmes prohnaný, pomyslel si. Ona Gastwoldova hrací skříňka nebyla příliš známá; již léta byl jejím majitelem muž, jenž vlastnil obří Southlandské ocelárny v hrabství Sussex. A když Goodcastle v rámci příprav na loupež zkoumal život sira Mayhewa, dozvěděl se, že budoucí oběť je v Southlandských ocelárnách významným akcionářem.

Holmes mu právě položil jednoduchou a zdánlivě nevinnou otázku v naději, že Goodcastle vyhrkne, že skříňku i jejího majitele zná.

Což by naznačovalo, že se sice nenápadně, leč přesto zajímal o Mayhewovy poměry.

Holmes žádného klienta, o němž se zmiňoval, bezpochyby neměl. Přesto tu skříňku znal. V minulosti se o hracích skříňkách zjevně leccos naučil právě pro případ, že by mu fakta o předmětech tohoto druhu někdy přišla vhod, Goodcastle si při přípravě svých loupeží počínal naprosto stejně. (“Data, data, data,” řekl Holmes před chvílí. Jak pravdivá slova!)

“Takže,” oslovil je Goodcastle, “vám přeji hezký den, pánové.”

“Nápodobně, pane. A omlouváme se.” Tato slova mu adresoval p řívětivý doktor Watson.

“Není vůbec zač,” ujistil je Goodcastle. “Raději strpím dotěrnou policii, která nás ochrání před lidmi, jako je Bill Sloat, než policii netečnou, jež dopustí, abychom podobným ničemům padali za kořist.”

A také, dodal v duchu sám pro sebe, bych dozajista uvítal policii, která mi prozradí, jakým způsobem pronásleduje hříšníky a dá mi tak možnost zdokonalit provozování mého řemesla.

Když muži odešli, zamířil Goodcastle ke kredenci a nalil si sklenici sherry. Zastavil se u jedné šperkovnice ve výloze své prodejny a pohlédl na misku obsahující laciné manžetové knoflíčky a knoflíky do náprsenek. Vedle misky stála cedule, jež hlásala: Všechny páry za jednu libru. Goodcastle se podíval lépe, aby se ujistil, že vestfálský prsten dál leží diskrétně ukrytý pod cínovými a měděnými cetkami, kde měl setrvat až do jeho zítřejší schůzky s francouzským kupcem.

Starožitník pak spočítal denní tržbu a stejně jako každý večer pečlivě uklidil pult a setřel z něj prach, aby byl nazítří ráno připraven na další zákazníky.

SLEDOVÁNÍ

Klepání na dveře nejenže probudilo Jakea Mullera z odpoledního spánku, ale zároveň mu okamžitě prozradilo, kdo ho přišel navštívit.

Nebylo to zdvořilé jediné klepnutí ani přátelská morseovka, nýbrž opakované zabušení na mosazné klepátko. Třikrát, čtyřikrát, šestkrát…

Ach ne, už zase.

Muller překulil své statné tělo z gauče a na chvíli znehybněl, aby dosáhl o něco vyššího stupně bdělosti. Bylo pět hodin odpoledne a on měl za sebou celodenní práci na zahrádce, skončil teprve asi před hodinou, kdy ho holandské pivo a teplé májové odpoledne ukolébaly do spánku. Nyní rozsvítil stojací lampu, nejistým krokem došel ke dveřím a otevřel je.

Štíhlý muž v modrém obleku a s hustými a pečlivě udržovanými vlasy politika se protáhl kolem Mullera a vkráčel do obývacího pokoje. Za ním stál starší a hřmotnější chlapík v hnědém tvídovém obleku.

“Detektive,” zamumlal Muller směrem k muži v modrém. Poručík William Carnegie neodpověděl. Posadil se na gauč, jako by si z něj před chvílí jen odskočil na záchod.

“A kdo jste vy?” dotázal se Muller druhého muže příkře. “Seržant Hager.”

“Nepotřebujete vidět jeho průkaz, Jakeu, že ne?” řekl Carnegie.

Muller zívl. Gauč chtěl mít pro sebe, jenže ten policista strnule seděl zrovna uprostřed, a tak musel vzít Muller zavděk nepohodlnou židlí. Hager se vůbec neposadil. Pouze zkřížil ruce na prsou, rozhlédl se po tmavém pokoji, a poté spočinul pohledem na Mullerových sepraných džínsách, špinavých bílých ponožkách a tričku s reklamou na jednu místní potápěčskou agenturu. Jeho úbor pro práci na zahrádce.

Muller znovu zívl, uhladil si krátké plavé vlasy a zeptal se: “Nepřišli jste mě sem zatknout, že ne? Protože to byste to udělali rovnou. Takže co chcete?”

Carnegieho pěstěná ruka zmizela v jeho úhledném saku, a když se znovu objevila, držela zápisník, do něhož poručík nahlédl. “Chtěl jsem vás jen informovat, Jakeu, dozvěděli jsme se o vašich bankovních účtech ve West Coast Federal Bank v Portlandu.”

“A jak jste na ně přišli? Měli jste soudní povolení?”

“Na některé věci soudní povolení nepotřebujete.”

Muller nečinně seděl a přemýšlel, jestli mu třeba nějak nenapíchli počítač, právě přes něj si totiž účty minulý týden zřídil. Již dříve se totiž dozvěděl, že annandaleské oddělení závažných trestných činů je technologicky velmi na výši; už několik měsíců byl jeho lidmi intenzivně sledován.

život v akváriu…

Všiml si, že policista v tvídu si prohlíží interiér jeho skromného bungalovu.

“Ne, seržante Havere…”

“Hager.”

“…opravdu to tu nevypadá, že žiju zrovna v luxusu, jestli vás zajímá tohle. Protože já v luxusu nežiju. Ale povězte mi: pracoval jste na případu Anco?”

Seržant ani nepotřeboval pohled svého šéfa, aby věděl, že má držet jazyk za zuby.

“Ale určitě víte,” pokračoval Muller, “že lupič na té loupeži trhl pět set tisíc a nějaké drobné. Takže kdybych, jak si myslí tady detektiv Carnegie, byl ty peníze ukradl já, nebydlel bych v něčem o trochu lepším, než je tohle?”

“Kdybyste byl chytrý, tak ne,” zabručel seržant a rozhodl se, že se přece jen posadí.

“Kdybych byl chytrý, tak ne,” zopakoval Muller a zasmál se.

Detektiv Carnegie se rozhlédl po ztemnělém obývacím pokoji a dodal: “Počítáme, že tohle je jen jakési vaše doupě. Pravděpodobně máte nádherné nemovitosti v zahraničí.”

“Kéž by.”

“No, copak se všichni neshodneme, že nejste právě typickým obyvatelem Annandale?”

Faktem bylo, že Jaké Muller vážně platil v tomhle zámožném jihokalifornském městečku tak trochu za podivína. Zhruba před půlrokem se tu zničehonic objevil, aby dohlédl na nějaké obchodní záležitosti, které v okolí má. Byl svobodný, hodně cestoval a měl nejasné povolání (on

sám ho lidem vysvětloval tak, že vlastní firmy, které kupují a prodávají jiné firmy). Vydělával slušné peníze, ale jako své bydliště si vybral tento skromný domek, který, jak detektivové právě zjistili, měl do luxusu daleko.

Když tedy chytrý policejní počítač detektiva Williama Carnegieho sestavil seznam všech lidí, kteří se do města přistěhovali krátce před loupežným přepadením firmy Anco před čtyřmi měsíci, vysloužil si Muller status podezřelého. A když si pak detektiv začal Mullera proklepávat důkladněji, byly důkazy lepší a lepší. Muller neměl na dobu přepadení alibi. Vzorek pneumatik na voze, v němž lupič ujel z místa činu, se podobal pneumatikám na Mullerově lexusu. Kromě toho Carnegie zjistil, že Muller vystudoval elektrotechnickou fakultu, přičemž lupič v případu Anco musel vyřadit z chodu důmyslný bezpečnostní systém, aby pronikl do místnosti s uskladněnými penězi.

Ještě lepší byl z Carnegieho hlediska fakt, že měl Muller záznam v trestním rejstříku: jako mladistvého ho odsoudili za krádež automobilu a před deseti lety byl zatčen za nějaký komplikovaný plán praní špinavých peněz ve firmě, se kterou dělal byznys. A i když byla obvinění proti němu stažena, Carnegie se domníval, že ho policisté pustili jen kvůli nějakému technickému opomenutí. V duchu byl skálopevně přesvědčen, že za loupeží v Anku stojí Muller, a začal šlapat byznysmenovi na paty s horlivostí a energií, která mu již dříve vysloužila mezi obyvateli Annandale status celebrity. Během dvou let od chvíle, kdy byl Carnegie jmenován šéfem oddělení závažných trestných činů, klesl počet loupeží, obchodů s drogami a

gangsterských aktivit na polovinu. Annandale mělo nejnižší kriminalitu ze všech měst v okolí. Navíc byl Carnegie oblíben i mezí státními zástupci, protože jeho důkazy proti podezřelým byly vždy neprůstřelné.

V případu Anco však Carnegie klopýtl. Krátce poté, co minulý mesíc zatkl Jakea Mullera, se přihlásil očitý svědek a uvedl, že muž, kterého viděl po loupeži vycházet z objektu, se Mullerovi ani trochu nepodobal. Carnegie tvrdil, že chytrý pachatel jako Muller by zajisté použil pro útěk z místa činu přestrojení. Státní zástupce však dospěl k závěru, že proti Mullerovi neexistují žádné důkazy, a nařídil jeho propuštění.

Carnegieho tato potupa a kaňka na jeho bilanci rozlítila. A když ostatní stopy nikam nevedly, vrátil se k Mullerovi s ještě větším zápalem. Neustále se šťoural v podnikatelově životě a pomalu začal spřádat obvinění na základě nepřímých důkazů: Muller často hrával golf na hřišti vedle sídla firmy Anco, z tohoto místa mohl dění ve firmě dokonale pozorovat, a vlastnil acetylenový hořák, jehož výkon postačoval na prořezání dveří u nákladové rampy objektu. Na základě těchto informací se detektivovi podařilo přesvědčit kapitána, aby zintenzivnil Mullerovo sledování.

Proto to dnešní přerušení spánku kvůli ještě teplým informacím o Mullerových účtech.

“Takže jak je to s těmi portlandskými penězi, Jakeu?”

“A co je s nimi?”

“Odkud se ty peníze vzaly?”

“Ukradl jsem korunovační klenoty. Vlastně ne, počkejte, pocházejí z vlakové loupeže v Great Northfield. Dobrá, to je taky lež. Udělal jsem jedno kasino ve Vegas.”

Wiiliam Carnegie si povzdechl a na chvíli sklopil víčka zakončená dokonalými jemnými řasami.

“A co ten druhý podezřelý?” zeptal se byznysmen. “Ten silniční dělník. Chtěli jste si ho proklepnout.”

Přibližně v době loupeže byl nedaleko od hlavního vjezdu do firmy Anco spatřen muž v kombinéze zaměstnance komunálních služeb, jak vytahuje z křoví nějaký kufřík. Jednomu projíždějícímu řidiči to připadalo podezřelé, a tak si poznamenal poznávací značku náklaďáku

komunálních služeb a informoval dálniční hlídku. Nákladní automobil, který býl o týden dříve odcizen v Bakersheldu, později nalezli opuštěný na letišti Johna Waynea v okrese Orange.

Mullerův advokát tedy tvrdil, že pachatelem loupeže je silniční dělník a že by se měl Carnegie zaměřit na něj.

“Nepodařilo se nám ho vypátrat,” připustil annandaleský detektiv.

“Chcete říct,” zavrčel Muller, “že by to s ním byla střelba od boku, že už je mimo vaši jurisdikci a že je mnohem snazší hodit tu zatracenou věc na mě než vypátrat skutečného lupiče.” Odmlčel se a vyštěkl: “Zatraceně, Carnegie, vždyť já se v životě nedopustil žádné jiné levárny, než že jsem v sedmnácti poslechl pár kumpánů, které jsem poslechnout neměl. Vypůjčili jsme si…”

“Vypůjčili?”

“…na dvě hodinky auťák a draze jsme za to zaplatili. Já prostě nechápu, proč se po mně takhle vozíte.”

Ve skutečnosti však Muller odpověď na tuto otázku dokonale znal. Během své dlouhé a pestré kariéry se setkal s řadou mužů a žen připomínajících vnitřně ukázněného Williama Carnegieho. Byly to stroje poháněné bezduchou ctižádostí pokořit každého, koho pokládaly za svého konkurenta či nepřítele. Lišily se od lidí jako Muller, který byl sice také ctižádostivý, to ano, ale vzrušení u něj pramenilo ze samotné hry. Carnegiům tohoto světa vládla výlučně potřeba vítězit; proces jeho dosažení pro ně neměl žádný význam.

“Můžete dokázat, že ty prostředky pocházejí ze zákonného zdroje?” zeptal se seržant formálně.

Muller pohlédl na Carnegieho. “Co se stalo s vaším předchozím asistentem, detektive? Jak že se to jmenoval? Carl? Měl jsem ho rád. Ale moc dlouho vám nevydržel.”

Během doby, co pásl po Jakeu Mullerovi, už Carnegie “spotřeboval” dva asistenty. Muller předpokládal, že občané a reportéři jsou sice z tohoto policajta s obsesivně-kompulzivní poruchou nadšeni, ale jeho spolupracovníci s ním zažívají peklo.

“Dobrá,” řekl detektiv. “Jestli nechcete mluvit, tak s tím zřejmě nic nenaděláme. Ale měl bych vás na něco upozornit: získali jsme určité informace, které momentálně prověřujeme. Jsou velice zajímavé.”

“Á, zase něco z toho vašeho sledování?”

“Možná.”

“A co přesně jste zjistili?”

“Řekněme prostě, že je to zajímavé.”

” ‚Zajímavé’,” prohodil Muller. “Tohle jste řekl už dvakrát. Hele, nedáte si pivo? A vy, seržante?”

Carnegie odpověděl za oba: “Ne.”

Muller si přinesl z kuchyně heinekena a pokračoval: “Takže vy mi vlastně sdělujete, že jakmile si ty svoje zajímavé informace ověříte, budete mít dostatek důkazů, abyste mě tentokrát zatkli doopravdy. Ale že když se vám přiznám, bude to všechno mnohem snazší. Říkám to správně?”

“No tak, Jakeu. V Anku nikdo nepřišel k úrazu. Odsedíte si nějakých pět let. Jste ještě mladý. Bude to pro vás společenská záležitost, něco jako návštěva kostela.”

Muller chvíli pokyvoval hlavou a pak se vydatně napil piva. “Ale kdybych se přiznal,” řekl nakonec vážně, “musel bych ty peníze vrátit, že jo?”

Carnegie na okamžik zkoprněl a pak se usmál. “Nezastavím se, dokud vás nechytím za límec, Jakeu. To přece víte.” Otočil se k seržantovi. “Jdeme. Tohle je ztráta času.”

“Konečně něco, na čem se dokážeme shodnout,” nadhodil Muller a zavřel za nimi dveře.

Na druhý den vstoupil William Carnegie v dokonale nažehleném šedém obleku, bílé košili a červené proužkované kravatě do sledovací místnosti policejní stanice v Annandale. Hager se držel za ním.

Detektiv kývl na osm policistů usazených v laciných laminátových židlích a začal si je bedlivě prohlížet. Muži i ženy zmlkli.

Srkání kávy, poklepávání tužkou do stolu, čmárání do bloků.

Pohledy na hodinky.

“Takže do toho případu praštíme. Včera jsem navštívil Mulera. Zapálil jsem mu u zadku koudel a přineslo to ovoce: včera v noci jsem mu monitoroval e-mail a ten chlap převedl padesát tisíc dolarů z jedné banky v Portlandu do jedné banky v Lyonu, to je ve Francii. Jsem přesvědčen, že se chystá uprchnout z naší jurisdikce.”

Carnegíemu se v Mullerově případu podařilo prosadit sledování druhé úrovně. Tento technologicky náročný přístup k vyšetřování zahrnoval otevření linek na jeho poskytovatele internetových služeb, jakož i na počítače v Mullerových kreditních firmách bankách, u telefonního operátora a podobně, to vše v reálném čase. Kdykoliv tedy Muller učinil nějaký nákup, připojil se na internet, zatelefonoval si, vybral z bankomatu peníze a podobně, detektivové z týmu Anco se to okamžitě dozvěděli.

“Velký bratr bude sledovat všechno, co náš chlapec dělá.”

“Kdo že?” zeptal se jeden z mladších policistů.

“1984?” odpověděl Carnegie a žasl, že policista o románu neslyšel. “Myslím tu knihu,” dodal sarkasticky. Když na něj policista dál tupě zíral, Carnegie dodal: “Velký bratr představoval vládu. Sledoval všechno, co občané dělají.” Ukázal na zaprášený počítačový terminál opodál a pak upřel pozornost zpátky k policistům. “Vy, já a Velký bratr, my všichni utahujeme kolem Mullera smyčku.” Všiml si potlačených úšklebků a zalitoval, že svá slova nepronesl o trochu méně dramaticky. Ále co, sakra, copak si tihle lidé neuvědomují, že se Annandale stalo terčem posměchu všech jihokalifornských policistů, protože nedokázalo případ Anco uzavřít? Kalifornská dálniční hlídka, LAPD, a dokonce i poldové v maloměstech v okolí nevycházeli z úžasu, že annandaleská policie navzdory nejvyššímu rozpočtu na hlavu v celém okrese Orange nedokázala v souvislosti s tou loupeží zatknout jediného pachatele.

Carnegie rozdělil skupinu do tří týmů, určil jim směny u počítačů a nařídil, aby ho bezodkladně informovali o všem, co Muller dělá.

Když se poté vracel do kanceláře, aby si podrobněji prohlédl Mullerův bankovní převod do Francie, uslyšel za sebou hlas: “Hej, tati?”

Otočil se a spatřil svého syna, který kráčel chodbou jeho směrem, oblečen v typické uniformě sedmnáctiletého výrostka: náušnice, seprané triko s motivem hry Tomb Raider a kalhoty tak pytlovité, až se zdálo, že z něj musí každou chvíli spadnout. A pak ty vlasy: vyčesané do bodlin a odbarvené do křiklavě žlutého odstínu. Přesto byl Billy nadprůměrným studentem a ani trochu se nepodobal potížistům, jimiž se musel Carnegie zaobírat v rámci svého povolání.

“Co tady děláš?” zeptal se. Byl počátek května. “Škola by přece měla být v plném proudu, nebo ne?”

“Dneska je rodičák, nezapomněls? V deset hodin se máte s mámou dostavit k panu Gibsonovi. Přišel jsem se ujistit, že tam doopravdy budeš.”

Zatraceně… Carnegie na rodičovský den úplně zapomněl.

A navíc ho čekal konferenční hovor se dvěma francouzskými vyšetřovateli ohledně Mullerova bankovního převodu. Hovor byl naplánován na devět čtyřicet pět. Kdyby ho odložil, francouzští policisté už by pak vzhledem k časovému posunu nebyli k maní a hovor by musel

počkat do zítřka.

“Mám to v kalendáři,” řekl detektiv nepřítomně. Cosi mu začínalo užírat myšlenky. Co to může být? “Jen se možná malinko opozdím,” dodal směrem k synovi.

“Tatí, je to důležitý,” naléhal Billy.

“Budu tam.”

A pak se myšlenka, která Carnegiemu poletovala kolem hlavy, konečně uhnízdila. “Billy, chodíš ještě na tu francouzštinu?”

Syn zamžoural. “Jo, vždyť jsi mi podepisoval zprávu o prospěchu, copak si už nevzpomínáš?”

“Kdo tě učí?”

“Paní Vandellová.”

“Je teď ve škole?”

“Snad jo? Jo, nejspíš jo. Proč?”

“Potřebuju, aby mi pomohla s jedním konferenčním hovorem. Než teď domů a vyřiď mámě, že na tu schůzku přijdu, hned jak to půjde.”

Carnegie nechal stát chlapce uprostřed chodby a odklusal do kanceláře. Byl tak nadšen svým nápadem využít synovy učitelky francouzštiny jako pomocné tlumočnice, že málem vrazil do údržbáře, který se skláněl nad jedním květináčem na chodbě a sestříhal rostlině listy.

“Pardon,” vyhrkl detektiv, vpadl do kanceláře, zatelefonoval Billyho francouzštinářce, a když jí vylíčil, jak je ten případ důležitý, učitelka zdráhavě souhlasila, že mu pomůže s tlumočením. Konferenční hovor proběhl podle plánu a učitelčin tlumočnický výkon se ukázal jako obrovská pomoc: nebýt jeho nápadu té ženě zavolat nedokázal by se s dvojicí francouzských policistů vůbec domluvit. Policisté mu nicméně oznámili, že na Mullerových investicích ani finančních transakcích neshledali nic nepatřičného. Muller tam platil daně a s místními četníky nikdy neměl žádné oplétačky.

Carnegie se dotázal, zda mu Francouzi napíchli telefon a monitorují jeho internetové a bankovní aktivity.

Následovala chvíle ticha a po ní odpověd jednoho z detektivů. Billyho franštinářka ji přeložila: “Říkají: ,Nejsme technologicky tak vyspělí jako vy. Zločince raději chytáme staromódním způsobem.’ ” Detektivové nicméně souhlasili, že řeknou celníkům, ať Mullerovi pořádně prohledají zavazadla, jakmile příště přijede do Francie.

Carnegie poděkoval oběma mužům i učitelce a zavěsil.

Zločince raději chytáme staromódním způsobem…

Proto ho taky dopadneme my, a ne vy, pomyslel si detektiv, otočil se na židli a ještě jednou se upřeně zahleděl na počítačový monitor Velkého bratra.

Jake Muller vyšel z obchodního domu v centru Annandale a vydal se za mladíkem, jehož si všiml v tamním klenotnictví.

Chlapec měl sklopenou hlavu a rychlým krokem se vzdaloval od obchoďáku.

Když míjeli jednu boční uličku, Muller náhle vyrazil kupředu, popadl vychrtlého kluka za paži a odtáhl ho do stínu.

“Ježíši,” zašeptal kluk šokované.

Muller ho přišpendlil ke zdi. “Ať tě ani nenapadne utíkat.” Pohlédl na chlapcovy kapsy. “A ať tě nenapadne ani cokoliv jiného.”

“Já nemám…,” začal chlapec roztřeseným hlasem. “Já nemám bouchačku ani nic takovýho.”

“Jak se jmenuješ?”

“Já…”

“Jméno!” vyštěkl Muller.

“Sam. Sam Phillips. Co jako chcete?”

“Dej mi ty hodinky.”

Chlapec si povzdechl a obrátil oči v sloup. “Dej je sem. Nebo snad chceš, abych ti je sundal sám?” Muller vážil o pětadvacet kilo víc.

Kluk si sáhl do kapsy a podal mu seika, která ukradl v klenotnictví a Muller si toho všiml.

“Kdo vůbec jste? Někdo z ochranky? Nebo polda?”

Muller si ho pozorně prohlédl a strčil si hodinky do kapsy. “Počínal sis nešikovně. Kdyby si ten chlap z ostrahy zrovna neodskočil na záchod, tak by tě chytil.”

“Jakej chlap z ostrahy?”

“To je právě ono. Ten malý paňáca v ošoupaném saku a špinavých džínsách.”

“Ten byl z ostrahy?”

“Jo.”

“A jak jste si ho všiml?”

Muller zasmušile odpověděl: “Řekněme, že jsem si s podobnými chlapy užil svoje.”

Chlapec na okamžik zvedl hlavu, bedlivě si Mullera prohlédl a poté začal znovu zkoumat asfalt v boční uličce. “A jak jste si všiml mě?”

“To nebylo tak těžké. Choval ses v tom obchodáku, jako by tě už sebrali.”

“Takže mě ted budete vydírat nebo tak něco?”

Muller se obezřetně rozhlédl po ulici a řekl: “Potřebuju někoho, kdo mi zítra pomůže s jednou věcí.”

“A proč to mám bejt zrovna já?” zeptal se kluk.

“Pár lidí by na mě chtělo něco hodit.”

“Poldové?”

“Prostě… pár lidí.” Muller kývl na hodinky. “Ale protože jsem si tě všiml, jak kradeš tohle, je mi jasné, že pro nikoho nepracuješ.”

“A co bych měl jako udělat?”

“To je snadné. Potřebuju řidiče. Půlhodina práce.”

Chlapec byl napůl zděšen a napůl vzrušen. “Za kolik?”

“Zaplatím ti pět stovek.”

Další prohlídka okolí. “Za půl hodiny?”

Mll přikývl.

“Sakra. Pět stovek?”

“Přesně tak.”

“A co budem dělat?” dotázal se chlapec, teď už trochu obezřetně. “Myslím jako přesně.”

“Musím… naložit pár věcí na jednom místě, v jednom domě na Tremont Street. Potřebuju, abys zaparkoval v boční uličce za domem, zatímco já půjdu na pár minut dovnitř.”

Kluk se zašklebil. “Takže budete krást ňáký věci? Tohle je loupež, že jo?”

Muller udělal “pst”. “I kdyby byla, myslíš, že bych to řekl nahlas?”

“Pardon. Nepřemejšlel jsem.” Chlapec přimhouřil oči a pak řekl: “Heleďte, máme s kámošem kontakt na jednu spojku. Shání nám docela dobrý zboží. Vážně špička. Za tejden to můžem obrátit. A když do toho dáte tisíc nebo dva, dá nám větší slevu. Můžete svý prachy zdvojnásobit. Máte zájem?”

“Drogy?”

“Jo.”

“K těm se nikdy ani nepřibližuju. A ty bys taky neměl. Zvorají ti život. Pamatuj na to.

Takže na mě zítra čekej, jasný?”

“Kdy?”

“V poledne. Na rohu Sedmé a Maple Street. Ve Starbucks.”

“No snad jo.”

“žádné ,snad jo’. Prostě tam buď.” Muller se dal na odchod. “Jestli to klapne, myslíte, že by pro mě byla nějaká další práce?”

“Zřejmě teď budu nějakou dobu pryč. Ale jinak možná jo. Jestli to zvládneš.”

“Odvedu dobrou práci, pane. Hele, jak se vlastně jmenujete?”

“Tohle vědět nepotřebuješ.”

Chlapec přikývl. “V pohodě. Jasný… A ještě jedna věc. Co ty hodinky?”

“Tohohle důkazu se zbavím za tebe.”

Jakmile kluk odešel, Muller se pomalu vrátil k ústí boční uličky a vykoukl ven. Po Carnegieho sledovacím týmu nebylo nikde ani stopy. Muller si dal velmi záležet, aby je setřásl, ale policisté měli téměř magickou schopnost zjevit se jakoby odnikud a zachytit ho svými mikrofony “Velké ucho” a teleskopickými objektivy.

Nasadil si baseballovou čepici s logem Oakland Athletics, sklopil hlavu, vyšel z boční uličky a rychle vyrazil po chodníku pryč, jako by jeho polohu sledovaly z výšky patnácti tisíc kilometrů satelity.

Druhý den ráno přišel William Carnegie do práce pozdě.

Protože si včera zavařil, když nakonec opravdu nestihl tu schůzku s učitelem, přinutil se dnes ráno ke společné snídani s manželkou a s Billym.

Když o půl desáté vkráčel na policejní stanici, seržant Hager mu oznámil: “Muller dělal nějaké nákupy, o kterých byste měl vědět.”

“Jaké?”

“Z domu vyšel před hodinou. Naši kluci ho sledovali do obchodního centra. Tam se jim sice ztratil, ale krátce nato nám přišla hláška od jedné z jeho kreditních společností. V knihkupectví Books’N’Java si koupil šest knih. Nevíme přesně jaké, ale podle čárového kódu z prodejny to byli cestovní průvodci. Muller pak vyšel z centra a v prodejně zbraní Tyler’s si koupil za osmatřicet dolarů dvě krabičky devítimilimetrových nábojů.”

“Ježíšikriste. Vždycky jsem ho tipoval na střelce. Ostraha v Anku měla štěstí, že ho při té vloupačce neslyšela; jinak by je byl sundal. Vím to… Zachytil ho pak ještě sledovací tým?”

“Ne. Vrátili se čekat před jeho dům.”

“Mám tady ještě něco,” oznámila mladá policistka sedící opodál. “V železářství Home Depot si koupil nějaké nářadí za čtyřicet čtyři dolarů.”

Carnegie se zadumal. “Takže je ozbrojen a vypadá to, že plánuje další loupež. A pak uprchne ze státu.” Zadíval se na jeden počítačových monitorů a nepřítomně se zeptal: “Tak po čem jdeš tentokrát, Mullere? Po firmě, nebo po domě?”

Hagerovi zazvonil telefon. Seržant přijal hovor a chvíli poslouchal. “To byl člověk hlídkující před Mullerovým domem,” ohlásil nakonec. “Muller je zase doma. Ale něco tady nehraje. Přišel pěšky. Auto musel zaparkovat někde dál po ulici.” Znovu se zaposlouchal. “Říkají, že před jeho příjezdovou cestou stojí dodávka natěračské firmy, zřejmě tam dělají silniční značení. Takže možná proto.”

“Ne. On má něco za lubem. Já tomu chlapovi nevěřím ani ň.”

“Mám další hlášku!” vykřikl jiný policista. “Právě se připojil k internetu…” Policisté neměli soudní povolení prohlížet si obsah Mullerem stažených stránek, ale mohli sledovat, na které stránky se podezřelý připojuje. “Jasně. Teď je na webové stránce Anderson & Cross.”

“To je ta firma, co dělá poplašná zařízení?” zeptal se Carnegie a srdce se mu rozbušilo vzrušením.

“Jo.”

O pár minut později policista oznámil: “A teď se dívá na Travel-Central tečka com.”

Přes tuto službu si mohl člověk přes internet rezervovat letenky.

“Řekněte sledovačce, že se jim ozveme hned, až se odpojí. Měli by být připraveni zasáhnout. Mám takový pocit, že to teď půjde ráz naráz.”

Tak už tě máme, pomyslel si Carnegie. Zasmál se a láskyplně pohlédl na počítače.

Velký bratr tě sleduje…

Jaké Muller seděl ve svém autě na sedadle spolujezdce. Kývl na vysoký plot v boční uličce za Tremont Street. “Same, zastav tamhle.”

Auto pomalu zabrzdilo a zastavilo.

“Takže to je ono, jo?” zeptal se chlapec nervózně a ukázal na bílý dům na protější straně plotu.

“Jo. A teď poslouchej. Jestli tudy projde policajt, tak prostě pomaloučku vyraz pryč. Objeď celý blok, ale na ulici odboč doleva. Jasný? Hlavně se za každou cenu drž mimo Tremont Street.”

“Myslíte, že tudy někdo půjde?” dotázal se chlapec nejistě.

“Doufejme, že ne.” Muller vytáhl z kufru nářádí, které si dnes dopoledne koupil, rozhlédl se po boční uličce a pak prošel branou v plotu a zmizel za boční stranou domu.

O deset minut později se vrátil. Chvatně prošel přes bránu v ruce nesl nějakou těžkou bednu a malou nákupní tašku. Pak znovu zmizel a po chvíli se vrátil s dalšími bednami. Naložil všechno do kufru, setřel si z čela pot a ztěžka usedl na sedadlo spolujezdce. “Padáme odsud.”

“Kde je to nářadí?”

“To jsem nechal tam. Tak na co čekáš? Jeď.”

Kluk šlápl na plyn a auto prudce vyrazilo doprostřed boční uličky.

Zanedlouho vyjeli na dálnici a Muller nasměroval chlapce do laciného motelu Starlight Lodge na protější straně města. Tam si vystoupil, zamířil na recepci a objednal si pokoj na dvě noci. Vrátil se do auta. “Je to pokoj sto dvacet devět. Prý je na druhé straně vzadu.”

Našli parkovací místo, zajeli na ně s autem a vystoupili. Muller pak chlapci podal klíč od pokoje. Otevřel dveře a společně vynesli bedny i nákupní tašku dovnitř.

“Dost chabý,” prohodil kluk, když se rozhlédl kolem sebe.

“Tak dlouho tu zas nebudu.”

Muller se obrátil k chlapci zády, otevřel nákupní tašku, vytáhl z ní pět stodolarových bankovek a podal je chlapci. Pak k nim přidal ještě dvacetidolarovku a řekl: “Do města budeš muset jet taxíkem.”

“Teda, todle vypadá na slušnej lup.” Ukázal na pytel s penězi.

Muller neřekl nic. Nacpal pytel do kufru, zamkl ho a zasunul pod postel.

Kluk si strčil bankovky do kapsy.

“Dneska jsi odvedl dobrou práci, Same. Díky.”

“Jak vás najdu, pane? Teďa jestli si mě budete zas někďy chtít najmout.”

“Nechám vzkaz ve Starbucks.”

“Jo. Dobrý.”

Muller se podíval na hodinky, vyprázdnil si kapsy a položil obsah na prádelník. “A teď se musím vysprchovat a zajít za pár lidmi.”

Podali si ruce, chlapec odešel a Muller za ním zabouchl dveře.

V koupelně nastavil sprchu na horkou vodu a pustil ji na maximum. Opřel se o rozviklané umyvadlo, sledoval, jak se z koutu valí oblaka páry připomínající bouřková mračna, a kladl si otázku kam se jeho život vlastně ubírá.

“Je to nějaký cákly,” vykřikl seržant Hager.

“Cože?”

“Vyskytl se zádrhel.” Ukázal na jeden počítač. “Muller je ve svém domě pořád připojený k internetu. Vidíte? Jenže zároveň nám přišla hláška z kreditního počítače National Bank. Někdo, kdo používá Mullerovu kreditku, se zhruba před pětačtyřiceti minutama ubytoval v motelu Starlight Lodge na Simpson Street. To musí být nějaký omyl. On přece…”

“Ach, kristepane,” vyštěkl Carnegie. “žádný omyl. Muller nechal počítač zapnutý, abychom si mysleli, že je doma. Proto zaparkoval auto za rohem, aby ho naši lidi neviděli odjíždět. Vykradl se z domu přes boční dvorek nebo zadem.” Carnegie popadl telefon, začal na sledovací tým pouštět hrůzu, protože si nechali uniknout sledovaného, a jedním dechem agentům nařídil, aby to prověřili a zjistili. Nakonec praštil sluchátkem. O chvíli později mu zavolal jeden z policistů a ustrašeným hlasem potvrdil, že podle pracovníků silničního značení Muller z domu odešel už před hodinou.

Detektiv si povzdechl. “Takže zatímco my jsme chrápali, on udělal další objekt. No to je k nevíře. Já prostě…”

“Mám hlášenu další transakci!” zvolal jakýsi policista. “Na pumpě Mobil na křižovatce Lorenzo a Principale platil šedesát osm litrů benzinu.”

“Takže on dotankoval.” Carnegie pokýval hlavou a zamyslel se. “Možná má namířeno nahoru do San Franciska, aby stihl nějaký odlet. Nebo jede do Arizony, anebo do Las Vegas, když na to přijde.” Přistoupil k nástěnné mapě a zabodl špendlíky do míst, která mu Hager uvedl. Ted už byl klidnější. Muller možná odhalil, že policie sleduje jeho internetové aktivity, ale očividné neznal skutečný rozsah jejich sledování.

“Pověste mu na paty neoznačené auto z okresu.”

“Detektive, právě mi přišla zpráva z hlavního počítače elektronického mýtného,” zavolal jeden z policistů přes místnost. “Muller před čtyřmi minutami odbočil ze Stanton Road na čtyřistaosmičku Projel mýtnou branou v severním směru.”

Malá krabička na čelním skle, z níž se řidiči na dálnicích, mostech a tunelech automaticky strhávalo předplacené mýtné, dokázala policistům prozradit, kdy a kde přesně se daný řidič pohyboval.

Do mapy přibyl další špendlík.

Hager nasměroval pronásledující policisty na zmíněnou křižovatku.

O patnáct minut později se opět ozval policista sledující počítač elektronického mýtného: “Právě opustil placený úsek. Na Markham Road. Projel branou na východ.”

On míří na východ do Markhamu? zadumal se Carnegie. No, vlastně to dávalo smysl. Markham byla drsná čtvrť, jejíž obyvatele představovali z velké části venkovští burani a motorkáři žijící v chátrajících bungalovech a karavanech. Pokud měl Muller komplice, pak Markham představoval pro podobné týpky vhodné naleziště. Nedaleko odtud se navíc rozkládala poušť o rozloze mnoha tisíc kilometrů čtverečních, kde mohl Muller ukrýt kořist z Anka.

“Pořád žádný vizuální kontakt,” řekl Hager a dál poslouchal v telefonu sledovací agenty.

“Sakra. Nakonec ho ztratíme.”

Pak se však ozval jiný policista: “Zrovna mi brnkli z Mullerova mobilního operátora, zapnul si telefon a někam volá. Momentálně stopují hovor…” O chvíli později zavolal znovu: “Takže míří po La Ciena na sever.”

Na mapě přibyl další špendlík s modrou hlavičkou.

Hager předal tyto informace okresním policistům. Chvíli poslouchal a zasmál se. “Mají jeho auto…! Muller právě zajíždí do Karavanového kempu v Desert Rose… Jasně… Parkuje u jednoho z karavanů… Vystupuje… Baví se s nějakým bělochem, věk kolem třicítky, oholená hlava, tetování… Ten chlap ukazuje k nějaké boudě v zadní části objektu… Kráčejí tam spolu… Vytahují z té boudy něJaký balík… A ted zmizeli uvnitř.”

“Tohle mi stačí,” oznámil Carnegie. “Vyřid jim, ať se nenechají zmerčit. Za dvacet minut jsme tam. A ať nám dají vědět, pokud se podezřelý začne chystat k odjezdu.”

Když vyrazil ke dveřím, odříkal v duchu modlitbu, v níž za pomoc poděkoval Pánovi i Velkému bratrovi.

Jízda jim trvala spíše čtyřicet než dvacet minut, ale vůz Jakea Mullera stále parkoval před zrezivělým a neforemným karavanem.

Policisté na místě činu ohlásili, že lupič a jeho plešatý komplic se stále nacházejí v boudě a pravděpodobně plánují útěk z jejich rajónu.

O pár karavanů dál stála čtyři policejní auta z ústředí a za boudami, trsy plevele a rezavými kraksnami se krčilo devět annandaleských policistů, z nichž tři byli vyzbrojeni brokovnicemi. Nikdo ani nedutal, všichni si uvědomovali, že Muller je ozbrojen.

Carnegie s Hagerem vyrazili ke karavanu. Museli si po čínat opatrně. Pokud přes dveře či okno nezahlédnou peníze na výplaty zaměstnanců, ukradené z firmy Anco, případně pokud je Muller sám nevynese ven, stále neměli důvodnou příčinu k jeho zatčení. Obkroužili karavan, ale dovnitř neviděli; dveře byly zavřené a závěsy zatažené.

Hrome, pomyslel si zklamaně Carnegie. Možná by mohli…

Pak ovšem zasáhl osud.

“Cítíš to?” zeptal se Carnegie šeptem.

Hager se zamračil. “Co?”

“Vychází to zevnitř.”

Seržant se zhluboka nadechl. “Tráva nebo hašiš,” řekl a pokýval hlavou.

To by jim poskytlo záminku k vniknutí do objektu. “Jdem na to,” zašeptal Hager a gestem ruky k sobě přivolal další policisty.

Jeden ze zásahových agentů se dotázal, jestli má rozkopnout dveře, ale Carnegie zavrtěl hlavou. “Ne. Ten je můj.” Svlékl si sako, nasadil si neprůstřelnou vestu a vytasil automatickou pistoli.

Pozorně se zadíval na ostatní policisty a naznačil ústy: Připraveni?

Muži přikývli.

Detektiv zvedl tři prsty a pak je postupně ubíral. Tři…, dva…

“Teď!”

Vrazil ramenem do dveří a vpadl do karavanu. Ostatní policisté ho těsně následovali.

“Ani hnout, ani hnout, policie!” ječel Carnegie, rozhlížel se kolem sebe a mhouřil oči, aby v přítmí karavanu lépe viděl.

Prvním, čeho si všiml, byl velký igelitový sáček s marihuanou ležící u dveří.

A druhým skutečnost, že návštěvníkem tetovaného chlapa vůbec nebyl Jaké Muller, nýbrž jeho vlastní syn Billy.

Detektiv se vřítil na annandaleskou policejní stanici. Seržant Hager se držel vedle něj a za nimi kráčel další policista, který doprovázel rozmrzelého spoutaného chlapce.

Majitel karavanu, motorkář s řadou drogových deliktů z minulosti, putoval po chodbě o

kus dál na protidrogové oddělení a kilogram marihuany byl zaevidován jako důkaz.

Carnegie Billymu nařídil, aby jim řekl, co se stalo, ale chlapec se zatvrdil a odmítal pronést jediné slovo. Prohlídka objektu a Mullerova auta nepřinesla žádné důkazy související s loupeží v Anku. A když začal Carnegie spílat policistům z okresu Orange, kteří sledovali Mullerovo auto, že si popletli jeho syna s podezřelým, setkal se u nich s mrazivou reakcí. (“Nevzpomínám si, že byste se kdy obtěžoval poslat nám jeho fotku, detektive,” připomněl mu jeden z nich.)

Carnegie nyní vyštěkl na jednoho policistu sedícího u počítačového monitoru. “Sežeňte mi Jakea Mullera.”

“To není třeba,” odpověděl jeden z jeho lidí. “Vždyť sedí tamhle.”

Muller si hověl naproti službu konajícímu seržantovi. Poté vstal a užasle se podíval na Carnegieho a jeho syna. Ukázal na chlapce prstem a zatrpkle řekl: “Tak oni tě už dostali, Same. To bylo rychle. Zrovna před pěti minutami jsem podal stížnost.”

“Same?” zeptal se Carnegie.

“Jo, Sam Phillips,” řekl Muller.

“Ale on se jmenuje Billy. Je to můj syn,” zamumlal Carnegie. Chlapcovo prostřední jméno znělo “Samuel” a detektivova manželka se za svobodna jmenovala “Phillipsová”.

“Váš syn?” zeptal se Muller a nevěřícně vytřeštil oči. Nato pohlédl na předmět v ruce jednoho z policistů, byl to důkazní box obsahující kufřík, náprsní tašku, klíče a mobilní telefon, které se našly v Mullerově autě. “Všechno jste zajistili,” poznamenal “A jak vypadá moje auto? Zničil ho?”

Hager ho začal ujišťovat, že jeho auto je v pořádku, ale Carnegie urostlého policistu umlčel mávnutím ruky. “Takže co se tady sakra děje?” zeptal se Mullera. “Co máte společného s mým klukem?”

Muller rozezleně odpověděl: “Heleďte, vždyť ten váš kluk okradl mě. Já se mu jen snažil vyjít vstříc. Neměl jsem tušení, že je to váš syn.”

“Vyjít vstříc?”

Muller si změřil chlapce od hlavy k patě. “Včera jsem ho přistihl, jak krade hodinky v obchodním centru Maxwell’s na Harrison Street.”

Carnegie adresoval ledový pohled synovi, který dál klopil hlavu.

“Vyrazil jsem za ním a přinutil ho, aby mi ty hodinky vydal. Ale pak se mi ho zželelo. Zdálo se mi, že ho to docela hodn ě vzalo. A tak jsem si ho najal, aby mi zhruba na hodinu pomohl. Chtěl jsem mu jen ukázat, že existují lidé ochotní vyplatit člověku slušné peníze i za legitimní práci.”

“A co jste udělal s těma hodinkama?” zeptal se Carnegie.

Muller se zatvářil rozhořčeně. “Vrátil jsem je do prodejny. Co si myslíte? že si nechávám kradené zboží?”

Detektiv pohlédl na syna a zahřímal: “Na co si tě najal?”

Když chlapec mlčel, Muller to vysvětlil: “Zaplatil jsem mu, aby mi hlídal auto, než vynesu ze svého domu pár věcí.”

“To byl váš dům?” zeptal se chlapec šokované. “Na Tremont Street?”

“Přesně tak,” odpověděl Muller jeho otci. “Ubytoval jsem se na p ár dní v motelu, mám v domě natěrače a v těch výparech nemůžu spát.”

Ta dodávka na Mullerově příjezdové cestě, vzpomněl si Carnegie.

“A hlavními dveřmi jsem vyjít nemohl,” dodal Muller vztekle, “protože už se mi dělá špatně z těch vašich ťulpasů, kteří se mi lepí na paty pokaždé, co je vytáhnu z domu. A tak jsem si najal vašeho syna, aby zůstal v autě v boční uličce. Je tam zákaz stání; nemůžete tam nechat

stát auto bez dozoru ani pět minut, jinak vás odtáhnou. Vyložil jsem nějaké nářadí, které jsem dopoledne koupil, sebral z domu pár věcí, které budu potřebovat, a odjeli jsme do motelu.” Muller zavrtěl hlavou. “Dal jsem mu klíč, aby otevřel dveře, a když odcházel, zapomněl jsem si ho vzít zpátky. A když jsem se později sprchoval, vrátil se do pokoje a obral mě. Ukradl mi auto, mobilní telefon, peníze, náprsní tašku, kufřík.” Znechuceně dodal: “Kruci, a já mu přitom zaplatil takové peníze. A prakticky jsem ho prosil, aby začal sekat dobrotu a držel se dál od drog.”

“Tohle ti řekl?” zeptal se Carnegie syna.

Chlapec zdráhavě přikývl.

Otec si povzdechl a kývl na kufřík. “Co je tam?”

Muller pokrčil rameny, sebral klíčky, odemkl kufřík a otevřel ho.

Carnegie předpokládal, že kdyby kufřík obsahoval lup z firmy Anco, byznysmen by s ním tak ochotně nespolupracoval, ale přesto pocítil nával vzrušení, když si všiml, že papírový pytlík v kufříku je plný peněz.

Jeho nadšení nicméně uvadlo, jakmile pochopil, že pytlík obsahuje jen asi tři sta nebo čtyři sta dolarů, z velké části ve zmuchlaných jednodolarovkách a pětidolarovkách.

“Peníze na domácnost,” vysvětlil Muller. “Nechtěl jsem v domě nic nechávat. Rozhodně ne před těmi natěrači.”

Carnegie opovržlivě hodil pytlík zpátky do kufříku a vztekle zabouchl víko. “Ježíši.”

“Vy jste si myslel, že to jsou ty peníze z Anka?”

Carnegie se podíval na počítačové terminály všude kolem nich. Jejich kurzory pasivně blikaly.

Zatracený Velký bratr… Měli nejlepší sledovací vybavení, jaké lze na trhu koupit. A podívejte, co se stalo.

Detektivův hlas praskal emocemi, když řekl: “Sledoval jste mého syna! Najal jste si ty natěrače, abyste mohl nepozorovaně zmizet, koupil jste ty náboje, to nářadí… A co jste sakra dělal na webových stránkách výrobců poplašných zařízení?”

“Porovnával jsem nabídky,” odpověděl Muller rozumně. “Chci si k domu koupit zabezpečovací systém.”

“Tohle všecko je bouda! Vy jste…”

Byznysmen Carnegie ho umlčel pohledem na jeho kolegy, kteří sledovali šéfa se smíšeným výrazem znepokojení a znechucení z jeho paranoidních tlachů. Muller pak kývl směrem ke Carnegieho kanceláři. “Co kdybychom šli spolu tam? Trochu si promluvit.”

V kanceláři Muller zabouchl dveře a obrátil se k zamračenému detektivovi čelem. “Věc se má tak, detektive. Stal jsem se korunním svědkem v případu krádeže automobilu a cenností vaším synem. Je to těžký zločin, a pokud se rozhodnu vznést obvinění, váš syn si odsedí trest natvrdo, zvláště když mám takové tušení, že jste ho při zatýkání přistihli ve společnosti nepříliš chutných kumpánů. A pak je tu také drobná otázka tatínkovy kariéry, až se do novin dostane zpráva o zatčení jeho syna.”

“Chcete dohodu?”

“Jo, chci dohodu. Už se mi dělá špatně z těch vašich poblouzněných keců, Carnegie. Já jsem legitimní podnikatel. Peníze na výplaty Anka jsem neukradl. Nejsem zloděj a nikdy jsem nebyl.” Bedlivě si detektiva prohlédl a pak sáhl do kapsy a podal mu kus papíru.

“Co to je?”

“Číslo jednoho letu společnosti Coastal Air před šesti měsíci, odpoledne po té loupeži v Anku.”

“Jak jste se k tomu dostal?”

“Moje firmy s těmi aerolinkami trochu obchodují. Zatahal jsem za nitky a šéf ostrahy mi

obstaral tohle číslo. Čtyři hodiny po loupeži zaplatil jeden z pasažérů první třídy v hotovosti za jednosměrnou letenku z letiště Johna Waynea do Chicaga. Neměl žádnou bagáž k odbavení. Jen příruční zavazadlo. Jeho jméno mi nesdělili, ale pro tvrdě pracujícího policajta, jako jste vy, by nemělo být příliš těžké toho člověka vypátrat.”

Carnegie upřeně hleděl na papír. “Myslíte toho chlapa z komunálních služeb? Toho, kterého jeden svědek viděl poblíž firmy Anco s kufříkem?”

“Možná je to jen shoda okolností, detektive. Ale já vím, že jsem peníze neukradl. Takže to možná udělal on.”

Papír zmizel v Carnegieho kapse. “Co chcete?”

“Přestaňte mě pokládat za podezřelého. Odvolejte veškeré sledování. Chci zase žít svůj život. A taky chci, abyste napsal a podepsal dopis, v němž konstatujete, že důkazy prokazují mou nevinu.”

“To nebude mít u soudu žádnou váhu.”

“Ale bude vypadat velmi špatně, jestli se někdo rozhodne, že po mně přece jen zase půjde.”

“Myslíte špatně pro mou kariéru.”

“Přesně tak to myslím.”

Carnegie po chvíli zamumlal: “Jak dlouho jste tohle v šechno plánoval?”

Muller neřekl nic. Jen si pomyslel: zase tak dlouho ne. Vlastn ě to začal promýšlet teprve poté, co ho ti dva policajti onehdy vyrušili ze spánku.

Muller pak převedl peníze ze svého investičního účtu do jedné z bank ve Francii, aby přiživil přesvědčení policistů, že se připravuje na útěk ze země (francouzské účty přitom byly naprosto legitimní; v Evropě by zašíval kořist jen blázen).

Poté provedl vlastní sledování, byť nebylo nijak technicky vyspělé. Jednoduše si oblékl kombinézu, nasadil brýle a narazil na hlavu čepici a vybaven konvičkou a nůžkami se vkradl na policejní ústředí, kde začal ošetřovat květiny, jichž si na stanici všiml, když ho poprvé zatkli. Celkem půl hodiny vkleče a se sklopenou hlavou ošetřoval a zaléval květiny na chodbě před sledovací místností, díky čemuž zjistil skutečný rozsah elektronického narušení svého života ze strany policie. A mimoděk také zaslechl rozhovor mezi Billym Carnegiem a detektivem, byl to klasický příklad vztahu mezi lhostejným otcem a problémovým, vzteklým synem.

Muller se musel v duchu usmát, když si vzpomněl, jak se Carnegie po jednání soustředil na případ: když na chodbě téměř zakopl o Mullera, vůbec si nevšiml, koho má před sebou.

Muller pak několik hodin sledoval Billyho, až ho přistihl při krádeži hodinek. Přiměl chlapce k souhlasu, že mu pomůže, najal si natěrače, kteří mu měli udělat v domě nějaké úpravy, a hlavně mu poskytli záminku zaparkovat auto jinde a ubytovat se v hotelu. Poté obrátil sledování proti samotným policistům a ponechal je v přesvědčení, že je skutečně lupičem z Anka, který se připravuje na poslední loupež, po níž uprchne ze státu: koupil si cestovní průvodce, náboje a nářadí a navštívil webové stránky výrobců signalizačních zařízení a cestovních kanceláří. V motelu pak nalákal Billyho Carnegieho ke krádeži jeho kufříku, kreditních karet, telefonu a auta, zkrátka všeho, co policistům umožnilo toho kluka vypátrat a chytit ho přímo při činu.

Muller se nyní obrátil na Carnegieho: “Promiňte, detektive. Ale nedal jste mi jinou možnost. Prostě jste nehodlal uvěřit, že jsem nevinen.”

“Využil jste mého syna.”

Muller pokrčil rameny. “Nikomu se nestala žádná škoda. Koukejte na to z té lepší stránky, první zatčení a zrovna narazil na oběť, která je ochotna ho nežalovat. U nikoho jiného by takové štěstí neměl.”

Carnegie pohlédl skrz žaluzie na svého syna, který zkroušeně stál u Hagerova stolu.

“On se dá ještě zachránit, detektive,” prohlásil Muller. “Tedy jestli ho zachránit chcete… Takže dohodnuto?”

Po znechuceném povzdechnutí následovalo znechucené přikývnutí.

Před policejní stanicí hodil Muller kufřík na zadní sedadlo svého auta, které mezitím přitáhl na stanici policejní náklaďák.

Odjel do svého domu a vešel dovnitř. Natěrači zřejmě nedávno skončili, protože vůně barev byla stále silná. Muller prošel přízemí a otevřel okna, aby v domě vyvětral.

Odšoural se do zahrady a prohlédl si obrovskou hromadu hnoje, jehož kydání kvůli přerušenému spánku odložil. Podíval se na hodinky. Musel vyřídit několik telefonátů, ale rozhodl se je ještě o den odložit; ted měl náladu na zahradničení. Převlékl se, zamířil do garáže a sebral lesklou novou lopatu, která byla jedním z předmětů zakoupených dopoledne v železářství Home Depot. Vyšel ven a začal pečlivě roznášet černohnědý hnůj po rozlehlé zahradě.

Po hodině práce si udělal pauzu na pivo. Posadil se pod javor, napil se heinekenu a začal pozorovat prázdnou ulici před domem, přesně to místo, kde několik uplynulých měsíců hlídkoval Carnegieho sledovací tým. Pocit, že ho už nikdo nešpehuje, byl doopravdy příjemný.

Jeho pohled se pak přesunul k malému kameni ležícímu mezi řadou kukuřičných klasů a záhonem s rajčaty. Metr pod ním ležela taška obsahující částku 543 300 dolarů z firmy Anco Security, kterou sem zakopal odpoledne po loupeži, krátce předtím, než na sebe hodil uniformu zaměstnance komunálních služeb, odjel v kradeném autě na letiště okresu Orange a pod falešným jménem odletěl do Chicaga. Tento let pochopitelně absolvoval z ryze preventivních důvodů, jen pro případ, že by později potřeboval svést vyšetřovatele na falešnou stopu, což se díky obsedantnímu detektivu Carnegiemu skutečně stalo.

Jaké Muller plánoval všechny své loupeže do posledního detailu; proto ho také během téměř patnáctileté zlodějské kariéry nikdy nedopadli.

Musel několik měsíců čekat, než pošle peníze svému agentovi do Miami. Muller nesnášel, když kořist z jeho loupeží nenesla žádný úrok, ale jelikož mu na krk dýchal Carnegie, neodvážil se s penězi nic podniknout. Neměl by je už konečně vykopat a poslat do Miami?

Ne, rozhodl se nakonec. Nejlepší bude počkat až do setmění.

A kromě toho bylo teplé počasí a na obloze ani mráček. Práci na zahrádce v nádherný jarní den se nic nemohlo vyrovnat. Muller dopil pivo, sebral lopatu a vrátil se k hromadě čpícího hnoje.

Špatná od přírody

Spi, má malá, jako včela na medovém polštářku…

V mysli se jí dokolečka přehrávala slova ukolébavky, se stejnou vytrvalostí, s jakou oregonský déšť bušil do střechy a do oken.

Písnička, kterou zpívala dceři, když jí byly tak tři čtyři roky, jí vlezla do hlavy, a ne a ne zmizet. Bylo to před pětadvaceti lety, byly samy doma, matka a dcera, seděly v kuchyni rodinného domku nedaleko Detroitu. Liz Polemusová se skláněla nad umakartovým stolem, skromná mladá matka a manželka, která tvrdě dře na živobytí.

Zpívala holčičce, která seděla naproti ní a fascinovaně sledovala její šikovné ruce.

Lípa ze sna vůni dýchá, Spinkej tiše, bud už zticha. Hohou hohou houpy hou.

Liz rozbolela pravá ruka, nikdy se jí pořádně nezahojila, a došlo jí, že ještě pořád křečovitě svírá telefonní sluchátko, z něhož se dozvěděla tu novinu. že dcera je na cestě k ní.

Dcera, se kterou už přes tři roky nemluvila.

Spi, má malá…

Liz konečně odložila sluchátko, ruka se jí začala, prokrvovat, brněla a mravenčilo v ní. Posadila se na vyšívaný gauč, který patřil rodině odnepaměti, a masírovala si ji. Svět se s ní točil a byla celá zmatená, jako by nevěděla jistě, jestli byl ten telefonát skutečný, nebo se jí to všechno jen zdálo.

Jenže ona přece nespí. Ne, Beth Anne je na cestě k ní. Za půl hodiny zaklepe na dveře.

Venku vytrvale padal déšť, šuměl v korunách borovic na Lizině dvorku. Bydlela tady skoro rok, v malém domku na míle daleko od nejbližšího města. Většině lidí by připadal příliš malý, příliš odstrčený. Ale pro Liz to byl ráj. Štíhlá vdova mezi padesátkou a šedesátkou vedla rušný život a nezbýval jí čas na péči o domácnost Tady měla uklizeno za chviličku a mohla se zase vrátit k práci. Dům sice nestál úplně na samotě, ale od sousedů ho odděloval pruh lesa, což Liz vyhovovalo. A stísněné rozměry spolehlivě odradily každého chlapa, který by na ni vyrukoval: “Hele, tak mě napadá, co kdybych se k tobě nastěhoval?” Stačilo se rozhlédnout po mrňavé ložničce a prohlásit, že dva lidi by se v tak stísněném prostoru zbláznili; po manželově smrti se rozhodla, že už se nikdy nevdá ani nebude žít s jiným chlapem.

Zabloudila v myšlenkách k Jimovi. Dcera odešla z domova a zpřetrhala s rodinou veškeré kontakty, ještě než umřel. Liz mrzelo, že po jeho smrti ani nezavolala, natož aby mu šla na pohřeb. Při pomyšlení na dceřinu bezcitnost v ní zase vzplál vztek, ale odehnala ho a zařekla se, že ať už sem Beth Anne dnes večer přivádí cokoli, nebudou exhumovat žádné bolestné vzpomínky, které se mezi nimi vršily jako trosky havarovaného letadla.

Pohled na hodiny. Od telefonátu už uběhlo skoro deset minut, uvědomila si Liz s úlekem.

Plná úzkosti došla do šicího pokoje. Největší místnost v domě zdobily výšivky, některé vyrobila ona sama, některé její matka, a tucet stojánků se špulkami nití, občas až z padesátých a šedesátých let. Nitě hrály všemi barvami duhy, nechyběl mezi nimi snad ani jediný odstín. Krabice plné časopisů Vogue a střihů. Uprostřed místnosti trůnila stará elektrická singrovka. Postrádala všechny vymoženosti moderních šicích strojů, všechny ty ozdobné stehy, světýlka, složitá udělátka a tlačítka. Byla to čtyřicet let stará, černě nalakovaná mašinka, úplně stejná, jakou mívala její matka.

Liz se naučila šít ve dvanácti a ta práce jí za těžkých časů přinášela útěchu. Bavily ji všechny postupné úkony: Nakupovat látku, ráda poslouchala, jak plochá role dutě pleská po pultu, když z ní prodavačky odmotávají požadovanou délku (dokázala by těm ženám s téměř hodinářskou přesností poradit, kdy s odvíjením přestat). Špendlit k látce křehký, průsvitný papír. Stříhat látku těžkými zubatými nůžkami, které na ní zanechávají vroubkovaný okraj. Připravovat šicí stroj, navíjet nit na cívku, provlékat ji jehlou…

Šití v sobě mělo cosi nesmírně uklidňujícího: Brát do rukou všechny ty přírodní materiály, bavlnu, která vyrostla ze země, vlnu od zvířat, a přetvářet je v něco úplně nového. Na zranění, které utrpěla před pár lety, bylo nejhorší, že jí zhmoždilo pravou ruku a na tři nesnesitelné měsíce musela na singrovku zapomenout.

Šití bylo pro Liz nejen terapií, ale taky zdrojem obživy, to díky němu neměla hluboko do kapsy. Kolem visela ramínka s modely od módních návrhářů, které čekaly na zásah jejích šikovných rukou.

Zvedla oči k hodinám. Patnáct minut. Zase ji bodl osten paniky.

Vybavila si ten den před pětadvaceti lety s pronikavou přesností, Beth Anne, jak sedí ve flanelovém pyžámku na rozvrzaném kuchyňském stole, fascinovaně sleduje matčiny obratné

prsty a Liz jí zpívá.

Spi, má malá, noc utkala z hvězdných nitek plátýnko…

Ta vzpomínka strhla lavinu dalších a v Liz se vzedmula nervozita, jako se po dešti zvedá hladina potoka za jejím domem. No tak, poručila si odhodlaně, neseď tu jako pecka, dělej něco. Zaměstnej se nějak. Vytáhla ze skříně námořnicky modré sáčko, došla k šicímu stolu a prohrabávala se košíčkem, dokud v něm nenašla zbytek téže látky. Ušije z něj kapsu. Pustila se do práce, uhladila látku, načrtla na ni krejčovskou křídou tvar, sáhla po nůžkách a opatrně ho vystřihla. Soustředila se na práci, ale stejně se jí nedařilo odpoutat myšlenky od nadcházející návštěvy, a zaplašit vzpomínky.

Třeba na tu krádež v obchodě. Když bylo Beth Anne dvanáct.

Liz vzpomínala, jak se rozdrnčel telefon, jak ho zvedla. Šéf ostrahy z nedalekého obchoďáku tvrdil, k nebetyčnému úžasu Liz i Jima -, že Beth Anne dopadli se šperky skoro za tisíc dolaru schovanými v papírovém sáčku.

Rodiče prosili vedoucího obchodu, ať ji neudává na policii. že muselo dojít k omylu.

“Heleďte,” řekl šéf ostrahy pochybovačně, “když jsme ji chytili, měla u sebe patery hodinky. A náhrdelník. Zabalené v papírovém pytlíku. To na omyl nevypadá.”

Sáhodlouze vedoucího ujišťovali, že už se to nestane, a slíbili že Beth Anne už do obchoďáku nikdy nevkročí, a tak nakonec svolil že z toho policii vynechá.

Jakmile před obchodem osaměli, Liz se na dceru rozlíceně obořila: “Proč jsi to proboha udělala?”

“A proč ne?” zatrylkovala Beth Anne a uštěpačně se ušklíbla.

“Byla to od tebe pitomost.”

“No a?”

“Beth Anne…, proč tohle všechno děláš?”

“Co všechno?” zahrála si dcera na nechápavou.

Liz se s ní pokusila rozumně diskutovat, jak to rodičům radí psychologové a různé televizní pořady -, ale Beth Anne dávala najevo znuděnost a neposlouchala. A tak jí Liz uštědřila povšechné a nejspíš neúčinné kázání a kapitulovala.

Teď jí hlavou táhlo: Když se člověk snaží při šití saka nebo kabátu, nakonec vytvoří oblečení podle svých představ. Není v tom žádná záhada. Ale při výchově dítěte se může snažit tisíckrát víc, a stejně je výsledek v naprostém rozporu s jeho představami a sny. Připadalo jí to hrozně nefér.

Pronikavýma šedýma očima si prohlížela vlněnou tkaninu, kontrolovala, že kapsa leží rovně a je správně přišpendlená. Pak se zarazila, vzhlédla a zadívala se z okna na černé koruny borovic, ale místo nich jí před očima vyvstaly další trýznivé vzpomínky na Beth Anne. že ale byla hubatá! Dívala se matce nebo otci zpříma do očí a vzdorovitě prohlašovala: “Nepůjdu s váma, ani kdybyste se rozkrájeli.” Nebo: “Trhněte si nohou!”

Možná na ni měli být přísnější. Když v Lizině rodině někdo mluvil sprostě, odmlouval dospělým nebo odmítal dělat, co po nem chtěli, dostal výprask. Ona s Jimem Beth Anne jakživo neuhodili; možná by jí tu a tam nějaké to plácnutí prospělo.

Jednou kdosi z rodinného podniku, Jim zdědil skladiště -zavolal, že je nemocný, a Jim potřeboval, aby mu Beth Anne pomohla. “Radši chcípnu, než bych s tebou ještě někdy vlezla do ty podělaný díry,” odsekla dcera.

Jim sklapl podpatky a pokorně vycouval, ale Liz se do dcery Pustila: “Takhle s otcem nemluv!”

“Cože?” protáhla dcera sarkasticky. “A jak s ním teda mám mluvit? Jako poslušná slepice, která udělá, co mu na očích vidí? Možná by se mu to líbilo, ale má smůlu.” Popadla kabelku a

vykročila ke dveřím.

“Kam jdeš?”

“Za kamarádama.”

“Tak to teda ne. Okamžitě se vrať!”

Dcera za sebou místo odpovědí práskla dveřmi. Jim za ní vyrazil, ale v mžiku byla pryč, její boty chroupaly v dva měsíce starém špinavém michiganském sněhu.

A ti “kamarádi”?

Trish a Eric a Sean… Děti z rodin, jež vyznávaly úplně jiné hodnoty než Liz s Jimem. Snažili se jí zakázat, aby se s nimi stýkala. Ale samozřejmě to bylo marné.

“Ty mi nebudeš nařizovat, s kým se smím nebo nesmím vídat,” rozohnila se Beth Anne. Bylo jí tehdy osmnáct a byla stejně vysoká jako matka. Když proti ní zamračeně vykročila, Liz nervózně couvla. Beth Anne pokračovala: “Co o nich vůbec víš?”

“Nemají rádi tvého otce ani mě, víc vědět nepotřebuju. Co máš proti dětem Todda a Joan? Nebo Brada? S těmi se známe už roky.”

“Co proti nim mám?” zavrčela dcera sarkasticky. “Jsou to šmejdi.” Popadla tašku a cigarety, které nedávno začala kouřit, a předvedla další dramatický odchod.

Liz pravou nohou sešlápla pedál šicího stroje, motor zavrčel a dostal se do tempa, jehla začala kmitat nahoru dolů, nořila se do látky a zanechávala při okraji kapsy úhlednou řádku stehů.

Klapy klapy klap…

Na základní škole se Beth Anne nevracela domů dřív než v sedm v osm, na střední škole ještě později. Občas zůstávala pryč přes noc. I o víkendech se vždycky někam vytratila a na rodinu se vykašlala.

Klapy klapy klap. Rytmické drkotání singrovky Liz uklidňovalo, ale když se podívala na hodiny, zase zpanikařila. Dcera dorazí každou chvíli.

Její dceruška, její holčička…

Spi, má malá…

Na Liz zase zaútočila otázka, která ji sužovala už celé roky: Co se kde zvrtlo? Hodiny a hodiny si v duchu přehrávala dceřino dětství a pokoušela se pochopit, kde udělala chybu, proč ji Beth Anne zavrhla. Byla jako matka pozorná, starostlivá a spravedlivá, o dceru se zajímala, každý den vařila, prala a žehlila, kupovala dceři všechno, co potřebovala. Snad byla jen kapku moc přísná, občas možná až neústupná, příliš si při výchově stála za svým.

Ale to přece není zločin. Krom toho Beth Anne se chovala stejně hulvátsky i k Jimovi, přestože na ni byl tak hodný. Dobrosrdečný, láskyplný, dceru přímo rozmazloval, zkrátka vzorný otec. Pomáhal Beth Anne a jejím kamarádům s úkoly, vozil je do školy, a když měla Liz moc práce, ukládal dceru ke spánku a četl jí pohádky na dobrou noc. Dokonce pro ni vymýšlel a hrával s ní “speciální hry”. Většina dětí by nad takovým rodičem jásala.

Ale Beth Anne na něj byla hubatá a okatě se mu vyhýbala.

Ne, Liz nenapadaly žádné incidenty z minulosti, žádná traumata, žádné tragédie, které mohly Beth Anne proměnit v černou ovci rodiny. Dospěla ke stejnému závěru jako před lety, jakkoli neférový a krutý se zdál -, že její dcera je prostě od přírody úplně jiná než ona, že je rozená rebelka.

Ale jak se teď dívala na látku a uhlazovala ji dlouhými prsty, začala v ní hlodat další myšlenka: rebelka, to rozhodně, ale může představovat i hrozbu?

Liz si chtě nechtě musela přiznat, že za její dnešní nervozitou se neskrývá jen pomyšlení na nadcházející setkání se vzpurnou dcerou. Ta mladá žena jí naháněla strach.

Zvedla oči od saka a zadívala se na déšť narážející do okenních tabulek. Pravá ruka ji

bolestivě brněla a to jí připomnělo ten příšerný den před několika lety, den, který ji vypudil z Detroitu a z něhož pořád ještě mívala trýznivé noční můry. Vešla tehdy do zlatnictví a vzápětí ztuhla v šoku, protože se k ní stočila hlaveň pistole. Ještě teď v duchu vídala ten žlutý záblesk, když muž stiskl spoušť, slýchala tu dunivou explozi, pociťovala ten ochromující šok, když se jí kulka zaryla do paže, srazila ji na dlaždičkovou podlahu a vyrazila jí z hrdla zmatený, bolestný výkřik.

S touhle nešťastnou událostí neměla její dcera pochopitelně nic společného. Ale Liz napadlo, že by se taky nežinýrovala zmáčknout spoušť, jako to udělal ten chlap při tom přepadení. Měla důkaz, že její dcera je nebezpečná. Před několika lety, poté co Beth Anne odešla z domova, zajela Liz navštívit Jimův hrob. Ten den byla mlha, že by se dala krájet, a teprve když Liz došla skoro až k náhrobku, všimla si, že u něj kdosi stojí. Ke svému úžasu poznala Beth Anne. Honem se zase ztratila v mlze. Srdce jí zběsile tlouklo. Chvíli sváděla vnitřní boj a nakonec usoudila, že na konfrontaci s dcerou nemá dost kuráže a že jí radši nechá vzkaz za stěračem.

Když došla k chevroletu a šátrala v kabelce po tužce a papíru, pohled jí zabloudil dovnitř. Zatrnulo v ní: na sedadle ležela bunda, štůsek papírů a zpod nich vykukovala pistole a jakési pytlíčky s bílým práškem, nejspíš drogy.

Už je to tak, pomyslela si teď, moje dceruška, moje malá Beth Anne Polemusová by byla schopna někoho zabít.

Liz sundala nohu z pedálu a šicí stroj ztichl. Zvedla látku a ustřihla přebytečné nitě. Oblékla si sáčko, zastrčila do kapsy pár věcí, prohlédla se v zrcadle a usoudila, že může být s výsledkem spokojená.

Zůstala civět na svůj matný odraz. Uteč! nabádal ji vnitřní hlas. Je nebezpečná! Zmiz odtud, než Beth Anne dorazí.

Ale po chvilce váhání si povzdechla. Přestěhovala se sem mimo jiné kvůli tomu, že se dozvěděla, že její dcera teď žije na Severozápadě. Chtěla ji najít, ale nějak se k tomu nemohla rozhoupat. Ne ne, zůstane tady, setká se s Beth Anne. Ale neponechá nic náhodě, po tom přepadení už ne. Pověsila sako na věšák a došla k šatní skříni. Sundala z horní police krabici a podívala se do ní. Uvnitř ležela malá pistole. “Pistolka pro dámy,” prohlásil Jim, když ji Liz před lety věnoval. Vyndala zbraň a prohlížela si ji.

Spi, má malá…, hohou hohou houpy hou.

Zhnuseně se otřásla. Ne, nedokázala by obrátit zbraň proti vlastní dceři. Ovšemže ne.

Nedovedla si představit, že by svoji holčičku uspala navždy.

Jenže… Co kdyby se musela rozhodnout mezi dceřiným životem a svým vlastním? Co kdyby nenávist prolomila v Beth Anne všechny bariéry?

Dokázala by svoji dceru zabít, aby zachránila sebe?

Matky by neměly být vystaveny takovému rozhodování.

Dlouho váhala, užuž chtěla schovat zbraň zpátky. Ale zarazil ji záblesk světla. Na dvorku se vyhouply reflektory auta a upřely žluté kočičí oči na stěnu vedle ní. Liz znovu sklopila oči k pistoli a místo aby ji vrátila do skříně, položila ji na prádelník u dveří a přetáhla přes ni dečku. Přešla do obýváku a zadívala se z okna na auto, které nehybně stálo na příjezdové cestě, reflektory ještě pořád svítily, stěrače kmitaly sem a tam, dcera si dávala s vystoupením načas. Liz tušila, že za tou neochotou vylézt ven není špatné počasí.

Teprve za hodnou chvíli reflektory potemněly.

Nečekej hned to nejhorší, říkala si Liz. Třeba se Beth Anne změnila. Třeba se přijela usmířit a nabídnout jí omluvu za všechny ty podrazy z minulosti. Třeba se jim konečně podaří vybudovat si normální vztah.

Liz se přesto ohlédla do šicího pokoje, kde ležela na prádelníku pistole, a poručila si: Vrať se pro ni. Strč si ji do kapsy.

Pak se v ní ozval druhý hlas: Ne, schovej ji zpátky do skříně.

Neudělala ani jedno. Nechala pistoli ležet na prádelníku, došla ke dveřím a otevřela. Na tváři ji zastudila lezavá mlha.

Ustoupila před přibližující se siluetou štíhlé mladé ženy a Beth Anne vešla dovnitř. Na chviličku se zastavila, pak za sebou zabouchla dveře.

Liz zůstala stát uprostřed obýváku a nervózně si žmoulala ruce.

Beth Anne si shodila kapuci větrovky a otřela si obličej mokrý od deště. Měla ho ošlehaný větrem, zarudlý. Nebyla nalíčená. Liz věděla, že je jí osmadvacet, ale vypadala starší. Vlasy teď nosila ostříhané nakrátko, takže pod nimi bylo vidět droboučké náušnice. Liz bůhvíproč napadlo, jestli jí je někdo dal, nebo jestli si je koupila sama.

“No…, ahoj, zlato.”

“Nápodobně, matko.”

Liz zaváhala, pak se kratičce, nevesele zasmála. “Říkávalas mi mami.”

“Fakt?”

“Jo. Copak už se nepamatuješ?”

Beth Anne zavrtěla hlavou. Ale Liz ji podezírala, že si pamatuje, jen se k tomu nechce přiznat. Důkladně si dceru prohlížela.

Beth Anne se rozhlížela po mrňavém obýváku. Zastavila se pohledem u fotografie, na které byla s otcem, stáli v přístavišti člunů poblíž jejich tehdejšího domku v Michiganu.

Liz prolomila ticho: “Když jsi telefonovala, zmínila ses, že ses od někoho dozvěděla, že tu teď žiju. Od koho?”

“To je jedno. Prostě od někoho. žiješ tu od…” Nedořekla.

“Pár let. Dáš si něco k pití?”

“Ne.”

Liz si vzpomněla, jak dceru v šestnácti načapala s pivem, a vrtalo jí hlavou, jestli dcera pořád pije a jestli nemá problémy s alkoholismem.

“Ani čaj? Kafe?”

“Ne. Vědělas, že jsem se přestěhovala na severozápad?” zeptala se Beth Anne.

“Vždycky jsi o těchhle končinách bájila, říkalas, že chceš vypadnout z…, že se chceš odstěhovat z Michiganu a zakotvit tady. A když ses odstěhovala, přišla ti domů pošta od někoho ze Seattlu.”

Beth Anne pokývala hlavou. že by krom toho taky protáhla obličej? Jako by na sebe měla vztek, že za sebou špatně zametla stopy. “Proto ses přestěhovala do Portlandu? Abys to ke mně měla blízko?”

Liz se usmála. “Asi jo. Dokonce jsem tě začala hledat, ale ztratila jsem kuráž.” Cítila, jak se jí do očí derou slzy. Dcera se dál rozhlížela po obýváku. Dům byl maličký, ale nábytek, elektronika a ostatní zařízení byly prvotřídní, Liz si na ně vydřela v posledních letech. Svářily se v ní dva protichůdné pocity: Na jednu stranu doufala, že až dcera uvidí, jak dobře se jí vede, bude se s ni chtít udobřit, na druhou stranu se za všechen ten luxus styděla, dceřino oblečení a laciné šperky vypovídaly o tom, že má hluboko do kapsy.

Mlčení žhnulo jako oheň. Spalovalo Liz kůži i srdce.

Beth Anne rozevřela levou ruku a Liz si povšimla uzoučkého zásnubního prstýnku a prostého zlatého kroužku. Vyhrkly jí slzy “Ty…”

Beth Anne sledovala směr jejího pohledu. Přikývla.

Liz by ráda věděla, co je její zeť asi zač. Je to dobrák jako Jim, někdo, kdo dokáže tlumit

dceřinu vzpurnou povahu? Anebo je drsný jako sama Beth Anne?

“Máš děti?” zeptala se Liz.

“Do toho ti nic není.”

“Pracuješ někde?”

“Chceš vědět, jestli jsem se změnila?”

Liz si nepřála slyšet odpověd, a tak spěšně pokračovala: “Říkala jsem si,” spustila a do hlasu se jí plíživě vkradlo zoufalství, “že bych se mohla přestěhovat do Seattlu. Mohly bychom se vídat… Třeba bychom spolu mohly i pracovat. Být partnerky. Dělit se půl napůl. Byla by to zábava. Vždycky jsem si říkala, jak by nám to spolu šlo. Vždycky jsem doufala…”

“Pracovat s tebou?” Beth Anne nakoukla do šicího pokoje, kývla hlavou k šicímu stroji, k ramínkům se šaty. “To není nic pro mě. Nikdy nebylo. Nikdy nebude. Copak jsi to za celé ty roky nepochopila?” Ta slova pronesená ledovým tónem jednoznačně zodpověděla Liz její otázku: Ne, ta holka se vůbec nezměnila.

Hlas jí zdrsněl: “Tak proč jsi tady? Proč jsi za mnou přijela?”

“Já myslím, že to víš.”

“Ne, Beth Anne, nevím. Chceš se mi pomstít?”

“Dalo by se to tak říct.” Znovu se rozhlédla kolem. “Jdeme.”

Liz se zrychlil dech. “Proč? Dělali jsme to všechno pro tebe.”

“Spíš mně navzdory.” V dceřině ruce se objevila pistole a černá hlaveň namířila na Liz. “Padej,” sykla Beth Anne.

“Panebože! Ne!” Liz se zajíkla, jak se jí vrátila vzpomínka na střelbu ve zlatnictví. Rozbrněla ji ruka a po tvářích se jí začaly kutálet slzy.

Vybavila si zbraň na prádelníku.

Spi má malá…

“Nikam nejdu!” prohlásila a otírala si oči.

“Ale jdeš. Padej.”

“Co chceš dělat?” zeptala se Liz zoufale.

“To, co jsem měla udělat už dávno.”

Liz se opřela o křeslo. Beth Anne si všimla, jak se její levá ruka sune k telefonu.

“Ne!” vyštěkla. “Radši to nezkoušej.”

Liz se nešťastně podívala po sluchátku a poslechla.

“Půjdeš se mnou.”

“Teď? V tom lijáku?”

Dívka přitakala.

“Nech mě aspoň oblíknout.”

“Tamhle u dveří ti visí bunda.”

“Ta není dost teplá.”

Dívka zaváhala, jako by chtěla namítnout, že při tom, k čemu se schyluje, na teplu vůbec nezáleží. Pak svolila. “Ale nepokoušej se dostat k telefonu. Budu tě sledovat.”

Liz vešla do šicího pokoje a zvedla modré sako, na kterém před chviličkou pracovala. Pomalu se oblékala a nespouštěla oči z dečky na prádelníku a vybouleniny pod ní. Ohlédla se do obýváku. Dcera upírala pohled na zarámovanou fotografii, na které jí bylo tak jedenáct dvanáct a stála vedle otce a matky.

Liz bleskově hrábla pod dečku a sebrala pistoli. Stačí se rychle otočit, namířit na dceru. Zařvat, ať zahodí zbraň.

Šiju šiju ti košilku, spinkej tedy aspo ň chvilku…

Jenže co když ji Beth Anne nezahod í?

Co když zamíří a bude chtít vystřelit?

Co si Liz počne?

Dokáže dceru zabít, aby si zachránila život?

Spi, má malá…

Beth Anne se pořád dívala jinam, prohlížela si fotografii. Dalo by se to stihnout, otočit se, rychle vypálit. Liz vnímala tíži pistole v rozbolavělé ruce. Pak si povzdechla.

Odpověď zněla ne. Kategorické ne. Nedokázala by dceři ublížit. Ať už se má stát cokoli, ať už ji venku v dešti čeká cokoliv, svoji holčičce neublíží.

Odložila zbraň a vrátila se k dceři.

“Jdeme,” zavelela Beth Anně, zastrčila si vlastní zbraň za pásek džínsů, popadla matku neurvale za paži a vyvedla ji ven. Liz si uvědomila, že je to jejich první tělesný kontakt za posleďní čtyři roky.

Na zápraží se zastavily a Liz se k dceři otočila. “Jestli to uděláš, budeš toho do konce života litovat.”

“Ne,” prohlásila Beth Anně. “Litovala bych, kdybych to neudělala.”

Na Liziných tvářích se mísily kapky deště se slzami. Podívala se na dceru. Mladá žena měla obličej taky mokrý a zarudlý, ale Liz bylo jasné, že je to jenom od deště; v očích neměla po slzách ani památky. Liz se šeptem zeptala: “Co jsem ti udělala, že mě tak nenávidíš?”

Nedočkala se odpovědi, protože v tu chvíli vtrhlo na dvůr první policejní auto; modré, bílé a červené záblesky majáčku rozzářily mohutné dešťové kapky všude kolem jako ohňostroj při oslavách Dne nezávislosti. Z vozu vystoupil třicátník v tmavé větrovce s odznakem kolem krku, zamířil k domu a následovali ho dva uniformovaní státní policisté. Kývnutím pozdravil Beth Anne. “Jsem Dan Heath od oregonské státní policie.”

Mladá žena si s ním potřásla rukou. “Detektiv Beth Anne Polemusová, policie Seattle.”

“Vítejte v Portlandu.”

Pokývla hlavou, vzala pouta, kter á jí podával, a zaklapla je matce na z ápěstích.

Beth Anne, promrzlá od studeného deště a otřesená náporem emocí, poslouchala, jak Heath starší ženě odříkává: “Elizabeth Polemusová, zatýkám vás za vraždu, pokus o vraždu, přepadení, ozbrojenou loupež a obchodování s kradenými předměty.” Přečetl jí její práva a oznámil jí, že proti ní sice byla vznesena obvinění i v Oregonu, ale že ji vydají do Michiganu na základě mnoha zatykačů za závažné trestné činy včetně vraždy prvního stupně.

Beth Anne mávla na mladého oregonského policistu, který ji předtím vyzvedl na letišti. Nestačila vyřídit všechno potřebné papírování, aby si s sebou směla vzít do jiného státu služební zbraň, a tak jí půjčil jednu ze svých. Teď mu ji vrátila, pak se zase otočila a přihlížela, jak jiný policista její matku prohledává.

“Zlatíčko moje…,” žebronila matka zdrceným, prosebným hlasem.

Beth Anne ji ignorovala. Heath vydal pokyn mladému unifor movánému policistovi, aby ženu odvedl do policejního vozu. Ale Beth Anne ho zarazila: “Moment. Prošacujte ji pořádně.”

Uniformovaný policista zamžikal a pochybovačně si změřil křehkou štíhlou ženu, která vypadala neškodně jako děcko. Ale na Heathův pokyn přivolal policistku a ta ji začala zkušeně prohledávat. Když se dopracovala k Liziným zádům, zamračila se. Liz upřela na dceru vyčítavý pohled. Policistka jí vyhrnula námořnicky modré sako a odhalila drobnou kapsu všitou vzadu do podšívky. Uvnitř se skrýval vyskakovací nůž a univerzální klíček k odemykání pout.

“Prokristapána,” zamumlal policista. Pokynul své kolegyni a ta pokračovala v prohlídce. žádná další překvapení už ale neobjevila.

Beth Anne řekla: “Na tenhle fígl se pamatuju z dětství. Vždycky si všívala do oblečení

tajné kapsy. Aby do nich mohla strkat, co nakradla v obchodech, a schovávat v nich zbraně.” Ledově se uchechtla. “Šití a krádeže. V tom je přebornice.” Úsměv jí z tváře vyprchal. “A taky v zabíjení.”

“Jaks to mohla vlastní matce udělat?” osopila se na ni Liz rozhořčeně. “Jidáši!”

Beth Anne odtažitě přihlížela, jak ji odvádějí k policejnímu vozu.

Pak s Heathem vešli do domu. Beth Anně si znovu prohlížela ukradené věci za statisíce dolarů. Heath jí řekl: “Díky, detektive. Vím, že to pro vás muselo být těžké. Ale potřebovali jsme ji dostat, aniž by někdo přišel k úhoně.”

Zatýkání Liz Polemusové klidně mohlo skončit krveprolitím. Nebylo by to poprvé. Před pár lety Liz se svým milencem Bradem Selbitem přepadli zlatnictví v Ann Arboru, ale zaskočil je pracovník ostrahy. Postřelil Liz do paže. Ani to ji však nezastavilo, druhou rukou sáhla po pistoli, zastřelila ho a nádavkem ještě náhodného zákazníka. Posléze postřelila jednoho z policistů, kteří k přepadení vyjeli. Podařilo se jí utéct. Odstěhovala se z Michiganu do Portlandu a tam s Bradem začali nanovo, drželi se její speciality, přepadali zlatnictví a butiky prodávající oblečení známých módních návrhářů, které pak zručná švadlena Liz pozměňovala a prodávala překupníkům v jiných státech.

Oregonská policie se od informátora dozvěděla, že Liz má na svědomí sérii nedávných loupeží na severozápadě a pod falešným jménem si tu koupila dům. Taky zjistili, že Lizina dcera pracuje jako detektiv u policie v Seattlu. Dopravili ji vrtulníkem na portlandské letiště, aby za matkou přijela a přiměla ji bez odporu se vzdát.

“Její jméno figuruje na seznamech nejhledanějších zločinců ve dvou státech. A slyšel jsem, že už se vyznamenala i v Kalifornii. je to k neuvěření, vaše vlastní matka.” Heath zmlkl, protože mu došlo, že to od něj bylo dost netaktní.

Ale Beth Anne se neurazila. Nahlas se zamyslela: “Měla jsem to na krku celé dětství, ozbrojené přepady, vloupání, praní peněz… Otci patřilo skladiště, kde kradené zboží

přechovávali. Sloužilo jim jako zástěrka, zdědil ho po otci. Ten mimochodem patřil ke stejné sortě.”

“Váš dědeček?”

Přisvědčila. “To skladiště… Vidím ho, jako by to bylo dneska. Pořád si pamatuju, jak to tam bylo cítit. Jaká tam byla zima. A to jsem byla uvnitř jenom jednou. Když mi bylo asi osm. Byly tam hromady kradených věcí. Otec mě nechal chvilku samotnou v kanceláři, já vykoukla ze dveří a uviděla jsem ho, jak se s jedním ze svých kámošů pokoušejí z nějakého chlapa vymlátit duši. Divže ho nezabili.”

“Vypadá to, že před vámi neměli žádné tajnosti.”

“Tajnosti? To si pište, že ne, naopak dělali všechno pro to, aby me vtáhli do branže. Otec si pro mě vymýšlel speciální hry, jak tomu říkal. Měla jsem u kamarádů doma omrknout, jestli mají nějaké cennosti a kde. Nebo si ve škole prohlídnout televize a videa, zjistit, kam je zamykají a jaké jsou na dveřích zámky.”

Heath nevěřícně zavrtěl hlavou. Pak se zeptal: “Ale vy sama )ste nikdy nem ěla potíže se zákonem?”

Beth Anně se zasmála. “Jednou jo, zatkli mě za krádež v obchodě.”

Heath pokýval hlavou. “Já jsem ve čtrnácti štípnul balíček cigaret. Dodneška si pamatuju, jak mě táta spráskal řemenem.”

“Ne ne,” řekla Beth Anně. “Mě chytili, když jsem se pokoušela vrátit, co nakradla moje matka.”

“Cože?”

“Vzala mě s sebou do obchodu jako zástěrku. Chápete, matka s dcerou jsou mnohem míň

nápadné než samotná ženská. Viděla jsem ji, jak si cpe do kapsy hodinky a šperky. Když jsme se vrátily domů, šoupla jsem je do pytlíku a odnesla zpátky do toho krámu. Jenže si mě všimnul hlídač, asi jsem se tvářila provinile, a tak mě čapnul, než jsem stačila cokoli vrátit. Držela jsem jazyk za zuby. Přece jsem nemohla prásknout vlastní rodiče. Matka div nevyletěla z kůže… Oni fakt upřímně nechápali, proč nechci jít v jejich šlépějích.”

“Měla byste si zajít k psychologovi nebo tak n ěco.”

“Už jsem tam byla. Pořád k němu chodím.”

Pokývala hlavou, jak se jí vrátily další vzpomínky. “Tak od dvanácti třinácti jsem se snažila vyhýbat domovu, jak to šlo. Přihlásila jsem se ve škole do všech kroužků. O víkendech jsem chodila vypomáhat jako dobrovolník do nemocnice. Hodně mi pomáhali kamarádi. Byli bezva… Asi jsem si je vybrala, protože byli na hony vzdáleni té sebrance kriminálníků, co to s ní táhla moje rodina. Přátelila jsem se s držiteli stipendií pro nejlepší studenty, s lidmi z debatního kroužku, z klubu latiníků. S kýmkoli, kdo byl slušný a normální. Nebyla jsem zrovna špičková studentka, ale trávila jsem tolik času v knihovně a učením s kamarády, že jsem dostala plné stipendium a prolezla vysokou.”

“Kam jste chodila?”

“Na Ann Arbor. Obor kriminalistika. Po absolvování jsem nastoupila u detroitské policie. Nějakou dobu jsem tam pracovala. Hlavně u narkotik. Pak jsem se přestěhovala a začala pracovat u policie v Seattlu.”

“A už máte zlatý odznak. Dotáhla jste to na detektiva rychle.” Heath se rozhlédl po domě. “žila tu sama? Co váš otec?”

“Je po smrti,” odpověděla Beth Anně věcným tónem. “Zabila ho.”

“Cože?”

“Počkejte, až si přečtete tu žádost o vydání do Michiganu. Tehdy na to nepřišli. Koroner to prohlásil za nehodu. Ale za několik měsíců se jeden chlap ve vězení v Michiganu přiznal, že jí s tím pomáhal. Matka zjistila, že si otec ulejvá stranou peníze z jejich kšeftů a utrácí je s milenkou. Najala si toho chlapa, aby ho zabil zaonačil to, jako že se nešťastnou náhodou utopil.”

“To mě mrzí, detektive.”

Beth Anne pokrčila rameny. “Dlouho mi vrtalo hlavou, jestli jim někdy dokážu odpustit. Vzpomínám si na jeden den, to jsem ještě pracovala u narkotik v Detroitu. Zrovna jsem za sebou měla velkou razii na Six Mile. Zabavila jsem hromadu heroinu. Vezla jsem ho na důkazní oddělení, když vtom jsem si uvědomila, že jedu kolem hřbitova, kde leží můj otec. Nikdy jsem tam nebyla. A tak jsem zastavila, došla k hrobu a pokoušela se mu odpustit. Ale nešlo to. A já pochopila, že mu neodpustím nikdy, ani matce. Tehdy jsem se rozhodla odstěhovat z Michiganu.”

“Vaše matka už se znovu nevdala?”

“Před pár lety se spřáhla se Selbitem, ale nevzala si ho. Už jste ho dopadli?”

“Ne. Musí tu někde být, ale jako by se po něm slehla zem.”

Beth Anne kývla hlavou k telefonu. “Když jsem sem přišla, matka se pokoušela hmátnout po sluchátku. Možná ho chtěla varovat. Na vašem místě bych prošla telefonní záznamy. Třeba vás k němu dovedou.”

“Dobrý nápad, detektive.”

Beth Anne zírala skrz provazce deště do míst, kde před pár minutami zmizelo auto odvážející její matku. “Víte, co je na tom nejabsurdnější? Celou dobu věřila, že pro mě dělá to nejlepší, když se mě snaží zatáhnout do branže. Byla špatná od přírody a myslela si, že já taky. Oba s otcem byli zkažení do morku kostí. Nešlo jim do hlavy, že já se taková nenarodila a nezměním se.”

“Máte rodinu?” zeptal se Heath.

“Můj manžel pracuje na oddělení kriminality mladistvých.” Pak se Beth Anne usmála. “A jsme v očekávání. Bude to naše první.”

“Bezva, gratuluju.”

“Budu v práci do června. Pak zůstanu pár let doma s děckem.” Chtěla dodat: “Protože děti jsou to nejdůležitější.” Ale měla dojem, že za daných okolností to ani není potřeba.

“Lidi, co přijedou ohledat místo činu, to tu zapečetí,” prohodil Heath. “Ale jestli se tu chcete porozhlédnout, tak prosím. Třeba byste si odtud ráda vzala fotky nebo tak něco. Všem bude fuk, jestli si odnesete nějaké osobní věci.”

Beth Anne sipoklepala na hlavu. “Tady nosím víc vzpomínek než je mi milé.”

“Jasně.”

Zapnula si zip větrovky a přehodila si přes hlavu kapuci. Zase se dutě zasmála.

Heath tázavě povytáhl obočí.

“Víte, jaká je moje nejstarší vzpomínka?”

“Jaká?”

“Jak sedím na kuchyňském stole v našem prvním domě u Detroitu. Byly mi tehdy tak tři. Matka mi zpívala.”

“Zpívala? Jako správná máma?”

Beth Anne pokračovala: “Nepamatuju se, co to bylo za písničku. Jenom si vzpomínám, že mi zpívala, aby odvedla moji pozornost. Abych si nehrála s tím, co na stole kutila.”

“Co dělala, šila?” Heath kývl hlavou k pokoji s šicím strojem a ramínky plnými nakradených šatů.

“Ne,” odpověděla Beth Anne. “Vyráběla náboje.”

“To myslíte vážně?”

Přikývnutí. “Došlo mi to pochopitelně, až když jsem byla starší. Rodiče tehdy neměli moc peněz, a tak sháněli na střelnicích prázdné nábojnice a ručně je plnili. Pamatuju si, že se blýskaly a já si s nimi chtěla hrát. Slibovala mi, že když na ně nebudu sahat, něco mi zazpívá.”

Po téhle historce zavládlo mlčení. Oba policisté naslouchali bubnování deště do střechy.

Špatná od přírody…

“Tak fajn,” řekla Beth Anne, “jedu domů.”

Heath ji vyprovodil ven a rozloučili se. Beth Anne nastartovala auto z půjčovny a zamířila po rozblácené klikaté cestě k hlavní silnici.

Zničehonic se jí odkudsi z hlubin paměti vynořila melodie. Nahlas si zabroukala pár tónů, ale nedokázala si ji nikam zařadit. Trochu ji to znejistělo. A tak zapnula rádio a naladila Jammin’ 95.5, stanici, co vyplní vaši noc starými zlatými hity, hlásíme se vám z Portlandu a rozjíždíme party… Přidala hlasitost, rytmicky bubnovala prsty o volant a mířila na sever k letišti.

Výslech

“Je v poslední místnosti.”

Muž kývl na seržanta a pokračoval po dlouhé chodbě. Pod nohama mu chroupal jemný písek. Stěny zde byly ze žlutých škvárobetonových tvárnic, ale samotná chodba mu připomínala spíše starý anglický žalář, cihlový a ukoptěný od sazí.

Když se přiblížil k místnosti, uslyšel kdesi opodál jemné vyzvánění zvonku. Chodíval sem pravidelně, ale v této části budovy nebyl už několik měsíců. Tento zvuk neznal a navzdory veselému cinkotu mu připadal zvláštně zneklidňující.

V polovině chodby na něj seržant zavolal: “Kapitáne?” Muž se otočil.

“Odvedli jste dobrou práci. Myslím, když jste ho čapli.” Kapitán Boyle s tlustým spisem

pod paží přikývl a pokračoval v chůzi po chodbě bez oken, až dorazil k místnosti I-7.

Podíval se přes čtvercové okénko a uviděl neškodně vyhlížejícího muže ve věku asi čtyřiceti let, ne velkého, ne malého, s hustými vlasy protkanými šedinami. Jeho pobavené oči se upíraly na zeď, rovněž škvárobetonovou. Nohy v papučích i ruce měl spoutané řetězem, jehož stříbrné články procházely náramkem kolem jeho pasu.

Boyle odemkl a otevřel dveře. Muž se zašklebil a změřil si detektiva pohledem.

“Ahoj, Jamesi,” řekl Boyle.

“Tak to jste vy.”

Boyle už devatenáct let pátral po vrazích a posílal je do chládku. Také dnes spatřil v obličeji Jamese Kita Phelana to, co v podobných chvílích spatřoval u podobných lidí vždy: zpupnost, vztek, hrdost, strach.

Štíhlý obličej s jednodenním či dvoudenním prošedivělým strništěm, oči modré jako holandský porcelán.

Něco tu však chybí, usoudil Boyle. Ale co? Ano, to je ono, pomyslel si nakonec. Za očima většiny vězňů se zračila tůň zmatku. U Jamese Phelana však chyběla.

Policista položil spis na stůl a rychle jím začal listovat. “Tak to vy jste ten chlap,” zamumlal Phelan.

“Eh, já si veškeré zásluhy nezasloužím, Jamesi. Pátrala po vás spousta našich lidí.”

“Ale proslýchá se, že kdybyste jim nestál za zadkem vy, tak by už toho nechali. Co jsem slyšel, tak toho vaši kluci a holky moc nenaspali.”

Kapitán Boyle, šéf oddělení vražd, dohlížel na pětičlenný tým mužů a žen, kteří na plný úvazek vyšetřovali vraždu v Granville Parku, a na dobrý tucet dalších pracovníků, kteří v případu vypomáhali (třebaže i oni makali přinejmenším deset dvanáct hodin denně). Přesto Boyle nevystupoval u soudu jako svědek, až do dnešního dne nikdy s Phelanem nehovořil a nikdy ho neviděl zblízka. Očekával, že pachatel bude vypadat velice obyčejně. Proto ho překvapilo, když ve Phelanových očích spatřil ještě jakousi jinou kvalitu. Něco nepopsatelného. V záběrech z vyšetřování si přitom ničeho podobného nevšiml. Co to může být?

Oči Jamese Phelana si však momentálně prohlížely Boyleovo sportovní oblečení. Džínsy, tenisky, fialovou košili Izod. Phelan měl na sobě oranžový mundúr.

Prostě se to vyvrbilo tak, že jsem ji zabil.

“To je poloprůhledný zrcadlo, že jo?”

“Ano.”

“Kdo za ním je?” Phelan se zadíval na tmavé zrcadlo, Boyle si všiml, že přitom ani jednou nepohlédl na vlastní odraz.

“Někdy tam vodíme svědky, aby identifikovali podez řelé. Ale momentálně tam nikdo není. My žádné svědky nepotřebujeme, že ne?” Phelan se opřel o modrou laminátovou židli, Boyle otevřel zápisník a vytáhl z něj pero značky Bic. Kapitán vážil téměř o dvacet kilo víc než vězeň a vesměs to byla svalová hmota. Přesto položil pero daleko z Phelanova dosahu.

Prostě se to vyvrbilo tak…

“žádal jsem o setkání s vámi téměř měsíc,” řekl Boyle přátelsky. “Ale vy jste se schůzkou souhlasil až teď.”

V pondělí měl být vynesen rozsudek, a jakmile soudce vysloví jeden ze dvou trestů, mezi nimiž se právě v těchto hodinách rozhodoval, tedy doživotní vězení, nebo smrt injekcí -, měl Phelan natrvalo vyměnit pohostinnost okresu za státní věznici.

“Se ‚schůzkou’,” zopakoval Phelan a zdálo se, že ho to pobavilo. “Nebylo by trefnější říct ,s výslechem’? Měl jste přece na mysli tohle, ne?”

“Vy jste se už přiznal, Jamesi. Proč bych měl mít zájem vás vyslýchat?”

“Co já vím? Proč jste teda v posledních dvou měsících bombardoval mýho advokáta nejmíň dvanácti telefonáty a žádal o ,schůzku’ se mnou?”

“Chtěl jsem si jen osvětlit pár nevyjasněných okolností. Není to nic důležitého.”

Ve skutečnosti měl Boyle co dělat, aby skryl své vzrušení. Zoufale toužil po příležitosti pohovořit si s Phelanem osobně, a čím déle zůstávaly jeho žádosti bez odpovědi, tím větší si dělal starosti, že se už nikdy nedozví, co tak horoucně toužil vědět. Byla sobota a on ještě před půlhodinou balil krůtí sendviče na piknik s rodinou, když vtom mu zavolal Phelanův advokát. Boyle tedy poslal Judith s dětmi napřed a stopadesátikilometrovou rychlostí uháněl do okresní věznice. Nic důležitého…

“Nechtěl jsem vás vidět před rozsudkem,” řekl Phelan pomalu, “páč jsem si myslel, že se na mě budete chtít akorát vytahovat.”

Boyle dobrosrdečně zavrtěl hlavou. Zároveň si však v duchu musel přiznat, že k vytahování má rozhodně dobrý důvod. Když bezprostředně po vraždě policie nikoho nezatkla, získal případ trpkou pachuť a změnil se v osobní záležitost. Šéf oddělení vražd Boyle versus neuchopitelný, neznámý vrah.

Souboj mezi oběma protivníky zuřil v bulvárních plátcích, na policejním oddělení a také, což bylo důležitější, v Boyleově mysli. Kapitán měl za stolem stále přilepenu titulní stránku Postu, která na pravé straně zachycovala fotografii tmavovlasého a snědého Boylea hledícího do objektivu a na levé straně policejní portrét vraha Anny Devereauxové. Obě umělecká díla oddělovalo tučným písmem napsané slovo versus a z kapitánovy fotky šel mnohem větší strach.

Boyle si vzpomněl na tiskovou konferenci uspořádanou přesně šest měsíců po vraždě, na níž obyvatelům městečka Granville slíbil, že vyšetřování sice uvízlo na mrtvém bodě, ale policie se nevzdává naděje a pachatel bude dopaden. Své vystoupení tehdy Boyle uzavřel slovy: “Ten člověk nám neunikne. Existuje jen jediný možný závěr. A není to remíza. Je to šach mat.” Tato poznámka, která se o několik měsíců později stala rozpačitou připomínkou jeho nezdaru, se nakonec potvrdila a titulky všech článků o Phelanově zatčení pochopitelně zněly: ŠACH MAT!

Bývaly doby, kdy by se byl Boyle povznesl nad věc a vysmál se tvrzení, že se chce vytahovat nad pokořeným nepřítelem. Dnes byl ovšem na vážkách. Phelan bez zjevného důvodu zabil bezbrannou ženu a téměř rok unikal policii. Jeho případ byl nejtěžší, na jaký kdy Boyle narazil, a kapitán si během vyšetřování mnohokrát kladl zoufalou otázku, zda se mu vůbec podaří pachatele dopadnout. Bůh to však zaonačil tak, že nakonec vyhrál. Takže si jistá část jeho já možná opravdu chtěla prohlédnout trofej.

…zabil jsem ji… A dál k tomu nemám co dodat.

“Chtěl jsem vám jen položit pár otázek,” řekl Boyle. “Nevadí vám to?”

“Pobavit se o tom? Asi ne. Ale je to trochu nuda. Copak se to o minulosti neříká právem? Je nudná.”

“Někdy.”

“Tomuhle neříkám odpověď. Minulost, je, nudná. Zastřelil jste někdy někoho?”

Boyle někdy někoho zastřelil. Dvakrát. “Jsme tady, abychom se bavili o vás.”

“Já jsem tady, páč mě chytli. To vy jste tady, abyste se bavil o mně.”

Phelan se na židličce schoulil do sebe. Řetězy tiše cinkly, Boyleovi to připomnělo zvonek, který slyšel, když kráčel chodbou k vyšetřovací místnosti.

Zadíval se do otevřeného spisu.

“Takže co chcete vědět?” zeptal se Phelan.

“Jen jednu věc,” odpověděl Boyle a otevřel ohmatanou žlutohnědou složku. “Proč jste ji zabil?”

“Proč?” zopakoval Phelan pomalu. “Jo, na motiv se mě vyptával každej. Jenže ,motiv’…, to je velký slovo. Slovo za deset dolarů jak říkával můj tatík. Ale ,proč’, to je něco jinýho. Tímhle slovem jdete přímo k věci.”

“A odpověď zní…?”

“Proč je to tak důležitý?”

Nebylo to důležité. Z právního hlediska ne. Motiv je zapotřebí stanovit pouze tehdy, když jde případ do procesu nebo když fyzické důkazy nepotvrzují či nepodporují přiznání. Na místě činu se však našly Phelanovy otisky prstů a testy DNA potvrdily, že tkáň odebraná zpod nehtů Anny Deverauxové, dokonale pěstěných a nalakovaných lakem v odstínu “prášková růž”, pochází z Phelanovy kůže. Soudce doznání přijal bez předložení motivu žalující stranou, ačkoliv i on naznačil obžalovanému, že by mohl mít trochu slušnosti a vysvětlit, proč svůj strašlivý zločin spáchal. Phelan nicméně setrval v mlčení a nechal soudce přečíst rozsudek “vinen”.

“Chceme jen zkompletovat zprávu.”

” ,Zkompletovat zprávu’. Teda jestli tohle nejsou byrokratický žvásty, tak už fakt nevím.”

Ve skutečnosti nechtěl znát Boyle odpověď z důvodů profesních, nýbrž osobních. Aby se mohl pořádně vyspat. Záhada, proč tento fluktuant a drobný zlodějíček zavraždil šestatřicetiletou ženu, která byla manželkou i matkou, se totiž v kapitánově hlavě zvětšovala jako nádor. Někdy se probouzel s myšlenkami na ni. Ještě minulý týden, kdy to vypadalo, že Phelan poputuje do věznice s maximální ostrahou v Katonahu, aniž se kdy uvolí Boylea přijmout, se kapitán probouzel celý zpocený a zničený tím, čemu on sám říkal “phelantazie”. Byly to zlé sny, které však s vraždou Anny Devereauxové neměly nic společného; spíše se jednalo o řadu srdceryvných výjevů, při nichž vězeň Boyleovi cosi šeptal a detektiv jeho slova navzdory zoufalé snaze neslyšel.

“V téhle fázi to už nic nezmění na vaší ani naší situaci,” prohlásil nyní vyrovnaně. “Prostě to jen chceme vědět.”

” ‚My’?” dotázal se vězeň plaše a Boyle měl pocit, že se nechal při něčem přistihnout. “Předpokládám, že máte ňáký teorie,” pokračoval Phelan.

“Ani ne.”

“Ne?”

Phelan se otočil na židli proti stolu a dál si kapitána prohlížel tím svým zvláštním pohledem. Boyle se cítil nesvůj. Vězni mu celou dobu nadávali. Čas od času po něm i plivali, a někteří ho dokonce fyzicky napadli. Phelan však jen nasadil ten svůj prapodivný výraz, co to sakra může být? -, malinko pozměnil úsměv a upřeně Boylea zkoumal.

“Tohle je divnej zvuk, že jo, kapitáne? Myslím ten řetěz. Hele, máte rád horory?”

“Některé. Krvavé ne.”

Ozvalo se trojí cinknutí. Phelan se zasmál. “Dobrej zvukovej efekt pro bij ák podle Stephena Kinga, co myslíte? Nebo podle Clivea Barkera. Řetězy za noci.”

“A co kdybychom si znovu prošli fakta? Všechno, co se stalo. Mohlo by vám to osvěžit paměť.”

“Myslíte moje přiznání? Proč ne? Od procesu jsem ho neviděl.”

“Videozáznam tady nemám. Ale co kdybych vám přečetl přepis?”

“Jsem jedno ucho.”

“Třináctého září jste se zdržoval ve městě Granville. Přijel jste na odcizeném motocyklu Honda Nighthawk.”

“Přesně tak.”

Boyle sklopil hlavu a svým nejlepším barytonem určeným k podmaňování poroty začal číst z přepisu: ” ‚Zrovna jsem tamtudy projížděl a zjišťoval jsem, co se tam děje. Přitom jsem se doslech, že tam mají nějakou pouť nebo festival nebo tak něco, a když jsem ubral plyn, tak jsem taky pořád slyšel tu hudbu. Jel jsem za ní, až jsem dorazil do ňákýho parku uprostřed města.

Jezdilo se tam na poníkách, prodávali tam všecky možný jídla a řemeslný výrobky a takový věci. A tak jsem zaparkoval motorku a šel omrknout, co tam mají. Jenže to byla pěkná nuda, takže jsem se šel projít podél takový malý řeky, a než jsem se rozhod vrátit tak jsem se ocit v lese, kde jsem uviděl nějaký bílý nebo barevný záblesky nebo něco takovýho, na co už si nepamatuju. Přišei jsem blíž a vším si tý ženský, seděla na kládě a koukala na řeku Pamatoval jsem si ji z města. Pracovala tam v ňáký dobročinný prodejně. Znáte to, jak tam darujete svoje krámy, oni je pak prodaj a prachy jdou do nemocnice nebo tak. Vzpomněl jsem si, že se jmenuje Anne nebo Annie nebo Anna nebo tak nějak.’ “

“Anna Devereauxová…”

” ‚Kouřila cigaretu, jako kdyby se musela ostatn ím ztratit z očí aby si ji mohla dát, jako kdyby všem slíbila, že už hulit nebude, ale musela si dát práska. První, co udělala, když mě zaslechla přicházet, bylo, že hodila cigaretu na zem a típla ji. Bez toho, že by se na mě nejdřív podívala. Pak se na mě teda podívala a zatvářila se pěkně zděšeně. Povídám: Čau. Ona přikývla, řekla něco, co jsem neslyšel, a mrkla se na hodinky, jako kdyby dávno měla bejt někde jinde. Takže tak. Vstala a začala odcházet. A když procházela kolem mě, praštil jsem ji prudce do krku a ona se skácela. Potom jsem se na ni posadil, popad jsem šátek, kterej měla na sobě, fakt silně jsem za něj zatáh a zmáčk jsem jí krk. Mačkal jsem jí ho tak dlouho, až se ta ženská přestala hejbat, a i potom jsem ho mačkal dál. Ten šátek byl na mejch zápěstích příjemně měkkej. Nakonec jsem z ní slezl a našel tu cigaretu. Ještě hořela. Ta ženská jí netípla pořádně. Tak jsem ji dokouřil a vrátil se na tu slavnost. Tam jsem si dal ledovou tříšť. Třešňovou. Pak jsem se posadil na motorku a odfrčel.

Prostě se to vyvrbilo tak, že jsem ji zabil. Popadl jsem oběma rukama ten její hezkej modrej šátek a zabil ji s ním. A dál k tomu nemám co dodat.’ “

Boyle slyšel podobná slova nejméně stokrát. Momentálně však pocítil něco, co už mnoho let necítil. Ledové mrazení na zádech

“Takže takhle to bylo, Jamesi?”

“Jo. Všecko je to pravda. Do posledního slova.”

“Vaše přiznání jsem rozpitval pod mikroskopem, pročetl jsem všechny vaše výpovědi před detektivy, díval jsem se na ten váš rozhovor s tou televizní reportérkou…”

“Byla to šťabajzna.”

“…ale nikdy jste neutrousil ani slovo o motivu.” Znovu to zacinkání. Řetěz visící vězni od pasu se houpal u kovové nohy stolu jako kyvadlo.

“Proč jste ji zabil, Jamesi?” zašeptal Boyle.

Phelan zavrtěl hlavou. “Když já přesně… Mám to celý zamlžený.”

“Musel jste o tom přece trochu přemýšlet.”

Phelan se zasmál. “Což o to, já o tom přemejšlel setsakra hodně Celý dny jsem se o tom bavil s tím svým kámošem.”

“S kým? S vaším kolegou motorkářem?”

Phelan pokrčil rameny. “Možná.”

“Jak že se to jmenoval?”

Phelan se usmál.

Bylo známo, že Phelan je v podstatě vlk-samotář, ale má několik přátel, kteří se pohybují v drsném prostředí. Svědci zejména uváděli, že ho viděli ve společnosti jednoho motorkáře, u

něhož se Phelan po vraždě Anny Devereauxové ukryl. Motorkářova totožnost se však nikdy nedostala na světlo. Boyle ho chtěl zatknout za napomáhání a maření, ale byl tak soustředěn na dopadení samotného Phelana, že s případnými spoluviníky neztrácel čas.

“Prostě se to vyvrbilo tak,” řekl Phelan, “že jsme si takhle otevřeli láhev a celý dny jsme se o tom bavili. Víte, on je teda tvrdej týpek. Ve svý době lidem dost ubližoval. Jenže to vždycky bylo proto, že se mu stavěli do cesty. Nebo kvůli prachám. Nebo něco podobnýho. Ale ani on nedokázal přijít na kloub tomu, proč jsem prostě šel a tu paní zabil.”

“A dál?”

“Nakonec jsme na žádnou odpověď nepřišli. Říkám vám to jen Proto, abyste věděl, že to není tak, že bych o tom vůbec nepřemejšlel.”

“Vy trochu pijete, Jamesi, viďte?”

“Jo. Ale v ten den, co jsem ji zabil, jsem nepil. Nic kromě limonády.”

“A jak dobře jste ji znal? Myslím Annu Devereauxovou?”

“Znal? Já ji přece neznal.”

“Podle mě jste říkal, že jste ji znal.” Boyle se zadíval do přiznání.

“Já řek, že už jsem ji předtím viděl. Stejně jako jsem jedno viděl v televizi papeže. Nebo Julii Robertsovou ve filmech, a taky jsem viděl skoro všecko s tou pornokrálovnou Sheri Starr. Jenže to ještě neznamená, že je znám.”

“Ona měla manžela a dítě.”

“Slyšel jsem.”

Zase to zacinkání. Tentokrát to však nebyl řetěz. Tenhle zvuk vycházel zvenčí. Bylo to vyzvánění, které Boyle poprvé slyšel na chodbě před vyšetřovací místností. Na chvíli se zamračil, a když opět upřel pozornost na Phelana, zjistil, že ho vězeň s pobaveným úsměvem pozoruje. “To je vozík s kafem, kapitáne. Jezdí tudy každý ráno a odpoledne.”

“To je nějaká novinka.”

“S rozvážkou začali zhruba před měsícem. Když zavřeli bufet.” Boyle pokýval hlavou, pohlédl na svůj prázdný zápisník a řekl: “Anna a její manžel spolu právě probírali rozvod.”

“Jak že se ten manžel jmenoval?” zeptal se Phelan. “Nebyl to ten šedovlasej chlap, co seděl v soudní síni až vzadu?”

“Ano, on má šedé vlasy. A jmenuje se Bob.”

Manžela oběti znali všichni pod jménem Robert. Boyle doufal, že se Phelan do této drobné nesrovnalosti ve jméně zamotá a případně něco prozradí.

“A vy si myslíte, že si mě na její vraždu najal on.”

“Najal?”

Phelan zabručel: “Ne, nenajal.”

Ten šátek byl na mejch zápěstích příjemně měkkej…

Robert Devereaux připadal vyšetřujícím detektivům jako ukázkový příklad truchlícího chotě. Úspěšně absolvoval dobrovolný test na detektoru lži a zdálo se nepravděpodobné, že by nechal svou ženu zavraždit kvůli pojistce na padesát tisíc dolarů. Jako motiv to bylo chabé, ale Boyle byl odhodlán prozkoumat jakoukoliv možnost.

Anna Devereauxová. Třicet šest let. Ve městě oblíbená. Manželka a matka.

žena prohrávající boj s odvykáním kouření.

Popadl jsem oběma rukama ten její hezkej modrej šátek a zabil ji s ním. A dál k tomu nemám co dodat.

Kvůli staré jizvě na krku, v sedmnácti letech se pořezala, často nosila šátky, které ji měly zakrýt. Loni v září, v den své smrti, měla na krku hedvábný šátek značky Christian Dior, jehož odstín byl v policejním protokolu označen za “akvamarínový”.

“Ona byla pohledná, viďte?” dotázal se Boyle.

“Už si nevzpomínám.”

Nejčerstvější fotografie Anny Devereauxové viděli oba muži během procesu. Oběť měla na snímcích vytřeštěné oči zamrzlé smrtí a její ruka s dlouhými nehty trčela ven, jako by prosila o milost. I na těchto fotografiích bylo jasně patrné, jak krásná Anna bývala.

“Já se kolem ní neochomejtal, jestli míříte na tohle. Ani jsem nech těl.”

Psychologický profil pachatele vraždu z vilnosti vyloučil. Phelan měl v Rorschachově testu a v testech volných asociací normální heterosexuální reakce.

“Já jen přemýšlím nahlas, Jamesi. Procházel jste tím lesem?”

“V ten den, co jsem ji zabil? Prostě mě ta slavnost začala nudit, a tak jsem se šel projít. A skončil jsem v lese.”

“A ona tam zrovna jen tak seděla a kouřila.”

“E-he,” odpověděl Phelan trpělivě.

“Co vám říkala?”

“Já povídám: ,Čau.’ A ona odpověděla něco, co jsem neslyšel.”

“Co se stalo pak?”

“Nic. Todle bylo všecko.”

“Možná jste se naštval, protože se vám nelíbilo, co na vás mumlá.”

“Mně to bylo fuk. Proč by mě to mělo zajímat?”

“Slyšel jsem vás několikrát říkat, že ze všeho nejvíce nenávidíte znuděnost.”

Phelan se zadíval na škvárobeton. Zdálo se, že počítá. “Jo. Nudu nemám rád.”

“Jak hodně,” zeptal se Boyle, “ji nenávidíte?” Zasmál se. “Na stupnici od jedné do…”

“Jenže lidi nezabíjej kvůli nenávisti. Jasně, oni přemejšlej, že zabijou toho, koho nenáviděj, a taky o tom mluvěj. Jenže ve skutečnosti zabíjej akorát dva typy lidí, lidi, kterejch se bojí, a lidi, na který maj vztek. Co přesně nenávidíte vy, detektive? Přemejšlejte o tom minutku. Vsadím se, že to bude spousta věcí. Ale nikoho byste kvůli tomu nezabil. Nebo jo?”

“Ona měla na sobě nějaké cennosti.”

“To je otázka?”

“Oloupil jste ji? A pak ji zabil, když vám nechtěla dát svatební a zásnubní prsten?”

“Jestli se rozváděla, tak proč by mně ty prsteny nedala?” Phelan to myslel jen jako řečnickou otázku. Aby poukázal na díru v Boyleově logice.

Oddělení vražd však motiv loupeže skutečně okamžitě zavrhlo. Dva a půl metru od těla Anny Devereauxové se totiž našla kabelka obsahující jedenáct kreditních karet a sto osmdesát dolarů v hotovosti.

Boyle sebral žlutohnědou složku, začetl se do jejího obsahu a pak ji znovu položil na stůl.

Proč…?

Zdálo se symbolické, že určujícím znakem života Jamese Kita Phelana je otazn ík. Proč zabil Annu Devereauxovou? Pro č spáchal všechny ostatní zločiny, za které byl v minulosti zatčen? Mnoha z nich se dopustil bezdůvodně. Nikdy nevraždil, ale měl na svědomí desítky fyzických napadení. Výtržnictví v opilosti. Plus jeden únos, který mu nakonec prošel jen jako těžké ublížení na těle. A kdo vlastně byl tenhleten James Kit Phelan? O své minulosti nikdy příliš nemluvil. Dokonce i té reportérce z Current Affair se podařilo k rozhovoru na kameru vypátrat jen dva jeho bývalé spoluvězně. žádní příbuzní, žádní přátelé, žádné bývalé manželky, žádní učitelé ze střední školy nebo nadřízení z práce.

“Jamesi,” řekl Boyle, “chápu to tedy tak, že ani vy sám nemáte sebemenší tušení, proč jste ji zabil.”

Phelan sepjal zápěstí a škubl řetězem tak, aby znovu cinkl o stůl. “Možná mám něco

divnýho v hlavě,” řekl po chvilce přemýšlení.

Nechali ho absolvovat standardní baterii testů, ale nenašli nic, co by se nápadně vymykalo z normálu. Policejní psychiatr nakonec dospěl k závěru, že “vězeň projevuje relativně silnou tendenci vykazovat klasické symptomy antisociálních pohnutek”, na kteroužto diagnózu reagoval Boyle slovy: “Díky, doktore, jeho trestní rejstřík říká totéž. Akorát srozumitelně.”

“Víte,” pokračoval Phelan pomalu, “někdy mám pocit, že se něco ve mně vymyká kontrole.” Zavřel své modré oči a Boyleovi se na chvíli zdálo, jako by bledé půlměsíce jeho víček byly průhledné a Phelan na něj přes nevelkou místnost hleděl dál.

“Jak to myslíte, Jamesi?” Kapitán cítil, jak se mu zrychluje tep. Opravdu máme na dosah klíč k nejtěžšímu zločinci v okrese za posledních deset let? pomyslel si.

“Částečně by to mohlo souviset s mojí rodinou. Když jsem vyrůstal, musel jsem si projít spoustou sraček.”

“Jak to bylo zlé?”

“Hodně zlý. Můj táta seděl. Krádeže, domácí násilí, výtržnictví. Zkrátka věci tohodle ražení. Taky mě hodně mlátil. On a moje matka prej byli zpočátku skvělá dvojka. Fakticky se milovali. Aspoň jsem to tak slyšel, i když mi to zrovna tak nepřipadalo. Jste ženatej, kapitáne?” Phelan pohlédl na Boyleovu levou ruku. žádný prsten na ní nebyl. Kapitán ho nikdy nenosil, protože se ze zásady snažil oddělovat svůj osobní život od práce. “Ano, jsem.”

“Jak dlouho?”

“Dvacet let.”

“No potěš,” zasmál se Phelan. “To je dlouho.”

“S Judith jsem se seznámil, když jsem byl na akademii.”

“Vy jste polda celej život. Četl jsem ten váš profil.” Znovu se zasmál. “V těch novinách s hlavním titulkem, jak jste mě chytil. ,Šach mat’. To bylo vtipný.” Vtom jeho úsměv povadl. “A když matka umřela, tak už otec nikdy s nikým dalším nevydržel dýl než rok. A k tomu patřilo i to, že si nikdy nedokázal udržet práci. Pořád jsme se někam stěhovali. Bydleli jsme snad ve dvaceti státech, s přehledem. Zatímco o vás se v tom článku psalo, že bydlíte většinu života tady v okolí.”

On se otevírá, pomyslel si Boyle vzrušeně. Jen ho nechat mluvit.

“Už jednadvacet let bydlím pět kilometrů odtud, v Marymountu.”

“Tam jsem byl. Hezký místo. Já už bydlel ve spoustě malejch měst. Bylo to tvrdý. Ale ze všeho nejhorší to bylo ve škole. Novej kluk ve třídě. Vždycky ze mě vymlátili duši. Tak mě napadlo, že mít za tátu policajta je asi docela výhoda. Nikdo si na vás dovolí.”

“To je možná pravda,” připustil Boyle, “ale má to jiný háček. Asi si umíte představit, že jsem si za ta léta nadělal spoustu nepřátel. A tak pořád přehlašujeme děti z jedné školy na druhou. Snažíme se je neposílat do veřejných škol.”

“Takže choděj do soukromý?”

“Jsme katolíci. A ony chodí do církevní školy.”

“Do tý v Granvillu? Mně připadala spíš jako univerzitní areál Musí vás přijít na pěkný prachy. Téda.”

“Ne, děti dojíždějí nahoru do Edgemontu. Je to menší škola, ale taky stojí hodně. Měl jste někdy děti?”

Phelan nasadil tvrdý výraz. K něčemu se blížili. Boyle to cítil v kostech.

“V jistým smyslu.”

Povzbuď ho. Jemně, jemně.

“Co to znamená?”

“Když mně bylo deset, umřela mně máma.”

“To mě mrzí, Jamesi.”

“Měl jsem dvě mladší sestry. Dvojčata. Byly o čtyři roky mladší než já. V podstatě jsem se o ně musel starat. Můj táta byl pořád někde v trapu, jak jsem říkal. Takže jsem tak trochu poznal, jaký to je bejt otcem, už když mně bylo dvanáct.”

Boyle pokýval hlavou. Jemu se Jon narodil, když mu bylo šestatřicet let. A stejně si pořád nebyl jistý, zda ví, jaké to je být otcem. Když se Phelanovi s tímto pocitem svěřil, vězeň se jen zasmál. “Jak starý jsou vaše děcka?”

“Jonathanovi je deset. A Alici devět.” Boyle potlačil absurdní nutkání vytáhnout peněženku a ukázat Phelanovi jejich fotografie.

Phelan náhle zvážněl. Řetězy zacinkaly.

“Víte, dvojčata po mně vždycky něco chtěly. Hračky, můj čas, moji pozornost, abych jim pomoh přečíst todleto, co znamená támdleto… Ježíšikriste.”

Boyleovi neunikl vztek v jeho obličeji. Jen tak dál, povzbuzoval se tiše. Nepsal si žádné poznámky, protože měl strach, že by tím přerušil proud Phelanových myšlenek. Tohle by je mohlo dovést až k magickému proč.

“Nakonec jsem se z toho málem zcvoknul. A todle všecko jsem musel dělat úplně sám. Zatímco můj táta měl ustavičně nějaký rande, teda, rande tomu říkal on, anebo byl zlinkovanej do bezvědomí.” Vtom Phelan rychle zvedl hlavu. “Sakra, vždyť vy vůbec nechápete, co vám to tady vykládám, že ne?”

Boylea zabolel náhlý chlad ve vězňově hlasu.

“To rozhodně vím,” řekl kapitán upřímně. “Judith chodí do práce. Takže velmi často hlídám děti já. Miluji je a všechno, stejně jako jste vy určitě miloval své sestry -, ale řeknu vám, že je to neskutečně náročné.”

Phelan se na okamžik pohroužil do myšlenek. Jeho oči byly v tu chvíli stejně skleněné jako oči Anny Devereauxové. “Tak vaše manželka pracuje, jo? Moje máma taky chtěla pracovat. Ale otec jí to nedovolil.”

Své matce říká “máma”, zatímco pro otce používá formálnější označení, pomyslel si kapitán. Co z toho pro mě plyne?

“Celou dobu se o tom hádali. Jednou jí otec přerazil sanici, když ji přistihl, jak si prohlíží inzeráty s nabídkou práce.”

A když procházela kolem mě, praštil jsem ji prudce do krku a ona se skácela.

“Co dělá vaše žena?” zeptal se Phelan.

“Je zdravotní sestra. V nemocnici St. Mary’s.”

“To je dobrá práce,” poznamenal Phelan. “Moje matka měla ráda lidi, ráda jim pomáhala. Bejvala by to dobrá sestra.” Jeho obličej znovu potemněl. “Přemejšlím o všech těch případech, co ji otec zmlátil… To kvůli tomu začala brát prášky a podobný věci. A už s tím nikdy nepřestala. Až do svý smrti.” Předklonil se a zašeptal: “Ale víte, co je na tom strašný?” Vyhýbal se Boyleovu pohledu.

“Co, Jamesi? Svěřte se mi.”

“Víte, někdy mám takovej pocit… Prostě to všecko nakonec kladu za vinu sv ý matce. Kdyby tak nekňourala, že si chce najít džob, kdyby se prostě spokojila s tím, že zůstane doma… že zůstane doma se mnou a s holkama, tak by ji otec nemusel zml átit.”

Potom jsem se na ni posadil, popad jsem šátek, kterej měla na sobě, fakt silně jsem za něj zatáh a zmáčk jsem jí krk. Mačkal jsem jí ho tak dlouho, až se ta ženská přestala hejhat, a i potom jsem ho mačkal dál.

“A ona by pak nezačala chlastat a brát ty prášky a byla by ještě pořád tady.” Phelan se zajíkl. “Někdy mně dělá dobře myslet na to, jak ji mlátil.”

Ten šátek byl na mejch zápěstích příjemně měkkej.

Vyfoukl z plic dlouhý proud vzduchu. “To ode mě nejsou moc pěkný slova, vidte?”

“život někdy není pěkný, Jamesi.”

Phelan zvedl hlavu ke stropu a jako by počítal protihlukové panely. “Zatraceně, já vlastně ani nevím, proč vám tu tohle všecko vykládám. Prostě jsem… to měl na jazyku. Todle se mně zrovna honilo hlavou.” Phelan se chystal ještě něco dodat, ale pak náhle zmlkl a Boyle se neodvažoval narušit jeho myšlenkový pochod. Když vězeň promluvil znovu, byl už o něco veselejší. “Podnikáte něco se svou rodinou, kapitáne? Podle mýho bylo tohleto ze všeho nejtěžší. Nikdy v životě jsme spolu vůbec nic nepodnikli. Nikdy jsme nejeli na dovolenou, nikdy jsme nebyli na baseballu.”

“Kdybych tady teď s vámi nehovořil, byl bych s celou rodinou na pikniku.”

“Jo?”

Boylea se na chvíli zmocnila obava, že Phelan začne na jeho rodinný život žárlit. Vězni se však rozsvítily oči. “To je hezký, kapitáne. Vždycky jsem si nás představoval, teda mámu, otce, když zrovna nepil, a dvojčata. že si vyrazíme ven a budem dělat přesné to, o čem ted zrovna mluvíte. že si uděláme piknik v nějakým městečku na náměstí nebo v parku nebo že se posadíme někam do amfiteátru.”

A když jsem ubral plyn, tak jsem taky pořád slyšel tu hudbu. Jel jsem za ní, až jsem dorazil do ňákýho parku uprostřed města.

“Takhle to děláte se svou rodinkou?”

“No, my nejsme příliš společenské typy,” řekl Boyle se smíchem. “Raději se držíme stranou od davu. Moji rodiče mají nahoře ve státě malý domeček.”

“Rodinný domek?” zeptal se Phelan pomalu, možná si ho v duchu představoval.

“U jezera Taconic. Obvykle jezdíme tam.”

Vězeň se na pár okamžiků odmlčel a pak konečně řekl: “Víte, kapitáne, napadla mě taková zvláštní věc.” Jeho oči začaly počítat škvárobetonové tvárnice. “Všichni máme v hlavách spoustu vědomostí. Vlastně všecko, co kdy lidi věděli. Nebo budou v budoucnosti vědět. Třeba jak zabít mamuta nebo jak vyrobit kosmickou loď na jadernej pohon nebo jak mluvit cizím jazykem. Tohle všecko mají všichni lidi v myšlenkách. Akorát to tam musíme najít.”

Co mi sděluje? podivil se Boyle. že já vím, proč to udělal?

“A najít se všecky tyhle věci dají tak, že si v tichosti sednete a ta myšlenka vám sama vleze na mozek. Prostě prásk a máte ji. Stává se vám to někdy?”

Boyle nevěděl, co na to říct. Phelan však odpověď podle všeho neočekával.

Na chodbě za dveřmi se přiblížily a poté opět utichly kroky.

Prostě se to vyvrbilo tak, že jsem ji zabil. Popadl jsem oběma rukama ten její hezkej modrej šátek…

Phelan si povzdechl. “Není to tak, že bych se vám všem snažil cokoliv zatajit. Jenže vám zkrátka nedokážu dát takovou odpověď, jakou chcete.”

Boyle zavřel zápisník. “To je úplně v pořádku, Jamesi. Řekl jste mi toho spoustu. Jsem vám vděčný.”

Popadl jsem oběma rukama ten její hezkej modrej šátek a zabil ji s ním. A dál k tomu nemám co dodat.

“Mám to,” oznámil Boyle do telefonního automatu. Stál v potemnělé chodbě před bistrem soudní budovy, kde si dal před chvílí slavnostní oběd s jedním z dalších policistů pracujících na případu Phelan.

“Tak sláva!” ozval se ve sluchátku nadšený hlas okresního státního zástupce. Většina výše

postavených prokurátorů věděla, že Boyle bude mít možnost Jamese Phelana naposledy vyslechnout, a dychtivě očekávala odpověď na otázku, proč vrah Annu Deverauxovou zabil. Na okresním státním zastupitelství se z toho stala otázka roku. Boyle dokonce zaslechl zvěsti, že státní zástupci uzavřeli jakousi morbidní sázku a sázejí na odpověď obrovské částky.

“Je to komplikované,” pokračoval. “Myslím, že jsme neprovedli dost psychologických testů. Ale musí to nějak souviset s úmrtí jeho matky.”

“Phelanovy matky?”

“Jo. Má nějaký problém s institutem rodiny. Je naštvaný, protože mu v deseti letech umřela matka a on musel vychovávat sestry.”

“Cože?”

“Já vím, že to zní jako žvásty. Ale všechno to do sebe zapadá Zavolejte doktoru Hirschornovi. Ať ho…”

“Boyle, Phelanovi rodiče stále žijí. Oba.”

Ticho.

“Boyle? Jste tam?”

Teprve po chvíli se ozvalo: “Pokračujte.”

“A navíc to byl jedináček. žádné sestry neměl.”

Boyle nepřítomně přitiskl palec na chromovanou destičku s uvedením telefonního čísla automatu a zanechal na chladném kovu tlustý otisk papilárních linií.

“A jeho rodiče… se dostali do velkých dluhů, když mu ve snaze pomoci obstarali nejlepší lékaře a psychology. Jsou to učinění světci… Kapitáne? Jste tam?”

Ale proč by Phelan lhal? Takže to byl všechno jen jeden velký vtip? Boyle si v duchu přehrál průběh rozhovoru. Nejméně dvanáctkrát jsem žádal, abych se s ním mohl setkat. On to odmítal a teprve těsně před vynesením rozsudku s tím konečně souhlasil. Ale proč?

Proč…?

Náhle se Boyle zprudka napřímil, až vrazil pevným ramenem do stěny telefonního automatu.

V zoufalství si přiložil levou ruku na obličej a zavřel oči. Uvědomil si, že před chvílí prozradil Phelanovi jména všech členů své rodiny. A také kde pracuje Judith a kam chodí děti do školy.

Zatraceně, vždyť on mu prozradil i to, kde jsou právě ted! Sami u jezera Taconic.

Kapitán civěl na vlastní pokroucený odraz v chromované číselníku telefonního přístroje a vstřebával hrůznost toho, ce se právě dopustil. Phelan tohle všechno několik měsíců plánoval.

Proto nechtěl prozradit nic o svém motivu: hodlal k sobě kapitána přilákat, vyvolat v něm zoufalé nutkání hovořit, získat přitom informace od něj a dát mu najevo, že jeho rodině hrozí nebezpečí.

Moment, jenom klid. Phelan je přece ve vězení. Nemůže nikomu nic provést. Nedostane se ven a…

Ach ne…

Boyleovi ztuhla krev v žilách.

Phelanův kumpán, ten motorkář! Pokud bydlí někde poblíž, mohl by být za půl hodiny u jezera Taconic.

“Hej, Boyle, co se sakra děje?”

Odpověď na otázku, jaký měl James Phelan k zabití Anny Devereauxové motiv, neměla vůbec žádný význam. Otázka sama se totiž stala vrahovou poslední zbraní, a Phelan ji použil proti detektivovi posedlému touhou ho zlikvidovat.

Proč, proč, proč…

Boyle upustil telefon a vyrazil přes chodbu k zadržovacím celám. “Kde je Phelan?” zaječel na dozorce.

Ten na zběsilého detektiva zamžoural. “No přece uvnitř. V cele, kapitáne. Vždyť ho sám vidíte.”

Boyle se podíval přes dvojité sklo a spatřil vězně sedícího klidně na lavici.

“Co dělal od chvíle, kdy jsem odešel?”

“Četl si. Nic víc. Jo, a taky si vyřídil pár telefonátů.”

Boyle se vrhl přes stůl a popadl dozorcův telefon.

“Hej!”

Kapitán vyťukal číslo jezerního domku. Telefon začal vyzvánět. Třikrát, čtyřikrát…

V tom okamžiku Phelan pohlédl na Boylea, usmál se a naznačil cosi ústy. Kapitán ho skrz neprůstřelné sklo pochopitelně neslyšel,’ ale bylo mu naprosto jasné, že vězeň právě vyřkl slova “šach mat”.

Sklopil hlavu k mluvítku a jako při modlitbě začal šeptat: “Zvedněte to, prosím vás, zvedněte to,” zatímco telefon vyzváněl dál a dál a dál.

Strach

“Kam to jedeme?” zeptala se žena, když černé audi vyrazilo z florentského náměstí Piazza della Stazione, kam před chvílí přijel její vlak z Milána.

Antonio hladce přeřadil a odpověděl: “To je překvapení.” Marissa si zapnula bezpečnostní pás, zatímco se auto vnořilo do úzkých křivolakých uliček. Netrvalo dlouho a byla beznadějně ztracená. Celých svých čtyřiatřicet let bydlela v Miláně a ve Florencii znala jen centrum. Antonio se naopak v tomto městě narodil, a tak sebejistě uháněl po zdánlivě nekonečné trase ulic a uliček.

Překvapení? přemýšlela Marissa. Antonio chtěl zvolit místo jejich společného dlouhého víkendu sám a ona s tím souhlasila. Takže by se teď měla v klidu posadit a vychutnávat si jízdu… V zaměstnání zažívala poslední měsíc mimořádný stres; byl čas přenechat veškeré rozhodování někomu jinému.

Marissa Carrefigliová byla štíhlá a světlovlasá a měla severské rysy. Krátce po dvacítce se živila jako modelka, ale pak přesedlala na módní návrhářství, které zbožňovala. Před třemi lety však její bratr odešel z rodinného podniku a ona byla nucena převzít vedení firmy obchodující s uměním a starožitnostmi. Marissa z toho neměla žádnou radost, ale její přísný otec nebyl člověkem, jemuž by se dalo říci ne.

Další série ostrých zatáček. Marissa se Antoniově agresivní jízdě nejistě zasmála a raději se nedívala na vozovku, když mu vyprávěla o cestě vlakem z Milána, o zprávách od bratra z Amenriky, o posledních přírůstcích do jejich rodinné prodejny v milánské Breře.

On jí zase popsal nové auto, o jehož koupi uvažuje, o problému s nájemníkem v jedné z jeho nemovitostí a o gastronomickém ternu, které se mu včera podařilo udělat: v tržnici kousek od svého domova objevil bílé lanýže a vyfoukl je přímo pod nosem jednomu protivnému šéfkuchaři.

Následovala další ostrá zatáčka a rychlé přeřazení. Jen nízko zapadající slunce zračící se jí v očích dávalo Marisse alespoň nějaké povědomí o směru, kterým jedou.

Neznala Antonia příliš dlouho. Seznámili se před měsícem ve Florencii, v jedné galerii kousek od Via Maggio, kam Marissina firma příležitostně zasílala umělecká díla a starožitnosti. Krátce předtím sem doručila několik goblénů z osmnáctého století, které pocházely z jedné slavné francouzské výrobny. Jakmile díla visela, upoutal její pozornost jeden tmavý středověký goblén zabírající v galerii celou jednu stěnu. Utkal ho anonymní umělec a zobrazoval nádherné anděly snášející se z nebes, aby bojovali proti bestiím potulujícím se krajinou a přepadajícím nevinné.

Když Marissa stála u goblénu, ohromena tímto strašlivým výjevem, zašeptal opodál nějaký hlas: “Hezké dílo, ale má jeden evidentní problém.”

Marissa překvapeně zamrkala a otočila se k pohlednému muži stojícímu kousek od ní. Zamračila se. “Problém?”

Jeho oči setrvávaly na goblénu, když odpověděl: “Ano. Ten nejkrásnější anděl z obrazu uletěl.” Obrátil se a nasadil úsměv. “A přistál na podlaze vedle mě.”

Marissa se pobaveně ušklíbla tak očividnému pokusu o flirt. Muž ho však pronesl s tak nesobeckým šarmem, že počáteční nutkání odejít z ní rychle vyprchalo. Začali se bavit o umění a o půl hodiny později si už společně vychutnávali šumivé prosecco, sýr a vzájemnou konverzaci.

Antonio byl štíhlý a svalnatý, měl husté tmavé vlasy, hnědé oči a pohotový úsměv. Působil v počítačové branži. Marissa přesně nepochopila, co vlastně dělá, nějak to souviselo se sítěmi -, ale musel být úspěšný. Byl totiž bohatý a zdálo se, že má spoustu volného času.

Ukázalo se, že mají mnoho společného. Oba chodili na univerzitu v Piemontu, oba hodně cestovali po Francii a oba se zajímali o módu (i když zatímco ona ji ráda navrhovala, on ji raději nosil). On byl o rok mladší než ona, nikdy nebyl ženatý (Marissa byla rozvedená) a stejně jako ona měl již pouze jednoho žijícího rodiče, její matka skonala před deseti lety, zatímco Antoniův otec před pěti.

Marissa zjistila, že se s ním dobře povídá. Onoho večera, kdy se seznámili, nesouvisle blábolila o svém životě, postěžovala si na dominantního otce, vyjádřila lítost, že musela opustit svět módy kvůli nudnému zaměstnání, a zmínila i svého bývalého muže, jemuž příležitostně půjčovala peníze, ale on jí je nikdy nevrátil. Nakonec si uvědomila, jak rozmrzele a naříkavě asi působí, zčervenala a omluvila se. Antoniovi to však vůbec nevadilo: přiznal se, že je mu potěšením poslouchat, co má Marissa na srdci. Jaký rozdíl oproti většině mužů, s nimiž Marissa chodila a kteří se soustředili pouze na její vzhled, a sami na sebe!

Procházeli se podél řeky Arno a pak zamířili přes Ponte Vecchio, kde se jakýsi chlapec pokusil prodat Antoniovi růže pro “manželku”. Antonio jí místo nich koupil turistický suvenýr: travičský prsten Lucrezie Borgie. Marissa se tomu z plných plic rozesmála a políbila ho na tvář.

Příští týden ji přijel navštívit do milánského Navigli; od té doby se s ním viděla ještě dvakrát, když měla služební cestu do Florencie. Nyní spolu měli strávit první společný víkend. Zatím nebyli milenci, ale Marissa věděla, že se to brzy změní.

Když nyní jeli na místo jeho “překvapení”, vykroužil Antonio další ostrou zatáčku a zamířil do tmavé obytné čtvrti, která působila zchátralým dojmem. Marissu znepokojilo, že jedou touto zkratkou, a ještě více ji znepokojilo, když Antonio náhle zastavil u obrubníku.

Co to má znamenat? ptala se v duchu.

Antonio vystoupil z auta. “Mám tu nějakou pochůzku. Hned jsem zpátky.” Zaváhal. “Možná by sis měla zamknout dveře.” Vyrazil k jednomu polorozpadlému domu, rozhlédl se kolem sebe a bez zaklepání vešel dovnitř. Marissa si všimla, že si s sebou vzal klíče od auta, a zmocnil se jí pocit, že je v autě uvězněná. Milovala jízdu autem, vlastnila stříbrné maserati, a roli spolujezdce nesnášela příliš dobře. Rozhodla se tedy uposlechnout Antoniovy rady a ujistila se, že jsou všechny dveře zamčené. Když se dívala na jeho stranu auta, mimoděk přitom vyhlédla z okna. Na protější straně ulice spatřila dva chlapce, asi desetiletá dvojčata, kteří bez hnutí stáli vedle sebe a s vážným výrazem na ni upřeně hleděli. Jeden z nich cosi zašeptal a druhý vážně přikývl. Marissa se před tímto zneklidňujícím výjevem otřásla.

Otočila se a vzápětí šokované hekla. Za oknem na straně spolujezdce na ni sotva z třiceticentimetrové vzdálenosti zírala propadlá tvář jakési stařeny. žena musela být nemocná a na prahu smrti.

“Přejete si?” vykoktala Marissa p řes polootevřené okno.

Vychrtlá stařena oblečená ve špinavých a otrhaných hadrech se nejistě zhoupla na nohou. Rychle šlehla žlutýma očima přes rameno, jako bý se bála, že si jí někdo všimne. A pak pohlédla na auto, které jí zřejmě připadalo povědomé.

“Vy Antonia znáte?” zeptala se Marissa o něco klidněji.

“Já jsem Olga. Jsem královna Via Magdaleny. Zn ám každého…” Zamračila se. “Přišla jsem vám vyjádřit svou soustrast.”

“Kvůli čemu?”

“Přece kvůli smrti vaší sestry.”

“Mé sestry? Já žádnou sestru nemám.”

“Vy nejste Luciina sestra?”

“žádnou Luciu neznám.”

žena zavrtěla hlavou. “Ale jste jí tak podobná.”

Marissa téměř nesnesla pohled do stařeniných vlhkých, zažloutlých očí.

“Zbytečně jsem vás vylekala,” dodala Olga. “Odpusťte.”

Odvrátila se.

“Počkejte,” zavolala na ni Marissa. “Kdo to byl, ta Lucia?”

žena se zarazila. Znovu se sklonila do okénka a zašeptala. “Umělkyně. Vyráběla panenky. Nemyslím ty hračky. Byla to umělecká díla. Vyráběla je z porcelánu. Ta žena byla kouzelnice. Jako by dokázala uchvacovat lidské duše a vkládat je do panenek.”

“A ona zemřela?”

“Ano, loni.”

“Jak dobře jste ji znala?”

Olga se ještě jednou podívala na budovu, v níž Antonio zmizel. “Odpusťte, jestli jsem vás polekala. Zdá se, že jsem si vás s někým spletla.” Odbelhala se pryč.

O chvíli později se vrátil Antonio a v ruce nesl malý šedý papírový pytel, který položil na zadní sedadlo. Svou pochůzku nikterak nekomentoval, pouze se omluvil, že mu trvala déle než předpokládal. Když usedl na sedadlo řidiče, pohlédla Marissa přes něj na protější stranu ulice. Dvojčata byla pryč.

Antonio zařadil rychlost a vyrazili. Během jízdy se ho Marissa zeptala na stařenu. Antonio překvapeně zamžoural, zaváhal a pak se zasmál. “Olga…, ta je šílená. Nemá to v hlavě v pořádku.”

“Znáš nějakou Luciu?”

Antonio zavrtěl hlavou. “Ona říkala, že ji znám?”

“Ne. Ale… připadalo mi, že mi o ní vykládá, protože poznala tvé auto.”

“No, jak říkám, je šílená.”

Antonio se odmlčel, propletl se křivolakými uličkami z města a najel na dálnici A7. Poté odbočil na jih na silnici SS222, na onu slavnou Via Chiantigiana, která klikatě protíná vinařskou oblast mezi Florencií a Sienou.

Zatímco Marissa svírala madlo nad dveřmi vozu, prohnali se přes Stradu, poté kolem velkolepého Castello di Uzzano, projeli Greve a ocitli se v řidčeji osídlené oblasti jižně od Panzana. Krajina tu byla nádherná, ale měla v sobě cosi přízračného. Nemnoho kilometrů severně odtud povraždila Florentská zrůda od konce šedesátých do začátku osmdesátých let více než tucet lidí a také zde na jihu nedávno dva jiní šílenci mučili a poté zmasakrovali několik žen. Posledně jmenovaní vrazi byli sice dopadeni a seděli ve vězení, ale jejich vraždy byly mimořádně ohavné a došlo k nim nedaleko od místa, kde se právě nacházeli. Když si na ně Marissa vzpomněla, nedokázala je vytěsnit z myšlenek.

Chtěla požádat Antonia, aby pustil rádio, když vtom její přítel asi tři kilometry od

Quercegrossy náhle ostře odbočil na polní cestu. Ujeli po ní necelý kilometr, než se Marissa neklidným hlasem konečně zeptala: “Kde to jsme, Antonio? Chtěla bych, abys mi to řekl.”

Antonio pohlédl na její ustaraný obličej a pak se usmál. “Promiň.” Shodil ze sebe veškerou tajemnost a vážnost posledních okamžiků a opět byl starým Antoniem. “Nechtěl jsem tě zneklidňovat. Choval jsem se teatrálně. Vezu tě do venkovského sídla své rodiny. Býval to starý mlýn. Otec a já jsme ho sami renovovali. Je to jedinečné místo a já se o ně chci s tebou podělit.”

Marissa se uvolnila a položila mu ruku na nohu. “Promiň. Nechtěla jsem tě vyslýchat… Ale v práci je toho na mě tolik… a neumíš si představit, jaké bylo přesvědčovat otce, aby mi dal pár dní volna, eh, hotový zlý sen.”

“Tak teď už se můžeš uvolnit.” Antonio jí stiskl ruku.

Marissa stáhla okénko a nadechla se provoněného vzduchu. “Je tady nádherně.”

“Ano, to je. Učiněný klid a mír. Nejbližší soused je několik kilometrů daleko.”

Jeli ještě pět minut a poté zaparkovali. Antonio sebral šedý pytel, který si přinesl ze zchátralého domu ve Florencii, a vyložil z kufru zavazadla a tašku s nákupem. Ušli padesát metrů po stezce vedoucí zarostlým a trnitým olivovým hájem, načež Antonio ukázal k lávce přes dravý potok. “Tamhle je to.”

V matném světle soumraku Marissa jen stěží rozeznala obrysy domu stojícího na protějším břehu. Bylo to impozantní místo, byť spíše gotické než romantické, prastarý dvoupodlažní kamenný mlýn s malými okny opatřenými kovovým mřížovím.

Přešli přes lávku, postavili zavazadla k hlavnímu vchodu a Antonio začal lovit klíč. Marissa se otočila a pohlédla pod sebe. Černý a rychle tekoucí potok se zdál docela hluboký. Od prudkého šestimetrového srázu vedoucího k vodě je dělilo jen nízké zábradlí.

Antoniův hlas se jí ozval tak blízko u ucha, že leknutím vyskočila, její přítel se nenápadně přesunul za ni. “Já vím, nač ted myslíš.”

“Nač?” zeptala se Marissa s rychle tlukoucím srdcem. Antonio jí položil ruku kolem ramen a řekl: “Myslíš na to nutkání.”

“Nutkání?”

“Vrhnout se dolů. Přesně toto lidé pociťují, když stojí na vyhlídkách nebo na okrajích srázů, jakousi zvláštní touhu vystoupit do prostoru. Nemají pro to důvod, nemá to logiku. Ale ten pocit se vždycky dostaví. Jako by…” Pustil jí rameno. “Jako by ti nic nemohlo v tom skoku zabránit, kdybych tě nedržel já. Chápeš, jak to myslím?”

Marissa se otřásla, z převážné části proto, že přesně věděla jak to Antonio myslí. Neřekla však nic. Aby změnila téma, ukázala na protější břeh, kde stál malý bílý dřevěný kříž obsypaný květinami. “Co to je?”

Antonio přimhouřil oči. “Už zase? Ach jo, nechávají je tam lidi, kteří tu nemají co pohledávat. Stává se to často. Docela nás to obtěžuje.”

“Proč?”

Její přítel po chvíli řekl: “Umřel tady nějaký chlapec. Ještě předtím, než jsme ten mlýn koupili… Bydlel o kus výše po silnici Nikdo přesně neví, co se stalo, ale zdá se, že si hrál s fotbalovým míčem, který se mu zakutálel do vody. A když se ho ten chlapec snažil vytáhnout, spadl tam taky. Proud je tady docela rychlý, jak vidíš. Vtáhlo ho to tamhle do jezu, kde zůstal zaklíněný hlavou dolů.”

Marissa trpěla klaustrofobií. Ta myšlenka ji děsila.

“Trvalo půl hodiny, než umřel. A teď sem chodí jeho příbuzní a nechávají tu podobné upomínky. Tedy, oni tvrdí, že to nedělají. Podle nich se tu ty kříže a květiny objevují samy od sebe. Ale samozřejmě lžou.”

Marissiny oči setrvávaly jako přišpendleny na tmavém úzkém jezu, kde chlapec zahynul.

Strašlivý způsob, jak odejít ze světa.

Antoniův zvučný hlas ji znovu vylekal. Tentokrát se však její přítel smál. “Ale teď už dost morbidních historek. Pojďme se najíst!”

Marissa ho vděčně následovala dovnitř. S úlevou kvitovala, že interiér je velmi pohodlný, ba přímo útulný. Stěny byly hezky vymalovány a na jedné z nich visely drahé obrazy a goblény. Antonio zapálil svíce a otevřel prosecco. Připili si na první dlouhý společný víkend a začali připravovat večeři. Marissa narychlo připravila předkrm v podobě talíře s marinovanou zeleninou a šunkou, ale jinak si vzal většinu vaření na zodpovědnost Antonio. Jako první chod připravil dlouhé tenké nudle s máslem a bílými lanýži a jako hlavní chod pstruhy s bylinkami. Marissa uznale sledovala, jak jeho jisté ruce krájejí, míchají, šlehají a zdobí. Na jednu stranu si pohled na něj vychutnávala, ale zároveň cítila lehký smutek a lítost, že jí dlouhé hodiny v prodejně nedovolují trávit v kuchyni tolik času, kolik by chtěla, a připravovat jídlo přátelům.

Prostřela stůl, zatímco Antonio sešel do vinného sklepa a vrátil se s lahví chianti z roku 1990, které pocházelo z proslulé místní vinice. Marissa jako milovnice vína zvedla obočí a poznamenala, že je to skvělý a těžko dostupný ročník; dokonce i viněty byly sběratelským artiklem. “Musíte mít báječný vinný sklep. Mohu ho vidět?”

Když však přistoupila ke dveřím, Antonio je zabouchl a lehce sebou škubl. “Eh, je tam strašný nepořádek. Je mi to trapné. Neměl jsem už čas tam uklidit. Možná později.”

“Samozřejmě,” souhlasila Marissa.

Antonio prostřel jídlo a za svitu svíček si dopřáli loudavou večeři, během níž se neustále bavili. On jí vyprávěl o praštěných sousedech, o jednom nevrlém kocourovi, který si myslí, že mu tam všechno patří, a o tom, jak těžko se mu s otcem sháněly během renovace mlýna dobové předměty.

Pak odnesli nádobí do kuchyně a Antonio navrhl, aby si dali v salonu pálenku. Ukázal jí jedny dveře a Marissa vstoupila do malé intimní místnosti. Posadila se na pohovku a po chvíli zaslechla zavrzání dveří do sklípku a Antoniovy kroky rozléhající se na schodišti. Po pěti minutách se Antonio vrátil se dvěma naplněnými sklenicemi. Společně se posadili a začali upíjet pálenku. Byla hořčejší než většina likérů, které kdy Marissa pila, ale vzhledem k Antoniovu dobrému vkusu jí bylo jasné, že jde o drahý destilát.

Cítila teplo, cítila pohodlí, cítila rozjařenost.

Opřela se o jeho silné rameno, zvedla obličej a políbila ho. Antonio její polibek vášnivě opětoval. “Tamhle na tebe čeká dárek,” Zaseptal poté a ukázal na nedalekou koupelnu.

“Dárek?”

“Běž se podívat.”

Marissa vstala a v koupelně na věšáku nalezla starodávný hedvábný župan. Do zlaté látky byly vyšity drobné květy a okraje byly lemovány krajkou.

“Je nádherný,” zvolala Marissa a začala přemítat. Mám si ho obléct? Byl by to pro něj jasný signál… Chci mu ho vyslat, nebo ne?

Ano, usoudila nakonec, chci.

Svlékla si šaty, oblékla se do tenkého županu a vrátila se do salonu. Antonio se usmál, vzal ji za ruku a upřeně jí pohlédl do očí. “Jsi tak nádherná. Vypadáš úplně jako… anděl.”

Jeho slova jako by byla dozvukem věty, kterou použil při jejich seznámení. V jeho tónu však bylo cosi lehce nepatřičného, jako by měl původně v úmyslu říct, že vypadá jako něco jiného, ale včas se zarazil.

Pak se ovšem Marissa rozesmála. Jsi zkrátka strašně zvyklá na svého otce, rozebíráš všechno, co řekne, a hledáš v tom dvojsmysly a nenápadnou kritiku. Uvolni se.

Znovu usedla vedle Antonia. Vášnivě se políbili. Antonio jí vytáhl z vlasů sponku, nechal

jí prameny splynout na ramena a pak oběma rukama uchopil její tvář a dlouze se jí zadíval do očí. Znovu ji políbil. Marissa byla z jeho doteku a z likéru celá zmámená. Když zašeptal: “Pojďme do ložnice,” přikývla.

“Tudy.” Antonio ji nasměroval do kuchyně. “Myslím, že vedle postele stojí pár svíček. Co kdybys je zapálila? Já zatím zamknu.”

Marissa sebrala sirky a zamířila do kuchyně. Přitom si všimla, že Antonio nechal dveře do vinného sklepa otevřené. Pohlédla z příkrého schodiště dolů a spatřila velkou část místnosti. Ve sklepě vůbec nepanoval nepořádek, jak jí Antonio tvrdil. Místnost byla naopak dokonale čistá a dobře uklizená. Slyšela, jak Antonio zavírá v jiné části domu dveře nebo okno a ze zvědavosti tiše sešla do poloviny schodů. Zarazila se, zamračila a vytřeštila oá na předmět ležící pod nedalekým stolem. Byl to napůl vyfoukly fotbalový míč.

Marissa si vzpomněla, že chlapec, který se tu utopil, si hrál s podobným míčem. Patřil snad tento míč jemu?

Sestoupila po schodech ještě níž a zvedla ho. Byl to speciální míč vyrobený na oslavu jednoho z velkých loňských vítězství AC Milán; bylo na něm natištěno datum. Míč tedy nemohl patřit mrtvému chlapci, Antonio říkal, že se hoch utopil ještě za předchozího majitele. Zároveň však Antonio vlastnil tento mlýn nejmen pět let, před pěti lety totiž zemřel jeho otec, který mu pomáhal s renovací. Byla to jen prapodivná shoda okolností.

Jenže moment… Když se Marissa vrátila k Antoniovu popisu incidentu, vzpomněla si na jeho větu, že nikdo přesně neví, co se chlapci stalo. Pokud to však byla pravda, jak mohl Antonio vědět, že chlapci trvalo půl hodiny, než zemřel.

Hluboko v jejím nitru začal narůstat strach. Nad sebou uslyšela vrzáni jeho kroků. Vrátila míč na původní místo a otočila se ke chodišti. Vtom se však zarazila a zalapala po dechu. Na kamenné zdi na pravé straně schodiště visela fotografie zachycující Antonia se ženou, která se velmi podobala Marisse s rozpuštěnými vlasy splývajícími jí na ramena. Oba měli na rukou snubní prstýnky, přestože jí Antonio tvrdil, že nikdy nebyl ženatý.

A navíc byla ta žena ve stejném županu jako nyní Marissa.

Samozřejmě že to byla Lucia.

Která loni zemřela.

Marissa to náhle s ohromující jasností pochopila: Antonio svou manželku zavraždil. A ten chlapec s fotbalovým míčem zřejmě slyšel její křik o pomoc nebo byl svědkem její vraždy. A tak ho Antonio dohnal a shodil do potoka, kde hoch uvízl v jezu a za přihlížení šíleného manžela se utopil.

S bušícím srdcem přistoupila Marissa blíž ke kredenci pod fotografií. Ležel tam šedý pytel, který Antonio přinesl z toho domu ve Florencii. Stál vedle lahve s pálenkou, již Antonio před chvílí načal. Marissa pytel otevřela. Uvnitř ležela napůl vypotřebovaná lahvička s barbituráty. Pohled na horní stranu kredence pak Marisse odhalil jemnou vrstvu prášku, který měl stejnou barvu jako tablety, tak žlutou, že připomínal oči stařeny, která ve Florencii přistoupila k Antoniovu autu.

Jako by Antonio tablety na kredenci drtil.

Aby jí je namíchal do likéru, dovtípila se Marissa.

Jejím tělem proběhla spalující vlna paniky a usadila se jí v břiše. Marissa nikdy v životě necítila takový strach. Antonio měl v plánu ji omámit, a co pak?

Spekulacemi však ted nemohla ztrácet čas. Musela uprchnout. Hned!

Vyrazila po schodech nahoru a zkoprněla. Antonio stál přímo nad ní a v ruce držel nůž na pečeni. “Říkal jsem ti, že si nepřeji, abys do toho vinného sklepa chodila, Lucio.”

“Cože?” špitla Marissa hlasem zesláblým hrůzou.

“Proč jsi se vracela?” zašeptal Antonio. A pak se mrazivě rozchechtal. “Á, Lucio, Lucio…, vstala jsi z mrtvých. Proč? Zasloužila sis umřít. Přinutilas mě, abych se do tebe zamiloval, sebralas mi srdce i duši a pak jsi ode mě chtěla jen tak odejít a nechat mě samotného.”

“Antonio,” řekla Marissa naprasklým hlasem. “Já nejsem…”

“Myslela sis, že jsem prostě jedna z tvých panenek, viď? Věc kterou můžeš vytvořit a pak ji prodat a vzdát se jí?”

Vyrazil po schodech dolů a zavřel za sebou dveře.

“Ne, Antonio. Poslouchej mě…”

“Jak ses mohla vrátit?”

“Já nejsem Lucia!” zaječela Marissa.

Vzpomněla si na jejich první setkám. Nebyl to anděl, koho mu Marissa na prvn í pohled připomínala, byla to jeho zavražděná manželka.

“Lucio,” zaúpěl Antonio.

Hmátl po zdi a zhasl světla. Místnost se ponořila do naprosté tmy.

“Bože, ne. Prosím!” Marissa začala couvat. Bosá chodidla ji na chladné podlaze zábla.

Slyšela, jak se k ní blíží jeho kroky, prozrazovalo ho vrzající dřevo. Poté však Antonio sestoupil na kamennou podlahu a ona ztratila ponětí, kde je.

Ne… Do očí se jí nahrnuly slzy.

“Vrátila ses, abys mě proměnila v další ze svých panenek?” volal na ni Antonio.

Marissa ustoupila. Kde je? Neslyšela ho.

Kde?

Je snad…?

Levou tvář jí ovanul horký dech. Není dál než třicet centimetru od ní.

“Lucio!”

Marissa vykřikla a padla na kolena. Nemohla vyrazit kupředu, kde tušila schodiště, Antonio jí stál v cestě -, ale vzpomněla si, že v protější zdi zahlédla malá dvířka. Možná vedou do zahrady za domem. Začala šmátrat po stěně, až dvířka konečně nahmatala, zprudka je otevřela, nahrnula se dovnitř a opět za sebou zabouchla.

Se vzlykáním škrtla sirkou.

Ne!

Ocitla se v mrňavé kobce, která měřila snad půl metru čtverečního a na výšku metr dvacet. Neměla žádná okna ani žádný další východ.

Skrz panické slzy spatřila Marissa na podlaze před sebou jakýsi předmět. Předklonila se a navzdory roztřeseným rukám a sevřenému srdci si uvědomila, že je to porcelánová panenka, jejíž černé oči upřeně hledí ke stropu.

Na zdi se pak táhly hnědé šmouhy, krev, pochopila Marissa -, které zde zanechal předchozí vězeň, konkrétně Lucia; poslední hrůzné dny svého života zde strávila bezvýslednou snahou rozškrábat holými prsty kámen.

Sirka pohasla a Marissu zahalila temnota.

Marissa se svezla na podlahu a začala vzlykat. Jak jsem jen byla bláhová, pomyslela si.

Umřu tady, umřu tady, umřu…

Vtom však za kobkou uslyšela Antoniův hlas, který zněl kupodivu docela normálně.

“To je v pořádku, Marisso,” zavolal na ni. “Neboj se. Za uvolněným kamenem nalevo od dveří je vypínač. Rozsviť a přečti si vzkaz ukrytý v panence.”

Co se to děje? nechápala Marissa. Setřela si z očí slzy, našla vypínač a rozsvítila. Přimhouřila oči před prudkým světlem, sklonila se, vytáhla z duté panenky složený kus papíru a začala číst.

Marisso,

Zeď nalevo od tebe je fale šná. Je z plastu. Strhni ji a uvid íš dveře a okno. Dveře jsou odemčeny. Jakmile budeš připravena odejít, zatlač do nich. Ale ještě předtím se podívej z okna.

Marissa strhla plastovou příčku. Opravdu se za ní nacházelo okno. Marissa z něj vykoukla a spatřila lávku. Na rozdíl od dřívějška však byl nyní pozemek dobře osvětlen reflektory od mlýna. Přes lávku právě přecházel Antonio s kufrem v ruce. Náhle se zastavil, musel si všimnout, že z okna kobky vychází světlo takže věděl, že se na něj Marissa dívá. Zamával jí a zmizel na parkovišti. O chvíli později uslyšela Marissa, jak startuje a odjíždí pryč.

Co se tu sakra děje?

Zatlačila do dveří a vyšla ven.

Na zemi stála její zavazadla a kabelka. Marissa ze sebe strhla župan, třesoucíma rukama se rychle oblékla, vytáhla z kabelky mobilní telefon a sevřela ho tak, jako vystrašené dítě svírá plyšovou hračku. Teprve poté dočetla vzkaz až do konce.

Nic Ti nehrozí. Nikdy Ti nic nehrozilo.

Já jsem ted na cestě zpátky do Florencie, daleko od mlýna. Ale věř mi, že nejsem psychotický vrah. žádná Lucia neexistuje. Ta stařena, která Ti o ní řekla, dostala za svůj výstup zaplaceno 100 eur. A také se žádný chlapec neutopil; ty květiny a kříž jsem dal k potoku sám, než jsem Tě jel dnes vyzvednout na nádraží. Ten fotbalový míč byla pouhá rekvizita a domnělou krví na zdi kobky je obyčejná barva. Léky byly ve skutečnosti z cukrkandlu (i když přiznávám, že pálenka byla opravdová, a docela vzácná, sluší se dodat). Fotografie, na které pózuji se svou “manželkou”, byla vytvořena na počítači.

A teď k tomu, co je pravda: jmenuji se Antonio, nikdy jsem nebyl ženatý, zbohatl jsem na počítačích a toto je můj letní dům. Kladeš si asi otázku, co to má všechno znamenat. Musím Ti to vysvětlit.

Jako chlapec jsem poznal mnoho samoty a nudy. Nořil jsem se do knih slavných autorů hororového žánru. Jejich díla mě děsila, to ano, ale také mě rozjařovala. Pozoroval jsem publikum sledující v kině horor a myslel si: jsou vystrašení, ale žijí.

Tyto zkušenosti mě podnítily k tomu, abych se stal umělcem. A stejně jako v případě kteréhokoliv vskutku velkého hudebníka či malíře nemůže být ani mým cílem pouze vytvářet krásu, ale také otevírat lidem oči a měnit jejich náhledy a vnímání, přičemž jediný rozdíl spočívá v tom, že mým prostředkem nejsou noty ani barvy, nýbrž strach. Když vidím lidi, jako jsi ty, kteří, jak píše Dante, ztratili tu pravou životní cestu, pokládám za své poslání pomoci jim ji najít. Toho večera ve Florencii, toho večera, kdy jsme se seznámili, jsem si Tě vybral, protože jsem viděl, že máš mrtvé oči. A záhy jsem také zjistil proč, kvůli nespokojenosti v práci, kvůli tyranskému otci, kvůli nuznému bývalému muži. Věděl jsem však, že Ti dokážu pomoci.

Jistě, v tomto okamžiku mě samozřejmě nenávidíš; máš na mě strašný vztek. Kdo by ho neměl.

Leč polož si tuto otázku, Marisso, polo ž si ji v srdci: nemáš dojem, žes ve svém obrovském strachu cítila, že žiješ naplno?

Dole najdeš tři telefonní čísla.

První z nich je na taxislužbu, která Tě odveze zpět na florentské nádraží.

Druhé je na místní policejní okrsek.

Třetí je číslo mého mobilu.

Záleží jen na Tobě, na které z nich zavoláš. Upřímně doufám, že si vybereš poslední z

těchto čísel, ale pokud se rozhodneš to neudělat, dnes v noci nebo i v budoucnu -, tak to samozřejmě pochopím. V umění je koneckonců přirozené, že umělec musí někdy vyslat své dílo do světa a nikdy více se s ním neshledat.

Tvůj Antonio

Rozlícená, uslzená a rozechvělá Marissa došla ke kamenné lavičce na okraji srázu. Posadila se a se vzkazem v jedné ruce a telefonem ve druhé začala zhluboka oddechovat. Zvedla oči a zadívala se na hvězdy. Náhle polekaně zamrkala. Nad hlavou jí po složité, ale elegantní trajektorii klikatě proletěla tmavá silueta velkého netopýra. Marissa ho upřeně sledovala, dokud zvíře nezmizelo za stromy.

Opět se podívala na potok a uslyšela naléhavé ševelení černé zurčící vody. Přidržela vzkaz v paprsku světla od mlýna, přečetla si jedno z uvedených telefonních čísel a vyťukala je do přístroje.

Poté se však zarazila, znovu se zaposlouchala do šumění vody a vdechla do plic chladný vzduch provoněný hlínou, senem a levandulí. Marissa Carrefigliová smazala původně zadané číslo a vytočila jiné.

Dvojí obvinění

“Nikdo není lepší než já.”

“E-he, e-he. Jaký mám možnosti?”

Paul Lescroix se pohodlně opřel ve staré dubové židli, sklopil zrak a začal z opěradla sloupávat kus laku ve tvaru státu Illinois “Modlíte se někdy?” zeptal se barytonem místo odpovědi.

Pouta zachrastila, když Jerry Pilsett zvedl ruce a cvrnkl si do ušního lalůčku. Lescroix ho znal sotva čtyři hodiny a za tu dobu to už Pilsett udělal nejméně dvanáctkrát. “Ne,” řekl vychrtlý mladík s křivými zuby. “Nemodlím.”

“No, tak to byste se na to měl dát. A děkovat Bohu, že jsem se tu objevil já, Jerry. Protože jste na konci cesty.”

“Je tu přece pan Goodwin.”

Hmm. Goodwin, devětadvacetiletý veřejný obhájce. Bezděčný spoluspiklenec s místními soudci, kvůli němuž bývají klienti odsouzeni na dvojnásobek či trojnásobek doby, kterou si zaslouží. Křupan mezi křupany.

“Jestli chcete, tak si Goodwina nechte.” Lescroix si položil kaštanově hnědé italské boty na betonovou podlahu a odsunul židli. “Jako by mi to nebylo jedno.”

“Počkejte. Já jen říkám, že mi dělá právníka už od mýho zatčení.” Odmlčel se a významně dodal: “Což je pět měsíců.”

“Četl jsem vaše dokumenty, Jerry,” prohlásil Lescroix suše. “Vím, jak dlouho už spolu spíte.”

Pilsett zamžoural. Když si nedokázal poslední větu přebrat v hlavě, zeptal se: “Tak vy tvrdíte, že jste lepší než on? Takhle je to?” Přestal se tvářit vychytrale a změřil si pohledem Lescroixovy dokonale upravené stříbrné vlasy, štíhlý pás a moudře vyhlížející tvář s výraznou sanicí.

“Vy opravdu nevíte, kdo jsem, že ne?” Lescroix, jehož by jinak toto faux pas urazilo, nebyl nijak překvapen. Koneckonců se nacházel v Hamiltonu, buranském okrese, kde dohromady žilo méně obyvatel než v Lescroixově bezprostředním okolí, v Upper East Side na Manhattanu.

“Já akorát vím, že sem přišel Harry, kterej dneska d ělá hlavního bachaře, a řek mně, abych vypnul Regise a Kathie Leeovy a mazal ke konferen čním místnostem. Prej mě tam chce

vidět nějakej právník a tak tu teď sedím a poslouchám, jak mně vykládáte, že chcete převzít můj případ a že prej mám odkopnout pana Goodwina. Toho pana Goodwina, kterej na mě byl celou dobu slušnej.”

“No, víte, Jerry, podle toho, co jsem slyšel, je Goodwin slušný na každého. Je slušný na soudce, je slušný na obžalobu, je slušný na svědky obžaloby. Proto je to tak špatný právník, a proto jste vy v opravdu velkém průšvihu.”

Pilsett cítil, že je tlačen do kouta, pokud člověk seděl v Lescroixově společnosti déle než pět minut, začal se tak cítit. Rozhodl se tedy, že vrátí úder. (Pravděpodobně, pomyslel si Lescroix, se přesně totéž stalo oné červnové noci.) “A kdo vůbec tvrdí, že jste dobrej? Odpovězte mně na to.”

Mám ho rozcupovat na kusy svým životopisem? přemítal Lescroix. Zařinčet před ním svou rolí při prvním procesu s bratry Menendezovými? Vysypat z rukávu loňské osvobození té paničky ze Sacramenta obžalované z promyšleného žhářského útoku na manžela, a to na základě neotřelé obhajoby poukazující na manželovo týrání její osoby (přičemž týráním bylo i to, když ji manžel ztrapňoval před přáteli)? Nebo se pochlubit sladounkým “nevinen” na adresu Freda Johnsona, drobného zlodějíčka z chudinské zástavby Cabrini-Green v Chicagu, kterému vymyli mozek, ano, dámy a pánové, slyšíte dobře, vymyli mu mozek a přinutili ho pomáhat ozbrojené buňce, kdepak, žádnému gangu, nýbrž revoluční buňce, při vraždě tří zákazníků ve směnárně v Southside? Má se ohánět svým nechvalně proslulým profilem v týdeníku Time? Nebo reportáží v pořadu Hard Copy?

Nakonec Lescroix místo toho všeho zopakoval: “Nikdo není lepší než já, Jerry.” A nechal tento argument zpečetit spalujícími lasery ve svých očích.

“Ten proces je zejtra. Co o tom případu víte? Dá se zařídit jeho…, jako, odložení?” Poslední čtyři slabiky zněly v Pilsettových ústech měkce; až příliš měkce. Jerry se očividně dlouho učil, co to slovo znamená a jak se vyslovuje.

“To není potřeba. Četl jsem celý spis. Strávil jsem nad ní poslední tři dny.”

“Tři dny.” Další zamžourání. A další cvrnknutí do lalůčku. Toto byla jejich první schůzka: proč Lescroix pročítal poslední tři dny cizí spis?

Lescroix mu to však nevysvětlil. Nikdy nikomu nic nevysvětloval, pokud to nebylo absolutně nezbytné. Tím méně klientům.

“Ale neříkal jste, že jste z New Yorku nebo tam odněkud? Můžete tady vůbec dělat proces?”

“Goodwin mi dovolí ,dělat’ proces. V tom není problém.”

Protože je to slušný člověk.

A bezpáteřní slaboch.

“Ale on mně za to nic neúčtuje. To mě budete taky hájit zadarmo?”

On o mně opravdu nic neví. Úžasné. “Ne, Jerry. Já nikdy nepracuji zadarmo. Když pracujete zadarmo, lidé vás nerespektují.”

“Pan Goodwin…”

“Lidé Goodwina nerespektují.”

“Já jo.”

“Váš respekt se nepočítá, Jerry. Účet za vás zatáhne váš strýc.”

“Strejda James?”

Lescroix přikývl.

“Je to dobrej chlap. Doufám, že nedal do zástavy farmu.”

Není to dobrej chlap, Jerry, pomyslel si Lescroix. Je to blázen.

Protože si myslí, že máš ještě naději. A mně je úplně u prdele, jestli tu farmu zastavil,

nebo ne. “Takže co říkáte, Jerry?”

“No, tak asi jo. Ale je tu ještě jedna věc, kterou musíte vědět.” Pilsett přihopkal blíže, pouta zachrastila, mladý obličej porostlý strništěm se naklonil k advokátovi a tenké rty se rozevřely do pokřiveného úsměvu.

Lescroix však zvedl ukazováček zakončený nápadným pěstěným nehtem. “Vy mi teď povíte velké tajemství, viďte? že jste Patricii Cabotovou nezabil. že jste úplně nevinný. že to na vás ušili. že je to všechno strašlivý omyl. že jste se na místě činu jen náhodou nachomýtl.”

“Já-“

“Jenže ne, Jerry. Není to omyl.”

Pilsett upřel na Lescroixe nejistý pohled, přesně takový, jaký advokát zbožňoval. To on byl tady hnací silou, to on byl fenoménem žádný státní zástupce ho nikdy nepřemohl, žádný klient ho nezastínil.

“Před dvěma měsíci, druhého června, si vás Charles Arnold Cabot najal, abyste mu posekal trávník a odvezl hromadu shnilého palivového dříví nedaleko od jeho domu v Bentaně, což je nejzámožnější čtvrť v Hamiltonu. Párkrát si vás najal už dříve a vůbec vám nepadl do oka, je to typ chlapa, který je jako doma v countryovém klubu -, ale práci pro něj jste samozřejmě odvedl a převzal od něj dohodnutou odměnu ve výši padesáti dolarů. Spropitné vám ale nedal. Vy jste se toho večera opil, a čím více jste pil, tím větší jste měl vztek, protože jste byl samozřejmě přesvědčen, že vám nikdy nezaplatil dost, i když jste s ním nikdy nesmlouval a pokaždé, když vám zavolal, nechal jste se najmout znovu.”

“Počkejte.”

“Pst. Na druhý den, když byli Cabot s manželkou pryč, jste byl ještě stále opilý a stále naštvaný. Vloupal jste se do jejich domu, a zatímco jste přeřezával kabely spojující jejich stereosoupravu v ceně dvou tisíc dolarů s reproduktory, vrátila se neočekávaně domů Patricia Cabotová. Vyděsila vás k smrti, a tak jste ji praštil kladivem, které jste předtím použil k vyražení dveří vedoucích z garáže do kuchyně. Omráčil jste ji, ale nezabil. A pak jste ji svázal. Napadlo vás totiž, že ji později možná znásilníte. E-e-e, nechte mě domluvit. Napadlo vás totiž, že ji později možná znásilníte. Nedívejte se na mě takhle, Jerry. Bylo jí čtyřiatřicet, byla krásná a v bezvědomí. A podívejte se na sebe. Měl jste vůbec někdy dívku? Já myslím, že ne.

Ale pak jste začal mít nahnáno. Ta žena přišla k sobě a začala křičet. Takže jste tu záležitost ukončil kladivem a vyrazil ze dveří. Cabot vás uviděl ve dveřích se zkrvaveným kladivem, stereosoupravou a jejich sbírkou cédéček v podpaží. Zavolal policajty a ti vás dopadli. Je to férový popis událostí?”

“Nebyly to všecky jejich cédéčka. Michaela Boltona jsem jim nevzal.”

“Nikdy se se mnou nesnažte vtipkovat.”

Pilsett si znovu cvrnkl do ušního lalůčku. “Zhruba přesně tak se to stalo.”

“Dobrá, Jerry. A teď poslouchejte. Tohle je malé město a lidé jsou tu hrozně hloupí. Já se pokládám za nejlepšího obhájce v zemi, ale tenhle případ je předem uzavřený. Udělal jste to, všichni vědí, že jste to udělal, a všechny důkazy hovoří proti vám. V tomhle státě sice nemají trest smrti, ale doživotí bez možnosti vylézt na podmínku se tu rozdává jako na běžícím pásu. Tak. Tohle je budoucnost, která na vás čeká.”

“Jo. A víte, co mně to říká? Tohle mně říká, že vy jste ten, kdo v tyhle situaci nemůže prohrát.” Pilsett se zašklebil.

Možná v Hamiltonu nejsou tak hloupí, jak si Lescroix myslel.

Mladý muž pokračoval: “Přijedete si sem až z New Yorku. Uděláte ten proces a zmizíte. Jestli mě z toho vysekáte, budete hvězda, dostanete zaplaceno a ještě vás pozvou k Geraldovi nebo k Oprah nebo do nějakýho jinýho pořadu, páč jste dokázal vyhrát ztracenej případ. A jestli

prohrajete, dostanete zaplaceno taky a nikdo ani nehne brvou, páč jsem beztak dostal, co mi patřilo.”

Lescroix se musel zaculit. “Jerry, Jerry, Jerry. Tohle je věc, kterou na své branži zbožňuji. Nejsou mezi náma žádné šarády.”

“Co jsou to šarády?”

“To je jedno.”

“Měl bych otázku.” Zamračil se.

Dej si načas…

“Řekněme, že mě z toho doopravdy vysekáte. Můžou potom po mně jít znova?”

“Ne. Bylo by to dvojí obvinění. Tohle je na této zemi tak skvělé. Jakmile nějaká porota řekne, že jste nevinen, jste svobodný a státní zástupce si může trhnout nohou… Tak co, najmete si mě a odkopnete toho vašeho Goodwina zpátky do právnické knihovny, kam patří?”

Pilsett si znovu pinkl do lalůčku. Řetězy zachrastily. “Asi jo.”

“Tak se pusťme do práce.”

*

životopis Paula Lescroixe doznal během let důkladné masáže.

Večerně navštěvoval kurzy práva na jedné městské škole. Ty pochopitelně nezapadaly do mnoha hrdinských příběhů, které si vybájil a v nichž měl hrát hlavní roli, a tak se brzy po dokončení studia zapsal do pokročilých vzdělávacích kurzů, které byly přístupné každému potenciálnímu právníkovi ochotnému vypláznout pět set babek. Kurzy probíhaly v Cambridži, kde sídlí i Harvardova univerzita, pročež se jeho životopisný údaj “vzdělání z Harvardu” zakládal na pravdě.

Poté získal první zaměstnání: za minimální mzdu přepisoval a rozesílal soudní nálezy dopravních smírčích soudců. Do životopisu tudíž mohl uvést, že získal praxi vyřizováním agendy a sepisováním nálezů pro soudce trestního soudu.

Po nějaké době si otevřel vlastní praxi nad čínským bistrem s prodejem přes okénko v jednom umouněném baráku kousek od Maiden Lane v centru Manhattanu. Pročež se stal “podílníkem ve wallstreetské advokátní kanceláři specializované na zločinnost bílých límečků”.

Tyto drobné úlety v minulosti Paula Lescroixe (no dobrá, původně se jmenoval Paul Vito Lacosta), tyto nicotné zádrhele ovšem nikterak neumenšovaly jeho hlavní talent, téměř zlověstnou schopnost decimovat své soupeře u soudu. Toto nadání nedokáže žádný právník zfalšovat. Lescroix vždy odhalil veškerá fakta o případu, o zúčastněných stranách, o soudci i o státním zástupci a pak je začal tvrdě mačkat, překrucovat je, hníst je jako plastelínu. Pořád to ještě byla fakta, ale byla to fakta zmutovaná, v jeho rukou se z nich stávaly zbraně, štíty, viry, převleky.

Večer před Pilsettovým procesem strávil jednu hodinu ždímáním, všech možných postřehů o případu z Ala Goodwina, dvě hodiny schůzkami s reportéry a deset hodin studiem dvou věcí: Policejní zprávy a zdlouhavého dokumentu, který mu připravilo místní soukromé očko najaté před třemi dny, kdy Lescroixe oslovil Jerryho strýc James Pilsett a vyklopil mu zálohu.

Lescroix si okamžitě všiml, že nepřímých důkazů proti Pilsettovi je sice habaděj, ale největší hrozbu představuje samotný Charles Cabot. Samozřejmě měli štěstí, že to byl jediný svědek, ale jejich smůla spočívala v tom, že to byl shodou okolností manžel zavražděné ženy. A zpochybňovat důvěryhodnost svědka, který v důsledku zločinu také trpí, je nebezpečné riziko.

Velevážený pan Paul Victor Lescroix však pobíral pětimístné zálohy a účtoval si čtyři sta dolarů za hodinu právě proto, že byl ochoten, ne, on přímo dychtil, taková rizika podstupovat.

V duchu se usmál, objednal si u pokojové služby velkou konvici s kávou, a zatímco vrah Jerry Pilsett, slušný člověk Al Goodwin i všichni prostí lidé v okrese Hamilton snili své

slaboduché sny, Lescroix začal plánovat bitvu002E

Do soudní síně dorazil brzy jako vždy a ostýchavě usedl na lavici obhajoby, zatímco se sál plnil svědky, diváky a také (ano, děkuji, Pane,) novináři. Zlehka se zazubil pro kamery a změřil si pohledem státního zástupce (předem si o něm zjistil, že je to absolvent státní univerzity, patřil k horním čtyřiceti procentům v ročníku, na pažbě má patnáct odkroucených let a fakt, že svůj život utopil v bezvýchodné kariéře, od které měl před třinácti lety utéct, se naučil snášet se strnulou netečností).

Lescroix poté upřel pohled na muže usazeného v zadní části sálu. Charles Cabot. Seděl vedle jakési šedesátnice, matky nebo tchyně, usuzoval Lescroix podle slz. Advokát pocítil drobné znepokojení. Očekával, že Cabot bude škrobený příslušník vyšší střední třídy, předměstská krysa, která u poroty vzbudí jen pramalé sympatie. Tento muž však navzdory zhruba čtyřiceti letům věku působil chlapeckým dojmem. Měl rozcuchané špinavě blonďaté vlasy a na sobě měl krátký sportovní kabát, sportovní kalhoty a proužkovanou kravatu. Přátelský podomní pojišťovák. Momentálně utěšoval ženu vedle sebe a sám přitom uronil pár slz. Celkově byl přesně tím typem vdovce, do jakého se porota snadno zamiluje.

Lescroix však už zažil horší situace. Měl za sebou případy, kdy mu nezbylo než útočit na truchlící matky, ovdovělé manželky’ a dokonce i na nic nechápající děti. Zkrátka bude muset postupovat podle citu, jako když hudebník vnímá reakci publika a pečlivě jí přizpůsobuje své hraní. Mohl by…

Lescroix si náhle uvědomil, že se na něj Cabot upřeně dívá. Vdovcovy oči byly jako chladná kuličková ložiska. Lescroix se doslova otřásl, tohle se mu u soudu ještě nikdy nestalo, a usilovně se snažil vizuální kontakt vydržet. Byl to jen okamžik, ale Lescroix byl za tuto v ýzvu rád. Cosi v Cabotově pohledu učinilo z celého případu osobní záležitost, díky čemuž bylo pro Lescroixe mnohem snazší udělat, co má v plánu. Jejich pohledy zůstaly zaklesnuty do sebe a přeskočila mezi nimi elektrická jiskra. Poté se ozvalo cvaknutí dveří a všichni vstali, protože do sálu vstoupil soudní sluha.

“Slyšte, slyšte, slyšte, trestní soud prvního distriktu okresu Hamilton tímto zahajuje jednání. Předsedá mu ctihodný Jennings P. Martell. Nechť všichni, kdo mají s tímto soudem co do činění, předstoupí a jsou vyslechnuti.”

Pilsett oděný v pitomém hnědém mundúru byl opatrně vyveden ze zadržovací cely a posadil se vedle svého advokáta. Přihlouple se culil, dokud mu Lescroix neřekl, aby toho nechal, a nespoutaným prstem si několikrát cvrnkl do ušního lalůčku.

Když se Lescroix opět podíval na Cabota, vdovcovy kovové oči se již přesunuly o kousek stranou a momentálně provrtávaly záda muži, jenž mu kladivem Sears Craftsman v ceně 4,99 dolaru zabil manželku.

Státní zástupce nejprve přednesl soupis zajištěných důkazů a Lescroix půl hodiny podkopával svědecké výpovědi laboratorních techniků a policistů, i když ohledání místa činu bylo na tak malé policejní oddělení provedeno překvapivě dobře. Malé vítězství obžaloby, musel si Lescroix v duchu přiznat.

Poté stát předvolal Charlese Cabota.

Vdovec si narovnal kravatu, objal ženu vedle sebe a zamířil ke svědecké lavici.

Naváděn bezduchými otázkami státního zástupce podal Cabot nevzrušené svědectví o tom, co třetího června viděl. Jednoslabičný zármutek. Pár slz. Lescroix ohodnotil jeho výstup jako nepřesvědčivý, ačkoliv si Cabotova zlomená slova rozhodně získala pozornost poroty. To ovšem Lescroix očekával: tragédie milujeme stejně jako milostné příběhy a téměř stejně jako sex.

“Nemám dalších otázek, Ctihodnosti,” řekl nakonec státní zástupce a přezíravě pohlédl na Lescroixe.

Ten pomalu vstal, rozepnul si sako, přejel si rukou ve vlasech a zlehounka si je rozcuchal. Nato pomalu vykročil před svědka. Když promluvil, promluvil k porotě. “Velice mě mrzí, co vás postihlo, pane Cabote.”

Svědek pokýval hlavou, ale jeho oči zůstaly ostražité.

Lescroix pokračoval: “Smrt mladé ženy je strašlivá věc. Prostě strašlivá. Neomluvitelná.”

“No, to ano. Děkuji vám.”

Kolektivní oči poroty si prohlížely Lescroixovu ztrápenou tvář. Advokát pohlédl na svědeckou lavici. Cabot nevěděl, co říct. Očekával útok. Byl neklidný. Jeho oči už nebyly ocelově tvrdé. Byly obezřetné. To bylo dobře. Ostražité poctivce si lidé oškliví mnohem víc než sebejisté lháře.

Lescroix se otočil zpět ke dvanácti mužům a ženám tvořícím jeho publikum.

Usmál se. Nikdo jeho úsměv neopětoval.

Což bylo naprosto v pořádku. Tohle byla jen předehra.

Přistoupil ke stolu, zvedl z něj jakousi složku a vrátil se k ohrádce pro porotu. “Pane Cabote, čím se živíte?”

Tato otázka zastihla Cabota nepřipraveného. Rozhlédl se po soudní síni. “Totiž, vlastním jednu firmu. Vyrábí kryty pro počítače a související vybavení.”

“Vyděláte si tím hodně peněz?”

“Námitka.”

“Zamítá se. Ovšem vrátíte téma v brzké době zpátky na zem, pane Lescroixi?”

“To se ví, že vrátím, Ctihodnosti. Odpovězte, prosím, pane Cabote.”

“Loňské tržby dosáhly osmi milionů dolarů.”

“A váš plat činil kolik?”

“Domů jsem si přinesl asi dvě stě tisíc.”

“A vaše manželka pracovala ve firmě taky?”

“Na částečný úvazek. Jako členka představenstva. A také vykonávala nějakou poradenskou činnost.”

“Aha. A kolik si vydělala ona?”

“To přesně nevím.”

“Hoďte nám nějaký odhad, pane Cabote.”

“No, zhruba kolem sta tisíc.”

“Vskutku? Zajímavé.”

Lescroix začal listovat ve složce, zatímco si porota kladla otázku co může být na této informaci zajímavého.

Po chvíli Lescroix vzhlédl. “Jak byla vaše firma původně financována?”

“Námitka, Ctihodnosti,” zaprotestoval st átní zástupce s popelavým obličejem. Jeho mladý asistent horlivě přikyvoval, jako by každé zakomíhání jeho hlavy bylo právní citací na podporu jeho šéfa.

“Míříte na něco konkrétního, pane Lescroixi?” dotázal se soudce, “anebo máme co do činění s jedním z vašich slavných rybářských výletů?”

Dokonalé. Lescroix se otočil k porotě a lehce zvedl oči; soudce si toho nevšiml. Vidíte, s čím se tu musím otravovat? jako by sděloval porotcům. Jeden z nich ho za to odměnil krátkým spikleneckým úsměvem.

A pak, Bůh mu žehnej, i další.

“Mířím na něco velice konkrétního, Ctihodnosti. I když jsou v této síni přítomni lidé, kteří z toho velkou radost mít nebudou.”

Tohle už vyvolalo několik zamumlání.

“Uvidíme,” zabručel soudce. “Námitka se zamítá. Odpovězte, Pane Cabote.”

“Pokud si vzpomínám, bylo financování velice složité.”

“Tak si to zjednodušme. Otec vaší manželky je zámožný podnikatel, je to tak?”

“Nevím, co máte na mysli pod pojmem ,zámožný’.” Cabot polkl.

“Čisté jmění ve výši dvanácti milionů dolarů by snad někam do této kategorie zapadalo, nebo ne?”

“Zřejmě ano, někam.”

Několik porotců se připojilo k Lescroixovu uchechtnutí. “Nezaložil vás tchán při rozjezdu firmy?”

“Vrátil jsem mu všechno do posledního centu…”

“Pane Cabote,” zeptal se Lescroix trpělivě, “založil vás tchán při rozjezdu firmy, ano, nebo ne?”

Nastala odmlka a po ní rozmrzelé: “Ano.”

“Jak velký podíl ve firmě měla vaše manželka?”

“Pokud si vzpomínám, tak tam byly nějaké složité formulace…”

“Další složitost?” Lescroix si povzdechl. “Pojďme to tedy zjednodušit, co říkáte? Prostě nám řekněte, kolik procent společnosti vaše manželka vlastnila.”

Další zaváhání. “Čtyřicet devět.”

“A vy?”

“Čtyřicet devět.”

“A kdo vlastní zbylá dvě procenta?”

“To bude její otec.”

“A komu ty podíly po její smrti připadnou?”

Chvilkové zaváhání. “Pokud bychom měli děti…”

“Máte děti?”

“Ne.”

“Aha. Takže nám prozraďte, co se s podílem vaší manželky stane ve skutečnosti.”

“Řekl bych, že připadne mně. Zatím jsem o tom nepřemýšlel.” Je třeba s nimi jemně pracovat. Jako dirigent s orchestrem. Taktovku je t řeba třímat lehce. Nedodávat: “Takže vy jste ten, kdo na smrti své manželky vydělal.” Nebo: “Takže teď získáte kontrolu nad firmou.” Jsou natvrdlí, ale i ti nejnatvrdlejší už začínají chápat, kam máme namířeno.

Cabot se napil vody, pobryndal si přitom sako a setřel si z něj kapky.

“Pane Cabote, vraťme se nyní k letošnímu červnu, dobře? Najal jste si Jerryho Pilsetta, aby pro vás udělal nějakou práci. To bylo druhého června, den předtím, než vaše manželka zemřela, říkám to správně?”

žádné než byla zavražděna. Vždy je třeba zachovat neutrální tón.

“Ano.”

“A najal jste si ho i několikrát předtím, viďte?”

“Ano.”

“Kdy poprvé?”

“To nevím, možná před šesti měsíci.”

“Jak dlouho víte, že Jerry bydlí v Hamiltonu?”

“Řekl bych pět, šest let.”

“Takže i když ho znáte už šest let, až do letošního jara jste si ho nikdy nenajal?”

“Totiž, nenajal, ale…”

“Přestože jste k tomu měl spoustu příležitostí.”

“Ne. Ale chtěl jsem říct…”

“Na který den v týdnu připadl druhý červen, pane Cabote?”

Cabot pohlédl na soudce a odpověděl: “Na to si nevzpomínám.”

“Byl to pátek.”

“Když říkáte,” odvětil svědek mrzutě.

“To neříkám já, pane Cabote. Říká to můj kalendář z Hallmarku.” Lescroix zvedl do vzduchu kapesní kalendář ozdobený fotografií chundelatých štěňátek.

Několik porotců se sípavě zasmálo.

“A v kterou denní dobu měl Jerry tu práci vykonat?”

“Nevím.”

“Ráno?”

“Ráno ani ne.”

“Ráno ani ne,” zopakoval Lescroix pomalu. A pot é vyštěkl: “Nebyloto nakonec pozdě odpoledne a večer?”

“Možná ano.”

Advokát se zamračil a začal přecházet sem a tam. “Není zvláštní, že jste si někoho najal na práci na zahradě zrovna v pátek v noci?”

“Ale to nebylo v noci. Teprve se šeřilo a…”

“Odpovězte na otázku, prosím.”

“Nenapadlo mě, že je na tom cokoliv zvláštního.”

“Aha. Mohl byste nám přesně říci, k jaké práci jste si ho najal?”

Cabot na advokáta nevrle pohlédl a řekl: “Měl mi posekat trávník a odnést nějaké shnilé dřevo.”

“Shnilé?”

“Totiž, prolezlé termity.”

“Bylo všechno to dřevo prolezlé termity?”

Cabot se zadíval na státního zástupce, jehož mléčný obličej se leskl znepokojením, a poté na jeho mladého asistenta, který by pravděpodobně nebyl znepokojen o nic méně, kdyby momentálně nebyl tak beznadějně zmaten. Jerry Pilsett si pouze cvrnkal do ušního lalůčku a rozmrzele hleděl do země.

“Prosím,” vybídl Cabota soudce. “Odpovězte na otázku.”

“Já nevím. Viděl jsem v něm díry po termitech. Mám dřevostavbu a nechtěl jsem riskovat, že nám nalezou do domu.”

“Takže jste viděl nějaké stopy po termitech, ale ta hromada d řeva nebyla zcela zpráchnivělá, je to tak?”

“Já nevím. Možná ne.” Cabot se nejistě zasmál. “Takže tam bylo i nějaké zdravé dřevo, a možná ho bylo hodně.”

“Možná. Ale co na tom…?”

“Vy jste ovšem z nějakého důvodu chtěl, aby Jerry Pilsett odvezl celou hromadu. A aby to udělal právě onoho konkrétního pátečního večera.”

“Proč mi všechny tyhle otázky kladete?”

“Abych se dobral pravdy,” vyhrkl Lescroix. “Proto jsme přece tady, ne? A teď nám povězte, pane: byla ta hromada dřeva něčím přikrytá?”

Vdovec se zlehka zamračil. Možná si pouze kladl otázku, proč se Lescroix na tuto okolnost zaměřuje, ale výsledkem byl báječně podezřelý výraz.

“Ano. Starou plachtou.”

“A byla ta plachta ukotvena k zemi?”

“Ano, byla.”

“A vy jste ji přes to dřevo přehazoval sám?”

“Ano.”

“Kdy?” vyzvídal Lescroix.

“To už si nepamatuji.”

“Ne? A nemohlo to být pouhých několik dní předtím, než jste si najal Jerryho?”

“Ne… Vlastně možná.”

“Říkal Jerry o té plachtě něco?”

“Nevzpomínám si.”

“Neříkal vám snad Jerry,” řekl Lescroix trpělivě, “že kolíky jsou do země zabity příliš hluboko, takže se nedají vytáhnout, a že je musí něčím uvolnit, aby mohl sundat z dřeva tu plachtu?”

Cabot zvedl hlavu a nejistě pohlédl na soudce. Znovu polkl, zdálo se, že přemýšlí, zda se má opět napít vody, ale nakonec tak neučinil. Možná se mu příliš třásly ruce. “Musím na tyhle otázky odpovídat?”

“Ano, musíte,” řekl soudce vážně.

“Možná.”

“A řekl jste mu, že máte v garáži nářadí, které si může půjčit, kdyby je potřeboval?”

Další tíživá odmlka. Cabot hledal odpověď ve tmavém sádrovém stropě nad sebou. “Možná ano.”

“Á.” Lescroixova tvář se rozjasnila. Dobrá polovina poroty teď byla naladěna na stejnou vlnu jako on, nechala se nést jeho hudbou a kladla si otázku, kam se bude melodie ubírat dál. “Mohl byste říct našim přátelům v porotě, kolik nářadí v garáži máte, pane?”

“Prokristapána, to já nevím.”

Braní Božího jména nadarmo před porotou. Nádherná neuváženost.

“Dovolte, abych byl konkrétnější,” řekl mu Lescroix ochotně. -“Kolik kladiv vlastníte?”

“Kladiv?” Vdovec pohlédl na vražednou zbraň ležící na stolku obžaloby a stále hnědou od zaschlé krve jeho manželky. Porota na nástroj pohlédla také.

“Jen jedno. Tohle.”

“Takže,” zvýšil Lescroix hlas, “když jste řekl Jerrymu, aby z garáže přinesl nějaké nářadí a uvolnil kolíky, které jste zatloukl do země, věděl jste, že existuje pouze jeden nástroj, který si může vybrat? Konkrétně toto kladivo?”

“Ne… Totiž, já nevím, co si na to vzal…”

“Vy jste nevěděl, že k uvolnění těch kolíků použil toto kladivo?”

“No, to jsem věděl. Ano. Ale…” Jeho oči potemněly. “Proč mě ob…”

“Proč vás co, pane?”

Cabot se opřel.

Lescroix se ke svědkovi naklonil. “Proč vás obviňuji? Na to jste se chtěl zeptat? Existuje snad něco, z čeho bych vás měl obviňovat?”

“Nic. Omlouvám se.”

“Dobrá, pane Lescroixi,” zamumlal soudce. “Pojďme dál.”

“Samozřejmě, Ctihodnosti. A proto, v důsledku toho, že jste ho navedl k použití toho kladiva, se nyní na vražedné zbrani nacházejí jeho otisky prstů. Není to snad pravda?”

Cabot vytřeštil oči na znechucený obličej státního zástupce. “Já nevím.”

“Vy nevíte?”

Sonáta pro svědka a porotu.

“Možná je to pravda. Ale…”

“Pojďme dál, pane. Když vám Jerry Pilsett onoho dne, tedy druhého června, posekal

trávník a naložil to dřevo do svého pick-upu, aby je odvezl pryč, pozval jste ho dovnitř, abyste mu zaplatil, je to tak?”

“Ano, myslím, že ano.”

“Pozval jste ho přímo do obývacího pokoje. Je to tak?”

“Už si nevzpomínám.”

Lescroix začal listovat řadou lejster ve složce, jako by byla plná údajů z místa činu a přepisů svědeckých výpovědí. Na okamžik se zahleděl na první stranu, která byla stejně prázdná jako ostatní, a poté složku zavřel.

“Nevzpomínáte?”

Také Cabot upřeně civěl na složku. “No, myslím, že jsem ho tam pozval, ano.”

“Dal jste mu sklenici vody.”

“Možná.”

“Dal, nebo nedal?”

“Ano! Dal.”

“A ukázal jste mu svou poslední investici, totiž novou stereosoupravu. Tu, o níž jste později tvrdil, že ji ukradl.”

“Bavili jsme se o hudbě, a tak mě napadlo, že by ho to mohlo zajímat.”

“Aha.” Lescroix se mračil. “Omlouvám se, pane Cabote, ale zkuste mi trochu pomoci. Připadá mi to totiž zvláštní. Najmete si muže, který v letním parnu několik hodin pracuje na va ší zahradě. Je celý zpocený, umazaný od hlíny, od trávy… a vy ho pozvete dovnitř. Ne do haly, ne do kuchyně, ale rovnou do obýváku.”

“Jen jsem se choval zdvořile.”

“To je od vás hezké. Ovšem nebylo výsledkem této…, této zdvořilosti, že otisky jeho bot ulpěly na koberci a otisky jeho prstů ulpěly na stereosoupravě, na sklenici s vodou, na klikách a kdoví, na čem dalším ještě?”

“Co tím chcete říct?” zeptal se Cabot. Jeho výraz byl ještě lepší, než v co Lescroix mohl doufat. Měl vyznít šokované, ale místo toho vypadal muž protivně a úlisně. Nixonovský ciferník.

“Prosím, odpovězte, pane.”

“Předpokládám, že nějaké otisky bot tam zůstaly a na několika předmětech mohly ulpět i jeho otisky prstů. To ale nezn…”

“Děkuji vám. Pane Cabote, mohl byste porot ě sdělit, zda jste Jerryho Pilsetta požádal, aby se k vám následujícího dne vrátil, nebo zda jste ho o to nepožádal?”

“Cože?”

“Požádal jste Jerryho, aby se do vašeho domu následujícího dne vrátil? To znamená v sobotu třetího června?”

“Ne, nepožádal.”

Lescroix se dramaticky zamračil, znovu otevřel složku, našel další důležitý prázdný papír a předstíral, že z něj čte. “Neřekl jste snad Jerrymu Pilsettovi, a teď budu citovat: ,Odvedls dobrou práci, Jerry. Přijď zase zítra kolem páté a budu pro tebe mít něco dalšího’?”

“Ne. To jsem neřekl.”

Nevěřícné ušklíbnutí. “Vy popíráte, že jste to řekl?”

Cabot zaváhal, pohlédl na státního zástupce a utrousil slabé: “Ano.”

“Pane Cabote, jeho Ctihodnost vám jistě připomene, že lhaní pod přísahou je pokládáno za závažný trestný čin. Odpovězte tedy na otázku. Požádal jste, nebo jste nepožádal Jerryho Pilsetta, aby se v sobotu třetího června v pět hodin odpoledne vrátil do vašeho domu?”

“Ne, nepožádal jsem ho o to. Opravdu, přísahám.” Vdovcův hlas zněl následkem stresu pronikavě. Lescroix tento úkaz zbožňoval, poněvadž i ten nejsvětější svědek pak vypadal jako

lhář. Slova jako “opravdu” a “přísahám” navíc zvyšovaly kadenci tohoto klamu.

Ty jeden ubožáčku.

Lescroix se otočil k porotě a nafoukl tváře. Vysloužil si za to několik dalších sympatizujících úsměvů. Někteří porotci rovněž vrtěli hlavami, a dávali tak najevo sdílené rozhořčení nad prolhaným svědkem. Zdálo se, že také druhá věta Lescroixova dirigentského výkonu proběhla dobře.

“No budiž,” zamumlal advokát skepticky. “Vraťme se tedy k událostem z třetího června, pane.”

Cabot si položil ruce do klína. Bylo to ryze defenzivní gesto, jímž svědek znovu reagoval na prožívaný stres. Porotci si však tuto pózu někdy vyložili jako něco jiného: provinilost. “Před soudem jste uvedl, že jste se toho dne vrátil domů kolem páté hodiny odpoledne. Říkám to správně?”

“Ano.”

“Kde jste předtím byl?”

“V kanceláři.”

“V sobotu?”

Cabotovi se podařilo nasadit úsměv. “Když máte vlastní firmu, často pracujete i v sobotu. Já každopádně ano.”

“Takže jste se vrátil v pět a spatřil ve dveřích Jerryho Pilsetta.”

“Ano, držel to kladivo.”

“To zkrvavené kladivo.”

“Ano.”

“Ono bylo zkrvavené, že?”

“Ano.”

Následovalo další nahlédnutí do veledůležité složky, tentokrát si Lescroix prohlížel dokument, na kterém bylo skutečně něco napsáno. “Hmm. Policie našla vaše auto na parkovacím stání patnáct metrů od dveří, v nichž jste údajně viděl stát Jerryho. Takhle jste to uvedl?”

“To auto tam stálo. Je to pravda.”

Lescroix kul železo dál: “Proč stálo to auto tak daleko od domu?”

“Já…, totiž, když jsem přijížděl k domu, propadl jsem panice a přjel jsem přes obrubník. Bál jsem se o manželku.”

“Ale manželku jste přece vidět nemohl, nebo ano?”

Chvíle ticha. “No, to ne. Ale viděl jsem to kladivo a krev.”

“Patnáct metrů je docela velká vzdálenost. To jste doopravdy viděl kladivo v Jerryho ruce?”

Je třeba mu říkat “Jerry”, nikdy ne “obžalovaný” nebo “Pilsett”. Udělat z něj člověka. Udělat z něj kamaráda všech členů poroty. Udělat z něj oběť.

“Jistěže viděl.”

“A tu krev na něm taky?”

“Jsem si jist, že ano. Já…”

Lescroix se na něj vrhl. “Vy jste si jist, že ano,” řekl a vložil přitom do svých slov nejjemnější nádech sarkasmu. Prohlédl si další stránku a zavrtěl hlavou. “Vy nemáte moc dobrý zrak, je to tak?” Zvedl hlavu. “Nemáte náhodou zakázáno řídit bez brýlí nebo kontaktních čoček?”

“Já…” Cabota zjevně zarazilo, kolik si toho o něm Lescroix zjistil. Poté se však usmál. “To je pravda. A když jsem přijížděl k domu, měl jsem ty brýle na očích. Proto jsem v jeho ruce rozeznal to zkrvavené kladivo.”

“Ovšem je-li tomu tak, pane, proč vám je policista toho dne večer přivezl domů, když potřeboval, abyste si prohlédl některé předměty v domě? Našel ty brýle ve vašem autě.”

Stálo to v policejní zprávě.

“Já ne… Počkejte, musel jsem… Pravděpodobně jsem si je sundal, když jsem v autě zadával do mobilu číslo, abych zavolal na policii. Jsou to brýle na dálku. Zřejmě jsem si je pak zapomněl nasadit zpátky.”

“Aha. Takže vy tvrdíte, že když jste uviděl stát ve dveřích svého domu muže se zkrvaveným kladivem, sundal jste si brýle na řízení a vytočil jste devět set jedenáct.”

“Ano, myslím, že tak nějak to bylo.”

Cabot si nevšiml poznámky “vy tvrdíte” na počátku Lescroixovy věty; porota si jí však všimne vždy.

“Takže to znamená, že jste číslo devět set jedenáct vytočil v autě?”

“Samozřejmě, policii jsem přivolal ihned.”

“Ale z auta? Vy tvrdíte, že jste ve dveřích svého domu spatřil muže se zkrvaveným kladivem, a přesto jste zaparkoval patnáct metrů od domu a z bezpečí automobilu jste volal pro pomoc? Proč jste z toho auta nevyskočil a neběžel se podívat, co se děje? Abyste zjistil, jak je na tom manželka?”

“No, to jsem udělal.”

“Ale teprve poté, co jste přivolal policii.”

“Já nevím. Já…, možná jsem volal později.”

“Ovšem to by pak vaše brýle nezůstaly v autě.”

Cabot byl nyní dezorientovaný jako chycená štika. “Já fakt nevím. Zpanikařil jsem. Nepamatuji si, co se stalo.”

Což byla samozřejmě úplná pravda.

Pročež Lescroixe ani trochu nezajímala.

Advokát poodstoupil na tři metry od svědecké lavice, zastavil se a znovu se obrátil ke Cabotovi. Porotci jako by se teď předkláněli v dychtivém očekávání dalšího vývoje.

“V kolik hodin jste v sobotu třetího června odjel z kanceláře?”

“Nevím.”

“No, uvedl jste, že jste domů dorazil kolem páté. A z vaší kanceláře je to deset minut jízdy. Takže jste musel odjet zhruba kolem půl páté. Jel jste rovnou domů?”

“Já… Myslím, že jsem ještě musel vyřídit nějaké pochůzky.”

“Jaké pochůzky? Kam?”

“Nevzpomínám si. Jak můžete čekat, že si na to vzpomenu?”

“Člověk by řekl, že nebude tak těžké rozpomenout se nejméně na jedno nebo dvě místa, na kterých se v průběhu dvou hodin zastavil.”

“Dvou hodin?” Cabot se zamračil.

“Vy jste totiž z kanceláře odjel ve tři odpoledne.”

Svědek vytřeštil oči na svého inkvizítora.

“Alespoň podle záznamu bezpečnostní kamery umístěné vestibulu vaší budovy.”

“Dobrá, možná jsem opravdu odjel v tu dobu. Je to už dávno. A ta věc je pro mě strašně těžká. Není snadné si všechno vybavit…”

Jeho hlas se zlomil právě ve chvíli, kdy Lescroix otevřel zprávu svého soukromého očka a našel v ní fotokopie Cabotových bankovních výpisů a umořených šeků.

“Kdo,” dotázal se advokát významně, “je Mary Henstrothová?”

Cabot před ním uhnul očima. “Jak jste se dozvěděl o…”

Protože dělám tu pitomou domácí přípravu, byl by mu mohl vysvětlit Lescroix. “Kdo je

to?”

“Jedna přítelkyně. Ona…”

“Přítelkyně. Aha. Jak dlouho už ji znáte?”

“Co já vím. Pár let.”

“Kde bydlí?”

“V Gilroyi.”

“Gilroy je patnáct minut jízdy od Hamiltonu, říkám to správně?”

“Přijde na to.”

“Přijde na to? Na to, jak dychtivě se chcete do Gilroye dostat?”

“Námitka.”

“Přijímá se. Prosím vás, pane Lescroixi.”

“Promiňte, Ctihodnosti. Takže, pane Cabote, vypsal jste třetího června tohoto roku slečně Henstrothové šek na částku pěti set dolarů?”

Cabot zavřel oči. Zaťal čelist. A přikývl.

“Odpovězte pro zapisovatele, prosím.”

“Ano.”

“A doručil jste jí tento šek osobně?”

“Nevzpomínám si,” hlesl Cabot slabě.

“Nejel jste snad po odchodu z práce do Gilroye a nepředal jste slečně Henstrothové během své… návštěvy u ní šek znějící na částku pěti set dolarů?”

“Možná ano.”

“Vypisoval jste jí během posledních několika let i další šeky?”

“Ano.” Bylo to spíše zašeptání.

“A předával jste tyto další šeky slečně Henstrothové osobně?”

“Některé z nich. Většinu.”

“Takže je rozumné předpokládat, že šek, který jste vypsal třetího června, jí byl rovněž předán osobně?”

“Už jsem řekl, že je to možné,” zabručel Cabot.

“Tyto šeky, které jste během posledních několika let vypisoval své ,přítelkyni’, byly psány na vrub vašeho firemního účtu, nikoliv vašeho společného domácího účtu, říkám to správně?”

“Ano.”

“Takže lze bezpečně předpokládat, že vaše manželka neměla přístup k bankovním výpisům, z nichž vyplývalo, že jste ty šeky vystavil? Říkám i toto správně?”

“Ano.” Svědkovi povisla ramena. Bylo to sotva patrné gesto ale Lescroix si byl jist, že si ho všimla řada porotců.

A všichni také viděli, jak státní zástupce znechuceně hodil tužku na stůl. Zašeptal cosi svému ostýchavému asistentovi, který ještě ostýchavěji pokýval hlavou.

“Zač byly ty peníze?”

“Já… už si nevzpomínám.”

Dokonalé. Je lepší nechat viset ve vzduchu vyhýbavou odpověď než dorážet na Cabota a dovolit mu, aby zformuloval věrohodnou lež.

“Aha. Oznámil jste manželce, že toho dne odpoledne pojedete za slečnou

Henstrothovou?”

“Já…, ne, neoznámil.”

“To jsem ani nepředpokládal,” zamumlal Lescroix a pohlédl na unesenou porotu, která se do další věty jeho symfonie na první poslech zamilovala.

“Ctihodnosti,” vyštěkl státní zástupce.

“Beru zpět,” řekl Lescroix. Zvedl ze spisu zmačkaný kus papíru, jenž obsahoval několik ručně psaných odstavců a celkově vypadal jako dopis, ačkoliv to byl ve skutečnosti první koncep projevu, který Lescroix loni přednesl na Americkém sdružení trestních právníků. Pomalu si přečetl první odstavec a zavrtěl hlavou. Dokonce i obžaloba jako by natahovala krky dopředu a vyčkávala. Lescroix vrátil dopis na místo a zvedl hlavu. “Není váš vztah se slečnou

Henstrothovou romantické povahy, pane?” zeptal se okolků.

Cabot se pokusil vypadat rozhořčeně. “Ohrazuji se…”

“Ale prosím vás, pane Cabote. Takže vy máte tu drzost obviňovat nevinného člověka z vraždy, a přitom se sám ohrazujete, když vám položím pár otázek o vaší milence?”

“Námitka!”

“Stahuji otázku, Ctihodnosti.”

Lescroix zavrtěl hlavou a pohlédl na porotu v mlčenlivé otázce: S jakou zrůdou tady máme co do činění? Začal přecházet sem tam a přitom nalistoval poslední stránku ve spisu. Na chvíli se začetl, zavrtěl hlavou a poté s hlasitým plesknutím odhodil lejstra na stůl obhajoby. Zprudka se otočil ke Cabotovi a vykřikl: “Není pravda, že máte s Mary Henstrothovou už několik let milostný vztah?”

“Ne!”

“Není pravda, že jste se obával, že byste po rozvodu s manželkou ztratil kontrolu nad společností, v níž měli ona a její otec dohromady padesát jedna procent?”

“To je lež!” vykřikl Cabot.

“Není pravda, že jste třetího června letošního roku odjel z práce dříve, zastavil se v domě Mary Henstrothové v Gilroyi, měl s ní pohlavní styk a teprve pak pokračoval v cestě domů, kde jste čekal na manželku s kladivem v ruce? Tady s tímto kladivem, s předmětem doličným A předloženým obžalobou?”

“Ne, ne, ne!”

“A pak jste ji ubil k smrti. Vrátil jste se ke svému autu a čekal, až se objeví Jerry Pilsett, jak jste ho požádal. A když pak skutečně přijel, sundal jste si brýle, abyste viděl na mobilní telefon, zavolal jste na policii a uvedl jeho, nevinného člověka, jako vraha?”

“Ne, to není pravda! To je směšné!”

“Námitka!”

“Není pravda,” křičel Lescroix, “že jste chladnokrevně zavraždil Patricii, svou milující manželku?”

“Ne!”

“Přijímá se! Pane Lescroixi, to by stačilo. Podobné teatrální výstupy ve své soudní síni nepřipustím.”

Soudce z nějakého balíkova už však nemohl advokáta zastavit. Jeho energie byla nevyčerpatelná a navíc ji přiživovalo šuškání a lapání po dechu ze strany obecenstva. Jeho rozhořčený hlas vystoupal až do nejvzdálenějších koutů soudní síně, když začal důrazně opakovat: “Není to pravda, není to pravda, není to pravda?”

Jeho publikum v ohrádce pro porotu sedělo jako na trní, jako by chtělo vyskočit ze sedadel a zahrnout dirigenta ovacemi vestoje. Zděšené oči Charlese Cabota, v nichž už se dávno nezračil ocelový vztek, panicky těkaly po soudní síni. Nedostávalo se mu slov a jeho hlas se kamsi vytratil. Jako by se za ním náhle zhmotnila jeho mrtvá manželka a sevřela mu ruce kolem krku, aby z něj vymačkala i to málo života, které v jeho provinilém srdci ještě zbylo.

Za tři hodiny zprostili Jerryho všech obvinění. Rekord to není, ale jinak slušný výkon, pomyslel si Lescroix, když téhož dne večer seděl ve svém hotelovém pokoji. Měl vztek, že

nestihl druhý ze dvou denních odletů z Hamiltonu, ale přinejmenším měl vedle sebe sklenici s whisky, v jeho přenosném přehrávači CD hrála hudba a jeho nohy v italských ponožkách jemných jako černé ženské punčocháče odpočívaly na okenní římse. Čas si krátil tím, že si v duchu přehrával své vítězství a snažil se rozhodnout, zda by si neměl za část dnešní odměny nechat odsát tuk z podbradku.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Lescroix vstal a vpustil do pokoje strýce Jerryho Pilsetta. Advokát mu při prvním setkání nevěnoval příliš velkou pozornost a teprve nyní si uvědomil, že Jerryho strýc má pronikavé oči a na míru šité šaty, takže to nebude žádný otrapa. Zřejmě měl něco společného s některou ze zdejších velkých zemědělských firem. Pravděpodobně vůbec nemusel zastavovat rodinný majetek a Lescroix zalitoval, že si za případ naúčtoval jen sedmdesát pět táců, měl jít na rovnou stovku. No jo.

ilsett starší přijal sklenici whisky a upil z ní velký doušek. “To je ono. Tohle jsem po všem tom dnešním rozrušení potřeboval. To je ono.”

Vytáhl z kapsy obálku a položil ji na stůl. “Zbytek vaší odměny. Musím říct, že jsem nevěřil, že to dokážete. Dokonce mu ani nepřišili vloupačku,” dodal strýc s jistou dávkou překvapení.

“No, to ani dost dobře nemohli, že jo? Buďto se provinil vším, anebo se neprovinil ničím.”

“Říkal jsem si to.”

Lescroix ukázal na peníze. “Spousta lidí by to neudělala. Ani pro vlastní příbuzné.”

“Jenže já silně zastávám názor, že rodina má držet pohromadě. že je třeba dělat, co je třeba.”

“To je dobré přesvědčení,” nadhodil advokát.

“Říkáte to, jako byste sám na přesvědčení nevěřil. Nebo jako byste nevěřil na rodinu.”

“Zatím jsem neměl příležitost v tyhle věci věřit nebo nevěřit,” odpověděl Lescroix. “žiju jen svou prací.”

“Zachraňujete lidi před vězením.”

“Já tomu raději říkám ,chránit spravedlnost’.”

“Spravedlnost?” Stařík se ušklíbl. “Víte, já koukal na proces s O. J. Simpsonem. A po vynesení verdiktu jsem slyšel jednoho komentátora. Říkal, že tenhle případ ukazuje, že když má člověk peníze, tak si bez ohledu na rasu může koupit spravedlnost. Tomu jsem se musel zasmát. Jakou spravedlnost myslel? Když máte peníze, můžete si koupit svobodu. Ale ta nemusí mít se spravedlností vůbec nic společného.”

Lescroix poklepal na obálku. “A co si kupujete vy?”

Pilsett se zasmál. “Klid na duši. Tohle. Je to lepší než spravedlnost a svoboda dohromady. Takže jak můj synovec ve zkoušce obstál?”

“Přežil ji.”

“Doma jsem ho nezastihl. Nezdr žuje se tady?”

Lescroix zavrtěl hlavou. “Říkal si, že teď nebude v Hamiltonu nějakou dobu vítán. Je v motelu Skyview na západní straně silnice 32. Myslím, že se chce s vámi vidět. Osobně vám poděkovat.”

“Zavoláme mu s manželkou a pozveme ho na večeři.” Muž dopil whisky a postavil sklenici na stůl. “Nu, pane, máte tedy tvrdou práci. Vůbec vám ji nezávidím.” Změřil si advokáta těma svýma pronikavýma očima. “A zejména vám nezávidím, že se v noci nevspíte. S tím svým svědomím.”

Po Lescroixově tváři přeběhly při těchto slovech lehké chmury, které však vzápětí

rozkvetly v úsměv. “Já spím jako dítě, pane. Vždycky jsem spal dobře.”

Podali si ruce a zamířili ke dveřím. Jerryho strýc vyšel na chodbu, ale pak se zarazil a otočil se. “Jo, ještě jedna věc. Na vašem místě bych poslouchal zprávy,” řekl a tajemně dodal: “Uslyšíte v nich věci, o kterých byste možná chtěl přemýšlet.”

Lescroix zavřel dveře a vrátil se k nepohodlné židli a lahodné whisky.

Věci, o kterých bych chtěl přemýšlet?

V šest hodin popadl dálkový ovladač, zapnul televizor a přeladil na místní zprávy. Na obrazovce se objevila pohledná mladá reportérka s mikrofonem před ústy.

“Když se státní zástupci dnes odpoledne dotazovali osvobozeného Geralda Pilsetta na roli Charlese Cabota na úmrtí jeho manželky, učinil Pilsett šokující přiznání, které později zopakoval i před reportéry.”

Prokristapána. Ne. To přece neudělal!

Lescroix si poposedl dopředu a otevřel ústa dokořán.

Na obrazovce se objevil Jerry: na tváři měl ten svůj pokřivený úsměv a pravidelně si cvrnkal do ušního lalůčku. “Jasně že jsem ji zabil. Taky jsem to svýmu právníkovi dopředu řekl. Jenže teď už s tím nikdo nic nenadělá. Tvrdil mi, že už mě nemůžou znova soudit. Říká se tomu prej dvojí obvinění. Jestli ta jejich obžaloba nebyla dost dobrá, aby mě sundali hned napoprvý, tak já za to nemůžu.”

Lescroixovi se zježila kůže.

Následoval střih na blonďatou reportérku. “Onen právník, Paul Lescroix z New York City, vyvolal dnes dopoledne u soudu pozdvižení, když naznačil, že hamiltonský podnikatel Charles Cabot mohl zavraždit svou manželku sám, protože byl zamilován do jiné ženy. Policie nicméně zjistila, že ženou, v souvislosti s níž Lescroix Cabota obvinil z milostného poměru, je sestra Mary Helen Henstrothová, pětasedmdesátíletá jeptiška, která v Gilroyi vede centrum mládeže. Cabot a jeho choť v centru často pracovali jako dobrovolníci a věnovali mu tisíce dolarů.

Policie vyvrátila také další Lescroixovu teorii, podle níž mohl Cabot svou ženu zavraždit, aby získal kontrolu nad společností, jejímž je prezidentem. Přestože v ní totiž vlastnil menšinový podíl, přezkoumání firemních dokumentů odhalilo, že Patricia Cabotová a její otec dobrovolně převedli stoprocentní hlasovací práva na Cabota když podnikatel řádně splatil padesát tisíc dolarů, které mu tchán před pěti lety zapůjčil na rozjezd firmy.

Státní zástupci nyní zjišťují, zda by na Lescroixe mohla být podána žaloba za nactiutrhání a zneužití právního procesu.”

Rozlícený Lescroix mrštil dálkovým ovladačem přes pokoj. Ovladač se rozletěl na dobrý tucet kusů.

Zazvonil telefon.

“Pane Lescroixi, pracuji pro zprávy WPIJ. Mohl byste komentovat tvrzení, že jste vědomě obvinil nevinného muže…”

“Ne.” Cvak.

Telefon se rozdrnčel znovu.

“Haló?”

“Pracuji jako reportér pro New York Times…”

Cvak.

“Jo?”

“To je ten zpropadenej advokáckej křivák? Já si tě najdu a…”

Cvak.

Lescroix vytrhl telefon ze zdi, postavil se a začal přecházet po pokoji. Nepanikař. O nic

nejde. Za pár dní na to všichni zapomenou. Ty za to nemůžeš. Tvou povinností je zastupovat klienta podle tvých nejlepších schopností.

Jakkoliv se však Lescroix snažil sám sebe ujišťovat, zároveň si v duchu představoval etické vyšetřování, vysvětlování celé záležitosti svým klientům, svým parťákům z golfu, svým milenkám…

Pilsett. Ten neskonalý tupec. Ten…

Lescroix zkoprněl. Na televizní obrazovce se totiž objevil neoholeny padesátník ve zmačkané bílé košili, jehož reportér stojící mimo záběr požádal o reakci na rozsudek nad Pilsettem. Lescroixovu pozornost ovšem ze všeho nejvíce upoutal titulek v dolní části obrazovky: James Pilsett, strýc osvobozeného podezřelého.

Nebyl to však muž, který si ho najal a jenž mu sem před hodinou přišel předat odměnu.

“Mnó,” protáhl strejda. “S Jerrym byla dycky patálie. Nidy nedělal co mněl. Zasloužil si každej nářez, kerej dy dostal. To, že ho neska pustili… To teda ani krapet nechápu. Nepřinde ně to správný.”

Lescroix se vrhl ke stolu a otevřel obálku. Nacházel se v ní celý zbytek odměny. Ne ovšem v podobě šeku. Byly tam hotové peníze, stejně jako v případě zálohy. A obálka neobsahovala žádný lístek, nic, na čem by bylo uvedeno jméno.

Co to sakra bylo za chlapa?

Zastrčil telefonní linku zpátky do zdi a vytočil motel Skyview.

Telefon vyzváněl, vyzváněl a vyzváněl.

Nakonec ho konečně někdo zvedl. “Haló?”

“Jerry, tady Lescroix. Poslouchejte mě…”

“Pardon,” odpověděl mu mužský hlas. “Jerry je momentálně svázaný.”

“S kým mluvím?”

Chvíle ticha.

“Zdravíčko, advokáte.”

“Kdo jste?” naléhal Lescroix.

Na druhém konci linky se ozvalo tiché uchechtnutí. “Vy mě nepoznáváte? Ani po našem dlouhém rozhovoru dnes ráno u soudu? To jste mě zklamal.”

Cabot! Byl to Charles Cabot.

Jak se mohl dostat do Jerryho motelového pokoje? Lescroix byl jediný, kdo věděl, kde se Jerry skrývá.

“Jste zmaten, advokáte?”

Vlastně ne, uvědomil si Lescroix, já nejsem jediný, kdo to ví. Před chvílí jsem přece vyzradil jméno motelu Skyview muži vydávajícímu se za Jerryho strýce. “Kdo to byl?” zašeptal Lescroix. “Kdo byl ten chlap, který mi zaplatil?”

“Nepřijdete na to sám?”

“Ne.”

Už když to však Lescroix vyslovoval, dovtípil se. Zavřel oc a posadil se na postel. “Váš tchán.” Ten bohatý byznysmen. Patriciin otec.

Silně zastávám názor, že rodina má držet Ťpohromadě…

“To on si mě najal?”

“My oba,” odpověděl Cabot.

“Abych hájil vraha vaší manželky? Proč?”

Cabot si povzdechl. “Proč myslíte, advokáte?”

V Lescroixově hlavě se začaly pomalu formovat myšlenky, jako listopadový led na rybníce. “Protože v tomto státě není zaveden trest smrti,” řekl.

“Přesně tak, advokáte. Jerry by možná putoval na doživotí do vězení, ale to an jednomu z nás nestačí.”

A jedinou možností, jak se mohli Cabot a jeho tchán dostat k Jerrymu, bylo jeho osvobození. A tak si najali nejlepšího trestního právníka v zemi.

Lescroix se znechuceně zasmál. Takže nakonec si během procesu pohrával Cabot s ním. Choval se provinile, nikdy nevysvětlil, co vysvětlit mohl, a bojácně se krčil před Lescroixovými silně přestřelenými poznámkami.

Náhle si advokát vzpomněl na Cabotova slova: Jerry je momentálně svázaný…

“Proboha, vy ho chcete zabít?”

“Jerryho? Kdepak, my jsme tu jenom na návštěvě,” odvětil Cabot. “Je tady Jerry, já a Patsyin táta. Ale musím vám říct, že mi Jerry dělá starosti, je strašně sklíčený. Mám strach, že by si mohl nějak ublížit. Dokonce už nám pohrozil, že se oběsí. Což by byla škoda. Jenže on o sobě samozřejmě rozhoduje sám. Kdo jsem, abych mu mohl do těchhle věcí mluvit?”

“Oznámím to policii,” varoval ho Lescroix.

“Opravdu, advokáte? Myslím, že to byste mohl. Jenže pak by to bylo moje tvrzení proti vašemu a musím říct, že po dnešním procesu tady nestojí vaše akcie dvakrát vysoko. A Jerryho taky ne.”

“A co si kupujete vy?”

“Klid na duši. Tohle.”

“Omlouvám se, ale už musím končit,” pokračoval Cabot. “Myalím, že vedle z pokoje slyším nějaké divné zvuky. Tam, co je teď Jerry. Radši se tam mrknu a zkontroluju ho. Zdálo se mi, že jsem tam zahlídl provaz.”

Ve sluchátku se ozvalo vzdálené, hluboké, zoufalé zasténání.

“Co to bylo?” zanaříkal Lescroix.

“Jejda, vypadá to, že už fakt musím běžet. Nashle advokáte. Doufám, že se vám u nás v Hamiltonu líbilo.”

“Počkejte!”

Cvak.

DÍVKA V TUNELU

“Promiňte, že vás obtěžujeme tak brzy, pane.”

Vylekaný Ron Badgett, stále rozespalý, protože bylo šest hodin ráno, zamžoural na muže v obleku, který stál na prahu dveří a v ruce držel odznak policejního oddělení.

“Jsem detektiv Larry Perillo.”

“Co se stalo, detektive?”

“Jste vlastníkem budovy na Humbolt Way sedmdesát sedm?”

“To jsem. Sídlí tam moje firma.” Ron Badgett, muž středního věku s bříškem a řídnoucími vlasy, cítil, jak jeho tělem projela další rázová vlna znepokojení. Ještě před třemi minutami byl celý malátný a vyčerpaný. Teď se nacházel v plně bdělém stavu. “Vypukl snad požár nebo něco?” Utáhl si pásek béžového froté županu.

Bylo chladné sobotní zářijové ráno a oba muži stáli ve dveřích Ronova sešlého předměstského domku v koloniálním stylu, jenž se nikdy tak docela nevzpamatoval z řádění tří dětí předchozího majitele, které podle všeho běhaly, skákaly a mlátily do každého dostupného povrchu. Ron a jeho manželka trávili většinu volného času jeho opravami.

“Ne, pane, vaše kancelář je v pořádku. Ale doufali jsme, že byste nám mohl pomoci. Znáte tu starou budovu za v ámi přes parkoviště?”

“Tu určenou k demolici?”

“Přesně tak.”

Ve dveřích se objevila Ronova zamračená manželka Sandra. Měla na sobě modrý prošívaný župan a pantofle. Vlasy jí trčely na všechny strany a ve tváři měla onen ospalý ranní výraz, který Ronovi i po osmnácti letech manželství připadal přitažlivý. “Co se děje miláčku?”

“Vyskytl se problém s jednou starou budovou za naší kanceláří.” Ron ji představil policistovi.

“Jo, s tou určenou ke stržení?” Sandra, která momentálně byla na volné noze a brala jen příležitostné práce, týden pomáhala Ronovi se stěhováním firmy do nové budovy. Jednoho dne se u zadní nákladové rampy zmínila, že ta stará barabizna vypadá nebezpečně.

“Přesně tak, paní,” řekl detektiv Perillo. “Vypad á to, že včera večer to jedna studentka Městské univerzity vzala zkratkou p řes tamní pozemek. A část budovy se zřítila. Dívka zůstala uvězněná v jednom ze zásobovacích tunelů, které kdysi propojovaly továrny a sklady v okolí.”

“Proboha,” zašeptala Sandra.

“Ale je naživu?” ujišťoval se Ron.

“Zatím. Slyšíme ji volat o pomoc, ale její hlas nezní moc silně.”

Ronova manželka zavrtěla hlavou. Měli spolu sedmnáctiletou dceru, která momentálně studovala ve Washingtonu, a Sandra si teď bezpochyby představovala, jak je jejich vlastní dítě raněno či uvězněno. Nikdo necítí větší účast než kolegové-rodiče.

Policista sklopil oči k ranním novinám ležícím opodál v plastovém pytli na trávníku. Sebral pytel, vytáhl noviny a ukázal jim titulek: DOKÁžOU ZACHRÁNIT DÍVKU V TUNELU?

Fotografie zachycovala tucet záchranářů stojících kolem hromady sutin. V popředí bylo vidět policejního psa čenichajícího u široké díry v zemi. Opodál stáli dva lidé se zachmuřenými obličeji, které popisek pod snímkem identifikoval jako rodiče uvězněné dívky Tonye Gilbertové. Další fotografií byl dívčin portrét z ročenky střední školy. Ron letmo pročetl článek a dozvěděl se o Tonyi další informace. Po létě, které strávila jako turistická průvodkyně ve státním parku na Appalačské stezce, nedávno nastoupila do posledního ročníku na Městské univerzitě, obor veřejné zdravotnictví. Jejím otcem byl podnikatel a její matkou dobrovolná pracovnice řady místních charitativních organizací. Tonya y jejich jediné dítě.

Ron poklepal na sloupek na boku. “Hej, koukej na tohle.” Titulek článku zněl: RODIČE NABÍZEJÍ ZA ZÁCHRANU DÍVKY 500 000 DOLARŮ.

Půl milionu? pomyslel si. A pak si vzpomněl, že mu příjmení dívky zní povědomě. Jejím otcem byl pravděpodobně týž Gilbert, který ve městě vlastnil velkou finančně analytickou a investiční banku a jehož fotografie se objevovaly v tisku při každé benefiční dražbě a dobročinné kulturní akci.

“A jak vám můžeme pomoci?” zeptala se Sandra detektiva.

“Naše záchranné týmy se ji pokusily vyprostit z povrchu, ale je to příliš nebezpečné,” řekl Perillo. “Zbytek té budovy by se mohl každým okamžikem zřítit. A tak by se k ní městští projektanti chtěli pokusit dostat přes sklep pod vaší kanceláří.”

Sandra zavrtěla hlavou. “Ale jak jim to pomůže? Vždyť naše firma sídlí daleko od té staré budovy.”

“Naši lidé si prohlédli staré mapy domů, které kdysi v oblasti stály. Pod parkovištěm mezi vaší budovou a tou zřícenou vedou nějaká sklepení, která podle nás nejsou zasypaná. A tak doufáme, že si někdo dokáže proklestit k té dívce cestu podzemím.”

“Ano, jistě, samozřejmě,” řekl Ron. “Uděláme, co bude v našich silách.”

“Mockrát děkuji, pane.”

“Ihned tam zajedu a pustím vás dovnitř. Dejte nám jen pár minut, abychom na sebe hodili

nějaké šaty.”

“Můžete jet za mnou.” Detektiv uk ázal na svůj tmavě modrý neoznačený policejní vůz.

Ron se Sandrou se spěšně vrátili do domu. “Ta chudinka…,” zaseptala Ronova manželka. “Pospěšme si.”

V ložnici hodil Ron župan a pyžamo na podlahu, zatímco Sandra vstoupila do šatny, aby se převlékla. Když na sebe Ron natahoval džínsy a tričko, zapnul místní televizní stanici. Zpravodajský štáb byl právě na místě a reportér oznamoval moderátorovi, že se právě zřítila další část zdi, avšak trosky naštěstí Tonyu nezasáhly. Stále byla naživu.

Díkybohu za to, pomyslel si Ron. Oblékl si kabát a dál upřeně sledoval televizní obrazovku. Kamera se přesunula na dvě mladé ženy stojící za policejní páskou. Jedna si otírala slzy, zatímco druhá držela nad hlavou ceduli s nápisem: My tě ?, dívko z tunelu.

*

Firma RB Graphic Design sídlila ve starém skladu kávy, malé budově kousek od řeky a přímo naproti Městské univerzitě.

Před dvěma lety se zhruba desítka developerů rozhodla obrátit tuto někdejší průmyslovou část města vzhůru nohama a přeměnit ji v lofty, nóbl restaurace, divadla a firemní sídla podnikatelů koketujících s uměním, přesně tak, jak se to poslední dobou dělá ve spoustě jiných maloměst ve více či méně zoufalé snaze zvrátit trend úprku lidí do jednotvárné supermarketové krajiny předměstí.

Realitní kanceláře nasypaly obrovské peníze do renovace a nové výstavby v oblasti o rozloze osm krát osm bloků, zatímco město souhlasilo s určitými daňovými úlevami, aby přimělo občany a firmy k nastěhování do této nové zástavby. Kromě toho zaplatilo pár laciných pouličních soch, informační cedule a jednu public-relations firmu, která tomuto “novému centru” vymyslela odpovídající název “NeDo” neboli “New Downtown”. Tato zkratka už byla natištěna na pouličních cedulích i propagačních materiálech, když se zjistilo, že ji lidé nevyslovují světácky jako “ŇúDau”, nýbrž jako “NuDa”, což byl docela problém. Název už však zástavbě zůstal. Navzdory těmto počátečním těžkostem a nedomyšlenému plánování (projektanti například zapomněli, že návštěvníci nóbl restaurací a divadel i lidé pracující ve firmách koketujících s uměním by mohli chtít někde zaparkovat auto) se projekt nakonec ujal. Takový Ron Badgett například okamžitě věděl, že sem chce přestěhovat firmu, a zejména byl unesen bývalým skladem kávy. Svěřil se Sandře, že to nedokáže vysvětlit, ale instinktivně ví, že toto místo bude dokonale vyhovovat jeho osobnosti.

Byl proto ochoten přestěhovat se ze své původní kanceláře. Cítí, že již vyčerpal výhody starého firemního sídla, které se nacházelo v tradičním centru města, nudné čtvrti plné kancelářských budov z 50. let, jednoho autobusového nádraží a jedné nedávno uzavřené školy pro sekretářky. V noci se centrum měnilo v město duchů. V posledních dvou letech se tu zvýšil počet násilných trestných činů a Sandra do této oblasti k smrti nerada jezdila, když chtěla večer počkat na Rona před budovou.

Přestože se však NeDo pomalu začínalo rozjíždět, finanční dopad přestěhování nebyl takový, v jaký Ron doufal. Zdálo se, že řada jeho klientů dávala přednost staré adrese (která nabízela neucpané ulice, spoustu parkovacích míst a restaurace, jež nebyly hlučné a snobské). Ron tak přišel o dobrých šest zákazníků, a přestože pár nových získal, stále finančně krvácel následkem poklesu tržeb i nákladů na přestěhování, které byly vyšší, než předpokládal.

Peníze byly problémem zvláště pro Sandru, která byla ctižádostivější, a měla dražší záliby, než její manžel. Jejich společný příjem navíc utrpěl další ránu, když ji před půl rokem propustili z energetické firmy, kde pracovala jako projektantka. Ron věděl, že by Sandra chtěla, aby si našel stabilní místo v některé velké reklamní agentuře, ale on se k tomu nemohl přimět.

Ron Badgett se před svou manželkou nikdy netajil tím, že má i jiné cíle než jen hromadit peníze. “Musím pracovat pro sebe. Potřebuji rozvíjet svého tvůrčího ducha, chápeš?” žalostně se tehdy usmál. “Vím, že to zní hloupě. Ale nemůžu si pomoct. Musím být věrný sám sobě.”

Byl přesvědčen, že to Sandra nakonec pochopila a podpořila ho. Kromě toho si NeDo zamiloval a neměl v úmyslu odtamtud odcházet.

Když však nyní Badgettovi jeli za uhánějícím policejním autem, byly jeho myšlenky na novou čtvrť, na jejich fiskální situaci i na jeho osobnost zasunuty kdesi hluboko v hlavě, momentálně nedokázal myslet na nic jiného než na dívku, která ležela v tunelu pod zřícenou budovou.

Náhle před sebou spatřili celé rušné drama: desítky záchranářů, hasičské vozy, policejní auta, spousta čumilů stojících za žlutou policejní páskou. A samozřejmě i novináři, stálo zde celkem šest přenosových vozů s emblémy stanic na bocích a s korunami v podobě satelitních antén vztyčených k obloze.

Ron se smykem zastavil před svou budovou, přímo pod nápadnou cedulí “Zákaz parkování” -, vyskočili se Sandrou z auta a následovali detektiva k hlavnímu vchodu do firmy RB Graphic Design, kde už stálo několik zasmušilých policistů a hasičů. Byli to urostlí muži a dobře stavěné ženy, někteří z nich měli na sobě kombinézy a opasky ověšené záchranářským vybavením, jiní v oblecích nebo uniformách.

Jeden z nich, bělovlasý muž v tmavě modré uniformě se stuhami a odznaky na prsou, podal Badgettovým ruku a Perillo je představil. “Jsem velitel hasičského sboru Knoblock. Jsem vám vážně vděčný, že jste sem přijeli a pomůžete nám. Máme tu dost zapeklitou situaci.”

“Propána, ona je pod tímhle vším?” zeptala se Sandra a vytřeštila oči na hromadu trosek za uličkou vedoucí podél Ronovy budovy. Nad dírami v zemi se zlověstně tyčily chatrné zbývající zdi zříceného domu. Zdálo se, že se mohou každou minutou zřítit. Ve vzduchu se jako šedá mlha stále vznášel oblak prachu z posledního závalu.

“Bohužel jo,” odpověděl velitel. “Je nějakých sedm a půl až devět metrů pod zemí ve starém tunelu, který se používal k zásobování, když tady ještě fungovaly továrny a sklady. Je zázrak, že je vůbec živá.” Vysoký muž s dokonalým držením těla zavrtěl hlavou. “A to všecko jen kvůli tomu, aby si zkrátila cestu o pár bloků.”

“Měli tam dát výstražné cedule nebo tak něco,” prohodil Ron.

“To nejspíš udělali,” odvětil velitel. “Ale tipl bych si, že ona na ně prostě kašlala. Znáte děti,” dodal Knoblock tónem muže, který už viděl spoustu tragédií způsobených mladickou nerozvážností.

“Proč se ta budova zřítila?” zeptal se Ron.

“To nikdo pořádně neví. Inspektoři tvrdili, že mnoho trámů je shnilých, ale zřícení budovy podle nich bezprostředně nehrozilo, jinak by ten barák obehnali plotem.”

“No jo, tak pojďte dovnitř,” řekl Ron. Otevřel dveře a uvedl Knoblocka s ostatními do vestibulu, odkud vzápětí sešli do sklepa. S renovací této části budovy neztrácel developer mnoho času, takže byla zatuchlá a špatně osvětlená, díky Sandřině tvrdé práci během stěhování tu nicméně bylo čisto.

“Napadla mě jedna věc, veliteli,” ozval se detektiv Perillo. “Neměla mobilní telefon? Možná byste jí mohl zavolat. Třeba vám řekla, jak vážně je zraněná nebo jak bychom se k ní mohli dostat.”

“Jo, má tam telefon,” odpověděl velitel. “Kontrolovali jsme výpisy. Včera odpoledne po odchodu ze školy dvakrát někam telefonovala, předpokládáme, že to bylo těsně předtím, než spadla do té díry. Její mobilní operátor však tvrdí, že teď už má telefon vypnutý. zřejmě ho nemůže v té tmě najít. Nebo se k němu nemůže dostat.”

“Možná je rozbitý,” nadhodila Sandra.

“Ne,” vysvětlil jí Knoblock. “Tohle operátor pozná. Telefony vydávají nějaký signál, i když jsou vypnuté. Musí to být tak, že se k němu akorát nemůže dostat.”

Hasič v kombinéze sešel po schodech a rozhlédl se kolem sebe. Poté odstranil ze starého psacího stolu předměty, které Ron používal v grafickém studiu, a rozprostřel na něm mapu okolí Ronovy budovy. Dva další muži zatím rozsvítili reflektory, jeden mířil na mapu, druhý na sklepní zeď v zadní části budovy.

Knoblock přijal hovor na svém mobilním telefonu. “Ano, pane…, ano. Dáme vám vědět.”

Zavěsil, zavrtěl hlavou a řekl hlubokým hlasem Ronovi a jeho manželce: “To byl její otec. Chudák. Je pěkně rozrušený. Mluvil jsem s jeho ženou a vypadá to, že měl s Tonyou v poslední době nějaké problémy. Přes léto rozflákala auto a on jí nechtěl dát peníze na opravu. Proto musela chodit pěšky na autobus.”

“Takže si teď myslí,” doplnila Sandra, “že za tu nehodu může on.”

“A jestli to chcete slyšet, tak podle mě právě proto nabízí tak vysokou odměnu. Panečku, pět set tisíc dolarů… O takové sumě jsem nikdy předtím neslyšel. Tady rozhodně ne.”

Na horním konci schodiště se ozval nějaký hlas. “Právě přijel Langley. Za minutku bude dole.”

“Náš záchranářský specialista,” vysvětlil velitel hasičů.

“Kdo to je?” zeptal se Ron.

“Nejlepší specialista na pátrací a záchranářské akce v zemi. Působí v Texasu a jmenuje se Greg Langley. Slyšeli jste o něm někdy?”

andra zavrtěla hlavou. Ron však zvedl obočí. “Myslím, že ano. Jo. Byl o něm pořad na Discovery nebo někde.”

“Na A and E,” upřesnil velitel. “Co jsem slyšel, je hodně dobrej. Jeho firma zachraňuje horolezce a turisty, kteří uvíznou v horách nebo v jeskyních, dělníky uvězněné na ropných plošinách, lidi v lavinách, zkrátka nač si vzpomenete. Jako by měl nějaký v smysl na hledání a zachraňování lidí.”

“Zrovna byl se svým týmem v Ohiu,” řekl detektiv Perillo. “Jel sem celou noc.”

“Tak to jste měli štěstí, že jste ho sehnali, když měl zrovna volno,” podotkl Ron.

Velitel Knoblock řekl: “Totiž, to on zavolal nám, když se kolem půlnoci o tom případu dozvěděl. Říkal, že jeho lidi poslouchají zprávy po celé zemi a dávají mu vědět, když se někde vyskytne práce, kterou by mohl vzít.” Velitel se odmlčel a šeptem dodat “Na můj vkus se až příliš zajímá o tu odměnu. Ale jestli tu holku fakt zachrání, tak je mi to fuk.”

Hasiči mezitím natáhli do sklepa kabely, rozsvítili světla a zaplnili prostor oslnivě bílou září právě ve chvíli, kdy se na schodišti znovu ozvaly kroky. Do sklepa dorazila skupina tří mužů a dvou žen, společně si nesli lana, přilby, čelovky, vysílačky, kovové karabiny, háky a další náčiní, které Ronovi připomínalo horolozecké vybavení. Všichni měli na sobě žluté kombinézy, které měly na zádech vyšita slova Langley Services. Houston, Texas.

Jeden z těchto mužů se představil jako Greg Langley. Byl to čtyřicátník vysoký asi metr sedmdesát pět, štíhlý, ale evidentně silný. Měl kulatý pihovatý obličej, kudrnaté zrzavé vlasy a oči sršící sebejistotou.

Všichni se vzájemně představili. Langley pohlédl na Rona se Sandrou, ale jako by je vůbec nebral na vědomí. Rona to lehce urazilo, avšak navenek na tuto přezíravost nijak nereagoval.

“Takže jak vypadá situace?” dotázal se Langley hasičů a policistů.

Knoblock mu popsal nehodu a dívčinu polohu v tunelu, přičemž ukazoval jednotlivá místa na mapě a vysvětloval, že zřícená bývalá továrna a sídlo Ronovy firmy jsou propojeny

sklepením.

“Hrozí jí bezprostřední nebezpečí?” zeptal se Langley.

“Pravděpodobně jí nějak dokážeme dopravit jídlo a vodu,” odpověděl Knoblock. “A v tomto počasí na vyčerpání nezemře. Její hlas zní ale dost slabě, takže si myslíme, že se při pádu těžce zranila. Může krvácet, může mít polámané končetiny. Prostě to nevíme.”

“A navíc hrozí další zřícení,” dodal jiný hasič. “Celá lokalita je strašně nestabilní.”

“Kudy tam pronikneme?” zeptal se Langley a pohlédl na sklepní stěnu.

Městský projektant se zadíval do mapy a pak poklepal na jednu cihlu. “Na opačné straně této zdi stávala stará budova, kterou před pár lety strhli a celé místo vydláždili. Většina sklepních místností však zůstala neporušená. Myslíme si, že byste se přes ně mohl dostat k dřevěnému vchodu… zhruba v těchto místech.” Znovu se dotkl mapy. “A tahle trasa vás dovede do zásobovacího tunelu.” Přesunul prst na mapě k přilehlému tunelu. “Ta dívka je v tunelu vedle něj.”

V tom okamžiku se ve sklepě ozvalo slabé zadunění.

“Probůh,” řekla Sandra a chytila Rona pevně za rameno.

Knoblock zvedl vysílačku. “Co to bylo?” křikl do mikrofonu.

Po zapraskání statické elektřiny se z vysílačky vylinulo pár nesrozumitelných slov a poté hlas: “Máme další zával, šéfe.”

“Á sakra…, je ta holka v pořádku?”

“Moment… Nic neslyšíme. Vydržte.”

Nikdo ve sklepě chvíli nepromluvil.

“Prosím,” zašeptal Ron.

Ve vysílačce velitele poté znovu zapraskalo a všichni přítomní uslyšeli slova: “Dobrý, dobrý, slyšíme ji. Moc toho nerozumíme, ale vypadá to, že říká: ,Prosím, pomozte mi.’ “

“Dobrá,” řekl rázně Langley, “jdeme na to. Ať je ta zeď za pět minut stržená.”

“Ano, pane,” řekl Knoblock a znovu zvedl vysílačku.

“Ne,” vyštěkl záchranář. “Udělají to moji lidi. Musí se to provést naprosto přesně. Nemůžu to přenechat…” Zarazil se a Ron si položil otázku, jakou bezděčnou urážku se Langley právě chystal vyslovit. Záchranář se nyní otočil k další mladé asistentce. “Jo, ty zavolej jejímu otci a nadiktuj mu tohle číslo účtu, na který chci nechat poslat peníze, jakmile bude ta holka v bezpečí.”

žena převzala proužek papíru a odcupitala nahoru telefonovat. Následovala chvíle ticha, během níž po sobě hasiči a policisté nejistě pokukovali. Langley si toho všiml. Jeho pohled jako by však jednoduše říkal: Jsem profesionál. Očekávám, že za výsledky dostanu zaplaceno. Jestli s tím máte nějaký problém, najměte si někoho jiného.

Knoblock, Perillo i další jako by jeho nevyslovené sdělení vzali na vědomí a obrátili se zpátky k mapě. “Chcete, aby tam s vámi šel někdo z našich lidí?” dotázal se velitel.

“Ne, půjdu tam sám,” odpověděl Langley a začal si chystat vybavení.

“Měl bych jednu otázku,” řekl Ron. Langley ho ignoroval av šak Knoblock zvedl obočí. Ron znovu ukázal na mapu. “Co je tohle?” Přejel prstem po něčem, co vypadalo jako šachta vedoucí z nedaleké ulice do tunelu sousedícího s tunelem, v němž vězela dívka.

“To je staré stavidlo,” odpověděl jeden z hasičů. “Než tady postavili hráz, řeka se často vylévala z břehů a tyhle tunely se zaplavovaly. Takže potřebovali pořádnou kanalizaci.”

“Jak je to stavidlo velké?”

“To nevím… Řekl bych, že může mít v průměru necelý metr.”

“Mohl by jím někdo prolézt?”

Langley zvedl hlavu a konečně na Rona promluvil: “Kdo že vy jste?”

“Patří mi tato budova.”

Záchranář-specialista se otočil zpátky k mapě. “Touhle trasou by šel jen idiot. Copak to nevidíte? Ta šachta vede přímo pod nestabilní částí budovy. Nejspíš je zavalená už od prvního zříceni. A i kdyby ne, tak stačí narazit do jediného nosníku, stačí se špatně nadechnout a všecko letí rovnou na vás. A já bych pak musel zachraňovat dva lidi.” Ponuře se zasmál. “Holku v tunelu a debila v tunelu.”

“Zdá se, že už máte všechno vykoumané,” utrousil významu Ron, dopálený záchranářovou nadutostí. “Pracujete rychle.”

“V téhle branži dělám už dlouho. Mám čuch na to, co je rozumné riziko, a co není. Ta šachta není.”

“Opravdu?”

“Jo, opravdu,” zabručel Langley. “Víte, tohle je hodně choulostivá operace. Možná byste si oba mohli dát odchod. Budeme sem nosit nějakou těžkou techniku. A lidi v takových situacích často přijdou k úrazu.” Zadíval se na Rona a pak přesunul pohled na Sandru.

Když se Ron ani nehnul, Langley dodal: “Veliteli? Jsme v tomhle zajedno?” Nasadil si žlutou přilbu a připjal si k opasku impozantně vyhlížející mobilní telefon.

“Ehm, pane Badgette,” řekl Knoblock nejistě Ronovi a Sandře. “Jsem vám vděčný, že jste nám pomohli. Ale možná by bylo lepší, kdybyste…”

“To je v pořádku,” odpověděl Ron. “Stejně jsme byli na odchodu.”

Venku Ron nastoupil do auta a kývl na Sandru, aby ho následovala. Pomalu projížděli ulicí, pryč od místa zřícené budovy i záchranářského úsilí, pryč od změti světel a nervózního davu.

“Nezůstaneme tady?” zeptala se Sandra. “A nepodíváme se, co se bude dít?”

“Ne.”

“Co se stalo?” vyzvídala nejistě Ronova manželka a sledovala, jak její choť pomalu proplouvá opuštěnou ulicí a dívá se do bočních uliček i na prázdná parkoviště zarostlá travou a posetá odpadky, i tato místa se měla stát v budoucnu součástí NeDo, ale momentálně nebyla ničím více než svědectvím o někdejším vzhledu této čtvrti.

Nakonec Ron zastavil, vystoupil z auta a upřeně se zahleděl do země. Sandra se k němu připojila.

“Co chceš…?” Její hlas se vytratil. “Ne.”

Ron se díval na ústí velké šachty, té, kterou před chvílí ukazoval na mapě.

“To snad… Ne, Rone, tam nepůjdeš.”

“Pět set tisíc dolarů,” zašeptal. “Kdy jindy budeme m ít příležitost dostat se k takovým penězům?”

“Ne, miláčku. Slyšel jsi, co říkal Greg. Je to nebezpečné.”

“Půl milionu dolarů. Přemýšlej o tom… Dobře víš, že obchody nejdou. To stěhování mě zatížilo mnohem víc, než jsem si myslel.”

“Ono se to zlepší. Získáš další klienty.” Sandřin obličej se změnil v ponurou masku. “Já nechci, abys tam lezl. Vážně.”

Ron se díval na mříž v ústí šachty, na černočernou tmu ní. “Já si vůbec nemyslím, že je to nebezpečné… Copak ti na těch Langleyho slovech nepřipadalo něco divného?”

“Divného?”

“Vždyť se na to stavidlo ani nepodíval. Jen pořád opakoval, jak je to riskantní. Ty jsi projektantka: co si o tom myslíš ty? Neni to snad nejlepší cesta, jak se k té holce dostat?”

Sandra pokrčila rameny. “Zemní práce nedělám, to přece víš”

“Ale i mně laikovi to připadá jako nejschůdnější cesta… Jako by se Langley snažil všem okolo nakukat, že k té holce vede jen jedna trasa, jeho trasa. Aby se nikdo nepokusil vlézt do téhle šachty.”

Ukázal na mříž. “Takhle má jistotu, že o tu odměnu nepřijde.”

Sandra chvíli mlčela a pak zavrtěla hlavou. “Já ten pocit vážně neměla. Je jen pořádně nafoukaný a urážlivý. Ale i kdybys měl nakrásně pravdu, tak jít touhle šachtou stejně bude riskantní.” Ukázala na zřícenou budovu. “Každopádně musíš projít pod ní.”

“Pět set tisíc dolarů, holka,” zašeptal Ron.

“Ani kvůli nim nestojí za to se nechat zabít.”

“Já to dokážu.”

“Prosím tě, Rone, ne.”

“Musím.”

Sandra si povzdechla a zašklebila se. “Vždycky jsem měla pocit, že tě v některých aspektech ani trochu neznám, Rone. že se mi s některými věcmi nesvěřuješ. Ale hrát si na rytíře v blyštivé zbroji, abys zachránil nějakou holku? Tohle mi k tobě ani trochu nesedí? Anebo je to tak, že jsi jen našňupnutý kvůli těm jeho urážkám a kvůli tomu, že nás vyhodil z našeho vlastního baráku.” Ron neodpověděl, a tak Sandra po chvíli dodala: “A když mám být upřímná, miláčku, tak ani nejsi v nejlepší formě.”

“Já se budu plazit, ne běžet maratón.” Ron se zasmál a zavrtěl hlavou. “Něco mi na celé téhle záležitosti nehraje. Langley má nějaké postranní úmysly. A já nedopustím, aby mu to prošlo. Ty peníze si zajistím já.”

“Ty už jsi dávno rozhodnutý,” prohodila Sandra tichým hlasem, “že je to tak?”

“Tohle je jeden z aspektů, které na mně znáš: jakmile se rozhodnu, že něco chci, nic už mě nezastaví.”

Ron se naklonil do přihrádky pro rukavice a vytáhl z ní baterku. Přistoupil ke kufru a sebral z něj montážní páku. “Moje hornické náčiní,” řekl, chabě se zasmál, zvedl do vzduchu zahnutou kovovou tyč a zadíval se na černé ústí šachty. Sandra si vzala z auta mobilní telefon a pevně ho stiskla. “Jestli se cokoliv stane, volej. Co nejdříve tam někoho pošlu.”

Ron ji silně políbil. A rytíř, ne v blyštivé zbroji, nýbrž v sepraných džínsách a starém tričku, vyrazil do zšeřelé šachty.

Cesta šachtou byla ve skutečnosti mnohem méně riskantní, než předpovídal sýčkovský egomaniak Langley, tedy přinejmenším v prvním úseku. Ron se zde asi devadesát metrů setrvale plazil, přičemž mu v cestě překáželo jen pár kořenů, hrud a marastu z kanalizace, což sice nebylo ani trochu příjemné, ale také ne nebezpečné.

Cestou narazil i na pár potkanů, ovšem ti byli tak vylekaní, že se před ním rychle rozprchli. (Ron přemýšlel, zda necupitají přímo na místo, kudy k Tonyi postupuje Langley. Musel si přiznat, že se mu docela zamlouvá představa, jak hlodavci s ostrými zuby děsí jeho konkurenta k smrti, jo, Sandra měla částečně pravdu: Langley ho vážně našňupl.)

Se zkracující se vzdáleností od budovy začal být kanál stále ucpanější. Kořeny zde pronikly skrz betonové zdi a proplétaly se jeden přes druhý jako hroznýši ve stavu posmrtné ztuhlosti a kromě nich blokovaly Ronovi cestu také hromady zaschlého bláta, tvrdého téměř jako samotný beton. Rona ukrutně bolela záda a do nohou ho chytaly křeče, takže teď postupoval výrazně pomaleji. Nicméně viděl, a ani ho to nepřekvapovalo -, že se Langley mýlil. Zdi šachty byly pevné a žádné zřícení jim nehrozilo.

Debil v tunelu…

Ron lezl dál a svůj postup si ověřoval přes průduchy vedoucí do sklepů a starých

zásobovacích tunelů. Nakonec dorazil k jednomu úzkému tunelu, který, jak si Ron pamatoval z mapy, vedl k dřevěným dveřím do tunelu, kde se nacházela Tonya Gilbertova.

Přiložil ucho k otvoru a poslouchal.

“Pomozte mi,” chraptěl zevnitř tlumený dívčin hlas. “Prosím Pomozte mi…”

Pravděpodobně nebyla dál než deset metrů od něj.

Otvor vedoucí do tohoto postranního tunelu byl malý, ale když Ron pomocí montážní páky odstranil ze zdi několik starých cihel, podařilo se mu rozšířit díru tak, že se jí mohl proplazit. Vylezl na suché dno tunelu, postavil se a posvítil baterkou na všechny strany. Ano, toto byl tunel táhnoucí se hned vedle dívčina.

Dokázal to! Dostal se k dívce v tunelu jako první.

Jenže pak zaslechl jakýsi zvuk: Buch…, buch…

Co to bylo? Co ta holka signalizuje?

Ale ne, ten zvuk vycházel z jiného místa.

Buch…

Ron si náhle uvědomil, co to je. Na místo dorazil Greg Langley. Momentálně se nacházel u zadní zdi tunelu a vlamoval se sem přes jiné staré dveře, které spojovaly tuto štolu s opuštěným sklepením vedle. Zvuk štípajícího se dřeva Ronovi prozradil, že Langley bude za tři nebo čtyři minuty uvnitř. Bušení poté ustalo a Ron zaslechl záchranářův tlumený hlas. Polekaně zhasl. Co když tu Langley není sám? Tiše se přesunul ke dveřím, do nichž se záchranář-specialista vlamoval, a zaposlouchal se. Po chvíli uslyšel Langleyho říkat: “Zavolám ti zpátky.”

Takže Langley jen telefonoval. Ale s kým se bavil? A co mu říkal? Zjistil snad někdo z jeho lidí, že sem má Ron namířeno a hrozí mu vyfouknout odměnu?

Buch…

Langley se opět začal vlamovat do dřevěných dveří. Ron se přitiskl ke zdi vedle nich. Náhle se ozvalo hlasité prasknutí, několik prken vypadlo dovnitř a vytvořilo ve dveřích otvor o rozměrech asi šedesát krát šedesát centimetrů. Do temného tunelu začalo pronikat světlo z Langleyho svítilny. Ron se přitiskl na zeď ještě pevněji, mělce dýchal a ani se nehnul.

Konečně se v otvoru něco objevilo, nestydatě vyhlížející krumpáč. Vypadal spíše jako zbraň než jako nástroj. Po chvíli probleskl tunelem paprsek z jiné baterky, o poznání silnější, a začal přejíždět po stěnách ze strany na stranu. Nechybělo mnoho a Ron se ocitl v kuželu jejího světla. Zamžoural, co nejpevněji se zapřel o stěnu a protřel si oči, aby je přivykl na oslnivé světlo.

Chvíli se nedělo nic a pak Ron konečně rozeznal Langleyho hlavu vystrčenou přes otvor dovnitř. Záchranář se do půl těla nasoukal skrz dveře do tunelu a opět začal přejíždět baterkou po stěnách.

Těsně předtím, než kužel světla zasáhl Ronovy nohy, zvedl Ron montážní páku a prudce ji zarazil do Langleyho zátylku těsně pod přilbou. Zasáhl ho silně, takže záchranář jen zachroptěl a skácel se na břicho.

Jakmile se rozhodnu, že něco chci, nic už mě nezastaví…

Ron co nejtišeji sebral z podlahy kameny a cihly a začal je vršit na omráčeného Grega Langleyho, až nakonec vytvořil dle svého názoru velmi realistický výjev muže uvězněného v nenadálém závalu.

O dva dný později stáli Ron Badgett a jeho manželka kousek od pódia před Městskou univerzitou a čekali na začátek tiskové konference. Kolem se hemžila dobrá stovka lidí. Za řečnickým pultíkem byl k závěsu dmoucím se ve větru připevněn zvětšený článek z místních novin. Titulek zněl: DÍVKA Z TUNELU ZACHRÁNĚNA!

Sandra stála zavěšená do manžela. Ron si vychutnával její blízkost i květinovou vůni jejího parfému. Ve tváři měla úsměv. Atmosféra v davu byla radostná, ba přímo rozjařená. Na pozvednutí veřejného ducha neexistuje nic lepšího než záchrana uvězněných dětí.

Velitel Knoblock, Tonya Gilbertova a její rodiče prošli mávajícím a šťastně se usmívajícím davem na pódium. Po dlouhém provolavání slávy a potlesku utišil velitel diváky jako dirigent před orchestrem a řekl: “Dámy a pánové, mohli byste mi věnovat pozornost, prosím…? Děkuji vám. Jsem nadšen, že vám mohu představit Tonyu Gilbertovou. Dnes ráno byla propuštěna z nemocnice Memorial. Vím, že vám chce adresovat několik málo slov.”

Následoval divoký potlesk a výkřiky.

Pohledná dívka s malým obvazem na čele, jednou modrou sádrou na kotníku a druhou na zápěstí, plaše přistoupila k mikrofonu. Silně zčervenala, začala něco říkat, ale vzápětí se jí sevřelo hrdlo. Zkusila to znovu: “Jako, chtěla jsem jen jako říct, že všem děkuju. Byla jsem pořádně vystrašená. Takže teda…, ehm, díky.”

Ani její nevýrazný projev nezabránil davu vybuchnout nadšením a znovu zahrnout dívku aplausem a provoláváním slávy.

Velitel poté představil dívčiny rodiče. Podnikatel Gilbert v modrém sportovním saku a šedých kalhotách předstoupil před mikrofon, zatímco jeho rozzářená žena chytila dceru kolem ramen. Gilbert poděkoval hasičskému sboru i policii za hrdinné úsilí a občanům města za podporu.

“Moje nejhlubší uznání však patří muži, který riskoval život, aby mou holčičku zachránil. A na výraz tohoto uznání mu chci předat tohle.” Zvedl zarámovaný, téměř metr dlouhý symbolický šek na částku 500 000 dolarů. “Tuto sumu jsem nechal převést na jeho účet.”

Znovu se ozval burácivý potlesk; velké peněžní částky stejně jako zachráněné děti spolehlivě přivádějí dav do vytržení.

Gilbert dodal: “Prosím, připojte se ke mně v poděkování… panu Gregovi Langleymu.”

Záchranář-specialista s krunýřem na krku a obvazem na ruce se pomalu dobelhal na pódium. Působil rozrušeným dojmem, ale Ron usuzoval, že Langleyho chování nesouvisí ani tak s jeho bolestivými zraněními jako spíše s faktem, že na podobné formální akce nemá dost nervů. Převzal velký šek a rychle ho předal asistentce.

Tonyin otec pokračoval: “Jeho čin vyžadoval obrovskou osobní odvahu a sebeobětování. I když uvízl v závalu a téměř přitom sám přišel o život, pan Langley se dál plazil k tunelu, v němž byla naše Tonya uvězněna, a odvlekl ji do bezpečí. Naše rodina vám bude navždy vděčná.”

Diváci si podle všeho přáli projev, ale Langley se omezí netrpělivé: “Mockrát děkuji.” Nato zamával a rychle odešel, Ron předpokládal, že za dalšími záchranářskými akcemi a za dalšími odměnami. Pocítil nával lítosti, že tohohle chlapa při simulovaném závalu trefil jen do hlavy a nezpůsobil mu žádné vážnější poranění; Langley si nějaké to zlomené zápěstí nebo přeraženou sanici rozhodně zasloužil.

Když jeli domů, měla Sandra z dívčiny záchrany očividnou radost, ale zároveň s ryzími sympatiemi v hlase prohodila: “Mrzí mě, že ti ta odměna unikla, miláčku.”

Ron totiž manželce nakukal, že šachta byla tak zarostlá kořeny a zavalená blátem, že se dostal jen do poloviny.

“Vím že jsi zklamaný, žes nedosáhl toho, cos chtěl,” dodala Sandra. “Ale přinejmenším se ta dívka dostala do bezpečí… a ty taky. To je ze všeho nejdůležitější.”

Ron ji políbil na vlasy.

A pomyslel si: ale to se pleteš, drahá. Já dosáhl přesně toho, co jsem chtěl.

S kteroužto myšlenkou se jí však mohl svěřit jen těžko. Stejně jako se spoustou dalších věcí souvisejících s jeho osobou: například proč si jako sídlo firmy vybral právě onen starý sklad

kávy. Bylo to proto, že se z jeho oken nabízel výhled na hlavní vchod Městské univerzity, byla to tedy dokonalá pozorovatelna, z níž se daly sledovat dívky vycházející z budovy a hledat mezi nimi vhodné oběti. Právě to měl Ron na mysli, když manželce sděloval, že toto místo vyhovuje jeho osobnosti; s touhou mít kancelář koketující s uměním v pulzující nové zástavbě to ani trochu nesouviselo. Ron zkrátka potřeboval nové loviště, když v centru města zavřeli školu pro sekretářky, tu školu, z níž během uplynulého roku unesl dvě studentky a natočil si jejich pozvolné vraždění na kameru. (Paradoxně byl Ron Badgett samotný jednou z příčin nedávného vzestupu násilných trestných činů ve starém centru města.) Před několika týdny, krátce poté, co se přestěhoval do nové budovy, si Ron všiml, že z univerzity vychází nádherná Tonya Gilbertová. Stále musel myslet na ten její přiléhavý růžový top, na její dlouhé vlasy vlající ve větru, na její štíhlé nohy, neustále si ji musel představovat svázanou ve sklepě, zatímco on jí utahuje kolem líbezného krku smyčku.

Rozhodl se tedy, že se Tonya stane jeho první obětí v NeDo. Několik dní ji sledoval a přitom zjistil, že ze školy vždy chodí zkratkou přes boční uličku vedle jeho kanceláře, odkud to vezme přes nádvoří opuštěné budovy za ním. Ron si tedy naplánoval únos. Našel jeden starý tunel vedoucí přímo pod její obvyklou trasou a nastražil jí past, odstranil mříž a zakryl ji tenkým sádrokartonem natřeným tak, že vypadal jako beton. A když po něm Tonya včera večer přešla, propadla se o šest metrů níže na dno tunelu. Ron k ní vzápětí sešplhal, ujistil se, že je dívka v bezvědomí, vypnul jí mobilní telefon a hodil ho do stoky (dělal si starosti, když se od

přeochotného velitele Knoblocka dozvěděl, že i vypnuté mobily vydávají signál; bude si to muset napříště pamatovat). Nechal Tonyu v tunelu a vrátil se na povrch, aby zakryl otevřený otvor. Když však poté přitloukal mříž zpátky na místo, zřejmě udeřil do oslabeného trámu. Ten se zřítil, a sotva se Ron vyškrábal do bezpečí, sesunula se půlka budovy. Dostat se přes budovu zpátky k Tonyi bylo vyloučeno. A co bylo ještě horší, zřítila i jedna ze stěn spodního sklepem, která odhalila tunel, v němž dívka ležela.

Tonya byla stále v bezvědomí, takže netušila, co jí Ron provedl a ani by ho nedokázala identifikovat. Záchranáři by však bezpochyby našli bývalou dílnu kousek od přilehlého tunelu, v níž měl Ron uschovány nože, provazy a videokameru, to vše s jeho otisky prstů. V kameře navíc vězela kazeta a on by si rozhodně nepřál, aby policie zhlédla její obsah. Pokusil se tedy přece jen slézt dolů, aby si z podzemí odnesl věci, ale budova byla příliš nestabilní. A právě když hledal nějakou jinou trasu, dorazily na místo první hasičské vozy, někdo musel zřícení budovy zaslechnout a zavolat 911, a Ron se raději zdekoval.

Vrátil se domů a zoufale se pokoušel vymyslet způsob, jak z tunelu vydolovat všechny ty usvědčující důkazy. Zatímco Sandra spala, on seděl celou noc s nosem přilepeným k televizní obrazovce, sledoval reportáže o dívce v tunelu a modlil se, aby se dolů nikdo nedostal dříve, než se mu nějakým způsobem podaří je předběhnout. A taky se modlil, aby ta holka neumřela, neměl žádnou naději dostat se do dílny jinak, než pokud bude předstírat, že se dívku snaží zachránit sám.

A pak, po zmučené bezesné noci, se za dveřmi jejich domu objevila policie (Ronovo leknutí, když spatřil detektiva Perilla, samozřejmě nemělo nic společného s obavou, že v jeho kance vypukl požár).

Navzdory prvotnímu zděšení Ron brzy zjistil, že vše dopadlo, jak nejlépe mohlo: policie ho přijela požádat o pomoc. Díky Knoblockovi a městským projektantům se Ron posléze dozvěděl, že možná existuje ještě jiný způsob, jak proniknout zpátky do tunelu a odnést si odtamtud, co tam včera večer zanechal. A jakmile si proklestil cestu šachtou a omráčil Langleyho, podařilo se mu odnést z dílny všechny své předměty, zahladit po sobě otisky bot i prstů a nepozorovaně se z tunelu vytratit, aniž by ho Tonya uslyšela. Když se pak vracel šachtou

zpět, zbavil se zbraní, provazů i videokamery jednoduše tak, že je nacpal do puklin v podlaze a překryl je hlínou a blátem. (Kazetu s naposledy zabitou studentkou si samozřejmě ponechal; byla jednou z jeho povedenějších.)

Jasně, bylo mu trochu líto, že nemůže tu holku zachránit a shrábnout odměnu pro sebe. Kdyby to však byl udělal, novináři by se mohli začít šťourat v jeho životě a dozvědět se pár zajímavých věcí, například že si za své bydliště či pracoviště vždy vybíral místa poblíž univerzit, z nichž se během let ztrácely studentky.

A kromě toho byl k Sandře upřímný i v jedné další věci: totiž že má i jiné hodnoty než vydělávat peníze. Odměna pro něj mnoho neznamenala. Jak jeho manželka správně podotkla, jeho osobnost měla i jinou stránku, důležitější stránku.

Potřebuji rozvíjet svého tvůrčího ducha. Musím být věrný sám sobě…

Jeho tvůrčí duch se však pochopitelně netýkal grafického designu; soustředil se kolem provazů, nožů a nádherných vysokoškolaček.

“Abych řekla pravdu,” pokračovala Sandra, “pořád nejsem přesvědčena, že se to všechno seběhlo tak, jak to na první pohled vypadá.”

Ron se na manželku obezřetně zadíval. “Ne?” Doufal, že ho Sandra neodhalila; miloval ji a raději by ji nezabíjel.

“Bylo strašně zvláštní, že se Langley ihned po té nehodě ozval. Dokonce mě napadlo, jestli za celým tím zřícením nakonec nestál on.”

“Ne, vážně?”

“Jo, možná jezdí po celé zemi, klade po domech a ropných plošinách nástrahy, a jakmile se do nich někdo chytí, zavolá a shrábne odměnu nebo honorář za záchranu obětí.” Sandra se tiše zahihňala. “A víš, co mě ještě napadlo?”

“Copak?”

“že v tom možná Tonya a Langley jedou spolu.”

“Spolu?” Když Ron viděl, že manželčina podezření míří neškodným směrem, mohl se zasmát.

“Chápeš, ona měla problémy s tátou, nechtěl jí zaplatit opravu auta, vzpomínáš? A tak mu to možná chtěla oplatit. Copak sis nevšiml, že dělala turistickou průvodkyni na Appalačské stezce? Možná se s Langleym seznámila tam, když v tom parku někoho zachraňoval. Vždyť ani neutrpěla žádné těžké zranění. Možná tuhle habaďůru upekli Tonya s Langleym spolu a pak se rozdělili o odměnu.”

Ron usoudil, že z hlediska vnějšího pozorovatele by to mohlo mít logiku. A když tak o tom přemýšlel, mohl týž vnější pozorovatel dokonce spekulovat, že i samotná Sandra mohla tajně spolupracovat s Langleym, s nímž se mohla seznámit prostřednictvím své práce pro jednu ropnou společnost, a poté jako projektantka nastražit dívce past u staré budovy, které si všimla během Ronova stěhování.

Zajímavé pohledy na incident, pomyslel si pobaveně Ron Badgett, jenž byl pochopitelně jediným člověkem na světě, který přesně věděl, co se dívce stalo.

“To je možné,” prohodil. “Ale myslím, že to si teď musí Gilbert a Langley vyřídit mezi sebou.”

Ron zajel s autem na příjezdovou cestu, nechal zapnutý motor, vystoupil a otevřel dveře manželce. “Já se teď vrátím do kanceláře, abych se podíval, jak jsou daleko s tou sklepní zdí.” Město mu platilo opravu probouraného otvoru ve sklepě.

Sandra ho na rozloučenou políbila a řekla, že až se vrátí, bude mít pro něj večeři.

Ron se posadil zpátky za volant a dychtivě vyrazil k NeDo. Po pravdě řečeno mu byla sklepní zeď naprosto volná. Za dvacet minut však na Městské univerzitě končila poslední

vyučovací hodina a on už chtěl v tu chvíli sedět za svým pracovním stolem před oknem, aby mohl pozorovat studentky rozcházející se po seminářích domů. , Dívka z tunelu byla zachráněna; Ron Badgett potřeboval někoho nového.

LOCARDŮV PRINCIP

“Je to politicky citlivá záležitost.”

“Politika,” Lincoln Rhyme adresoval roztržité zabručení podsaditému neupravenému muži, který se opíral o prádelník v ložnici kriminalistova domu na newyorské Upper West Side.

“Ne, je to důležité.”

“A citlivé,” přizvukoval Rhyme. Z návštěv obecně neměl velkou radost; tím méně z návštěv o půl deváté ráno.

Detektiv Lon Sellitto se odtáhl od prádelníku, převzal kávu, kterou mu přinesl Rhymův ošetřovatel Thom, a napil se.

“Není špatná.”

“Díky,” řekl Thom.

“Ne,” opravil se Sellitto. “Já myslím jeho ruku. Podívej.”

Při ohledávání jednoho místa činu utrpěl Rhyme před lety úraz a ochrnul na celé tělo. Jako kvadruplegik podstupoval terapii a časem se mu vrátila nepatrná hybnost, ale jen do prav é ruky. Rhyme byl na tento úspěch nesmírně hrdý, avšak vychloubání neměl v povaze, tedy alespoň ne v souvislosti s osobními úspěchy. Sellittovy poznámky si tedy nevšímal a dál mačkal měkký gumový míček. Ano, hybnost se mu do ruky opravdu částečně navrátila, ale pocity v ruce zůstaly pomatené. Cítil struktury a teploty, které neodpovídaly skutečným vlastnostem houbovitého míčku.

Znovu zabručel a odcvrnkl míček ukazováčkem. “Z nenadálých návštěv nejsem zrovna nadšený, Lone.”

“Máme jeden svízelný případ, Linku.”

A ještě k tomu politicky citlivý. “Vždyť víš,” pokračoval Rhyme, “že máme s Amélií rozdělaných několik dalších případů.” Usrkl přes slámku silné kávy. Kelímek byl upevněn k pelesti napravo od něj. Nalevo pak trčel mikrofon připojený k systému rozpoznání hlasu, který byl zase napojen na prostřeďovou ovládací jednotku, jakýsi centrální nervový systém jeho ložnice.

“Jak říkám, šlamastyka.”

“Hmm.”

Rhyme se znovu napil kávy a bedlivě si detektiva z oddělení závažných trestných činů prohlédl. Když ještě řídil jednotku ohledávání místa činu při newyorské policii, často s ním spolupracoval. Dnes působil Sellitto unaveně. Rhyme si pomyslel, že ať už se on sám probudil dnes ráno jakkoliv brzy, Sellitto byl pravděpodobně vzhůru ještě několik hodin před ním, neboť reagoval na hlášení o vraždě.

Detektiv nyní Rhymovi vysvětlil, že pětapadesátiletý podnikatel a filantrop Ronald Larkin byl před chvílí zastřelen v ložnici svého domu na Upper East Side. Policisté, kteří na místo činu dorazili jako první, nalezli mrtvé tělo, zraněnou a vzlykající manželku velmi málo důkazů a vůbec žádné svědky.

Federálové i horní patra newyorské policie si přáli, aby místo činu ohledali Rhyme a jeho partnerka Amélie Sachsová a aby se vedoucím detektivem případu stal Sellitto. Rhyme býval vyšetřováním velkých případů pověřován často, poněvadž ho navzdory samotářské povaze veřejnost dobře znala a jeho přítomnost naznačovala, že starosta i ostatní hlavouni berou vyšetřování vážně.

“Ty Larkina znáš?”

“Osvěž mi paměť.” Pokud fakta nesouvisela s jeho prací konzultujícího soudního vědce neboli prostě “kriminalisty”, pak jim Rhyme příliš pozornosti nevěnoval.

“Ronald Larkin, no tak, Linku. Toho zná přece každý.”

“Lone, čím dříve mi to řekneš, tím dříve tě budu moct odmítnout.”

“Takovou on má náladu,” utrousil Thom směrem k Sellittovi.

“Jo, posledních dvacet let.”

“Vstříc světlým zítřkům,” řekl Rhyme s bodrou netrpělivostí a znovu usrkl přes slámku kávy.

“Ronald Larkin udělal terno v energetice. Ropovody, elektřina, voda, geotermální energie.”

“Byl to dobrý chlap,” přisadil si Thom, jenž právě začal krmit Rhyma snídaní v podobě vajíček a housky. “Dbal na životni prostředí.”

“Šťastný den,” prohodil Rhyme kysele.

Sellitto si dopomohl ke druhé housce a pokračoval: “Loni se z byznysu stáhl; předal firmu někomu jinému a založil s bratrem nadaci. Konal dobro v Africe, Asii a Latinské Americe. Bydlel sice v Los Angeles, ale s manželkou měli dům i tady. Do města přiletěli včera v noci. A dneska časně ráno leželi v posteli, když vtom někdo vystřelil přes okno a sejmul ho.”

“Loupež?”

“Ne.”

Vážně? V Rhymovi zesílilo zaujetí. Rychle se odvrátil od blížícího se dalšího sousta jako dítě, které se vyhýbá lžíci se strouhanou mrkví.

“Lincolne,” řekl Thom.

“Najím se později. Co manželka?”

“Taky ji to trefilo, ale dokázala se skutálet na podlahu, popadnout telefon a zavolat policii. Střelec už se pak s dokončením zakázky nezdržoval.”

“Co všechno viděla?”

“Myslím, že toho moc nebylo. Leží v nemocnici. Neměl jsem možnost s ní prohodit víc než jen pár slov. Je hysterická. Vzali se teprve před měsícem.”

“A, čerstvá panička… I když byla zraněná, ještě to neznamená, že si někoho nenajala, aby jí zabil manžela a trochu přitom pochroumal i ji.”

“Víš, Linku, tohle já znám… Už jsem to prověřil. Nemá žádny motiv. Má dost vlastních peněz od svého tatíka. A podepsala předmanželskou smlouvu. V případě manželovy smrti dostane akorát sto tisíc a může si nechat zásnubní prsten. Tohle jí za jehlu nestojí.”

“Takovou smlouvu že podepsal s manželkou? Tak to není divu, že je bohatý. Ale říkals, že je to politicky citlivé…”

“Byl to jeden z nejbohatších lidí v zemi, angažoval se ve třetím světě a pak ho zkrouhnou zrovna u nás na dvorku. Starosta z toho radost nemá. A naši šéfové taky ne.”

“Což znamená, že se teď musíš cítit jako zpráskaný pes.”

“Oni chtějí tebe a Amélii, Linku. No tak, je to zajímavý případ. A ty máš rád výzvy.”

Po nehodě při ohledávání místa činu v metru, jejímž následkem zůstal Rhyme ochrnutý, se jeho život od základů změnil. Před tím Rhyme často chodil křížem krážem po písečku zvaném New York City, pozoroval, kde lidé žijí a co dělají, sbíral vzorky půdy, stavebních materiálů, rostlin, hmyzu, odpadků, kamení… zkrátka všeho, co mu mohlo pomoci při vyšetřování. Jeho současná neschopnost v tom pokračovat ho naplňovala strašlivým zmarem. Vždy byl nezávislý, a tak těžce nesl, že se teď musí spoléhat na jiné.

Lincoln Rhyme byl však odjakživa rozumově založený. Před nehodou byla jeho největším

nepřítelem nuda a ani dnes to nebylo jiné. A Sellitto, samozřejmě nevědomky, mu právě předhodí! dvě slova, která často dokázala upoutat jeho pozornost.

Zajímavá… výzva…

“Tak co říkáš, Linku?”

Další odmlka. Rhyme pohlédl na nedojedenou housku. Úplně ztratil chuť. “Pojďme dolů. Schválně jestli dokážeme o skonu pana Larkina zjistit něco dalšího.”

“Dobře,” řekl Thom a působil přitom ulehčené. Právě on byl často hromosvodem Rhymových špatných nálad, když se musel kriminalista angažovat v nezajímavých nevýzvách, což byl i případ nedávné doby.

Pohledný světlovlasý ošetřovatel, daleko silnější, než naznačovala jeho útlá tělesná konstrukce, nyní oblékl Rhyma do teplákové soupravy a přesunul ho z důmyslné motorizované postele na důmyslný motorizovaný invalidní vozík, sportovní červené jezdítko značky Storm Arrow. Rhyme pak prsteníčkem levé ruky, což byl jeho jediný fungující prst, navedl vozík do drobného výtahu, který ho zavezl do přízemí jeho domu v západní části Central Parku.

Nato vjel Rhyme do salonu, který ani trochu nepřipomínal obývací pokoj ve

viktoriánském stylu, jímž kdysi býval. Dnes tu fungovala kriminalistická laboratoř, která se mohla směle měřit s laboratořemi v kterémkoliv středně velkém americkém městě. Počítače, mikroskopy, chemikálie, Petriho misky, kádinky, pipety, regály plné knih a přístrojů. Kromě vyšetřovacích stolů tu nebyl jediný čtvereční centimetr nevyužitý. Všude se táhly kabely, které připomínaly spící hady.

Sellitto seškobrtal ze schodů a stačil přitom dojíst housku, svou nebo možná Rhymovu.

“Radši někde seženu Amélii,” prohodil Rhyme. “Ať ví, že máme k ohledání jedno místo činu.”

“Jo, málem bych zapomněl,” řekl Sellitto během žvýkání. “Už jsem jí volal.

Pravděpodobně zrovna teď jede na místo činu.”

Amélie Sachsová se nikdy nedokázala vyrovnat s jakýmsi závojem zasmušilosti, který obestíral místo vraždy.

Věřila však, že je to tak správně. Pocit zármutku a rozhořčení nad úmyslným zabitím ji hnal k tomu, aby dělala svou práci omnoho lépe.

Také když nyní stála před třípodlažním domem na manhattanské Upper East Side, uvědomovala si vysoká rudovlasá detektivka tento závoj, který byl dnes navíc možná o něco silnější než obvykle, poněvadž smrt Rona Larkina mohla mít nepříznivý dopad na mnoho, mnoho potřebných lidí po celém světě. Co se teď asi stane s jeho nadací?

“Sachsová? Kde jsme?” ozval se jí ve sluchátkách Rhymův netrpělivý hlas. Sachsová ztlumila zvuk.

“Zrovna jsem dorazila,” odvětila a zatrhla si nehet. Měla nutkavý sklon způsobovat si drobná zranění, zejména ve chvílích, kdy měla ohledávat místo, na kterém se stala taková tragédie. Cítila obrovský tlak, aby vše provedla správně. Aby pomohla zajistit, že vrah bude vypátrán a dopaden.

Na sobě měla pracovní úbor: nikoliv tmavý kostým, který jako detektivka

upřednostňovala, nýbrž bílou kombinézu s kapuci, kterou nosili ohledávači, aby nekontaminovali místo činu svými vlasy či chlupy, sloupanými kožními buňkami nebo kterýmkoliv z tisícovek dalších stopových důkazů, jež kolem sebe každý člověk trousí.

“Já nic nevidím, Sachsová. V čem je problém?”

“Tak. Co teď?” Sachsová stiskla tlačítko na sluchátkách.

“Á, perfektní. Hmm. Nebýval tohle muškát?”

Sachsová se právě dívala na květináč vedle vstupních dveří, který obsahoval scvrklou rostlinu. “To jsi na špatné adrese, Rhyme. Jakmile já něco zasadím, okamžitě to zvadne.”

“Slyšel jsem, že čas od času potřebují vodu.”

Rhyme seděl ve svém domě asi dva a půl kilometru odtud na druhém konci Central Parku, avšak momentálně viděl přesně totéž co Sachsová, a to díky videopřenosu s vysokým rozlišením který zajišťovala miniaturní kamera umístěná na Améliiných sluchátkách a odesílající data do vozidla rychlého nasazení. Odtud signál pokračoval v bezdrátové cestě až na plochou obrazovku umístěnou půl metru před kriminalistou. Rhyme se Sachsovou spolupracovali už několik let, přičemž Rhyme obvykle seděl ve své laboratoři nebo ležel v ložnici a Sachsová ohledávala místo činu a hlásila mu své postřehy vysílačkou. Video zkoušeli už v minulosti, ale výsledný obraz nebyl dostatečně ostrý, aby jim mohl být ku prospěchu. Rhyme tedy otravoval šéfy newyorské policie tak dlouho, až vyplázli velké peníze za systém s vysokým rozlišením.

Rhyme se Sachsovou už systém testovali, ale toto byl první případ, kdy měl být použit naostro.

Sachsová se základním vybavením pro ohledávání místa činu vyrazila vpřed. Pohlédla na rohož u dveří, která obsahovala blesk a pod ním písmena LES neboli Larkinovy energetické služby.

“To je jeho logo?”

“Asi,” odpověděla Sachsová. “Četls o něm ten článek, Rhyme?”

“Nějak mi to uniklo.”

“Patřil k nejoblíbenějším šéfům v zemi.”

Rhyme si odfrkl. “Stačí jeden špatně naložený zaměstnanec, a máš po ptákách. Mimochodem, tenhle výraz mě vždycky fascinoval: jak může být někdo ,špatně naložený’? To jako v octě. Tak kde je to místo činu?”

Sachsová vstoupila do domu.

Dole stál uniformovaný policista. Zvedl hlavu a přikývl.

“Kde je jeho manželka?” zeptala se Sachsová. Chtěla si udělat obrázek o chronologii událostí.

Policista jí však vysvětlil, že paní Larkinová je stále v nemocnici, kde jí ošetřují ránu. Nicméně se očekávalo její brzké propuštění. Prý už jsou u ní dva detektivové z oddělení závažných trestných činů.

“Budu s ní chtít mluvit, Rhyme.”

“Řekneme Lonovi, aby ji po propuštění z nemocnice přivezl k nám. Tak kde je ta ložnice? Nevidím ji.” Rhymův tón naznačoval, že se musí přemáhat, aby nedal najevo netrpělivost.

Sachsová si někdy myslela, že jeho příkrost je jen způsobem, jak se obrnit proti citovým nástrahám spojeným s policejní prací. Jindy však byla přesvědčena, že Rhyme má příkrost jednoduše v povaze.

“Kde je ložnice?” zeptala se policisty.

“Nahoře, detektivko,” odvětil muž.

Sachsová překonala dvě křídla strmých úzkých schodů.

Místem vraždy byla rozlehlá ložnice zařízená ve francouzském venkovském stylu. Nábytek i umělecké předměty byly bezpochyby drahé, ale Sachsová si uvědomila, že kvůli množství cetek, cingrlátek a nařasených látek v křiklavých žlutých, zelených a zlatých barvách v ní pokoj vyvolává nervozitu. Byl zařízen podle vkusu bytového architekta, nikoliv majitele domu.

Kousek od protějšího okna stála postel, nad níž ironicky visel starý obraz zachycující střelené ptáky na kuchyňském stole. Povlečení leželo na podlaze, kam ho zřejmě hodili zdravotníci snažící se zachránit Ronalda Larkina. Prostěradlo a polštáře odhalovaly velkou

hnědou krvavou skvrnu.

Sachsová přistoupila blíže a přemýšlela, zda tu nenajde…

“Nějaké stopy po průchodu kulky?” zeptal se Rhyme.

Amélie se usmála. Přesně tato slova se jí právě drala na mysl. V rozrušení zapomněla, že Rhyme teď vidí přesně totéž co ona.

“Zdá se, že tu nejsou.” Na Larkinově straně postele nenašla Sachsová žádné průstřely. “Budeme to muset ověřit se soudním lékařem.”

“Říkal, že pachatel možná použil tříštivé kulky.”

Profesionámí zabijáci někdy kupovali nebo sami vyráběli kulky, které se po nárazu do masa rozpadly, aby napáchaly větší spoušť a zvýšily pravděpodobnost smrtelných zranění. Při výstřelu z této vzdálenosti, přibližně metr a půl až dva, se dalo očekávat, že normální kulka proletí lebkou ven a bude pokračovat v dráze.

“Co to je?” zeptal se Rhyme. “Nalevo od tebe.”

“A jsme doma.” Sachsová se dívala na otvor po kulce na boku zlaceného nočního stolku, z něhož trčely kusy vláken. Sachsová zvedla polštář. Kulky ho provrtaly a pokračovaly v letu. Na podlaze pak byla menší krvavá skvrna, zřejmě z manželčina zranění, předpokládala Sachsová. A všude se válely kousky matného olova. “No jo. Tříštivé.”

Zavrtěla hlavou.

“Co to děláš, Sachsová? Mám z toho závrať.”

“Eh. Zapomněla jsem, že jsme propojeni, Rhyme. Jen jsem přemýšlela o těch kulkách. O té bolesti.”

Tříštivé kulky otupují tělo méně než běžné a způsobují větší bolest, když se jednotlivé fragmenty ve vějíři rozprsknou v těle.

“No jo.” Rhyme nic dalšího nedodal.

Odběr vzorků a pořízení fotografií nechala Sachsová na později. Momentálně si chtěla udělat představu, jak ke zločinu vlastně došlo. Vyšla ven na malý balkónek, jenž byl domovem dalších tří uschlých květin. Bylo zřejmé, kde pachatel stál a odkud mířil přes okno. Možná měl původně v plánu se do pokoje vloupat a zastřelit Larkina z větší blízkosti, ale pak ho odradila zamčená okna i francouzské dveře. Nechtěl oběti probudit snahou vypáčít zámek, a tak jednoduše rozbil sklo a začal střílet přes otvor.

“Jak se sem dostal? Ze střechy?” zeptal se Rhyme. “Aha, ne, už to vidím. Co je to sakra na té kotvě?”

Sachsová si kladla stejnou otázku. Právě se totiž dívala na hákovací kotvu, z níž visel do zahrady provaz. Bedlivě si ji prohlédla.

“Látka, Rhyme. Flanel. Vypadá to, že ho pachatel nastříhal z košile.”

“Takže ho nikdo neslyšel, když tu kotvu hodil a zahákl. Chytrej kluk. Předpokládám, že na tom provaze jsou uzly.”

“Jo, jak jsi to věděl?” Sachsová se vyklonila z balkonu a pohlédla na desetimetrový černý provaz. Zhruba každého půl metru na něm byly navázány uzly.

“Ani nejlepší atleti nedokážou šplhat po provaze tenčím než zhruba dva a půl centimetru. Dolů po něm slézt můžeš, ale vyšplhat nahoru ne. Gravitace, mimochodem jedna ze čtyř univerzálních sil ve fyzice. Je sice nejslabší, ale přesto zatraceně dobře funguje. Je těžko ji porazit. Tak jo, Sachsová, projdi v roštu a seber, co se sebrat dá. A pak přijeď domů.”

“Zrovna jsem si trošku zadyskutoval s jedním ze svých kámošů. Takže v Békáčku je všecko v okáčku. Hej, hej, usmívej se, když o tobě mluvím.”

Na druhém konci linky, zřejmě v “Békáčku” neboli v Brooklynu, byl Fred Dellray.

Rhyme si ho živě představoval, jak sedí v místnosti s jedním ze svých informátorů. Vysoký a štíhlý agent FBI s pronikavýma očima, které byly stejně tmavé jako jeho kůže, provozoval síť důvěrných informátorů, což byl noblesní výraz pro práskače. Velká část Dellrayovy agendy nyní souvisela s protiteroristickou činností a postupem času se mu podařilo získat řadu mezinárodních konexí.

A jedna z nich se mu podle všeho zmínila o tom, co se v souvislosti s vraždou Ronalda Larkina šušká. (I když informátoři s agentem ve skutečnosti nikdy nedyskutovali. Buďto mu vyklopili, co chtěl vědět, anebo ne, v kterémžto případě nazdar a hodně štěstí.)

“Proslejchá se, Lincolne, že tenhleten střelec je těžkej protesjonál, chápeš? To říkám jen pro případ, žes to ještě nedokázal vykoumat sám. Jinýma slovama: prachy, prachy, prachy. Přesnou částku neznám, ale myslím, že si ho nájemce na tendle džob rozhodně nekoupil ve Wal-Martu.”

“Nějaké podrobnosti o střelci? Popis?”

“Jediný detka jsou tyhle: Američan, ale může mít i jiný pasy. Spoustu času strávil v zahraničí a výcvik prej má z Evropy. V poslední době je napojen na Afriku a Blízký východ. Ale to jsou všichni grázlové.”

“žoldák?”

“S největší pravděpodobností.”

Rhyme v minulosti pomáhal vyšetřovat několik případů, v nichž figurovali žoldnéři, zrovna nedávno řešil jeden plán dovozu zbraní do Brooklynu. Za celou kariéru měl co do činění s mnoha typy zločinců, ale námezdní vojáky celkově pokládal za mnohem nebezpečnější než průměrné pouliční hrdlořezy včetně mafiánů. žoldáci často podléhali dojmu, že pro jejich “zakázky” existuje nějaké morální ospravedlnění, byli extrémně chytří a to měli celosvětovou síť kontaktů. A na rozdíl od běžného trouby z gangu Tonyho Soprana věděli, jak nepozorovaně proniknout přes hranice a zmizet do států, kde už je nikdo nikdy nenašel.

“Napadá tě, kdo si ho mohl najmout?”

“Ne, o tomdle nemám ani jedinou vyzáblou infošku.”

“Měl nějakého komplice?”

“Nevím. Ale spousta jich ho mívá.”

“A proč si vlastně vybrali Larkina?” zeptal se Rhyme do mikrofonu.

“No jo, to je naše další neznámá…” Dellray se zřejmě otočil stranou a řekl něco svému práskači, který překotně a dychtivě odpověděl. Rhyme však jeho slova nerozeznal. “Promiň, Lincolne,” řekl Dellray, když se vrátil na linku. “Můj dobrej přítel o žádných důvodech neslyšel. A já vím, že by se mně svěřil. Protože takovej on by se mnou chtěl bejt kamarád. Mrzí mě, že toho pro tebe nemám víc, Lincolne. Ale budu se rozhlížet dál.”

“Jsem ti vděčný, Frede.” Oba muži zavěsili.

Rhyme se otočil k muži sedícímu na židličce vedle něj a kývl na pozdrav.

Mel Cooper dorazil ve chvíli, kdy Rhyme telefonoval s Dellrayem. Byl to útlý plešatějící třicátník s přesnými pohyby (což se u přeborníka ve společenském tanci dalo očekávat). Působil jako laboratorní technik v sídle jednotky pro ohledávání místa činu v Queensu. Rhyme, který ho kdysi před lety na newyorskou policii přijímal, si ho dodnes čas od času vypůjčil k práci na případech ve svém domě. Cooper si nyní posunul na nose tlusté brýle. Probrali spolu možnost, že Larkina zavraždil žoldák, avšak Rhyme viděl, že pro technika nemá tato eventualita žádný velký význam. Cooper měl raději informace získané prostřednictvím mikroskopů, přístrojů na měření hustotního gradientu a počítačů než ty, které šířili lidé.

Rhyme s ním tento rys do značné míry sdílel.

O pár minut později zaslechl kriminalista otevírání vchodových dveří a poté sebejistý

krok Amélie Sachsové na mramorových schodech. Pak bylo chvíli ticho, když šla Amélie po koberci, a nakonec odlišný zvuk jejích kroků na dřevěné podlaze.

Když vstoupila do pokoje, nesla dvě krabice důkazů.

Úsměvem se pozdravila s Melem Cooperem, políbila Rhyma položila krabice na vyšetřovací stůl.

Ona i Cooper si nasadili nepráškované gumové rukavice.

A dali se do práce.

“Nejdřív zbraně,” řekl Rhyme.

Sestavili spolu kulky a zjistili, že jde o ráži 32, pravděpodobně vypálenou z automatické pistole, Sachsová našla kousky ohnivzdorného vlákna, které mohly pocházet z tlumiče, a ty se dají použít pouze u samonabíjecích nebo jednoranových pistolí, nikoliv u revolverů. Rhyme si znovu všiml vrahových profesionálních kvalit, o nichž se před chvílí zmiňoval Dellray, neboť si dal načas a sesbíral z balkonu prázdné nábojnice, automatické pistole vyhazují mosaz z komory.

Bohužel byly kulky příliš roztříštěné, než aby se z nich dalo zjistit cokoliv o polích závitu a drážkách, zkrátka o žlábkování hlavně -, co by pomohlo identifikovat typ použité pistole. Nedalo se vyloučit, že soudní patolog najde během pitvy nějaké neporušené kulky v těle zastřeleného Larkina, ale Rhyme o tom pochyboval: takto křehké kulky se o kost snadno roztříští.

“Co papiláry?” Kriminalista použil technický výraz pro otisky prstů.

“Nic. Jen stopy po gumových rukavicích na okně. Vypadá to, že z něj setřel prach, aby měl lepší výhled.”

Rhyme zklamaně zabručel. “A otisky podrážek?”

“Na balkoně nebyla žádná. A všechny stopy na zahradě pod provazem po sobě zametl.”

Hákovací kotvice byla značky CMI s hroty potaženými epoxidem. Pachatel je obalil proužky modrošedého flanelu nastříhaného, jak Sachsová předpokládala, ze staré košile, pochopitelně bez jakéhokoliv štítku.

Profesjonál…

Provaz s navázanými uzly byl značky Mil-Spec 550. Měl černou barvu a skládal se ze sedmi vnitřních žil omotaných nylonovým pletencem.

Cooper, který se mezitím připojil na internet, aby vyhledal profil provazu, zvedl hlavu od počítače a ohlásil: “Prodává se po celé zemi. A je levný. Určitě za něj platil hotově.”

Drahé důkazní položky zakoupené na vystopovatelnou kreditní kartu byly mnohem lepší.

Sachsová podala Melu Cooperovi malou igelitovou obálku. “Tohle jsem našla kousek od té kotvy.”

“Co to je?” zeptal se technik a pohlédl na malou vločku uvnitř.

“Myslím, že cupanina. Možná mu vypadla z kapsy. Napadlo mě, že jakmile přelezl přes zábradlí balkonu, vytasil pistoli.”

“Spálím vzorek,” řekl Cooper, otočil se k velkému přístroji stojícímu v rohu laboratoře a zapnul ho.

“A co stopové důkazy?” zeptal se Rhyme. “V zahradě ani na zdi, kterou přelezl, aby se dostal do objektu, nic není. Zato na balkoně jsme pár věcí našli. Hlínu ze zahrady, ale i písek a jiný typ hlíny, který se liší od hlíny v zahradě a v květináčích. A taky kousek gumy, možná z podrážky. Plus dva vlasy, černé a kudrnaté. Ovšem bez kořínku.”

To znamenalo, že z vlasů nelze provést analýzu DNA, k tomu potřeboval mít technik i vlasový kořínek. Přesto bylo velmi pravděpodobné, že vlasy patří vrahovi. Ron Larkin byl dokonale šedivý a jeho manželka byla zrzka.

Mel Cooper zvedl hlavu od obrazovky plynového chromatografu a hmotnostního spektrometru, který právě prováděl rozbor cupaniny. “Řekl bych, že je to kulturista. Je v tom

dianabol. Steroid, který používají sportovci.”

“V jakém sportu?” dotázal se Rhyme.

“To jsi na špatné adrese, Lincolne. Já si pro foxtrot nebo waltz zvyšovat výkonnost nepotřebuju. Ale jestli má stopy té látky v cupanině z kapsy, tak asi můžeme bezpečně prohlásit, že to bere vážně.”

“A pak ještě tohle…” Sachsová zvedla další igelitový sáček. Na první pohled vypadal prázdně. Když si však Cooper nasadil zvětšovací brýle, nalezl a vytáhl malé hnědé vlákno. Zvedl je do vzduchu před Rhymem.

“Dobrý úlovek, Sachsová,” řekl kriminalista a přitáhl hlavu blíže. “Tobě nic neujde. Co to je?”

Cooper vložil vlákno pod optický stereomikroskop a sklonil se nad dvojitým okulárem. Nato se obrátil k počítači a rychlostí blesku do něj cosi vyťukal. “Myslím…” Otočil se a znovu pohlédl do mikroskopu. “Je to kokosové vlákno.”

“A to je co?”

“To právě zjišťuju.” Technik chvíli četl a poté ohlásil: “Většinou se používá na provazy. Ale taky na rohože, běhouny, předložky a různé ozdobné tretky.”

“Ale nepochází z toho provazu, po kterém vyšplhal nahoru, viď?” ujistil se Rhyme.

“Ne. Ten je z čistého nylonu. Tohle je něco jiného. To vlákno je z kokosového ořechu. Největšími producenty jsou Malajsie, Indonésie a africké země.”

“Tak to už ho skoro máme. Co víme dalšího?”

“Nic.”

“Tak prověř ten písek a hlínu. Dej je do chromajzlu.”

Zkouška v plynovém chromatografu odhalila, že stopové důkazy obsahují značné množství motorové nafty a slané vody.

“Je to ale nějaká zvláštní nafta,” konstatoval Cooper, když si přečetl obsah obrazovky vedlejšího počítače. “Obsahuje mikrobiocidy. V kombinaci se slanou vodou to znamená, že jde pravděpodobně o palivo používané na moři. Nafta v lodích bývá často kontaminována mikroorganismy. A tak do ní výrobci přidávají aditiva, která tomu brání.”

“Takže má člun,” řekla Sachsová. “Nebo bydlí kousek od přístavu.”

“Anebo sem připlul na lodi,” dodal Rhyme. Lodě dodnes představovaly nejméně nápadný způsob, jak proniknout do země přes východní pobřeží, a také jeden z nejlepších způsobů, jak se vyhnout silničním zátarasům a sledování, pokud chtěl člověk cestovat po oblasti New Yorku.

“Sepišme to všechno na tabuli. Thome! Kdybys… Thome?”

“Ano?” Ošetřovatel vstoupil do salonu. Stejně jako Sachsová a Cooper měl i on na rukou rukavice, avšak ty jeho byly žluté a na nich nápis Playtex.

“Mohl bys sepsat naše dosavadní zjištění?” Rhyme ukázal na bílou tabuli, Thom si sundal rukavice uklízečky a začal psát, co mu šéf diktoval.

VRAžDA RONALDA LARKINA

________________________________________

o Kokosové vlákno.

o Hlína ze zahrady pod balkonem.

o Tmavé vlasy, kudrnaté. Bez kořínku.

o Kousek černé gumy, možná z podrážky.

o Hlína a písek se stopami námořní motorové nafty a slané vody. o žádné otisky prstů, stopy po podrážkách, nástrojích. o Cupanina obsahující stopy steroidu Dianabol. Sportovec?

o Automatická pistole ráže 32, tlumič, tříštivé kulky. o Hákovací kotva CMI obalená proužky staré flanelové košile o Provaz Mil-Spec 550 s uzly. černý.

PODEZŘELÝ:

o Občan USA, jiné pasy?

o Výcvik v Evropě.

o žoldnéř se styky v Africe, na Blízkém východě. o žádný motiv.

o Vysoká odměna.

o Zaměstnavatel neznámý.

Rhyme si prohlédl seznam. Jeho oči se zastavily na jedné položce.

“Ten provaz,” řekl.

“No…” Sachsová pohlédla na Coopera. “Já myslela…”

“Já vím, že je to nylon. A že je nevystopovatelný. Ale co je na něm tak zajímavé?”

Sachsová zavrtěla hlavou. “Dávám se poddat.”

“Ty uzly. Od chvíle, co je navázal, jsou utažené.”

“Já to pořád nechápu, Lincolne,” přiznal Cooper.

Kriminalista se usmál. “Tak se na ně dívej jako na překvapivé balíčky s důkazy. Zajímalo by mě, co v nich je, tebe ne? Pojďme je otevřít.”

“Myslíš jako já?” zeptal se Cooper.

“Moc rád bych ti pomohl, Mele. Jenže…” Rhyme se usmál.

Technik vzal provaz do rukavic a začal rozplétat první uzel. “Je jako železo.”

“Tím líp pro nás. Všechno, co je uvnitř, tam od uvázání zůstalo uvězněno.”

“Jestli tam vůbec něco je,” poznamenal Cooper. “Tohle může být naprostá ztráta času.”

“To se mi líbí, Mele. Myslím, že to vystihuje celou podstatu balistické práce, nemáš ten dojem?”

Když ještě Rhyme bydlel sám, přední salon jeho domu, ten naproti laboratoři, sloužil jako skladiště. Poté, co však v domě začala částečně bydlet i Sachsová, zařídila s Thomem tuto místnost znovu a proměnila ji v pohodlný obytný pokoj.

Visely zde soudobé asijské malby a sítotisky z galerií v NoHo a East Village, jeden velký portrét Houdiniho (dárek od ženy, se kterou před lety pracovali na jednom případu) a jedna reprodukce Modrého psa od George Rodriguea. Byly tu i dvě velké naaranžované kytice a pohodlný nábytek dovezený až z dalekého New Jersey.

Na krbové římse pak stály fotografie Améliina otce i matky a také dospívající Amélie, jak vykukuje zpod kapoty vozu Dodge Charger z roku 1968, na němž s otcem celé měsíce pracovali, než si nakonec oba museli přiznat, že choroba jejich pacienta je nevyléčitelná.

Nejen její minulost však byla v salonu zastoupena. Při renovaci pokoje vyslala Thoma na výpravu do sklepa domu,, mladý ošetřovatel prohrabal krabice a vrátil se se zarámovanými vyznamenáními a pochvalami z dob, kdy ještě Rhyme působil v newyorské policii. A také s osobními fotografiemi. Několik jich zachycovalo Rhyma během dětství stráveného v Illinoisu, s rodiči a s dalšími příbuznými. Na jednom snímku stál chlapec Rhyme s rodiči před domem vedle jakéhosi velkého modrého sedanu. Rodiče se do objektivu usmívali. Lincoln se také usmíval, jeho výraz byl jiný, zvídavý, a jeho oči se dívaly stranou na něco mimo objektiv.

Další momentka pak zachycovala štíhlého, dychtivého, pubertálního Lincolna ve školním tělocvičném úboru.

Thom nyní otevřel přední dveře a uvedl do pokoje tři lidi: Lona Sellitta, tělntého šedesátníka v šedém obleku s kněžským límcem a bledou ženu s očima rudýma stejně jako její vlasy, která se pevně držela druhého muže za paži. Na Rhymův invalidní vozík nikterrak nereagovala.

“Paní Larkinová,” řekl kriminalista. “Já jsem Lincoln Rhyme. A toto je Amélie Sachsová.”

“Říkejte mi Kitty, prosím.” Vdova kývla na pozdrav.

“John Markel,” řekl reverend, podal si se Sachsovou ruku a Rhymovi věnoval mdlý úsměv.

Nato vysvětlil, že jeho diecéze se sídlem na manhattanské Upper East Side spravuje několik dobročinných organizací v Súdánu a Libérii a provozuje školu v Kongu. “Ron a já jsme spolupracovali už celá léta. Dnes jsme spolu měli jít na oběd a pobavit se o naší tamní práci.” Povzdechl si a zavrtěl hlavou. “A pak jsem se dozvěděl tu zprávu.”

Markel prý spěchal do nemocnice, aby byl s Kitty, a poté se nabídl, že ji sem doprovodí.

“Nemusíte tu zůstávat, Johne,” řekla vdova. “Ale díky, že jste přišel.”

“Edith a já chceme, abyste přespala u nás. Neradi bychom, kdybyste zůstávala sama,” řekl kněz.

“Ó, děkuji vám, Johne, ale měla bych být s Ronovým bratrem a jeho rodinou. A taky s jeho synem.”

“Chápu. Ale kdybyste cokoliv potřebovala, zavolejte nám, prosím.”

žena přikývla a objala ho.

Než reverend odešel, zeptala se ho Sachsová, zda nemá tušeni, kdo mohl Larkina zavraždit. Otázka zastihla Markela nepřipraveného. “Zabít člověka jako Ron Larkin? To je nevysvětlitelné. Vůbec netuším, kdo si mohl přát jeho smrt.”

Thom kněze vyprovodil a Kitty usedla na gauč. Ošetřovatel se o chvíli později vrátil s kávou na tácku. Kitty šálek převzala, ale nenapila se. Ponechala si ho mezi sevřenými dlaněmi.

Sachsová kývla směrem k velkému obvazu na jejím předloktí. “Budete v pořádku?”

“Ano,” řekla vdova, jako by jedinou bolestí pro ni bylo mluvení. Upřeně se zadívala na svou ruku. “Doktor říkal, že je to úlomek jedné z kulek. Roztříštila se.” Zvedla hlavu. “Možná to byla zrovna ta, která zabila Rona. Nevím, co si o tom mám myslet.”

Rhyme přenechal prostor Sachsové, která to s lidmi uměla lépe než on, a detektivka se začala vyptávat Kitty na samotnou střelbu.

Kitty a její manžel právě cestovali po celé zemi a setkávali se se šéfy firem a neziskových organizací. Včera večer přiletěli do New Yorku z Atlanty, kde měli schůzku s dodavatelem, od něhož jejich dobročinná organizace odebírala mléčnou kojeneckou výživu. Na letišti LaGuardia na ně čekala limuzína, která je kolem půlnoci odvezla do domu.

“Když nás auto vysadilo u domu, šli jsme dovnitř a pak rovnou do postele, bylo už pozdě a my byli vyčerpaní. A dnes časně ráno jsem něco uslyšela. Vzbudilo mě to. Nějaké šoupání nohama. Nebo škrábání. Vzpomínám si, že jsem byla tak unavená, že to se mnou ani nehnulo. Prostě jsem tam jen ležela s otevřenýma očima.”

To jí pravděpodobně zachránilo život, pomyslel si Rhyme. Kdyby se byla převalovala nebo vylezla z postele, vrah by nejprve zastřelil ji.

Poté prý Kitty zahlédla na balkoně mužskou postavu.

“Nejdříve jsem si myslela, že je to umývač oken. Jistě, věděla jsem, že to není dost dobře možné, ale byla jsem otupělá a on vypadal, jako by držel stěrku. Jenže to vůbec nebyla stěrka.”

Nýbrž dvaatřicítka.

Poté Kitty zaslechla řinčení skla a několik puknutí a vzápětí začal její manžel chroptět.

“Začala jsem křičet, vykutálela se z postele a zavolala devět set jedenáct. To, že mě taky postřelil, jsem si uvědomila až později, když jsem si všimla, že krvácím.”

Sachsová na ní pracovala dál a dozvěděla se několik dalších informací. Pachatelem byl běloch s kudrnatými tmavými vlasy, který měl na sobě tmavé oblečení. A také měl široká ramena.

Steroidy…

Na to, aby mu viděla do tváře, bylo v místnosti málo světla.

Rhyme si vzpomněl na záběry domu z kamery s vysokým rozlišením a dotázal se: “Nevyšla jste náhodou na balkon, když jste dorazili domů? Bylo tam něco neobvyklého? Hýbal někdo s nábytkem?”

“Ne, šli jsme rovnou do postele.”

“Jak mohl pachatel zjistit, že tam dnes v noci budete?” zeptala se Sachsová.

“Bylo to v novinách. Přijeli jsme sem na několik dobročinných večírků a na schůzku se šéfy dalších filantropických nadací. Myslím, že Timesy o tom přinesly článek.”

“Napadá vás, proč vašeho muže mohl někdo zabít?” dotázal se Sellitto.

Vdova sepjala ruce a Rhyme si kladl otázku, zda se zhroutí. Kitty se ovšem nadechla a řekla: “Vím, že měl nepřátele. Když byl v Africe nebo na Dálném východě, vždycky měl ochranku. Ale tady… Já nevím. Všechno to pro mě bylo tak nové… Možná byste si měli promluvit s jeho bratrem. Dnes ráno jsem s ním hovořila. Právě se vrací s manželkou z Keni. Přiletí dnes večer. A jestli si chcete do té doby promluvit s někým dalším, mohli byste zavolat Bobu Kelseymu. Ten byl v nadaci Ronovou pravou rukou. Je strašně rozrušený, ale určitě by chtěl pomoct.”

V tu chvíli Kittyin hlas vypověděl službu. Vdova se zalkla a začala vzlykat.

Sachsová pohlédla na Rhyma, který přikývl.

“To je všechno, Kitty,” řekla detektivka. “Nechceme vás tu déle zdržovat.”

Paní Larkinová se konečně ovládla.

Thom vstoupil do pokoje a podal jí papírový kapesník. Kitty mu poděkovala a otřela si tvář.

“Seženeme vám někoho, kdo na vás bude dohlížet,” řekl Lon Sellitto.

Kitty zavrtěla hlavou a lehce se pousmála. “Vím, že jsem trochu rozhozená. Ale budu v pořádku. Jen… Jen je to všechno strašně zdrcující. Budu bydlet u Ronova bratra, jakmile se vrátí. A mám nedaleko odtud rodinu. Jo, a z Číny se vrací i Ronův syn s manželkou.” Zhluboka se nadechla. “Tenhle telefonát byl ze všeho nejtěžší. Jeho synovi.”

“Totiž, paní Larkinová, já mluvím o tělesném strážci.”

“O… strážci? Proč?”

“Jste korunní svědek,” vysvětlila Sachsová. “A pachatel se pokusil zabít i vás. Existuje určitá pravděpodobnost, že by se o to mohl pokusit znovu.”

“Ale já opravdu nic neviděla.”

“To on ovšem neví,” poznamenal Rhyme.

Sachsová na něj navázala: “A korunní svědek nemusí jen identifikovat pachatele. Mohla byste vypovídat také o době incidentu, o zvuku výstřelů, o místě, kde se pachatel nacházel, o jeho postoji, o způsobu držení zbraně. Všechny tyto věci mohou přispět k jeho usvědčení.”

“No, máme ve firmě ostrahu.”

“Totiž, pravděpodobně bude lepší vzít zavděk policistou,” řekl Sellitto.

“To snad… Jistě. Prostě si jen nedokážu představit, že by si někdo dával tu práci a

ubližoval mi.”

Rhyme si všiml, že se Lon Sellitto snaží zasadit celou věc do optimistického rámce. “Heleďte,” řekl neupravený detektiv, “pravděpodobnost je tisíc ku jedné, že se to nestane. Ale proč nemít úplnou jistotu, viďte?”

V okně málo používané kuchyně jeho domu v New Jersey stál hřmotný muž. Byl obrácen zády k vyhlídce, a nebyla to vyhlídka ledajaká: za oknem se táhla silueta Manhattanu, a díval se na malý plochý televizor v obývacím pokoji.

“Zrovna na to koukám, kapitáne.”

Od doby, kdy Carter sloužil v armádě, uplynulo už několik let, dnes pracoval jako “bezpečnostní poradce”, což byl naprosto vyhoovující popis jeho práce -, ale po veškerém vojenském výcviku, který absolvoval, mu připadalo nejpřirozenější oslovovat lidi hodností. On sám byl jednoduše Carter. Pro lidi, kteří si ho najímali, pro lidi, s nimiž spolupracoval. Carter.

V televizi se reportér právě zmiňoval, že manželka Ronalda Larkina útok přežila. Označil ji za korunního svědka.

“Hmm,” zabručel Carter.

Když Carter pobýval v zahraničí na “bezpečnostních” zakázkách, často se spoléhal na informace novinářů. žasl, kolik citlivých materiálů mu poskytnou výměnou za to, co jim řekne, i když to obvykle bývala jen snůška žvástů.

Na obrazovce se objevil druhý reportér a začal hovořit o tom, kolik dobra Larkinova nadace dělá a kolik peněz rozdává.

Carter už měl co do činění se spoustou opravdu bohatých lidí. Ale měl za to, že pouze pár šejků na Blízkém východě mělo tolik peněz jako Ronald Larkin.

Vlastně ne, ještě ten francouzský byznysmen…

Avšak ani on už stejně jako Larkin bohatý nebyl. Byl mrtvý.

“Larkin do města přicestoval na schůzku s vedoucími pracovníky dalších neziskových organizací, aby spolu projednali sloučení těchto aktivit do jediné dobročinné superorganizace, což by konsolidovalo jejich úsilí v Africe, kde se stále nekontrolovaně šíří hlad a choroby. A nyní předávám slovo našemu zpravodaji v oblasti Dárfúru v západním Súdánu, kde…”

Bla bla bla. Carter vypnul televizor; dálkový ovladač působil v jeho mohutné ruce titěrně.

Poté si Carter pozorně vyslechl kapitána, který působil velmi znepokojeně.

“Zařídím to, kapitáne,” řekl po chvíli mlčení. “Postarám se, aby to bylo v pořádku.”

Když zavěsil, odešel do ložnice, otevřel skříň a našel v ní oblek. Začal si oblékat tmavě modré kalhoty, ale pak se zarazil, vrátil oblek do skříně a vytáhl z ní jiný, který měl velikost 48. Když člověk nosí o číslo větší oblek, mnohem snáze v něm ukryje zbraň.

O deset minut později už seděl ve svém Jeepu Cherokee barvy lesní zeleně a mířil k Manhattanu.

Robert Kelsey, plešatý, ale fyzicky zdatný byznysmen, pracoval v Larkinově nadaci jako ředitel operací, což znamenalo, že jeho úkolem je rozdat zhruba tři miliardy dolarů ročně.

“Není to tak snadné, jak to vypadá.”

Rhyme souhlasil, když mu to Kelsey vysvětlil: vládní regulace, daňové zákony, politika Washingtonu, politika zemí třetího světa a také snad ze všeho nejtěžší věc: vyřizování žádostí od tisícovek lidí a organizací, kteří ho oslovovali, neboť potřebovali peníze na své srdceryvně chvályhodné aktivity, od lidí, jež musel Kelsey posílat s prázdnýma rukama pryč.

Ředitel nyní seděl na stejném gauči jako před hodinou Kitty Larkinová. Také z něho

čišela roztržitost a roztěkanost člověka, kterého někdo časně ráno probudil tragickou zprávou a on ji zatím nedokázal plně vstřebat.

“Máme několik důkazů a pár stop,” řekl Lon Sellitto, “ale zatím se nám nepodařilo stanovit konkrétní motiv. Napadá vás, kdo si mohl přát jeho smrt? Paní Larkinová nám k tomu nedokázala nic říct.”

Lincolna Rhyma motivy pachatele zajímaly jen zřídkakdy -pokládal je za nejslabší článek případu (přičemž nejsilnějším článkem pro něj byly pochopitelně důkazy). Přesto uznával, že očividné motivy mohou vyšetřovatele nasměrovat na kvalitní důkazy a ty pak zajistí pachatelovo usvědčení.

“Kdo si mohl přát jeho smrt?” zopakoval Kelsey otázku s chmurným úsměvem. “Na to, že tento člověk rozdával miliardy hladovějícím nebo nemocným dětem, byste žasli, kolik měl nepřátel. Ale pokusím se vám nastínit obrázek. V posledních pár letech bylo naším velkým cílem zajistit potraviny a léky proti HIV v Africe a financovat vzdělání v Asii a Latinské Americe. Místem, kde se nám pracovalo nejhůře, byla Afrika. Dárfúr, Rwanda, Kongo, Somálsko… Ron odmítal dávat peníze přímo vládě. To by pak prostě zmizely v kapsách místních pohlavárů. Takže jsme to dělali tak, že jsme tady nebo v Evropě nakoupili potraviny a poslali je tam, kde jich bylo zapotřebí. A totéž s léky. Tedy ne že bychom tím vymýtili korupci. Sotva nějaká loď zakotvila, hned se u ní objevil někdo se samopalem a už si bral naši rýži nebo pšenici. Kojenecká výživa se kradla a poté prodávala nebo používala k ředění drog. A léky proti HIV se přelévaly do nových ampulek a prodávaly přes hranice lidem, kteří měli dost peněz, aby zaplatili stávající na černém trhu. Nemocní, pro které byly určeny, pak dostali naředěnou verzi. Anebo jen obyčejnou vodu.”

“To je to tam tak zlé?” zeptal se Sellitto. “Ježíšikriste.”

“No jo. Kvůli krádežím a únosům přicházíme každý rok o patnáct až dvacet procent z našich darů pro Afriku. Dohromady to dělá desítky milionů. A to máme větší štěstí než většina dobročinných organizací, které tam působí… Proto byl Ron tak nepopulární. Trval na tom, abychom kontrolovali i tamní distribuci potravin a léků. Uzavírali jsme smlouvy s nejlepšími místními organizacemi, které tuhle práci zajišťovaly. Někdy jsou tyto skupiny například Liberian Relief, napojeny na opoziční politické strany. Což z jejich pohledu znamená, že Ron ohrožoval tamní vlády.

V jiných oblastech naopak funguje legitimní vláda a Ron tam distribuoval pomoc jejím prostřednictvím. Takže ohrožoval opoziční stranu. A pak jsou zde váleční magnáti. A fundamentalistické islámské skupiny, které si nepřejí vůbec žádnou pomoc ze Západu. A armády a milice, které chtějí, aby lidé umírali hlady, protože používají hlad jako nástroj… Eh, je to jako zlý sen.”

Kelsey se hořce zasmál. “A to nemluvím o protiamericky zaměřených státech po celém světě: arabský blok, Írán a Pákistán, Indonésie a Malajsie v jihovýchodní Asii… Nadace je samozřejmě soukromá, ale oni v nás tam vidí prodlouženou ruku Washingtonu. Jíž v jistém smyslu opravdu jsme. Tak, tohle všechno se týkalo zahraničí. A teď si promluvme o Americe.”

“Tady?” podivila se Sachsová. “On měl nepřátele i tady?”

“No jo. Myslíte si, že dobročinná branže je plná svatoušků? Ani nápad. Mou specializací je firemní účetnictví a můžu vám říct, že i ti nejtvrdší firemní ranaři jsou proti výkonnému řediteli takové dobročinné organizace úplné měkkoty. Ron nakupoval potraviny od zhruba půltuctů dodavatelů tady a v Evropě. Neumíte si představit, kolik tun shnilé rýže a kukuřice se nám pokusili prodat. V několika případech to Ron oznámil Komisi pro potraviny a léčiva.

Někteří šéfové si navíc myslí, že dobročinnost začíná u nich doma. Když s námi kdysi chtěla spolupracovat jedna organizace, zjistil Ron, že si její šéf vyplácí pět set tisíc dolarů ročně a létá po celé zemi v soukromém tryskáči placeném z prostředků nadace. Ron s nimi okamžitě

ukončil jednání, zavolal do Timesů a všechno jim sdělil. Šéfa té nadace na druhý den propustili.”

elsey si uvědomil, že se začíná dostávat do ráže. “Pardon. Ale konat dobro je dnes těžké. A teď, když už mezi námi není, to bude ještě mnohem těžší.”

“A co Larkinův osobní život?”

“Jeho první žena zemřela před deseti lety,” řekl Kelsey. “Má dospělého syna, který se angažuje v Číně na společných energetických podnicích. Měli spolu velmi dobrý vztah. Ta zpráva ho zdrtí.”

“A co jeho nová manželka?”

“Jo, Kitty? Ta na něj byla hodná a taky ho milovala. Má dost vlastních peněz, víte? Její otec měl textilní firmu nebo něco takového. Ron v životě poznal spoustu žen, kterým šlo jen o peníze, jak si asi dokážete představit. Bylo to pro něj těžké. Ale ona to myslela doopravdy.”

“A jeho bratr?” zeptal se Sellitto.

“Peter? Co je s…? Jo, vy myslíte, jestli do jeho smrti nemůže být zapleten on?” Kelsey se zasmál. “Ne, ne, to není možné. Měli k sobě velmi blízko. I on je úspěšný. Má vlastní společnost. Není tak bohatý jako Ron, čímž ovšem myslím, že Ron měl sto miliard, zatímco on jich má jen třicet. Ten žádné peníze nepotřeboval. A kromě toho sdíleli stejné hodnoty a oba tvrdě pracovali pro nadaci. Ron se jí věnoval na plný úvazek, zatímco Peter pro ni odváděl zhruba dvacet až třicet hodin týdně, podle toho, kolik mu umožnila funkce výkonného ředitele vlastní firmy.”

Sellitto pak požádal o jmenný seznam konkrétních lidí, kteří mohli chovat vůči Ronu Larkinovi zášť, a to ze všech kategorií, jež jim Kelsey právě vyjmenoval. Řediteli psaní nějakou dobu trvalo.

Nakonec podal Sellittovi list papíru a slíbil, že se pokusí přemýšlet, zda ho nenapadne ještě někdo další. Poté se se stále zmámeným výrazem rozloučil a odešel.

Z laboratoře vyšel Mel Cooper a protahoval si ruce.

“Jak to jde?” zeptal se ho Rhyme.

“Víš, kolik uzlů na tom provaze bylo?”

“Čtyřiadvacet,” odpověděl kriminalista. “A všiml jsem si minulého času. Takže už jsi skončil?”

“Myslím, že jsem si uhnal karpální tunel. Ale byli jsme úspěšní.”

“Našels jeho vizitku?”

“Možná něco stejně dobrého. Slupku. Velmi malou slupku.”

“Od čeho?”

“Od rýže.”

Rhyme přikývl a našpulil rty. Sachsová pak řekla přesně to,co si myslel i on: “Ze zásilky potravin, které nadace posílala do Afriky? To znamená, že vraha mohl naverbovat někdo odtamtud.”

“Anebo někdo, komu patří farma. Případně prodává rýži. Třeba někdo, kdo se Larkinovi pokusil prodat shnilé zásilky.”

“A pak ta námořní motorová nafta,” dodal Mel Cooper a kývl na tabulku. “Nákladní lodě.”

Sachsová připsala do tabulky položku.

“Pojďme si projít ten seznam, který nám sepsal Kelsey.”

Sachsová přilepila stránku na tabuli.

“Obvyklí podezřelí?” Rhyme se chladně uchechtl. “Kolik jich u normálních vražd bývá? Čtyři nebo maximálně pět? V jakém rybníce to tady lovíme?” Kývl na seznam. “Vždyť tohle je většina třetího světa, půlka Blízkého východu i Evropy a navrch ještě hezká porce pěti set největších firem v Americe.”

“A on přitom nedělal nic jiného,” podotkla Sachsová, “než rozdával peníze lidem, kteří je potřebovali.”

“Víš, jak se to říká,” zabručel Rhyme. “Každý dobrý skutek bude po zásluze potrestán.”

VRAžDA RONALDA LARKINA ________________________________________

o Kokosové vlákno.

o Hlína ze zahrady pod balkonem.

o Tmavé vlasy, kudrnaté. Bez kořínku.

o Kousek černé gumy, možná z podrážky.

o Hlína a písek se stopami námořní motorové nafty a slané vody. o žádné otisky prstů, stopy po podrážkách, nástrojích. o Cupanina obsahující stopy steroidu Dianabol. Sportovec? o Automatická pistole ráže 32, tlumič, tříštivé kulky. o Hákovací kotva CMI obalená proužky staré flanelové košile o Provaz Mil-Spec 550 s uzly. černý.

PODEZŘELÝ:

o Občan USA, jiné pasy?

o Výcvik v Evropě.

o žoldnéř se styky v Africe, na Blízkém východě. o žádný motiv.

o Vysoká odměna.

o Zaměstnavatel neznámý.

Mladý policista se cítil nesvůj.

Nedávno ho jmenovali detektivem, ale stále čekal na hodnost a teď navíc dostal nevděčnou práci: měl eskortovat tu nebohou vdovu zpátky do jejího domu, aby si tam sbalila nějaké šaty, a pak ji předat tělesnému strážci.

Tedy, ne že by se po něm ta žena vozila nebo něco podobného. Ne bylo to přesně naopak: působila tak odtažitě, rozrušeně a uplakaně, že detektiv nevěděl, co jí má říct, jak se zachovat. Litoval, že tu s ním není jeho manželka; ta by tu ženskou pěkně rychle uklidnila. Ale on sám? Kdepak, tohle nebyla jeho silná stránka. Soucítil s ní, to jistě ano, ale nevěděl, jak to dát najevo. U policie působil teprve pět let, ovšem většinu času dělal pochůzkáře, takže měl jen velmi málo příležitostí přijít do styku s truchlícími pozůstalými. Snad jen jednou, když popelářské auto narazilo do boku zaparkovaného sportovně užitkového vozu a zabilo uvnitř řidičku. Musel tehdy oznámit jejímu muži, co se stalo, a trvalo mu hezkých pár týdnů, než se vzpamatoval z výrazu hrůzy a žalu ve vdovcově tváři.

Ted pracoval jako detektiv na protidrogovém. Příležitostné mrtvoly, příležitostné vdovy. žádná z nich však netruchlila tak jako tahle. Mnohým z nich jako by ani nezáleželo na tom, že jejich manžel je mrtev.

Sledoval, jak Kitty Larkinová stojí ve vstupních dveřích domu a vypadá jako ochrnutá.

“Stalo se něco?” zeptal se a vzápětí se v duchu kopl do holeně.

No aby ne…

Detektiv to samozřejmě myslel tak, jestli se nestalo něco zvláštního v domě, něco, co by měl prověřit nebo kvůli tomu zavolat poručíku Sellittovi. Jeho ruka zamířila ke glocku, který během kariéry asi šestkrát vytasil, ale nikdy z něj nevystřelil.

Kitty zavrtěla hlavou. “Ne,” zašeptala a zřejmě si teprve v tom okamžiku uvědomila, že stojí na místě. “Promiňte.” Vstoupila do domu. “Potrvá to jen pár minut. Jen si sbalím tašku.”

Detektiv právě přecházel od přední části domu dozadu, když vtom si všiml, že se na ulici objevil černý sedan.

Z vozu vystoupila Afroameričanka v tmavém kostýmu, zamířila k detektivovi a ukázala mu odznak.

Americké ministerstvo zahraničí.

“Přebírám zodpovědnost za bezpečnost paní Larkinové,” řekla se slabým přízvukem, který detektiv nedokázal zařadit.

“Vy jste…”

“Já přebírám zodpovědnost za bezpečnost paní Larkinové,” zopakovala žena pomalu.

Dobře, pomyslel si detektiv, neboť cítil úlevu, že už nebude muset bloumat u té ženy a dívat se, jak pláče. Jenže pak ho napadlo: moment.

“Vteřinku.”

“Jak to myslíte?”

Muž vytáhl telefon a zavolal poručíkovi Sellittovi.

“Jo?” ozval se strohý hlas detektiva z oddělení závažných trestných činů.

“Detektive, jen jsem vám chtěl oznámit, že sem dorazila tělesná strážkyně té Larkinové. Jenže není od nás, nýbrž z ministerstva zahraničí.”

“Odkud?”

“Z ministerstva zahraničí.”

“Jo? A jak se jmenuje?”

Detektiv požádal ženu o legitimaci a ona mu ji ukázala. “Norma Sedgwicková.”

“Vydržte minutku.”

Obrátil se k Normě. “Musím to jen ověřit.”

Tělesná strážkyně nepůsobila naštvaně, ale přesto se jí ve tváři objevila trocha toho “no jak myslíš”. Detektiv v tom cítil lehkou přezíravost k nováčkovi. Počkej, ty federální štětko, jestlipak po tobě někdy střílel osmnáctiletý fakan sjetý koksem a ozbrojen) SIG-Sauerem a nožem? Protože on takhle strávil minulé pondělí večer.

Nakonec se však na ženu pouze usmál.

Sellitto na druhém konci linky držel dlaň na mluvítku a bavil se s někým dalším. Detektiv si kladl otázku, zda nemluví s legendárním Lincolnem Rhymem. Věděl, že s ním Sellitto čas od času pracuje, ale on sám se s Rhymem nikdy nesetkal. Kolovaly zvěsti, že ochrnutý kriminalista ve skutečnosti vůbec neexistuje.

O pár minut později, bylo to jako celá věčnost, se Sellitto znovu ozval.

“Jo, je to v pořádku.”

Děkuji vám, pomyslel si detektiv. Mohl ted opustit paní Larkinovou i její zármutek a uprchnout zpátky tam, kde se cítil mnohem lépe: do drogového podsvětí východního New Yorku a jižního Bronxu.

“Kam to jedeme, Normo?” zeptala se Kitty ze zadního sedadla kypré a atraktivní agentky ministerstva zahraničí, když spolu jely v Lincolnu Town Car.

“Do hotelu kousek od naší pobočky v Midtownu. Jedno z horních pater v podstatě patří nám a personál tam bez našeho svolení nestrká žádné hosty. Momentálně je celé patro prázdné.

Budete tam jediný host. Já budu bydlet v pokoji naproti vám a v noci tam s vámi bude další agent. Není to nejlepší hotel na světě, pravděpodobně se nemůže měřit s těmi, na které jste zvyklá, ale není špatný. A každopádně je to tam bezpečnější, než kdybyste zůstávala tady ve svém domě.”

“Možná,” řekla vdova tiše. “Ale stejně se tam vrátím, co nejdříve to půjde.” Zvedla hlavu a všimla si, že si ji tmavá agentka pozorně prohlíží ve zpětném zrcátku. “Doufejme, že se všechno brzy vyřeší.”

Několik minut jely mlčky. A pak se Norma zeptala: “Co dělá rameno?”

“To nic není, vážně,” odpověděla vdova a dotkla se obvazu.

Rána ji stále silně pálila, ale ona přesto vysadila tišící prášky, které jí lékař předepsal.

“Proč se o mě zajímá ministerstvo zahraničí?” zeptala se. “To dost dobře nechápu.”

“No, váš manžel v zahraničí pracoval.”

“Jak to myslíte?”

“Jsou to citlivé záležitosti. Však to znáte.” Nic dalšího Norma nedodala.

A Kitty si pomyslela: vždyť je to směšné. Tělesný strážce byl tím posledním, co si na světě přála. Byla odhodlána pokusit se tu ženu poslat zpátky, jen co dorazí Peter Larkin s manželkou.

Kitty právě myslela na Petera a jeho rodinu, když vtom si uvědomila, že Norma Sedgwicková ztuhla. Měla nahrbená ramena a neustále se dívala do zpětného zrcátka. “Paní Larkinová, myslím, že nás sleduje nějaký vůz.”

“Cože?” Kitty se otočila. “To není možné.”

“Ne, jsem si tím naprosto jistá. Zkouším na něj úhybné manévry, ale on se mě celou dobu drží.”

“Ten zelený džíp?”

“Ano, přesně ten.”

“Kdo ho řídí?”

“Myslím, že muž. Běloch. Zdá se, že je sám.”

Kitty se ohlédla. Džíp však měl kouřová skla, takže dovnitř neviděla.

Norma vytáhla mobilní telefon a začala kamsi volat. Tohle je šílené, pomyslela si Kitty. Vždyť nedává žádný smysl, aby…

“Pozor!” vykřikla Norma.

Jeep Cherokee prudce zrychlil, dojel je a vytlačil je ze silnice přes obrubník do parku.

“Co dělá?” vyštěkla Norma.

“Netuším!”

Agentka do telefonu řekla: “Tady je Sedgwicková. Máme tu útočníka. Jsme na křižovatce Madison a Třiadvacáté. V tom parku. On je…”

Džíp se otočil a vyrazil přímo proti nim.

Kitty vykřikla, sklopila hlavu a čekala na náraz.

Norma však přidala plyn, zajela s autem dál na trávník a zastavila těsně před dočasně vztyčeným pletivovým plotem, který chránil jakési staveniště. Džíp přeskákal přes obrubník a zastavil kousek od nich.

“Vystupte, vystupte si, sakra!” křičela Norma. “Tak pohyb!” Vyskočila z předního sedadla a s pistolí v ruce zprudka otevřela zadní dveře.

Kitty popadla kabelku a vyškrábala se z auta. Norma ji uchopila za paži a doslova ji dovlekla do křoví, zatímco se chodci a lidé sedící na lavičkách rozprchli. Dveře džípu se rozletěly a Kitty měla dojem, že řidič vyklouzl ven.

“Není vám nic?” Norma s napřaženou pistolí si ji bedlivě prohlížela.

“Ne, ne!” vykřikla Kitty. “Jsem v pořádku. Sledujte jeho! Vystoupil z auta.”

Útočník, statný běloch v tmavém obleku a bílé košili, se začal rychle přesouvat křovím jejich směrem a poté zmizel za hromadou stavebního materiálu.

“Kde je? Kde?”

Kitty pohlédla na pistoli v agentčině ruce. Norma ji držela pevně a zdálo se, že ví, co dělá. Jenže je právě dostala do slepé uličky. Nebylo odtud kam utéct. Kitty se ohlédla k autu. Nikde nic.

Vtom se nad nimi mihl pohyb.

Norma vykřikla. Kitty zvedla hlavu a spatřila postavu se zbraní v ruce, která se vykláněla před plot.

Útočník to však nebyl. Místo toho se obě ženy dívaly na uniformovaného příslušníka newyorské policie. Viděl sice legitimaci na Normině krku, ale nehodlal nic riskovat. Jeho pistole mířila přímo na agentku.

“Sklopte zbraň a identifikujte se!”

“Jsem z ministerstva zahraničí. Z ostrahy.”

“Sklopte zbraň a ukažte mi ten průkaz.”

“Ježíšikriste,” ulevila si Kitty. “Ona mě střeží. Jde po nás nějaký chlap.”

Norma namířila pistoli do země a druhou rukou přistrčila policistovi legitimaci. Ten si ji prohlédl a přikývl. “Měla jste to ohlásit.”

“Vždyť se to stalo zrovna ted. Tamhle, podívejte. Třicet stupňů napravo od vás. Urostlý muž, běloch. Vytlačil nás ze silnice. Zřejmě je ozbrojen.”

“O co mu jde?”

“Tato žena je svědkyní v případu vraždy.”

Policista se zamračil. “Je to on?” Upřeně se díval na Normino auto. Kitty si všimla, že se za vozem krčí nějaký muž.

“Jo,” řekla Norma a obrátila se ke Kitty. “K zemi!” A přitiskla ji na asfaltový chodník, na kterém se právě nacházely. Kitty byla bez sebe vzteky. Měla trvat na tom, že zůstane ve svém domě.

“Hej, vy, počkejte!” křikl policista a vyrazil kupředu. “Policie! Ani hnout!”

Útočník si však mezitím uvědomil, že čelí přesile, a tak uháněl zpátky k džípu. Zacouval přes obrubník do vozovky a vyrazil po Madison Avenue, přičemž za sebou zanechal jen oblak modrého kouře.

Lincoln Rhyme seděl ve své laboratoři a prostřednictvím videosystému s vysokým rozlišením sledoval, jak Kitty Larkinová rozmlouvá v černém Lincolnu Town Car se Sellittem a Sachsovou. Vdova jim právě roztřeseným hlasem podávala svědectví o incidentu.

Tenhle systém je parádní vynález, pomyslel si Rhyme. Jako by ti lidé seděli přímo před ním.

“Neumím přesně říct, co se stalo,” vysvětlovala Kitty. “Všechno se to seběhlo strašně rychle. Ani jsem ho pořádně neviděla.”

Norma Sedgwicková vypovídala o incidentu podobně. Obě svědectví se rozcházela co do odstínu zelené barvy džípu, výšky útočníka i barvy jeho košile.

Svědci… Rhyme do nich obecně příliš víry nevkládal. I ti nejpoctivější se mohou nechat zmást. Unikají jim různé věci. Dezinterpretují, co vidí.

Začal být netrpělivý. “Sachsová?”

Viděl, jak obrazovka lehce poskočila, když Amélie zaslechla jeho hlas.

“Omluvte mě,” řekla Sellittovi a Kitty. Vzápětí se záběr rozmazal, jak Sachsová

vystupovala z auta a odcházela stranou.

“Co je, Rhyme?”

“Nemusíme se zaobírat tím, co viděly nebo neviděly. Chci, abys to místo ohledala. Centimetr po centimetru.”

“Dobře, Rhyme. Už na to jdu.”

Sachsová se svou obvyklou pečlivostí prošla rošt, to byl Rhymův výraz pro

nejdůkladnější, někdo by řekl nejpedantštější, způsob ohledání místa činu. Jeden laboratorní technik z Queensu pak zpracoval důkazy v zadní části vozidla rychlého nasazení. S Larkinovým zavražděním však souvisela pouze dvě další kokosová vlákna totožná s vláknem nalezeným na balkoně. Jedno z vláken bylo přilisováno k malé černé vločce, která mohla pocházet ze staré knihy vázané v kůži; Rhyme si vzpomínal na podobný důkaz v jednom případu před pár lety.

“Jinak nic?” zeptal se podrážděně.

“Ne.”

Povzdechl si.

V soudní kriminalistice existuje dobře známé pravidlo zvané Locardův princip. Francouz Edmund Locard, jeden z otců soudní vědy zformuloval pravidlo, které předpokládá zákonitou výměnu stopových důkazů (on hovořil konkrétně o “prachu”) mezi pachatelem a místem činu nebo pachatelem a obětí.

Rhyme v Locardův princip věřil; byla to pro něj neviditelná síla, která ho nutila nelítostně hnát dopředu ty, kdo pro něj pracovali, a také sebe samotného. Pokud se dala v určitém případu prokázat spojitost daná Locardovým principem, byť by byla sebekřehčí, pak bylo možné vypátrat pachatele, vyřešit jeho zločiny a zabránit budoucím tragédiím.

Prokázat tuto spojitost však předpokládá, že se vyšetřovateli podaří tyto stopové důkazy nalézt, identifikovat je a pochopit jejich důsledky. A v případě Larkinovy vraždy si nebyl Rhyme jist, zda to dokáže. Svou roli zde mohly sehrát vnější okolnosti, prostředí, třetí strany, osud. Případně mohl být vrah příliš chytrý a pečlivý. Příliš profesjonální, jak poznamenal Fred Dellray.

Sachsová brala každou porážku osobně. “Promiň, Rhyme. Vím, že je to důležité.”

Rhyme řekl cosi lehkovážného. Neboj, proberem ještě ty věci tady v laboratoři a taky pitva možná odhalí něco užitečného…

Tušil však, že jeho ujišťování bude Sachsové znít falešně.

Jemu falešně rozhodně znělo.

“Jste v pořádku?” zeptala se Norma.

“Mám rozbitá kolena. Jak jsem upadla na zem.”

“To mě mrzí,” řekla agentka a prohlédla si Kitty ve zpětném zrcátku. Měla vysoko postavené lícní kosti a exotické egyptské oči.

“Neplácejte hlouposti. Vždyť jste mi zachránila život.” Přesto měla Kitty pořád vztek. Pohroužila se v mlčení.

Jely dalších dvacet minut. Kitty si uvědomila, že hodně krouží dokola a vracejí se na stejná místa. Jednou se ohlédla a všimla si, že je opravdu někdo sleduje, jenže tentokrát to byl neoznačený policejní vůz, ve kterém jela ta vysoká policístka s vlasy stejně zrzavými, jako měla ona, Amélie Sachsová.

Normě zazvonil telefon. Agentka ho zvedla, chvíli se s někým bavila a pak ukončila hovor.

“To byla ona, ta detektivka za náma. Džíp není nikde vidět.”

Kitty přikývla. “A poznávací značky si nikdo nevšiml?”

“Ne. Ale značky byly stejně nejspíš kradené.”

Obě auta jela po nahodilé trase dál. Sachsová jim čas od čas zmizela, někdy projela o jednu ulici výše, jindy o jednu níže a cestou zjevně hledala pachatelův džíp.

“Myslím…,” začala agentka, když vtom jí zazvonil telefon. “Agentka Sedgwicková… Cože?”

Kitty se polekaně zadívala do zrcátka. Co zase? Z těchhle zápletek už se jí dělalo špatně.

“To je Amélie,” vysvětlila jí agentka. “Prý zahlédla ten džíp! Je nedaleko od nás.”

“Kde?”

“O blok dál! Jede rovnoběžně s námi. Jak je to možné? Sledovat nás přece nemohl.”

Znovu se zaposlouchala a poté Kitty tlumočila: “Amélie jede za ním. Přivolala další jednotky. Džíp teď míří k FDR Drive.” Upřela pozornost zpátky k telefonátu a zeptala se: “Jak nás našel…? Myslíte? Moment.”

Opět se obrátila ke Kitty a řekla: “On se v tom Madison Square Parku ukrýval za naším autem, viďte?”

“Ano.”

Norma to sdělila policistce. Nastala chvíle ticha. “Dobře, možná. Ověříme to.”

Ukončila hovor. “Ona si myslí, že se vám v tom parku možná nesnažil ublížit. Možná jen chtěl, abychom vystoupily z vozu pak na něj mohl nainstalovat slídila.”

“Slídila?”

“Sledovací zařízení, něco jako GPS. Podívám se na to.” Agentka zaparkovala auto, vystoupila a řekla: “Vy prohlédnete zadní sedadlo. A taky svá zavazadla. Možná vám mohl něco podstrčit tam. Měla by to být malá plastová nebo kovová krabička.”

Propána, tohle je snad zlý sen, pomyslela si Kitty a její vztek teď ještě zesílil. Co je to ksakru za člověka? A kdo ho najal?

Prudce otevřela svá dvě zavazadla, vysypala obsah na sedadlozačala pečlivě prohlížet své věci.

Nic.

Poté však zaslechla: “Hele, koukněte na tohle.”

Kitty se podívala z okna a viděla, že agentka ministerstva zahraničí drží v dlani na papírovém kapesníku, zřejmě aby neporušila případné otisky prstů, usoudila Kitty, bílý váleček o průměru necelých osmi centimetrů. “Je magnetický, takže dobře drží na disku kola. A taky docela velký. Bude mít dosah dobrých osm kilometrů. S ním by nás našel kdekoliv v okolí. Sakra, to byla ale trefa.” Norma postavila váleček na vozovku k obrubníku, sklonila se a přes kapesník do něj začala šťourat, zřejmě ve snaze vyřadit ho z chodu.

O chvíli později jí telefon zazvonil znovu. Agentka chvíli poslouchala a pak zasmušilým hlasem řekla: “Ujel nám. Zmizel někde na Lower East Side.”

Kitty si znechuceně protřela obličej.

Norma sdělila detektivce, že našly sledovací zařízení, a dodala, že pokračují do hotelu.

“Počkejte,” řekla Kitty, když si ukládala věci zpátky do zavazadel. “Proč si myslíte, že na auto umístil jen jednoho slídila?”

Agentka zamžourala, poté přikývla a řekla do telefonu: “Detektivko Sachsová, mohla byste nás někam odvézt?”

O patnáct minut později Amélie Sachsová dorazila na místo. Norma jí podala sledovací zařízení a detektivka je vložila do igelitového sáčku.

Agentka pak nastrkala Kitty Larkinovou do Améliina auta a všechny tři ženy společně vyrazily k hotelu. Cestou Norma objednala na ministerstvu zahraničí dalšího agenta, který měl vyzvednout Lincoln Town Car, odvézt ho do garáží a nechat ho kompletně prohlédnout. Objevily

se dokonce spekulace, že pachatel mohl spolu se sledovacím zařízením umístit na kolo výbušninu, a tak se na automobil hodlali podívat i pyrotechnici.

Sachsová vysadila obě ženy u hotelu, vysvětlila jim, že odveze sledovací zařízení zpátky do domu toho tělesně postiženého policisty nebo konzultanta, nebo čím vlastně muž jménem Lincoln Rhyme byl, a vyrazila pryč.

Norma doprovodila Kitty do hotelu. Velmi ošuntělé místo, pomyslela si vdova. Čekala by, že korunní svědkové a diplomaté obávající se o bezpečnost budou bydlet v lepších podnicích.

Agentka si promluvila s mužem v recepci, podala mu obálku a vrátila se ke Kitty.

“Musím se zaregistrovat?”

“Ne, všechno už je vyřízeno.”

Vystoupily na čtrnáctém podlaží, Norma ukázala Kitty její pokoj, osobně ho

zkontrolovala a předala jí klíč. “Když si budete cokoliv přát, můžete zavolat pokojovou službu.”

“Chci jen zavolat své rodině a Peterovi a pak si trochu odpočinout.”

“Jistě, drahá, klidně si poslužte. Já budu naproti přes chodbu, kdybyste cokoliv potřebovala.”

Kitty pověsila na kouli dveří ceduli Nerušit a vstoupila do pokoje. Byl stejně nevkusný, jak naznačoval vestibul, a páchlo to tu plísní. Kitty ztěžka usedla na postel a povzdechla si. Neuniklo jí, že okenní žaluzie jsou vytažené, což jí přišlo v hotelu, kam se ukrývají svědci, poněkud hloupé. Vstala, zatáhla žaluzie a pak v pokoji rozsvítila.

Vytočila číslo do kanceláře Petera Larkina a představila se. Vyslechla si vodopád účastných frází od Peterovy sekretářky a zeptala se, kdy Peter s manželkou dorazí. Mělo se tak stát kolem deváté večer. Kitty mu nechala vzkaz, aby jí zavolal, jen co dorazí města.

Nato si zula boty, lehla si na postel, zavřela oči a upadla do znepokojeného spánku.

Rhyme přitiskl hlavu na opěrku invalidního vozíku. Cítil, jak mu Améliina ruka krouživě přejíždí po krku a masíruje ho. Chvíli její ruku cítil, ale pak, přestože věděl, že masáž pokračuje, tento pocit vymizel, neboť Améliiny prsty se přesunuly pod čtvrtý krční obratel, místo jeho ochromujícího zranění.

Za jiných okolností by ho tato procedura vedla k přemítání, buďto o jeho stavu, anebo o vztahu s Amélií Sachsovou. Nyní ovšem nevnímal nic jiného než naléhavou touhu dopadnout vraha Larkina, muže, jenž rozdával miliardy.

“Jak si stojíme, Mele?”

“Dej mi ještě minutku.”

“Už jsi jich měl spoustu. Co se děje?”

Vjem z masáže opět vymizel, ale tentokrát to nebylo dáno přesunem Améliiny ruky, nýbrž tím, že od něj Sachsová odstoupila a pomohla připravit Cooperovi sklíčko pro mikroskopické ohledání. Rhyme si posté prohlédl aktualizovanou důkazní tabulku.

Skrývá se tam odpověď. Musí se tam skrývat. Jiné možnosti nejsou. žádní svědkové, žádné zřejmé motivy, žádný stručný seznam podezřelých.

Klíčem k případu tak byly důkazy, miniaturní střípky stop.

Locardův princip…

Rhyme pohlédl na hodiny.

“Mele?”

Aniž odtrhl oči od mikroskopu Bausch and Lomb, technik trpělivě zopakoval: “Nemělo by to trvat déle než minutku.”

Každá uplynulá minuta však zároveň znamenala, že vrah je o šedesát vteřin blíže k tomu, aby unikl.

Případně, obával se Rhyme, o šedesát vteřin blíže k tomu, aby znovu vraždil.

Carter seděl ve svém zeleném džípu a díval se na Brooklyn z místa kousek od přístavu u South Street.

Popíjel kávu a vychutnával si výhled. Plachetnice s vysokými stěžni, mosty, lodní doprava.

Carter neměl žádného šéfa kromě lidí, kteří si ho najímali, a pracovní dobu si určoval sám. Někdy vstával brzy, ve čtyři hodiny ráno -, a když ještě fungoval fultonský rybí trh, jezdil právě sem. Procházel kolem stánků, díval sena tuňáky, na olihně, na platýze, na kraby. Připomínalo mu to námořní přístavy v zahraničí.

Litoval, že rybí trh zavřeli. Zřejmě finanční problémy. Nebo možná potíže s odbory.

Ve své době Carter vyřešil spoustu potíží s odbory.

Zazvonil mu mobilní telefon a on pohlédl na identifikaci volajícího.

“Kapitáne,” řekl uctivým hlasem.

Pozorně si vyslechl kapitánova slova a pak řekl: “Jistě. To můžu udělat.” Ukončil hovor a vytočil jedno zahraniční číslo.

Měl radost, že teď nemusí pár minut nikam jezdit. Po East River právě rychle proplouvala malá nákladní loď a on si vychutnával pohled na její postup.

“Oui?” ozval se mu ve sluchátku hlas z opačného konce světa

Carter zahájil rozhovor, aniž si uvědomil, že automaticky přešel do francouzštiny.

Kitty probudilo vyzvánění telefonu.

Zvedla sluchátko. “Haló?”

“Kitty,” řekl hlas Petera Larkina. “Jak jsi na tom?”

Vdova už viděla spoustu jeho fotek, ale osobně se s ním setkala jen jednou, na svatbě. Přesto si ho zřetelně vybavovala: vysoký štíhlý muž s řídnoucími vlasy. Svému bratrovi se podobal pouze strukturou obličeje.

“Ach, Petere, je to tak strašné.”

“Držíš se dobře?”

“Snad ano.” Odkašlala si. “Zrovna jsem spala a zdálo se mi o něm. Probudila jsem se a minutu mi bylo dobře. A pak jsem si vzpomněla, co se stalo. Je to tak strašné. A jak jsi na tom ty?”

“Nemůžu ani přemýšlet. V letadle jsme nespali…”

Ještě pár minut se litovali a poté Peter vysvětlil, že jsou na letišti a právě jim přijela zavazadla. Za hodinu nebo dvě by tedy měl být s manželkou doma. Jeho dcera, studentka Yaleovy univerzity, už tam prý je.

Kitty se podívala na hodinky, které jí dal před časem Ron. Byly jednoduché a elegantní a pravděpodobně měly hodnotu deseti tisíc dolarů.

“Co kdybyste si dnes večer trochu odpočali a já se u vás ráno zastavila?”

“Samozřejmě. Znáš adresu?”

“Je to někde…, já…, já nevím kde. Už ani nedokážu racionálně uvažovat.”

Peter jí adresu zopakoval.

“Bude příjemné tě zase vidět, Kitty.”

“Rodina musí v takových chvílích držet spolu.”

Kitty zamířila do koupelny, opláchla si obličej ledovou vodou a smyla ze sebe poslední otupělost spánku.

Vrátila se do pokoje, podívala se na sebe v zrcadle na zdi a pomyslela si, jak hodně se její vzhled liší od ženy, kterou doopravdy je. Vůbec totiž nebyla Kitty Larkinovou, nýbrž jakousi Priscillou Endicottovou, kteréžto jméno se dávno ztratilo v dlouhém řetězci pseudonymů.

Když je člověk profesionální zabiják, samozřejmě si nemůže dovolit být sám sebou.

Jakožto levicová americká radikálka a zastánkyně, a také příležitostná vykonavatelka, politického násilí se Priscilla po absolvování univerzity přesunula do zahraničí, kde prošla několika ilegálními hnutími a skončila jako napomáhačka politickým teroristům v Irsku a Itálii. Ve třiceti letech si však uvědomila, že politika jí účty nezaplatí, tedy alespoň ne prostoduchá komunistická a socialistická politika, a tak se rozhodla nabídnout svůj talent těm, kdo za něj zaplatí: bezpečnostním konzultantům ve východní Evropě, na Blízkém východě a v Africe. A když jí ani to nepřineslo dostatečné výdělky, změnila branži ještě jednou: titul si ponechala, ale od základu změnila pracovní náplň, kterou ona sama popisovala jako “řešení problémů”.

A když se před čtyřmi měsíci slunila u bazénu ve Spojených arabských emirátech, zatelefonoval jí jeden důvěryhodný kontakt a po krátkém vyjednávání si ji za honorář pěti milionů dolarů najal na zabití Rona Larkina a jeho bratra s manželkou, tří lidí, kteří měli klíčový vliv na chod Larkinovy nadace.

Priscilla tedy změnila vzhled: přibrala na váze, obarvila si vlasy, pořídila si barevné kontaktní čočky, do strategických míst si píchla kolagen. Stala se z ní Catherine

Biddleová-Simpsonová alias “Kitty”. Vybavila se důvěryhodným životopisem a prostřednictvím několika dobročinných organizací v Los Angeles se jí podařilo proniknout do Larkinovy blízkosti. Strávila spoustu času v Africe, takže se o této oblasti dokázala inteligentně bavit a dokonce věděla řadu věcí o nelehkém osudu tamních dětí, nebot z mnoha z nich sama udělala sirotky.

Priscilla nasadila všechen svůj šarm (a samozřejmě i pár dalších dovedností), začali spolu chodit a ona hledala příležitost, jak úspěšně dokončit zakázku. Nebylo to však snadné. Jistě, mohla ho kdykoliv zabít, ale zavraždit velmi populární veřejnou osobnost, jakou byl Ronald Larkin, nemluvě o jeho bratrovi a švagrové a poté bez újmy uprchnout bylo mnohem těžší, než si myslela.

Potom jí však řešení poskytl sám Ron Larkin. K jejímu neskonalému pobavení ji požádal o ruku.

Jako jeho manželka by měla neomezený přístup do jeho života, bez ustavičné přítomnosti osobních strážců, a jeho bratr se švagrovou by jí automaticky důvěřovali.

První, co na jeho návrh řekla, byla věta: “Ano, drahoušku, ale nechci z tvých peněz ani vindru.”

“Ale…”

“Ne, mám přece otcův svěřenecký fond,” vysvětlila. “A kromě toho, miláčku, se mi na tobě nelíbí dolary, nýbrž to, co děláš pro lidi. Jo, a taky máš na staříka docela slušné tělo,” zavtipkovala.

Kdo by ji za těchto okolností mohl podezírat?

A pak, po krátkém období manželské blaženosti (příležitostný sex, mnoho bohatých večeří, bezpočet nudných podnikatelů), přišel čas jednat.

V úterý večer přiletěli na letiště LaGuardia (letěli soukromým tryskáčem, takže si mohla vzít na palubu zbraně a další vybavení spojené s jejím řemeslem), nechali se odvézt do domu a ulehli. O půl páté ráno se Priscilla oblékla, nasadila si gumové rukavice, našroubovala na hlaveň své oblíbené dvaatřicítky tlumič a vyšla na balkon. V ranním vzduchu cítila chladnou, elektrizující vůni New York City. Roztrousila pookolí falešné důkazy, stopy, které měly odvést policii jiným směrem, zahákla na zabradlí kotvu a shodila dolů provaz. Vrátila se k oknu, rozbila

jednu tabulku a začala střílet. Vypálila tři rány do Rona a čtvrtou a pátou kulku poslala do vlastního polštáře.

Nat zavolala policii a hysterickým tónem ohlásila útok. Když zavěsiůa, odšroubovala zadní kryt televizoru, strčila do prostoru pistoli, tlumič, náboje i rukavice, nůžkami na manikúru si rozsekla paži a vsunula si do rány úlomek roztříštěné kulky. Nakonec se odpotácela dolů a čekala na policii. Bylo jasné, že do New Yorku brzy přiletí Ronův bratr a švagrová, takže Priscilla bude moci zabít i je a vyvolat zdání, že za jejich vraždou stojí stejný pachatel.

Dokonalý plán.

Jenže zatímco plány mohou být dokonalé, jejich provedení samozřejmě nikdy dokonalé není.

Najednou se odkudsi zjevil opravdový nájemný vrah, ten chlap v džípu, a pokusil se ji zabít.

Nenapadlo ji žádné lepší vysvětlení, než že ji ve zprávách o Ronovi navzdory změněnému vzhledu a snaze nenechat se na veřejnosti fotografovat poznal některý z jejích nepřátel, kterých si za ta léta nadělala spoustu.

Anebo to možná vůbec nesouviselo s Priscillou Endicottovou; možná bylo zabijákovým cílem zavraždit paní Kitty Larkinovou. že by si ho najala některá bývalá Larkinova milenka? přemýšlela. Anebo zhrzená nápadnice?

Priscilla se té ironii hořce zasmála. Policie a ministerstvo zahraničí ji chránily před nájemným vrahem, i když před poněkud jiným nájemným vrahem, než si mysleli.

Priscilla nyní vyťukala na svém mobilu číslo (hotelovému telefonu nevěřila).

“Haló?” ozval se jí mužský hlas.

“To jsem já.”

“Proboha, co se sakra děje? Koukám na ty reportáže, to jde někdo po tobě?”

“Uklidni se.”

“Kdo je to, krucinál?”

“Jistě to nevím. Loni jsem měla jednu zakázku v Kongu a jeden z terčů unikl. Možná je to on.”

“Takže s námi nemá nic společného?”

“Ne.”

“Ale co s tím budeš dělat?”

“Působíš zpanikařeně,” prohodila Priscilla.

“Samozřejmě že panikařím. Co to…”

“Tak se zhluboka nadechni.”

“Co s tím budeme dělat?” zopakoval muž a působil přitom ještě zpanikařeněji.

“Já navrhuju, abychom se tomu oba up římně zasmáli.”

Na lince se rozhostilo ticho. Možná si myslel, že Priscilla propadá hysterii. Nakonec se zeptal: “Jak to myslíš?”

“Naším největším problémem vždycky bylo, jak předhodit policii třetího podezřelého, někoho jiného, než jsme my dva.”

“Jasně.”

“No, a teď takového člověka máme. Peter a jeho žena dorazí zhruba za hodinu domů. Já se odsud nepozorovaně vytratím, zabiju je a vrátím se, než mě někdo začne pohřešovat. Budou si myslet, že to udělal ten chlap v džípu. On není blbej. Až uslyší, že za tu vraždu hledají jeho, nejspíš vezme roha. A ty i já budeme v bezpečí.”

Muž byl chvíli zticha a pak se krátce uchechtl. “To by mohlo vyjít.”

“Vyjde to. Jak to vypadá s druhou splátkou?”

“Máš ji na účtě.”

“Dobře. Už ti volat nebudu. Jen se dívej na zprávy. Jo, ještě jedna věc. Nevím, jestli ti to bude vadit… Vypadá to, že se Peterova dcera zrovna vrátila domů z univerzity. Bude v domě s nimi, až tam dorazím.”

Muž nezaváhal a střelhbitě se zeptal: “A co je v tom za problém?”

“Chápu to tak,” reagovala Priscilla, “že v tom žádný problém není.”

O dvě hodiny později proklouzla vdova bočním východem z hotelu, takže si jí recepční nevšiml, a nechala se taxíkem dovézt dva bloky od domu Petera a Sandry Larkinových. Zbytek cesty už došla pěšky.

Zámožný životní styl těchto dvou konkrétních terčů, které bydlely v soukromém domě na Manhattanu, jí přišel velmi vhod: proniknout nepozorovaně do bytového domu hlídaného dveřníkem by mohl být zatraceně velký problém.

Před domem se Priscilla zastavila, podívala se do kabelky a zkontrolovala pistoli, kterou vytáhla z televizoru v ložnici domu Rona Larkina, když si tam byla před chvílí sbalit věci.

Vyšla po schodech k domu a rozhlédla se po ulici. Nikdo. Nasadila si gumové rukavice a zazvonila.

“Haló?” ozvalo se po chvíli v mterkomu.

“Petere, tady je Kitty. Musím s tebou mluvit.”

“Ach, Kitty,” řekl Ronův bratr. “Čekali jsme tě až zítra. Ale jsme rádi, že jsi tu. Pojď nahoru. Jsme všichni v obýváku. V prvním patře. Otevřu ti. Pojd dál.”

Mlhavou nocí se rozlehlo zabzučení dveřního zámku. Priscilla strčila do dveří a vešla dovnitř. Přemýšlela o posloupnosti akce. Pokud jsou všichni spolu, pak je třeba ze všeho nejdříve a nejrychleji zasáhnout nejnebezpečnější cíl: tím jsou případní tělesní strážci. A taky přítel jejich dcery, jestli je doma taky. Druhou prioritou je Peter Larkin, je urostlý a mohl by představovat hrozbu. Je třeba mu střílet na hlavu. Dále bude následovat dcera, která je mladší a dost možná vysportovanější. A nakonec manželka.

Jakmile bude hotova, roztrousí Priscilla na místě činu další falešné důkazy, aby dala tyto vraždy do spojitosti s Ronovou: steroidy, tmavé kudrnaté vlasy (ukradené z odpadkového koše jednoho kadeřnictví), další kousek gumy odloupnuté z tenisky, kterou pak Priscilla vyhodila, a také další písek a hlínu seškrábané v jednom přístavišti v Los Angeles.

Priscilla začala v duchu odříkávat: vyhledat terč, zaměřit se na strážce, zkontrolovat pozadí, možné bezpečnostní systémy a zejména kamery. Namířit, stisknout spoušť, počítat výstřely.

Když stoupala po schodišti, uvědomovala si lehce zatuchlý zápach domu, který se příliš nepoužívá, ale jinak tu bylo vše velmi elegantní. Peter i Ron disponovali nechutným jměním. Miliardy dolarů. Představa, že tolik peněz ovládají pouze dva lidé, v ní navzdory charitativní činnosti obou mužů znovu probudila dřímající politické názory na nerovnoměrné rozdělení bohatství. Priscilla Endicottová už nicméně nemohla dost dobře hájit vysoké morální hodnoty, neboť se sama stala zámožnou ženou, a navíc k majetku přišla prostřednictvím svého zabijáckého řemesla.

Sáhla do kabelky, vytáhla pistoli a odjistila ji.

Se zbraní za zády pak rychle vstoupila do obývacího pokoje.

“Haló?”

Náhle se zarazila, neboť se dívala na prázdnou místnost.

že by si spletla pokoj?

Televize hrála. Stereosouprava taky. Jenže tu nebyla ani noha.

Ale ne…

Priscilla se otočila na útěk.

Ve stejném okamžiku vyrazilo ze dvou bočních dveří pět agentů zásahové jednotky, namířilo jejím směrem zbraně a začalo ječet, rozkazovat a sápat se na ni. Za necelou vteřinu jí vytrhli z rukou dvaatřicítku, srazili ji na podlahu a spoutali ruce za zády.

Lincoln Rhyme si prohlížel dům z chodníku.

“Moc krásná vila,” poznamenala Amélie Sachsová.

“No snad jo.” Architektura ani vnitřní vybavení Rhymovi moc neříkaly.

Také Lon Sellitto se díval na vysokou budovu. “Prokrista. Věděl jsem, že jsou bohatí, ale tohle…” Stál vedle poručíka ze zásahové služby, který celou operaci řídil.

O chvíli později se otevřely dveře a žena najatá na vraždu Rona Larkina, jeho bratra a jeho švagrové byla v poutech vyvedena ven. Vzhledem k její nelítostnosti a rafinovanosti Rhyme se Sellittem nařídili, aby jí agenti spoutali i nohy.

Před kriminalistou se skupinka zastavila a Rhyme si ženu prohlédl.

“Přečetli jste jí práva?” dotázal se jednoho ze zásahový agentů.

Muž přikývl.

Vražedkyně však nejevila zájem o přítomnost právníka během své řeči. Naklonila se k Rhymovi a chraplavým hlasem zašeptala: “Jak? Jak jste to sakra dokázali?”

Locardův princip, pomyslel si kriminalista. Jeho odpověď však zněla jinak: “To vlákno. To kokosové vlákno mi bylo od začátku podezřelé.”

žena zavrtěla hlavou.

Rhyme jí to vysvětlil. “Amélie našla to vlákno na balkoně. Vzpomínám si, že když dorazila do vašeho domu, aby ohledala místo činu, ležela před vchodovými dveřmi rohož s logem Larkinovy firmy. A napadlo mě, že se kokosová vlákna používají k výrobě rohoží a předložek. Amélie to později ověřila a zjistila, že to vlákno opravdu pochází z rohože přede dveřmi.

Jak se tedy mohlo vlákno z rohože dostat až na balkon? Včera večer, když jste s Ronem společně dorazili domů, se to stát nemohlo, říkala jste totiž, že jste na balkoně nebyli. A evidentně jste tam nebyli ani hezky dlouho předtím, jinak byste přece zalili květiny. Totéž platí pro správce a uklízečky. A co ten tajuplný vrah? Otíral by si nohy o rohož na rušné ulici a poté obcházel celý dům a házel na balkon provaz? To nemělo logiku. Takže,” zopakoval Rhyme dramatickým hlasem, “jak se tam to vlákno dostalo?

Já vám to povím, Kitty: to vám se zachytilo na botě, když jste se vrátili z letiště. A to vy jste ho vytrousila na balkoně, když jste dnes časně ráno vyšla ven, abyste zabila Rona.”

Priscilla zamžourala, zavrtěla hlavou, avšak Rhyme podle jejího zděšeného výrazu poznal, že udeřil hřebíček na hlavičku. Myslela téměř na všechno. Ale jak by možná řekl Locard, pokud jde o důkazy, pak “téměř” nestačí.

“A co ty ostatní stopy na balkoně? Ten steroid, ta guma, ta cupanina, písek a hlína se stopami motorové nafty, ty vlasy. Měl jsem podezření, že jste je tam narafičila vy, abyste podpořila svou verzi, že vrahem je nějaký kulturista. Ale dokázat to bylo horší. A tak jsem…”

V tom okamžiku Kitty, nebo jak se to vlastně jmenovala, zcepeněla. “Proboha, ne. To je on! On mě chce…”

Rhyme se na vozíku otočil a viděl, že vedle nich zastavuje Jeep Cherokee. Vůz zaparkoval ve druhé řadě a vystoupil z něj dobře stavěný, nakrátko ostříhaný muž v

konzervativním obleku. Zaklapl mobilní telefon a vyrazil jejich směrem.

“Ne!” vykřikla Kitty.

“Kapitáne,” řekl muž a kývl na Rhyma. Kriminalistu pobavilo, že Jed Carter stále při

oslovení používal Rhymovu hodnost z dob, kdy půsoobil v newyorské policii.

Carter pracoval jako nezávislý bezpečnostní konzult firmy, které podnikaly v Africe a na Blízkém východě. Rhyme se s ním seznámil před několika měsíci během vyšetřování onoho nezákonného obchodu se zbraněmi v Brooklynu, kdy tento bývalý žoldnéř pomohl FBI a newyorské policii dopadnout hlavního pašeráka. Carter byl nudný a škrobený, a bezpochyby měl za sebou minulost, o níž Rhyme nechtěl příliš mnoho vědět -, ale při pátrání po brooklynském pachateli se jeho služby ukázaly jako neocenitelné. (A také se zdálo, že hoří touhou odčinit některé své předchozí mise v zemích třetího světa.) Carter podal ruku nejprve Sellittovi a poté zásahovým agentům. Před Amélií Sachsovou uctivě kývl.

“Co to znamená?” zalapala po dechu Kitty.

“Jak říkal Lincoln,” vložila se do věci Sachsová, “podezírali jsme vás, ale když jsme zadali do databáze vaše otisky, žádný záznam tam o vás nebyl.”

“Ale brzy bude,” utrousil Sellitto zvesela.

“Takže jsme neměli dost důkazů na povolení k prohlídce.”

“Jedno vlákno nestačilo. A tak jsem si zajistil pomoc tady pana Cartera, a agentky Sedgwickové.”

Norma z ministerstva zahraničí pravidelně spolupracovala s Fredem Dellrayem. Agent ji kontaktoval a vysvětlil, že potřebují někoho, kdo se ujme role bodyguarda a pomůže jim narafičit útok. Norma souhlasila. Vybrali jedno místo v Madison Square Parku a poslali na ně hlídkového policistu v naději, že se jim posléze podaří najít další ze stopových důkazů, které Rhyme pokládal za falešné. V takovém případě by bylo jasné, že stopy trousí Kitty a že je na balkoně musela umístit ona, což by již na povoleni k prohlídce stačilo.

Jeho plán však nevyšel. Sachsová prohledala v Madison Square Parku místo, na němž Kitty ležela, a také vnitřek Lincolnu Town Car i okolí, avšak nenašla ani důkazy z balkonu, ani jakékoliv jiné stopy, které by prokazovaly spojitost mezi Kitty a vražednou zbraní.

A tak to zkusili ještě jednou. Rhyme dospěl k závěru, že je zapotřebí prohledat Kittyina zavazadla. Sachsová tedy zatelefonovala Normě a řekla jí o sledovacím zařízení, které údajný vrah umístil na automobil. A zatímco Norma předstírala, že na kole takové zařízení opravdu našla, ve skutečnosti to byla její tuba s pleťovým krémem Olay -, Kitty vysypala obsah svých zavazadel na zadní sedadlo vozu, aby mohla případně najít druhého slídila.

A když je pak Sachsová vysadila před hotelem, okamžitě se vrátila k džípu a začala ohledávat jako divá. Na zadním sedadle po chvíli skutečně objevila stopy steroidu, špetku písku a hlíny s obsahem motorové nafty a také další zrnko rýže. Nakonec se paradoxně ukázalo, že slupka od rýže zachycená v uzlu a zrnko rýže v džípu ministerstva zahraničí nepocházejí z potravinové pomoci určené pro Afriku. Jejich zdrojem byla hrstka suché rýže v ozdobné kouli převázané stříbrnou mašlí, což byl suvenýr z Kittyiny a Ronovy svatby. Vražedkyně si ji zapomněla vytáhnout z tašky.

“Detektiv Sellitto pak zajel na soud,” dodal Rhyme, “a zařídil povolení a odposlech.”

“Odposlech?” zašeptala Kitty.

“Jo. Vašeho mobilního telefonu.”

“Sakra.” Kitty zavřela oči a v její tváři se objevil hořký škleb.

“No jo,” zabručel Sellitto. “Máme i toho parchanta, který si vás najal.”

Nebyl to však válečný magnát, pomstychtivý zaměstnanec, diktátor některé rozvojové země ani zkorumpovaný výkonný ředitel jiné firmy, kdo si přál smrt Rona i jeho bratra. A nebyl to ani reverend John Markel, přestože i on se stal nakrátko podezřelým kvůli koženému smítku nalezenému na místě činu v Madison Square Parku a pocházejícímu dost možná z bible.

Kdepak, Kitty před hodinou telefonovala Robertu Kelseymu, řediteli operací Larkinovy nadace. Když se Kelsey dozvěděl, že Ron Larkin uvažuje o sloučení s několika dalšími nadacemi, bylo mu jasné, že se to neobejde bez důkladného auditu, jenž odhalí, že Kelsey pobíral peníze od válečných magnátů a zkorumpovaných vládních činitelů v Africe výměnou za informace, kde bude kotvit ta či ona loď s potravinami a léky.

No jo. Kvůli krádežím a únosům přicházíme každý rok o patnáct až dvacet procent z našich darů pro Afriku. Dohromady to dělá desítky milionů…

A tak je Kelsey musel nechat zabít, aby veškeré fúze překazil.

Kelsey se ke všemu doznal výměnou za slib že stát nebude požadovat trest smrti. Přísahal však, že Kittyinu pravou totožnost nezná. Sachsová se Sellittem mu to věřili: Kitty nebyla hloupá a bezpochyby operovala prostřednictvím řady anonymních identit.

A právě proto zatelefonoval Rhyme během dne Carterovi, aby zjistil, zda někdejší žoldnéř nedokáže o ženě zjistit něco dalšího. Carter mu nyní sdělil výsledek: “Mluvil jsem s některými kolegy v Marseilles, Bahrajnu a Kapském Městě, kapitáne. Už se na ni vyptávají. Podle nich se ji brzy podaří identifikovat. Ta žena není zrovna typický žoldák.”

Amen, pomyslel si Lincoln Rhyme.

“Děláte chybu,” zavrčela Kitty na Rhyma. Což se dalo vyložit dvěma způsoby: buď že se Rhyme mýlí, anebo že je její zadržení troufalé a nezůstane bez následků.

Ať už to bylo jakkoliv, její názor Rhyma ani trochu nezajímal. Lon Sellitto ji doprovodil k policejnímu vozu a sám nasedl do vlastního Fordu Crown Victoria. Kolona poté zamířila na zatýkací centrálu.

Zanedlouho byli všichni zásahoví agenti pryč. Jed Carter Rhymovi slíbil, že se mu ozve, jakmile se doslechne o někom, kdo odpovídá Kittyinu popisu. “Na shledanou, kapitáne. Madam,” rozloučil se a vyrazil k zelenému džípu.

Rhyme se Sachsovou na ulici osaměli. “Nu dobrá,” řekl Rhyme, což ve skutečnosti znamenalo: “Jedeme domů.” Měl chuť na sklenku glenmorangie, kterou mu Thom odepřel v očekávání zásahové operace. (“Já se přece nebudu s nikým bít muž proti muži.” Ošetřovatel si však jako mnohokrát prosadil svou.) Požádal Sachsovou, aby Thomoví zatelefonovala, ošetřovatel seděl v Rhymově speciálně vyrobené dodávce, která parkovala o kousek dál.

Sachsová se však zamračila. “Ale my ještě nemůžeme odjet.”

“Jakto?”

“V domě je pár lidí, kteří tě chtějí poznat. Bratr a rodina Rona Larkina.” Okamžitě po Kittyině příjezdu ukryli ozbrojení strážci Larkinovy příbuzné do ložnice nahoře. Sachsová nyní pohlédla do okna ve druhém patře a zamávala dvěma lidem středního věku, kteří se na ně právě dívali.

“Opravdu tam musíme?”

“Zachránils jim život, Rhyme.”

“Copak to nestačí? To musím ještě vést společenskou konverzaci?”

Sachsová se zasmála. “Pět minut. Bude to pro ně hodně znamenat.”

“Jistě. S radostí,” řekl Rhyme a nasadil poněkud neupřímný úsměv. “Ale tohle není zrovna bezbariérový přístup.” Kývl na schodiště a pak na svůj vozík.

“žádný strach, Rhyme,” řekla Sachsová a položila mu ruku na rameno. “Vsadím se, že oni přijdou k nám.”

POKRM PODÁVANÝ ZASTUDENA

“Máme důvod se domnívat, že existuje člověk, který vám chce způsobit újmu, pane.”

Urostlý a svalnatý Stephen York stál na rozpáleném chodníku před sídlem své kanceláře a pohupoval se na svých botách Bally sem a tam.

Způsobit vám újmu.

Co to má sakra znamenat?

Jednapadesátiletý investiční bankéř York odložil tašku s věcmi do tělocvičny a přesunul pohled ze staršího detektiva scottdaleské policie, který mu tuto zprávu oznámil, na jeho mladšího partnera. Oba policisté se dali snadno rozeznat. Starší světlovlasý Bill Lampert byl bledý jako stěna, jako by přišel do Scottsdale z Minnesoty, což byl prý mimochodem docela častý scénář. Druhý detektiv Juan Alvarado, měl kořeny bezpochyby někde poblíž.

“Kdo?” zeptal se York.

“Jmenuje se Raymond Trotter.”

York se nad jménem zamyslel a pak zavrtěl hlavou. “O tom jsem nikdy neslyšel.” Podíval se na fotku, kterou mu policista ukázal. Zdálo se, že pochází z databáze motorových vozidel. “Nepřipadá mi povědomý. Kdo to je?”

“Bydlí tady ve městě. A má firmu na zahradní úpravy.”

“Počkejte, tu firmu znám. Kousek od mezistátní dálnice.” York měl takový dojem, že tam Carole jednou nakupovala.

“Jo, ta velká firma.” Lampert si otřel čelo.

“A on má se mnou problém? Jakého druhu?” York si nasadil sluneční brýle od Armaniho. Arizonské slunce mělo ve tři odpoledne sílu plamenometu.

“To nevíme.”

“No, a co víte?”

Alvarado mu to vysvětlil: “Zatkli jsme za drogy jednoho námezdního dělníka. Ilegála. Hector Diaz se jmenuje. Chtěl s námi uzavřít dohodu, a tak nám řekl, že má jisté informace o možném zločinu. Zdá se, že příležitostně pracoval i pro tohohle Trottera. Před pár dny za ním Trotter přišel a nabídl mu tisíc dolarů, když se zastaví u vašeho domu a zjistí, jestli nepotřebujete na zahradě něco udělat. A když tam bude, měl omrknout váš zabezpečovací systém.”

“To si děláte legraci.”

“Ne.”

“Co má tohle všechno znamenat?” Navzdory teplotě kolísající kolem čtyřiceti stupňů pocítil York mrazení. “Můj alarm? A proč?”

“Trotter Diazovi řekl pouze tolik, že ho zajímá odplata za něco, co jste provedl.”

“Odplata?” York zdeptaně zavrtěl hlavou. “Ježíšikriste, tak vy sem přijdete, navykládáte mi tyhle bláboly, že mi někdo, cituji -chce způsobit újmu -, a přitom nemáte tušení, o co kráčí?”

“Ne, pane. Doufali jsme, že byste nám to mohl říct vy.”

“No, já ne.”

“Dobrá, tak my toho Trottera proklepneme. Ale doporučovali bychom vám, abyste pozorně sledoval, jestli se kolem vás neděje néco neobvyklého.”

“Proč ho prostě nezatknete?”

“Protože nespáchal žádný trestný čin,” odpověděl Lampert. “Obávám se, že bez důkazů o nějaké nepokryté akci nemůžeme nic dělat.”

Způsobit újmu…

Důkazy o nepokryté akci…

Kdyby přestali mluvit jako profesoři sociologie, možná by dokázali odvést nějakou opravdovou policejní práci. York už jim to málem řekl, ale pak usoudil, že znechucený výraz v jeho tváři je pro ně dostatečným vzkazem.

*

Ve snaze zapomenout na setkání s policisty odjel York do fitnesscentra. Nutně už potřeboval dát si trochu do těla. Měl za sebou zatraceně tvrdé jednání se dvěma vlastníky malé výrobní firmy, kterou se snažil koupit. Tihleti staříci byli mnohem mazanější, než čekal. Vytasili na něj rafinované požadavky, které měly stát Yorka velké peníze. York si je chvíli s blahosklonným výrazem prohlížel a pak se sebral a bez slova odešel z kanceláře jejich advokáta. Jen ať se den nebo dva smaží ve vlastní šťávě. Zřejmě jim nakonec ustoupí, ale rozhodně nedopustí, aby si mysleli že ho můžou ždímat.

Zajel na parkoviště před fitnesscentrem, vystoupil z auta a zamířil v prudkém slunci ke vchodu.

“Dobrý den, pane Yorku. Dnes jdete brzy.”

York kývl na recepčního Gavina.

“Jo, vytratil jsem se z práce, když se nikdo nedíval.”

Převlékl se a zamířil do sálu na aerobik, který byl momentálně prázdný, a lehl si na žíněnky, aby se protáhl. Po deseti minutách zvláčňování svalů zamířil ke strojům a s velkým elánem absolvoval své obvyklé kolečko dvaceti opakování na každém stroji, které zakončil sklapovačkami. Kvůli své práci jednoho ze tří podílníků velké scottsdaleské kapitálové firmy specializované na rizikové investice musel často chodit na společenské akce s protistranami a trávit spoustu času za stolem; v poslední době mu břicho začínalo napínat kalhoty.

On však neměl pneumatiky rád. A ženy také ne, ať už mužům tvrdily cokoliv. Když máte platinovou Amex kartu, leccos vám u nich projde, ale v posteli mají lištičky rády pevné břišní svaly. Po sklapovačkách vyskočil York na běžecký pás a dal se do běhu.

Jeden kilometr, dva kilometry, tři…

Stále se snažil dostat z hlavy to složité obchodní jednání, zatraceně, co to do těch dodělávajících prďolů vjelo? Jak to, ze byli tak ostří? Vždyť už měli dávno hnípat v domově důchodců.

Běžel, dál, běžel…

Osm kilometrů…

A kdo je tenhleten Raymond Trotter?

Odplata…

Znovu zalistoval v paměti, ale Trotterovo jméno mu vůbec nic neříkalo.

Poddal se rytmu svých kmitajících nohou. Při dvanácti kilometrech zpomalil do chůze, aby trochu vychladl, a vypnul trenažér. Přehodil si přes krk ručník, ignoroval vyzývavý pohled ženy, která byla sice krásná, ale o pár let překračovala hranici, za níž by ještě stála za riziko, a vrátil se do šatny. Tam se svlékl, popadl čistý ručník a zamířil do sauny.

Tuto část fitnesscentra měl York rád, protože stála stranou a v tuto denní dobu sem chodilo jen velmi málo členů. Dnes byla úplně prázdná. York kráčel po vy kachlíčkované chodbě, když vtom uslyšel zpoza rohu zvuky. Nejprve cvaknutí a po něm něco, co znělo jako kroky, i když si tím York nebyl zcela jist. Je tady snad někdo? Došel na roh a vykoukl za něj. Ne, chodba byla prázdná. York se přesto zarazil. Něco se tu změnilo. Ale co? Po chvíli si uvědomil, že na chodbě panuje neobvyklé přítmí. Podíval se na světla. V objímkách chybělo několik žárovek. Čtyři tisíce ročně za členství, a oni nejsou schopni vyměnit ani žárovky? Tohle teda Gavinovi pořádně vytmaví. Šero a hadovité syčení ventilátoru propůjčovaly chodbě téměř strašidelný ráz.

York došel ke dveřím sauny ze sekvojového dřeva, pověsil si ručník na háček a nastavil termostat na vysokou teplotu. Právě se chystal vejít dovnitř, když vtom mu nohou projela ostrá bolest.

“Sakra!” vykřikl, uskočil dozadu a zvedl chodidlo, aby se podíval co ho bodlo. Z horní části plosky mu trčela tříska. York ji vytáhl a přitiskl si ruku na drobnou krvácející ranku. Pozorně se podíval na podlahu, kam šlápl, a všiml si několika dalších třísek.

No, tak za tohle dostane dneska Gavin pořádně za ucho. Yorkův hněv však rychle vyprchal, když sklopil oči a objevil něco, co zřejmě třísky vytvořilo: na podlaze kousek od dveří ležely dva tenké dřevěné klínky, zřejmě ručně vyřezané. Vypadalyjako zarážky na dveře, jenže jediné dveře v okolí, ty do sauny, stály na horním konci dvou schodů, takže se nedaly v otevřené poloze zaklínit.

Zato se však daly zajistit v zavřené poloze, kdyby je někdo zabouchl a vsunul pod ně klínky. Jejich rozměry by dokonale odpovídaly. Dělat něco takového by však byla šílenost. Člověk uvězněný uvnitř by neměl žádnou možnost snížit teplotu nebo zavolat o pomoc, poněvadž uvnitř sauny se žádné ovládací jednotky nenacházely. A horko v sauně dokázalo člověka zabít: právě nedávno viděl York s manželkou v jedné místní televizi pořad o ženě z Phoenixu, která ve své domácí sauně omdlela a zemřela.

Zvedl klínky a upřeně se na ně díval, když vtom se kousek od něj ozvalo cvaknutí a on leknutím povyskočil. Otočil se a spatřil na stěně stín, který mohl patřit vyčkávající osobě. A pak ten stín zmizel.

“Haló?” zavolal York.

Ticho.

York vyšel do chodby. Nikoho tu neviděl. Podíval se na dveře nouzového východu, které vypadaly, že nejsou úplně dovřené. Otevřel je a vykoukl do uličky. Byla prázdná. Znovu se otočil a v tu chvíli si na hraně dveří něčeho všiml. Někdo omotal petlici páskou, aby se tudy mohl dostat dovnitř a nemusel se ukazovat na recepci.

Způsobit vám újmu.

O pět minut později vyrazil nevysprchovaný York z fitnesscentra a ani se neobtěžoval dávat Gavinovi lekci, kterou si zasloužil. V papírových ručnících nesl klínky i kus pásky. Byl opatrný. Stejné jako každý, kdo se dnes dívá na televizi, věděl i on vše potřebné o správné manipulaci s otisky prstů.

“Mám je tady.”

Stephen York podal papírový ručník bledému detektivovi Billu Lampertovi. “Nedotýkal jsem se jich, použil jsem ty ručníky.”

“Říkáte u vás ve fitnesscentru?” zeptal se detektiv a prohlédl si klínky i pásku.

“Přesně tak.” York nedokázal odolat a sdělil policistovi název exkluzivního klubu.

Na Lamperta to však žádný dojem neudělalo. Zamířil ke dveřím a podal důkazy Alvaradovi. “Otisky, značky nástrojů, okamžitě.” Mladý policista zmizel.

Lampert se obrátil zpátky k Yorkovi. “Ale nikdo se vás v té sauně fyzicky nepokusil zadržet?”

Zadržet? podivil se York v duchu jízlivě. Chceš říct: zamknout mě uvnitř a usmažit mě k smrti. “Ne.” Vytáhl si doutník. “Nebude vám to vadit?”

“V budově platí zákaz kouření,” odvětil Lampert.

“Technicky možná ano, ale…”

“V budově platí zákaz kouření.”

York citaro odložil. “Vysvětluju si to tak, že si Trotter vyčíhl můj denní rozvrh. Pronikl do centra a ovázal zadní dveře páskou, aby se tam později dostal a nemusel procházet přes recepci.”

“Ale jak tam poprvé pronikl? Je členem klubu?”

“To já nevím.”

Lampert zvedl prst, zavolal do fitnesseentra a krátce s kýmsi pohovořil. “Členskou kartu nemá a v posledním měsíci klub nenavštívil ani jako host.”

“Tak to musel mít falešnou legitimaci nebo něco podobného, na základě čeho ho tam pustili jako hosta.”

“Falešnou identifikaci? To je trochu… komplikované, ne?”

“No, zkrátka se ten parchant nějak dostal dovnitř. Chtěl mě zavřít uvnitř, ale myslím, že jsem ho překvapil, takže ty klínky zahodil a vzal roha.”

Alvarado vstoupil do šéfovy kanceláře. “žádné otisky. Stopy po nástrojích nejsou moc výrazné, ale jestli najdeme konkrétní hoblík nebo dláto, tak se nám možná podaří prokázat shodu.”

York se zasmál. “žádné otisky? To přece něco dokazuje, ne?”

Lampert si ho nevšímal. Sebral ze stolu kus papíru a prohlédl si ho. “No, trochu jsme si toho Trottera proklepli. Vypadá jako úplně normální chlap. Nemá žádný záznam s výjimkou pár dopravních pokut. Ale něco jsme přece jen našli. Bavil jsem se s Úřadem pro záležitosti veteránů ve Phoenixu. Ukázalo se, že tam na něj mají spis. Byl v Kuvajtu, v první válce v Perském zálivu. Jeho jednotka to těžce slízla. Polovina jeho mužů padla a on sám utrpěl těžké zranění. Po propuštění z armády se přestěhoval sem a rok docházel na psychoterapii. Ve spise jsou i poznámky psychologa. Všechno jsou to utajené informace, lékařské tajemství -, ale mám na úřadu kámoše, který mi v kostce prozradil obsah. Vypadá to, že když Trotter odešel z armády, sčuchl se s nějakou ničemnou bandou tady a v Albuquerque. Věnoval se vydírání. Na zakázku. Už je to nějaký ten pátek, a nikdy ho nezatkli, ale stejně…”

“Kristepane… Takže ho možná někdo najal?”

“Koho jste naštval tak silně, že si dal takovou práci, aby si s vámi srovnal účty?”

“Nevím. Musel bych o tom přemýšlet.”

Alvarado se vložil do hovoru: “Znáte to rčení: ,Pomsta je pokrm, který je nejlépe podávat zastudena’?”

“Jo, myslím, že jsem ho už slyšel.”

“Mohl by to být někdo z vaší vzdálené minulosti. Přemýšlejte hodně dozadu.”

Pokrm podávaný zastudena…

“Dobře. Ale co budete zatím dělat vy?” zeptal se York a otřel si zpocené dlaně do kalhot.

“Půjdeme si s ním promluvit. Uvidíme, co nám k tomu může říct.” Detektiv zvedl telefon a vytočil číslo.

“Pana Trottera, prosím… Aha. A můžete mi říct kdy…? Díky. Ne, nechci mu nechat vzkaz.” Zavěsil. “Právě odjel do Tucsonu. Vrátí se zítra ráno.”

“A vy ho nezadržíte?”

“Proč?”

“Možná se snaží uprchnout, odjet do Mexika.”

Lampert pokrčil rameny a otevřel jiný spis. “V takovém případě jste z toho, myslím, venku.”

York zastavil u svého pětimilionového minipaláce na okraji pouště, vystoupil z mercedesu, uzamkl vůz a rozhlédl se kolem sebe, aby se ujistil, že ho nikdo nesledoval. Nikde nikoho neviděl. Přesto za sebou po vstupu do domu zamkl na dva západy.

“Ahoj, miláčku.” Carole ve spandexovém cvičebním úboru za ním vyšla do haly. Jeho třetí manželka byla překrásná. platinová blondýnka. (“Byly by z vás dobré vizuály,” řekl mu před časem jeden společník.) Byli spolu už tři roky. Bývalá sekretářka a současná osobní cvičitelka

Carole měla v sobě optimální směsici “fikanosti” a “natvrdlosti”, jak tomu York říkal. V praxi to znamenalo, že dokázala vést konverzaci a nebýt přitom trapná, ale zároveň držet klapačku, když věděla, že se to od ní očekává, a také se příliš nevyptávala, když se někdy vrátil domů pozdě nebo na poslední chvíli odjel na služební cestu.

Pohlédla na dveře. “Co s tím je?” Na petlici dveře nikdy nezavírali.

York se musel mít na pozoru. Carole potřebovala, aby se jí všechno vysvětlilo po lopatě, a kdyby nepochopila, co jí řekne, začala by třeštit. Její forma hysterie přitom mohla vypadat dost ošklivě. York už dříve zjistil, že hloupí lidé snadno propadají panice, když jsou konfrontováni s něčím, čemu nerozumí.

A tak zalhal: “Včera došlo na ulici k nějaké vloupačce.”

“O tom jsem nic neslyšela.”

“No jo, ale stalo se to.”

“A ke komu se vloupali?”

“Už se nepamatuju.”

Carole se slabě zahihňala. Tento její zvyk připadal Yorkovi buďto otravný, anebo sexy, podle toho, jakou měl náladu. “Ty nevíš ke komu? No to je divný.”

Dnes ho její hihňání otravovalo.

“Někdo mi to říkal. Už jsem to zapomněl. Mám toho spoustu.”

“Můžem si zajet na večeři do klubu?”

“Jsem úplně groggy, bejby. Upeču na grilu maso. Co ty na to?”

“Jo, jasně.”

York poznal, že je zklamaná, ale věděl, jak se zachraňují potápějící se lodě: rychle namíchal koktejly, dvojité, a nasměroval Carole k bazénu, kde pustil cédéčko od Yanniho. Za dvacet minut otupily alkohol a hudba její zklamání a Carole začala blábolit o tom, že chce jet za čtrnáct dní navštívit svou rodinu v Los Angeles, a jestli by mu nevadilo, že bude chvíli slaměným vdovcem.

“To je fuk.” York minutku počkal a pak nenuceným hlasem řekl: “Přemýšlím, že bych si do kanceláře koupil nějaké květiny.”

“Chceš, abych ti pomohla?”

“Ne, Marge to zařídí. Nekupovalas náhodou někdy něco v tom zahradnictví u silnice? V Trotter’s?”

“Nevím. Myslím, že jo. Ale už je to dýl.”

“Přivezli tehdy něco sem?”

“Ne, koupila jsem si jen p ár pokojových květin a sama si je přivezla domů. Proč?”

“Chtěl jsem vědět, jestli jsou dobří.”

“Tak ty ses nám dal na aranžérství. No to je teda psina,” Carole se znovu zahihňala.

York cosi zabručel, odešel do kuchyně a otevřel ledničku.

Kouřil doutník, popíjel vodku s tonikem a přitom griloval pár stejků a připravoval salát. Mlčky pojedli, a když Carole odnesla nádobí, přesunuli se do pokoje a dívali se na televizi. Carole měla mazlivou náladu. Za normálních okolností to znamenalo, že je čas na vanu nebo postel, nebo někdy na podlahu -, ale dnes večer York řekl: “Běž nahoru, holčičko. Musím ještě vyřídit pár věcí.”

“Óó.” Carole našpulila pusu.

“Hned budu nahoře.”

“No jó.” Povzdechla si, sebrala jakousi knihu a vyšla po schodech nahoru.

Když York uslyšel zaklapnutí dveří, odešel do své pracovny, zhasl světla a zadíval se na temný pás měsícem osvětlené pouště za domem. Stíny, skály, kaktusy, hvězdy… Tenhle výhled

zbožňoval. A navíc se neustále měnil. York setrval u okna pět minut, pak si nalil slušnou porci skotské, zul si boty a natáhl se na pohovku.

Lokl si kouřem prosyceného alkoholu. A pak ještě jednou.

Odplata…

Stephen York se začal procházet vlastní minulostí a hledat důvod, proč Trotter nebo kdokoliv jiný usiluje o jeho smrt.

Protože se stále nezbavil myšlenek na lehce pomatenou Carole, probral nejprve ženy, které jeho životem prošly, a začal u bývalých manželek. Obě jeho předchozí manželství skončila z jeho popudu. Jeho první žena Vicky zprávu, že ji opouští, těžce nezvládla: ta malá myš brečela a žadonila, aby s ní zůstal, přestože dobře věděla o jeho milostném poměru se sekretářkou. York však tehdy trval na rozvodu a záhy s ní přerušil veškeré styky s výjimkou finančních záležitostí týkajících se jejich syna Randyho.

Byla by však schopna najmout si vraha, aby si s ním srovnala účty?

Ani nápad, usoudil York: Vicky reagovala na rozpad manželství tak, že se stavěla do role oběti, nikoliv pomstychtivé exmanželky. Kromě toho se s ní York vyrovnal velkoryse: bezodkladně jí vyplácel apanáž i alimenty a ani po několika letech nenapadl soudní rozhodnutí, které mu odebíralo právo vídat se se synem.

S druhou manželkou žil pouhé dva roky. Ukázalo se, že Susan je pro něj příliš křehká, příliš liberální, příliš “veřejnoprávní”. A tenhle rozchod probíhal ve stylu Holyfield-Tyson, byl to urputný boj. Susan jakožto razantní advokátka specializovaná na transakce s komerčními nemovitostmi vytřískala z rozvodu spoustu peněz, víc než dost na to, aby dokázaly zahojit její raněnou pýchu (York ji opustil kvůli ženě o šestnáct let mladší a deset kilo lehčí). Navíc brala svou kariéru příliš vážně, než aby ji ohrozila jakýmkoliv nezákonným postupem vůči němu. Kromě toho se znovu vdala, za vojenského konzultanta a bývalého armádního plukovníka, s nímž se seznámila při jednání o smlouvě svého klienta s vládou. York si byl jist, že z jejího radaru dávno vypadl.

A co bývalé milenky? Ty bývají v podobných případech obvyklými podezřelými… Jenže kde by měl začít, prokristapána? Bylo jich tolik, že se skoro nedaly spočítat. S některými se rozešel nehezky, některé využil, jiným lhal. Samozřejmě i Yorka ženy využívaly a lhaly mu. Říkal si, že celkově to vychází zhruba nastejno. Takhle to prostě v téhle hře chodí a nikdo, kdo je jen trochu při smyslech, by si nenajal vraha na milence jen proto, že od něj dostal košem. Takže kdo jiný by to mohl být?

S největší pravděpodobností někdo, usoudil York, kdo se mnou v minulosti dělal byznys.

Jenže také v tomto rybníce plavala spousta kaprů. Yorka napadaly desítky lidí. Když ještě pracoval jako obchodní zástupce jedné farmaceutické společnosti, udal kolegu, že čachruje s účtem na cestovní výlohy (York ho samozřejmě nepráskl z loajality vůči firmě, nýbrž z touhy dobýt jeho rajón). Firma kolegu propustila a on přísahal, že si to s Yorkem vyřídí.

V posledních deseti letech se York angažoval také v akvizicích desítek firem; v důsledku jeho rozhodnutí přišly o práci stovky zaměstnanců. York si vzpomínal na jednoho konkrétního muže, na obchodního zástupce, který za ním po propuštění přišel celý uslzený a žadonil o druhou šanci. York však na svém rozhodnutí trval, hlavně proto, že se mu nelíbilo chlapovo kňourání. O týden později spáchal obchodní zástupce sebevraždu; v dopise na rozloučenou napsal, že selhal jako muž, jelikož se už nedokáže postarat o manželku a děti. York mohl být těžko hnán k zodpovědnosti za tak šílené chování. Pozůstalí to však možná viděli jinak. Třeba byl Trotter bratrem nebo nejlepším přítelem toho muže, případně si ho někdo z pozůstalých najal.

A York si vzpomněl i na další incident: na to, jak si najal soukromé očko na sledování konkurenčního rizikového investora a dozvěděl se, že je gay. A klient, o jehož spolupráci York i

jeho konkurent usilovali, měl vůči homosexuálům předsudky. A tak se York během jedné večeře s klientem nenápadně o preferencích svého konkurenta zmínil a na druhý den dostal zakázku on. žeby se o tom konkurent dozvěděl a najal si na něj Trottera? Mám ještě nějaké hříchy?

Na to vezmi jed, odpověděl si York znechuceně sám a zabrousil do vlastní temné minulosti.

Pokrm podávaný zastudena…

Vzpomněl si na kanadský žertík na univerzitě, který se nevyvedl, když přijímali jednoho bažanta do studentského spolku, kandidát se opil a pobodal policistu. Byl vyloučen ze školy a brzy nato zmizel. York už se nepamatoval, jak se ten kluk jmenoval. Klidně to mohl být Trotter.

Na mysl se mu dral dobrý tucet dalších incidentů, dva tucty, tři tucty, lidé, které ignoroval nebo urážel, lidé, které obelhal, podvedení společníci… Jeho paměť už nechrlila jen závažné podrazy ale i drobné poklesky: neomalenost k úředníkům, drobný podfuk na starší ženě, která mu prodala auto, smích, když jednomu chlapovi uletěl v silném větru příčesek.

Tohle všechno teď York znovu prožíval. Bylo to vyčerpávající.

Další doušek skotské… a pak ještě jeden.

A pak už si uvědomil, že do okna praží slunce. Zamžoural v bolestné kocovině a zmámeně se podíval na hodinky. Á sakra vždyť už je devět… Proč ho Carole nevzbudila? Věděla přece, že má dnes ráno dvě jednání. Někdy je ta ženská úplně mimo.

Dopotácel se dokuchyně a Carole zvedla hlavu od telefonu. Usmála se. “Snídaně je na stole.”

“Tys mě nechala spát.”

Carole řekla kamarádce, že se jí ještě ozve, a zavěsila. “Říkala jsem si, že jsi unavený. A vypadals strašně roztomile, takhle schoulený do klubíčka.”

Roztomile. Ježíšmarjá… York ucukl bolestí. Šíji měl celou ztuhlou od spánku v nepřirozené poloze.

“Na snídani nemám čas,” zabručel. “Moje matka vždycky říkala, že snídaně je…”

“…nejdůležitější jídlo dne. Už ses zmínila. Dokonce stokrát.” Carole zmlkla, poté vstala a odešla s kávou a telefonem do obývacího pokoje.

“Zlato, já tě nechtěla…”

York si povzdechl. Někdy to bylo jako chodit v minovém poli… Uchýlil se do ložnice. Právě hledal v lékárničce aspirin, když vtom zazvonil telefon.

“To je pro tebe,” oznámila mu chladným hlasem manželka.

Byl to detektiv Bill Lampert. “Trotter se vrátil do města. Pojedeme se s ním pozdravit. Za dvacet minut vás vyzvedneme.”

“Ano, přejete si?”

“Raymond Trotter?”

“Přesně tak.”

Bill Lampert a Juan Alvarado st áli před firmou Trotter Landscaping and Nursery, co ž byl neuspořádaný komplex nízkých budov, skleníků a kultivačních hal, a prohlíželi si muže středního věku, který stál před nimi. Lampertovi neuniklo, že je Trotter ve velmi dobré formě: byl štíhlý a měl široká ramena. Hnědé vlasy s prvními šedivými pramínky měl ostříhané nakrátko. Jeho hranatá čelist byla dokonale oholená a modrá tepláková souprava dokonale čistá. Všemu vévodily sebevědomé oči. Detektiv si kladl otázku, zda se v nich objevilo překvapení, když se Trotter podíval na jejich odznaky a také když si všiml Stephena Yorka stojícího za nimi.

Trotter položil velký kaktus, který měl právě v ruce.

“Doslechli jsme se, pane, že jste sháněl nějaké osobní informace o panu Yorkovi.”

“O kom?”

“Slušné podání, pomyslel si Lampert. Kývl za sebe. Tady o tom gentlemanovi.”

Trotter se zamračil. “Obávám se, že je to nějaký omyl. Já ho neznám.”

“Víte to jistě?”

“Ano.”

“A znáte muže jménem Hector Diaz? Mexičan, třicet pět let, urostlá postava. Dříve pro vás pracoval jako námezdný dělník.”

“Pro mě už pracovaly stovky námezdných dělníků. A víc než polovinu jich vůbec neznám jménem. Je to snad nějaký zátah na přistěhovalce? Moji lidé mají nařízeno kontrolovat všem doklady.”

“Ne, pane, o to nejde. Pan Diaz tvrdí, že jste se ho vyptával na zabezpečení domu pana Yorka.”

“Cože?” Po chvíli Trotter vědoucně přikývl. “Aha, takže odtud vítr fouká. Nebyl ten Diaz náhodou za něco zatčen?”

“To byl.”

“Takže si vymyslel něco na bývalého zaměstnavatele, aby mu napařili mírnější trest? Copak se tyhle věci nestávají?”

Lampert s kolegou si vyměnili pohledy. Ať už to bylo jakkoliv, hloupý Trotter nebyl. “Jistě, někdy ano.”

“No, jenže já neudělal, co tvrdí Diaz.” Pronikavé oči se přesunuly na Yorka.

Alvarado se ujal slova. “Byl jste včera ve Scottsdaleském fitness a tenisovém klubu?”

“V…, jo v té nóbl posilovně? Ne, takhle já peníze neutrácím. A kromě toho jsem byl v Tucsonu.”

“Já myslím předtím, než jste odjel do Tucsonu.”

“Ne. Nemám tušení, kam míříte, ale tohohle Yorka neznám. A o jeho alarmy nemám žádný zájem.”

Lampert ucítil, jak se Alvarado dotkl jeho ramene. Mladý detektiv ukazoval na hromadu dřevěných prken, které měly zhruba stejnou šířku a tloušťku jako klínky.

“Nevadilo by vám, kdybychom si vzali pár těchhle prken?”

“Klidně si poslužte…, jen co mi ukážete soudní povolení.”

“Ocenili bychom vaši spolupráci.”

“A já bych ocenil soudní povolení.”

“Máte strach, co bychom mohli naj ít?” přizvukoval šéfovi Alvarado.

“Vůbec nemám strach. Já jen, že tady v Americe máme něco, čemu se říká ústava.” Zašklebil se. “Proto je na še země tak skvělá. Já hraju podle pravidel. Mysl ím, že byste měli taky.”

York si hlasitě povzdechl. Trotter mu v ěnoval chladný pohled. Alvarado to zkusil znovu: “Jestli nemáte co skrývat, tak to nebude prob lém.”

“A jestli máte vy důvodné podezření, tak nebude problém obstarat si soudní povolení.”

“Takže vy nám říkáte, že nemáte v úmyslu pana Yorka jakkoliv ohrozit.”

Trotter se zasmál. “To je přece směšné.” Vzápětí se v jeho tváři objevil ledový výraz. “To, co tady naznačujete, je velmi vážná věc. Jestli začnete šířit podobné drby, mohlo by to mít nepříjemné důsledky. Pro mě… a taky pro vás. Doufám, že si to uvědomujete.”

“Napadení a vloupání jsou velmi vážné trestné činy,” poznamenal Alvarado.

Trotter zvedl kaktus. Byl impozantně velký a jeho divoce rostoucí trny nebezpečné. “Jestli nemáte nic dalšího…”

“Ne, nic dalšího nemáme. Děkujeme za váš čas.” Lampert kývl na kolegu a vyrazili s Yorkem k autu. Na parkovišti Lampert prohlásil: “Má něco za lubem.”

York přikývl. “Vím, co máte na mysli, viděl jste, jak se na mě díval. Jako by mi chtěl říct: já tě dostanu, přísahám.”

“Jak se na vás díval? Ne, o tom já nemluvím. Copak jste ho neslyšel? Řekl, že nemá zájem o vaše ,alarmy’. Ale já mu přece neřekl, že Diaz mluvil o alarmech. Zmínil jsem se jen o ,zabezpečení domu’. Což může znamenat cokoliv. Vede mě to k přesvědčení, že Diaz mluvil pravdu.”

York byl ohromen. “Toho jsem si vůbec nevšiml. Dobrý postřeh. Takže co uděláme teď?”

“Máte ten seznam, který jsem po vás chtěl? Ten soupis lidí, kteří vůči vám mohou chovat zášť?”

York mu podal list papíru. “Mám udělat ještě něco?”

Lampert si prohlédl seznam a řekl: “Ještě jednu věc. Možná byste měl začít uvažovat o bodyguardovi.”

Stan Eberhart vypadal tak trochu jako Lampert, statná postava, ulízané vlasy, vážný a soustředěný výraz teriéra -, ale na rozdíl od detektiva byl opálený. Stál za dveřmi Yorkova domu. Investiční bankéř ho pozval dovnitř.

“Dobré ráno, pane.” Eberhart mluvil se slabým jižanským přízvukem a byl ztělesněním klidu. Pro Yorkovu firmu York-McMillan-Winston Investments pracoval jako šéf ostrahy. Po setkání s policisty a Trotterem si ho York povolal do kanceláře a nastíníl mu situaci. Eberhart souhlasil, že dá dohromady “rozsáhlé bépéčko, které bude počítat se všema eventualitama tyhle situace”. Yorkovi to trochu připomínalo řeč scottsdaleských detektivů (což nebylo nijak zvlášť překvapivé, protože Eberhart kdysi ve Phoenixu pracoval jako detektiv).

Z “bépéčka” se nakonec vyklubal bezpečnostní plán a York měl pocit, že by mohl být dobrý. Eberhart byl v oblasti firemní ostrahy těžká váha. Kromě toho, že ve své době dělal ve Phoenixu na vraždách, se živil také jako federální protidrogový agent a soukromé očko. Měl černý nebo červený nebo čertvíjaký pás v karate, pilotoval vrtulníky a vlastnil dobrou stovku zbraní. York z dřívějška věděl, že lidi z ostrahy poctivě provádějí všechny ty nesmysly, které odkoukají na Outdoor Life Network. Drsní chlapi. On sám to ovšem nechápal. Jestli v něčem nefigurovalo vydělávání peněz, golf, martini a ženské, jaký to mělo smysl?

Byl v domě sám, Carole měla lekci tenisu -, a tak zavedl Eberharta do prostorné zimní zahrady, kterou si sekuriťák pečlivé prohlédl s výrazem prozrazujícím nespokojenost.

Proč? Myslí si snad, že je kvůli sklu příliš málo chráněná? že by měl strach z odstřelovačů? York se v duchu zasmál.

Eberhart navrhl, aby šli do kuchyně, co nejdále od oken.

York pokrčil rameny a přizpůsobil se. Nakonec se posadili ke kuchyňskému ostrůvku a Eberhart si rozepnul sako, bez ohledu na teplotu nosil vždy oblek a kravatu. “Ze všeho nejdříve vám povím, co jsem zjistil o tom Trotterovi. Narodil se v New Hampshiru a v Bostonu vystudoval techniku. Oženil se a přihlásil se do armády. Jakmile ho propustili, vrátil se sem. A ať už se potom stalo cokoliv, myslím ty věci v jeho spisu z úřadu pro veterány -, vypadá to, že po nějaké době zase začal sekat dobrotu. Založil sifirmu na zahradní úpravy. A pak mu zemřela manželka.”

“Zemřela? Možná mu jde o tohle, možná mi to klade za vinu. Co se jí stalo?”

Eberhart však vrtěl hlavou. “Měla rakovinu. A vy, vaše firma ani vaši klienti nemají žádnou spojitost s lékaři, kteří ji ošetřovali, ani s dotyčnou nemocnicí.”

“Vy jste si to ověřoval?”

“Kvalita bépéčka je dána kvalitou informací, na kterých je založeno,” odříkal Eberhart. “A teď k jeho rodině: má tři děti. Čtrnáctiletého Philipa, sedmnáctiletou Celeste a osmnáctiletou

Cindy. Všichni chodí do místních veřejných škol. Jsou to slušně vychované děti bez potíží se zákonem.” Ukázal Yorkovi fotografie, které vypadaly jako ze školní ročenky: vychrtlý pohledný chlapec, jedna dcera zaoblená a krásná, druhá štíhlá a atletická.

“Nezkoušel jste to někdy na ty holky?”

“Proboha, ne.” York byl uražen. Nějaké zásady měl i on.

Eberhart se šéfa neptal, jestli to někdy nezkoušel na chlapce. Kdyby to byl udělal, York by ho okamžitě vyrazil. “Trotter žil nějakou dobu sám, ale loni se znovu oženil. Vzal si Nancy Stockardovou, devětatřicetiletou realitní makléřku. Ta se také asi před pěti lety rozvedla a má desetiletého syna.” Eberhart Prédložii další snímek. “Poznáváte ji?”

York se na fotku zadíval. Tedy, na tuhle ženskou by to rozhodně zkusil. Byla holčičím způsobem krásná. Skvělá partie na jednu noc. Nebo na dvě.

Jenže takové štěstí jsem zas neměl, pomyslel si York. Tohle bych si pamatoval.

Eberhart pokračoval: “Takže se ten Trotter jeví jako slušnej chlap, miluje své děti, vozí je na fotbal, na plavání a na odpolední vyučování. Příkladný rodič, příkladný manžel a dobrý podnikatel. Loni vydělal tunu peněz. Platí daně, a dokonce někdy zajde do kostela. A teď vám ukážu, co jsme vymysleli ohledně toho bépéčka.”

Plán počítal se dvěma týmy bezpečnostních specialistů. Jeden tým měl sledovat Trottera a druhý zajišťovat Yorkovi osobní stráž. Bylo to drahé, bývalí policisté nejsou laciní.

“Ale já si upřímně řečeno myslím, že tohle moc dlouho trvat nebude, pane,” řekl Eberhart a ujistil Yorka, že všech sedm lidí s nimiž pro tuto zakázku počítá, jsou bývalí policisté, kteří vědí jak se ohledává místo činu a vyslýchají svědci. “Když se na to vrhneme všichni, najdeme solidní důkazy a postavíme na nich tak neprůstřelný případ, že o něm hodně dlouho neuslyšíte. Nasadíme na to víc lidí a prostředků než celá scottsdaleská mordparta.”

Kristepane, a vaše odměna bude stejná jako jejich roční rozpočet.

York popsal Eberhartovi svůj a Carolin obvyklý denní program, vysvětlil mu, ve kterých prodejnách nakupují a které restaurace a bary pravidelně navštěvují. Dodal, že si přeje, aby se strážci drželi v odstupu, protože Carole stále nic neřekl.

“Ona to neví?”

“Ne. Pravděpodobně by to moc dobře nepřijala. Znáte ženy.” Zdálo se, že Eberhart neví, co přesně má jeho šéf na mysli. Nicméně řekl: “Vynasnažíme se, pane.”

York ho doprovodil ke dveřím a poděkoval mu. Sekuriťák mu ukázal první bezpečnostní tým: jeho členové seděli v béžovém fordu zaparkovaném o dvě čísla dál. Když York před chvílí otevíral dveře, vůbec si jich nevšiml. Což znamenalo, že tihle muži vědí, co dělají.

Když Eberhart odjel, zabloudily Yorkovy oči opět do zahrady a na obzor tvořený pouští. Vzpomněl si, jak se před pár minutami vysmál představě, že tam číhají odstřelovači.

Teď už mu to tak legrační nepřipadalo. Vrátil se dovnitř zatáhl závěsy ve všech oknech s výhledem do nádherné pouštní krajiny.

Dny plynuly, k žádným dalším incidentům nedocházelo a York se postupně začal uklidňovat. Strážci, kteří jeho a Carole hlídali se do značné míry drželi v ústraní, a tak Yorkova manželka stále ještě netušila, že ji někdo střeží, když absolvovala své životně důležité každodenní pochůzky, do nehtového studia, do kadeřnictví, do klubu a do nákupního centra.

Sledovací tým zatím nespouštěl zraky z Trottera, který podle všeho o celé operaci nevěděl a dál si žil svým životem. Několikrát ho sice tým ztratil ze zřetele, ale vždy to bylo jen na krátký okamžik a navíc se nezdálo, že by se je Trotter vědomě snažil setřást. Kdykoliv jim zmizel z radaru, týmy střežící Yorka a Carole přijaly přísnější bezpečnostní opatření a nikdy k žádnému incidentu nedošlo.

Lampert s Alvaradem mezitím dál prověřovali seznam lidí, kteří měli z dřívějška vůči Yorkovi zášť. U některých se násilné sklony zdály pravděpodobné, u jiných nepravděpodobné, ale každopádně se žádná ze stop nepotvrdila.

York se rozhodl, že odjede na prodloužený víkend do Santa Fe, kde bude hrát golf a nakupovat. Osobní strážce hodlal nechat doma, protože by se jen těžko skrývali před Carole. Eberhart neměl námitek, stále bedlivě sledovali Trottera, a kdyby vytáhl paty ze Scottsdale, tým osobních strážců by odletěl do Santa Fe a okamžitě by začal Yorka krýt.

Brzy ráno nasedli oba manželé do auta a vyrazili. Eberhart Yorkovi poradil, aby z m ěsta vyjel komplikovanou trasou, na jedné vyhlídce východně od města zastavil a ujistil se, že je nikdo nesleduje. York poslechl. Nikdo je nesledoval.

Jakmile vyjeli z města, nasměroval York auto přímo proti vycházejícímu slunci a opřel se o kožené sedadlo kabrioletu Mercedes. Vzduch vířivě proudil do kabiny a rozevlával jim vlasy.

“Pusť nějakou hudbu, holčičko,” vyzval York Carole.

“Jasně. Co by to mělo být?”

“Něco hlasitého!” křikl York.

O chvíli později začali z reproduktorů dunět Led Zeppelin. York vypnul tempomat a sešlápl plyn k podlaze.

Stan Eberhart seděl v bílé sledovací dodávce kousek od Trotterova růžového domu z nepálených cihel. Náhle mu začal cvrlikattelefon. “Jo?”

Ve sluchátku se ozval Julio, jeden z členů ostrahy. “Stane, máme problém.”

“Povídej.”

“Už odjel?”

“York? Jo, před hodinou.”

“Hmm.”

“Co se děje?”

“Jsem v prodejně autodílů kousek od toho zahradnictv í.”

Eberhart poslal své lidi do prodejen v okolí Trotterova domu a firmy. S fotografiemi v rukou se prodavačů a prodavaček vyptávali, co si tam muž na snímcích v poslední době kupoval. Sekuriťáci samozřejmě nepatřili k oficiálním policejním složkám, ale Eberhart už dávno věděl, že dvacetidolarové bankovky otevírají dveře stejně spolehlivě jako policejní odznaky. A možná í spolehlivěji.

“A dál?”

“Před dvěma dny si tam chlápek, který vypadal jako Trotter, objednal technick ý manuál ke sportovním vozům Mercedes. Ten dorazil včera a chlápek si ho vyzvedl. A taky si koupil sadu francouzských klíčů a akumulátorovou kyselinu. Stane, ten manuál se týkal brzd. A ten chlápek tam přišel zhruba v době, kdy se nám Trotter na pár hodin ztratil.”

“Ty myslíš, že se mohl dostat k Yorkovu mercedesu?”

“Pravděpodobné to není, ale vyloučit se to nedá. Podle mě musíme předpokládat, že se mu to povedlo.”

“Ještě se ti ozvu.” Eberhart zavěsil a okamžitě zavolal Yorkovi.

“Dobrý den…,” ozval se neosobní hlas.

“Pane Yorku, je mi to…”

“Momentálně nejsem dostupný. Prosím, zanechte mi a já se vám co nejdříve ozvu.”

Eberhart ukončil hovor a zkusil to znovu. Při každém pokusu však uslyšel jen odosobněné uvítání na hlasové schránce.

York túroval mercedes ke stošedesátce.

“Není to paráda?” zvolal a rozesmál se. “Jupí!”

“Co jako?” křičela na něj Carole. Burácení aerodynamického proudu a pronikavý hlas Roberta Planta manželova slova spolehlivě přehlušily.

“Je to skvělé!”

Carole neodpověděla. Jen se zamračeně dívala před sebe. “Tamhle je nějaká zatáčka nebo co.” Dodala ještě něco dalšího, ale York neslyšel.

“Co?”

“Ehm, možná bys měl radši zpomalit.”

“Tenhle auťák se otočí na pětníku. Mám ho v malíčku.”

“Prosím tě, miláčku! Zpomal.”

“Já umím řídit.”

Jeli právě po rovném úseku, který se na konci lámal v prudké klesání. Dole pak silnice ostře zatáčela na most vedoucí nad hlubokým vyschlým korytem řeky.

“Zpomal! Miláčku, prosím tě! Koukej na tu zatáčku!”

Některé věci za hádku nestály. “Dobře.”

York zvedl nohu z plynu.

A pak se to stalo.

Stephen York neměl tušení, co to přesně bylo. Najednou se zvedl obrovský písčitý vír, který se stále otáčel kolem nich, jako by auto uvízlo uprostřed tornáda. Obloha se jim ztratila z dohledu. Carole zaječela a chytila se palubní desky. York svíral křečovitýma rukama volant a zoufale se snažil nalézt silnici. Viděl však jen písek, který mu narážel do tváře a štípal.

“My umřeme, my určitě umřeme!” naříkala Carole.

A pak kdesi nad nimi zapraskal plechový hlas. “Yorku, okamžitě zastavte. Zastavte auto!”

York se podíval nahoru a spatřil deset metrů nad hlavou policejní helikoptéru, jejíž vrtule rozsekávala vzduch a způsobovala písečnou bouři.

“Kdo to je?” volala Carole. “Kdo to je?”

Hlas pokračoval: “Selžou vám brzdy! Nesjíždějte z toho kopce.”

“Ten parchant,” sykl York. “Fušoval mi do brzd.”

“Kdo, Stephene? Co se děje?”

Vrtulník odletěl k mostu a přistál na něm, zřejmě proto, aby se je záchranáři pokusili zachránit, kdyby jejich auto nabouralo nebo se zřítilo ze srázu.

Zachránit je, případně sebrat jejich těla.

Když se přehoupli přes vrchol kopce, ukazoval tachometr sto čtyřicet pět. Příď mercedesu náhle klesla a auto opět začalo zrychlovat.

York zmáčkl brzdový pedál. Zdálo se, že obložení zabralo. Kdyby však jel dál a brzdy mu skutečně selhaly, narazil by do skály nebo slétl ze srázu, projet tuhle zatáčku ve vyšší než šedesátikilometrové rychlosti nepřicházelo v úvahu. Tady byl alespoň vedle krajnice písek.

Stephen York pevně sevřel volant a zhluboka se nadechl.

“Drž se!”

“Jak to myslíš…?”

Strhl vůz ze silnice.

Ze zadního sedadla vylétly kufry, minerálka a pivo. Carole ječela a York se vší silou snažil udržet auto v rovném směru, ale bylo to marné. Pneumatiky kvílely a mercedes nekontrolovaně svištěl pískem. Jen těsně se vyhnul velkému balvanu a kodrcal hlouběji do pouště.

Kamení a štěrk bombardovaly karoserii, vytvářely na čelním skle pavučiny a zasypávaly

nárazník a přední kapotu jako výstřely z brokovnice. Yorkovi a Carole létaly do tváře kusy bodláků a listy pelyňku. Automobil poskakoval, otřásal se a kymácel. Dvakrát se téměř převrátil.

Postupně zpomalovali, ale stále se řítili pětašedesátikilometrovou rychlostí přímo na další velký balvan… Písek už teď byl tak hluboký, že York nemohl vůbec řídit.

“Ježíši, Ježíši, Ježíši…,” vzlykala Carole a vložila si hlavu do dlaní.

York dupnul levou nohou na brzdový pedál, zařadil zpátečku a pravou nohou sešlápl plyn. Motor zaskučel a do vzduchu nad nimi vylétl oblouk písku.

Mercedes zastavil metr a půl od balvanu.

York se na sedadle předklonil a opřel si hlavu o volant. Byl zbrocený potem a srdce mu zběsile tlouklo. A taky měl vztek. Proč mu nezavolali? Kam se poděla ta jejich profesionalita ve stylu Delta Force?

A pak si všiml svého telefonu. Na displeji stálo: 7 neprijatych hovoru, 5 vzkazu s označením naléhavé.

York však žádné zvonění neslyšel. Vítr, motor… a taky ta zatracená muzika.

Carole vzlykala a setřepávala si písek z bílého kalhotového kostýmu. A pak se osopila na něj: “Co se tady děje? Chci to vědět. Hned.”

A zatímco k nim Eberhart s Lampertem kráčeli od vrtulníku, York jí všechno řekl.

žádný prodloužený víkend nebude, oznámila Carole.

“Mohl ses o tom zmínit předem.”

Byl čas dát pro změnu najevo trochu ohleduplnosti.

“Nechtěl jsem tě znepokojovat.”

“Chceš říct, žes nechtěl, abych se vyptávala, co tak hrozného jsi někomu udělal, že si teď s tebou chce vyřídit účty.”

“Já…”

“Odvez mě domů. Hned.”

Ve vypůjčeném autě se mlčky vrátili do Scottsdale, jejich mercedes nechala odtáhnout policie, aby ho prohlédla a zaměřila se na případné stopy po sabotáži a nedávných opravách. Po hodině stráveném v domě Carole znovu prošla dveřmi, tentokrát s kufrem v ruce, na návštěvu příbuzných v Los Angeles se rozhodla odjet dříve.

York cítil ve skrytu duše úlevu, že manželka odjíždí. Nedokázal se současně zabývat Trotterem a praštěnými náladami své ženy. Vrátil se dovnitř, zkontroloval zámky na všech dveřích i oknech a strávil noc s lahví Johnnieho Walkera a kanálem HBO.

O dva dny později kolem páté odpoledne cvičil York v tělocvičně, kterou si zřídil v ložnici, fitnesscentru a jeho vražedné sauně se vyhýbal. Náhle uslyšel domovní zvonek. Sebral pistoli, kterou nechával ležet u dveří a vykoukl ven. Stál tam Eberhart. York odemkl tři zámky, odjistil petlici a gestem pozval sekuriťáka dovnitř.

“Zjistil jsem něco, co byste měl vědět. Včera jsem pověsil Trotterovi na paty dva týmy. V poledne odjel do multikina na odpolední představení.”

“No a?”

“Existuje takové pravidlo: jakmile sledovaný subjekt odjede sám do kina…, je to podezřelé. A tak si moje týmy porovnaly záznámy. Vypadá to, že patnáct minut po Trotterově příjezdu do kina vyšel ven muž v kombinéze, který nesl v rukou dva pytle s odpadky. A pak se asi za hodinu nebo ještě o něco později objevil u kina uniformovaný pracovník zásilkové služby s velkou krabicí v ruce. Jenže můj člověk se bavil s vedoucím. První várku odpadků vynášejí jeho zaměstnanci obvykle až kolem páté nebo šesté odpoledne. A žádnou zásilku neměli na ten den hlášenou.”

York se zamračil. “Takže se na hodinu vypařil. Za tu dobu se mohl dostat kamkoliv.”

“Svoje auto si nevzal. To jsme si pohlídali. A taky jsme si ověřili záznamy na taxislužbách. V té době si nikdo v okolí kina taxíka neobjednával.”

“Takže šel někam pěšky?”

“Jo. A víme docela jistě kam. Deset minut chůze od toho multikina stojí chemička Southern States Chemical. A víte, co je zajímavé?” Zadíval se do poznámek. “Vyrábějí tam akrylonitril, metylmetakrylát a adiponitril.”

“Co to ksakru je?”

“Průmyslové chemikálie. Samy o sobě jsou docela obyčejné. Ale důležité je, že se používají při výrobě kyanovodíku.”

“Ježíšikriste. To myslíte ten jed?”

“To myslím ten jed. Jeden z mých mužů se na tu chemičku podíval zblízka. Není tam žádná ostraha. Plechovky s chemikáliemi stály přímo na volném prostranství u nákladové rampy. Trotter tam mohl přijít, vzít si látky potřebné k výrobě takové dávky jedu, která by dokázala zabít deset lidí, a nikdo si ho vůbec nemusel všimnout. A hádejte, kdo dělal v té chemičce zahradní úpravy?”

“Trotter.”

“Takže věděl, jaké chemikálie se tam vyrábějí a kde se skladují.”

“A to ten kyanid dokáže vyrobit i laik?”

“Podle všeho to není tak těžké. A protože se Trotter zabývá zahradnictvím, dokážete si snadno spočítat, že se vyzná v chemikáliích a hnojivech. Navíc nezapomeňte, že sloužil v armádě, v první válce v Zálivu. Spousta těch kluků tam získala zkušenosti s chemickými zbraněmi.”

York bouchl pěstí do stolu. “Zatracená práce. Takže si obstaral jed a já nemám jak zjistit, jestli se mu náhodou nepodařilo strčit mi ho do jídla. Ježíši.”

“No, to není tak docela pravda,” řekl Eberhart rozumným tónem. “Váš dům je bezpečný. Pokud si budete kupovat balené jídlo a v restauracích se budete chovat obezřetně, můžete tohle riziko kontrolovat.”

Kontrolovat riziko…

York se znechuceně vrátil na chodbu, sebral velkou obálku zFedExu, která dorazila dnes ráno a obsahovala zásilku doutníků, a roztrhl ji. Odešel zpátky do kuchyně a začal doutníky odbalovat. “Ani nemůžu vyjít ven a koupit si vlastní cigára. Jsem zajatec. Nic jiného.” Začal šmátrat v zásuvce a hledat ořezávač doutníků. Když ho našel, uždibl jím konec macanuda a začal ho vztekle žvýkat. Nakonec cvakl zapalovačem a zvedl si ho k puse.

Právě v tom okamžiku zaječel jakýsi hlas. “Ne!”

Vylekaný York hmátl po pistoli.Než ji však stačil vytasit, někdo ho zezadu popadl, hrubě jím smýkl na podlahu a vyrazil mu dech.

York začal hekat bolestí a v návalu paniky se škrábal na nohy. Rozhlédl se kolem sebe, ale žádnou hrozbu neviděl. A tak zaječel na sekuriťáka: “Co to děláte?”

Také Eberhart lapal po dechu. Vstal a pomohl šéfovi na nohy. “Ppardon… Musel jsem vás zastavit… Ten doutník.”

“Ten…”

“Doutník. Nedotýkejte se ho.”

Sekuriťák sebral několik igelitových sáčků, do jednoho vložil doutníky a do druhého obálku z FedExu. “Když jsem se vás vyptával, do kterých prodejen chodíte, kvůli tomu bezpečnostnímu plánu -, řekl jste mi, že si doutníky kupujete ve Phoenixu, je to tak?”

“Je. A co má být?”

Eberhart zvedl obálku se štítkem kurýrní společnosti FedEx. “Tahle zásilka byla odeslána z prodejny Postal Plus v nákupním centru v Sonora Hills.”

York se zamyslel. “To je kousek od…”

“Tři minuty chůze od Trotterovy firmy. Mohl tam zavolat a zjistit, kdy jste si n ějaké doutníky objednal. Pak je mohl koupit a otr ávit je. Obstarám si testovací sadu a zjistím to.”

“Copak nemusím… Copak nemusím ten kyanid pozřít, aby mě zabil?”

“E-e.” Sekuriťák opatrně přičichl k sáčku. “Kyanid voní po mandlích.” Zavrtěl hlavou. “Takhle to nepoznám. Ten tabák ho možná přeráží.”

“Mandle,” zašeptal York. “Mandle…” Přičichl si k prstům a začal si zběsile mýt ruce.

Nastalo dlouhé ticho.

York si osušil dlaně papírovými ručníky a pohlédl na Eberharta, který byl pohroužen do myšlenek.

“Co je?” zeptal se ho stroze.

“Myslím, že je čas na změnu plánů.”

Druhého dne zaparkoval Stephen York vypůjčený mercedes na rozpáleném a zaprášeném parkovišti před scottsdaleským policejním oddělením. Nejistě se rozhlédl, zda někde neuvidí Trotterovo auto, zjistili, že Raymond Trotter jezdí v tmavě modrém sedanu Lexus. Nikde ho však neviděl.

Vystoupil z auta, sebral igelitové sáčky obsahující obálku z FedExu, doutníky a jídlo z kuchyně a odnesl toto vše do policejní budovy, v níž kvůli přehnané klimatizaci panoval mrazivý chlad. V zasedací místnosti v přízemí na něj čekali čtyři lidé: detektivové Lampert a Alvarado, Stan Eberhart a také muž, který měl na sobě přesně stejné šaty jako York a navíc byl stejné postavy. Představil se mu jako tajný agent Peter Billings.

“Když se teď mám chviličku vydávat za vás, pane Yorku, tak jsem se chtěl zeptat, jestli si můžu taky hupsnout do vašeho bazénu a vířivky.”

“Do…”

“To byl vtip,” dodal rychle Billings.

“Aha,” zamumlal beze známky pobavení York a otočil se k Lampertovi. “Tady jsou.”

Detektiv převzal sáčky a nepřítomně je hodil na prázdnou židli. Podle testu, který Eberhart provedl ještě u Yorka, neobsahovaly doutníky ani potraviny žádné stopy jedu. Přinést tyto předměty sem, pravděpodobně před zraky pomstychtivého pana Trottera, však byla důležitá součást jejich plánu. Potřebovali, aby Trotter zhruba na hodinu uvěřil, že jsou přesvědčeni, že hodlá Yorka otrávit.

Jakmile vyšly testy negativně, dospěl Eberhart k závěru, že Trotter celou záležitost s kyanidem pouze předstírá, chtěl, aby si policie myslela, že má v úmyslu Yorka otrávit. A proč? Samozřejmě aby odvedl pozornost. Pokud by totiž policie dospěla k přesvědčení, že zná zamýšlenou metodu útoku, připravila by se pouze na ni, a ne na metodu skutečnou.

Jenže jaká byla ta skutečná metoda? Jak se chtěl Trotter dostat Yorkovi na kobylku?

Eberhart učinil krajní opatření, aby to zjistil: vloupal se do Trotterova domu. Zat ímco byl majitel zahradnictví s manželkou a dětmi pryč, odpojil Eberhart v jeho domě poplašné zařízení i bezpečnostní kamery a bedlivě prohledal jeho pracovnu. Ve stole měl Trotter ukryty knihy o sabotážích a sledování. Dvě stránky v jedné z nich byly označeny záložkami, konkrétně kapitoly pojednávající o tom, jak vyrobit bombu z propanbutanové lahve a jak zhotovit dálkově aktivované rozbušky. A Eberhart našel i další stopu: lísteček se slovy “Zahradnické potřeby Rodriguez”.

Právě tam Stephen York každou sobotu odpoledne chodil vyměňovat propanbutanovou

láhev do zahradního grilu. Eberhart proto usoudil, že Trotter má v plánu odvést pozornost policie k možnému útoku jedem, zatímco ve skutečnosti má v úmyslu naaranžovat “nehodu” v podobě výbuchu propanbutanové bomby, kterou si York zakoupí v prodejně zahradnických potřeb. Na policii však s touto informací Eberhart pochopitelně jít nemohl, musel by přiznat, že se dopustil vloupání -, a tak Billu Lampertovi řekl jen tolik, že se Trotter podle některých jeho zdrojů vyptával na propanbutanové lahve a na místo, kde je York nakupuje. Na povolení k prohlídce to nestačilo, ale detektiv nakonec zdráhavě přistoupil alespoň na Eberhartův plán dopadnout Trottera přímo při činu. Zpočátku hodlali předstírat, že uvěřili kyanidové hrozbě. A protože Trotter pravděpodobně věděl, že York jezdí každou sobotu kolem poledne koupit novou láhev, měl York odvézt do doutníky i potraviny na policii, zdánlivě kvůli testům, a setrvat tam několik hodin. Trotter ho bude samozřejmě sledovat. York pak vyjde ven a vyřídí několik dalších pochůzek, mimo jiné si pojede koupit novou propanbutanovou láhev. Jenže v autě už nebude sedět Stephen York, nýbrž jeho dvojník, detektiv Peter Billings. Ten si v prodejně zahradnických potřeb Rodriguez zakoupí novou láhev, která ovšem bude kvůli bezpečnosti prázdná, a naloží ji do auta. Poté se vrátí do prodejny, aby si prohlédl další zboží zatímco Lampert a jeho týmy budou vyčkávat, až se Trotter odhodlá k činu.

“Tak kde je ten náš hošík?” zeptal se Lampert parťáka.

Alvarado vysvětlil, že Trotter odjel z domu zhruba ve stejnou dobu jako York a měl namířeno stejným směrem. Na nějakou dobu se jim ztratil, ale pak jeho auto znovu objevili na parkovišti před prodejnou Whole Foods, co by kamenem dohodil od zahradnických potřeb Rodriguez. Jeden z policistů ho zahlédl ve voze.

Lampert zavolal ostatním aktérům zátahu. “Jdeme na to,” ohlásil.

Billings v roli Stephena Yorka vyšel ven, nasedl do auta a zařadil se do provozu. Eberhart s Yorkem vzápětí nastoupili do jednoho ze sledovacích vozů a vyrazili za ním, přičemž si však udržovali patřičný odstup, aby si jich Trotter nevšiml, kdyby se náhodou držel Billingsovi v patách.

O dvacet minut později zastavil tajný agent u obrubníku před prodejnou zahradnických potřeb Rodriguez a Eberhart s Yorkem zaparkovali před nákupním ministřediskem o jeden blok dále. Rovněž Lampert se svými týmy zaujali pozice nedaleko od prodejny. “Takže,” ohlásil se Billing přes skrytý mikrofon, “jdu dovnitř pro tu láhev.”

York s Eberhartem se předklonili a sledovali, co se bude dít. York o kousek dál na ulici rozpoznal svůj mercedes.

“Vidíte někdo Trottera?” houkl Lampert do vysílačky.

“Zatím nevyšel z Whole Foods,” zaznělo z reproduktoru vysílačky.

O chvíli později se ozval Billings. “Všem jednotkám. Naložil jsem do auta falešnou láhev. Na zadní sedadlo. Vracím se dovnitř.”

O patnáct minut později uslyšel York naléhavý hlas jakéhosi policisty. “Něco tu mám… K mercedesu se blíží z východní strany chlap v klobouku a slunečních brýlích, který by mohl odpovídat Trotterovi. V jedné ruce drží nákupní tašku a ve druhé něco, co vypadá jako malý počítač. Může to být detonátor. Nebo přímo bomba.”

Bezpečnostní specialista kývl na Stephena Yorka sedícího vedle něj a řekl: “A je to tady.”

“Už ho vidím,” potvrdil další policista.

Sledovací důstojník pokračoval: “Rozhlíží se… Moment… Jasně, podezřelý právě prošel kolem Yorkova auta. Neviděl jsem to přesně, ale možná se zastavil. Myslím, že mohl pod auto něco hodit. Teď přechází přes cestu… Míří do baru Miguel’s.”

Lampert zvedl vysílačku a řekl: “Takže odtamtud tu bombu odpálí… Dobrá, takže uzavřeme ulici a pošleme do Miguel’s našeho člověka, aby ho sledoval.”

Eberhart zvedl na Yorka obočí a usmál se. “Tohle je ono.”

“Doufám,” odvětil York neklidně.

Policisté se začali pomalu přibližovat. Drželi se těsně u zdí a z obou stran se přesouvali k baru Miguel’s, kde Trotter vyčkával, až se “York” vrátí do auta, aby pod ním mohl odpálit bombu a zabít ho.

Ve vysílačce se ozval nový hlas. “Už jsem v Miguel’s,” šeptal druhý tajný agent. “Subjekt sedí na židličce u okna a dívá se ven. žádných zbraní jsem si nevšiml. Otevřel si ten předmět, který si s sebou přinesl, je to malý počítač nebo něco takového, každopádně to má anténu. Ted tam něco naťukal. Předpokládejme, že aktivoval tu nálož.”

“Rozumím,” odpověděl Lampert. “Jsme na pozici, tři týmy za barem, dva před ním. Ulice je uzavřená a prodejna Rodriguez zajištěná, všichni vyšli zadním východem ven. Jsme připraveni k zásahu.”

Eberhart v autě bubnoval prsty do volantu, což Yorka nebetyčně dráždilo. Pokusil se myslet na něco jiného. Bude se Trotter bránit? napadlo ho. Možná propadne panice a…

Vtom sebou náhle škubl, neboť mu Eberhart pevně stiskl paži. Sekuriťák se zamračeně díval do zpětného zrcátka. “Co to je?”

York se otočil. Na kufru ležela malá nákupní taška. Někdo ji tam položil, když s Eberhartem zírali na mercedes.

“Tady je Eberhart. Všem jednotkám, zůstaňte na příjmu.”

“Co se děje, Stane?” zeptal se Lampert.

“Dostal nás!” prohlásil Eberhart přidušeně. “Nic pod ten mercedes nenastražil. Nebo jestli ano, tak další bombu umístil na naše auto. Leží v malé tašce z Whole Foods. Jdeme ven!”

“Ne, ne!” zvolal ve vysílačce další hlas. “Tady je Grimes z pyrotechnického. Ta bomba může mít tlakový nebo výkyvný spínač. Jakýkoliv pohyb ji může odpálit. Zůstaňte, kde jste, pošleme k vám člověka.”

“Tohle je dvojitá bouda,” zabručel Eberhart. “Zavedl nás na falešnou stopu nejdřív tím jedem a pak tou propanbutanovou lahví v mercedesu. Celou dobu nás sleduje a plánuje, jak nás dostat… Prokrista.”

“Všem jednotkám,” ozval se znovu Lampert, “jdeme do Miguel’s. Nenech áme ho tu bombu odpálit.”

Eberhart si zakryl obličej bundou.

Stephen York měl své pochybnosti, zda by to byla proti exploduj ící nádrži dostatečná ochrana. Učinil však totéž.

“Připraveni?” zašeptal Lampert Alvaradovi i ostatn ím členům zásahového týmu, kteří se krčili u zadního vchodu do baru Miguel’s.

Všichni přikývli.

“Tak jdeme na to.”

S napřaženými pistolemi a samopaly se bleskurychle vlámali do dveří, zatímco jiní policisté vrazili do lokálu předem. Sotva Lampert vstoupil do baru, namířil Trotterovi na hlavu, aby ho bez milosti zneškodnil, kdyby Trotter učinil jediný pohyb směrem k detonátoru.

Podezřelý se však pouze otočil za hlukem. Stejně jako ostatní hosté se i on tvářil polekaně a zvědavě se na policisty mračil.

“Ruce vzhůru! Vy, Trottere, ani hnout, ani hnout!”

Zahradní architekt se svezl ze židličky a šokované vytřeštil oči. Zvedl ruce nad hlavu.

Jeden pyrotechnik vstoupil mezi Trottera a detonátor a pečlivě si zařízení prohlédl, zatímco zásahoví policisté srazili podezřelého na podlahu a spoutali ho.

“Já nic neudělal! Co má tohle všechno znamenat?”

Detektiv křikl do mikrofonu: “Máme ho. Pyrotechnické jednotky jedna a dvě, pokračujte v zajištěné operaci.”

V autě panovalo naprosté ticho. Eberhart s Yorkem se usilovně snažili setrvat v nehybnosti, ačkoliv se York nemohl zbavit pocitu, že jeho zběsile tlukoucí srdce rozechvěje spínač až k detonaci.

Dozvěděli se, že Trotter je zajištěn a nemůže stisknout tlačítko detonátoru. To ovšem neznamenalo, že bomba není napojena na nástražný drát. Posledních pět minut poučoval Eberhart Yorka o tom, jak citlivé dokážou některé detonátory být, až mu musel York doporučit, ať zavře hubu.

Nyní seděl York schoulený do bundy, díval se z okna a sledoval v bočním zpětném zrcátku, jak se k autu pomalu blíží policista v zeleném pyrotechnickém obleku. Z plechového reproduktoru vysílačky se ozývala slova: “Eberharte, Yorku, zůstaňte v naprostém klidu.”

“Jistě,” špitl Eberhart hrdelním hlasem, aniž prakticky pohnul rty.

York viděl, jak policista přistupuje blíže a nakukuje do nákupní tašky. Vytáhl baterku, namířil ji do tašky a začal zkoumat obsah. Nato vytáhl dřevěnou sondu připomínající čínskou hůlku na jídlo a pečlivě tašku prohledal.

Z vysílačky se vylinulo cosi jako heknutí.

York se přikrčil.

Heknutí to však nebylo.

Byl to smích. A po něm slovo: “Odpadky.”

“Co že to je?”

Policista si sundal kapuci a přesunul se k přední části auta. York třesoucí se rukou stáhl okénko.

“Odpadky,” zopakoval muž. “Něčí oběd. Dotyčný měl suši, chipsy a Yoo-hoo. To je to čokoládové pití. Já osobně bych teda takový oběd nechtěl.”

“Odpadky?” vyštěkl z reproduktoru Lampertův hlas.

“Přesně tak.”

Vzápětí se ohlásila první pyrotechnická jednotka. Ohledání prostoru pod Yorkovým mercedesem neodhalilo nic jiného než jeden zmačkaný kelímek od limonády, který tam mohl a nemusel vyhodit Trotter.

York si otřel obličej, vystoupil z auta a opřel se o kapotu, aby se vzpamatoval. “Zatraceně, ten nás ale vodí za nos. Pojďme si s tím parchantem promluvit.”

Lampert zvedl hlavu a viděl, jak do baru Miguel’s vztekle kráčejí Eberhart s Yorkem. Hosté už opět pokračovali v jídle a pití a tuto reálnou epizodu Zákona a pořádku si evidentně vychutnávali.

Lampert se otočil k uniformovanému policistovi, který před chvílí Trottera prohledal. “Peněženka, klíče, peníze. Nic víc.”

Další detektiv z pyrotechnické jednotky mezitím pečlivě prohlédl “detonátor” a ohlásil, že se zmýlili: byl to jen malý notebook. Zatímco se s tím York snažil nějak srovnat, objevil se ve dveřích policista v civilu a řekl: “Prohledali jsme Trotterovo auto. žádné výbušniny.”

“Výbušniny?” podivil se Trotter a siln ě se zachmuřil. “Nehrejte si na chytr áka,” osopil se na něj Lampert. “Ale zato je tam pr ázdná propanbutanová láhev,” dodal policista. “Od Rodrigueze.”

“Potřeboval jsem ji vyměnit,” vysvětlil Trotter. “S lahvemi jezdím vždycky tam. Chystal

jsem se tam po obědě.” Kývl hlavou k jídelnímu lístku na baru. “Dávali jste si tu někdy tamales? Nikde ve městě nedělají lepší.”

“Hrál sis s náma jako kočka s myší,” zamumlal York. “Chtěls, abysme si mysleli, že v těch tvých odpadcích je bomba.”

Trotteroví znovu přeběhl po tváři chladný úsměv. “A proč jste si vlastně mysleli, že budu mít u sebe bombu.”

Chvíli bylo ticho. A pak se Lampert otočil k Eberhartovi, který přede všemi uhnul pohledem.

Trotter ukázal na počítač. “Stiskněte tlačítko přehrávání.”

“Cože?” dotázal se Lampert.

“Tlačítko přehrávání.”

Lampert se zarazil a pohlédl na notebook.

“žádná bomba to není. A i kdyby byla, copak bych se vyhodil do vzduchu s váma?”

Detektiv stiskl tlačítko.

“Kristepane,” ulevil si Eberhart, když na malé obrazovce naběhl videozáznam.

Ten ho totiž zachycoval při prohledávání jakési kanceláře.

“Stane? To jste vy?” zeptal se Lampert.

“Já…”

“Jo, to je on,” řekl Trotter. “Prohledává mi doma pracovnu.”

“Řekl jste nám, že podle jednoho z vašich zdrojů se Trotter vyptával, kde York nakupuje, a taky se zajímal o propanbutanové lahve.”

Sekuriťák mlčel.

Trotter nadhodil: “Po obědě jsem se chtěl zastavit na policii a hodit jim tam cédéčko. Ale protože jste tu…, tak je vaše už teď.”

Policisté sledovali, jak Eberhart bere útokem Trotterův pracovní stůl.

“Takže co to bude?” zeptal se zahradní architekt. “Vloupání… a zřejmě i neoprávněný vstup na cizí pozemek. A jestli jste se mě náhodou chtěli zeptat, tak ano, chci podat trestní oznámení. Jak tomu říkáte? ,V nejvyšší možné míře, kterou umožňuje zákon’.”

“Ale já…,” koktal Eberhart.

“Co vy?” skočil mu Trotter do řeči. “Jako že jste mi vypnul proud? A taky záložní zdroj? Jenže já trpím poslední dobou díky panu Yorkovi drobným stihomamem. Takže mám dva záložní bateriové zdroje.”

“Vy jste se mu vloupal do domu?” zeptal se Stephen York Eberharta a tvářil se přitom šokované. “To jste mi ovšem neřekl.”

“Ty zatracenej Jidáši!” vybuchl Eberhart. “Tys přesně věděl, co dělám. Sám jsi s tím souhlasil. Dokonce jsi to po mně chtěl!”

“Přísahám,” řekl York, “že tohle je poprvé, co o něčem takovém slyším.”

Lampert zavrtěl hlavou. “Proč jste to udělal, Stane? Nad některými věcmi bych mohl přimhouřit oko, ale vloupání? Taková hloupost.”

“Já vím, já vím,” řekl sekuriťák a sklopil oči. “Ale přece jsme tak zoufale chtěli tohohle chlapa usvědčit. Je nebezpečný. Obstaral si knihy o sabotážích a sledování… Prosím vás, Bille, copak nemůžete být trochu velkorysý?”

“Je mi líto, Stane.” Detektiv kývl na uniformovaného policistu, který Eberhartovi nasadil pouta. “Odvezte ho do vazební věznice.”

“Jestli vás to zajímá,” křikl za ním Trotter, “tak ty knihy o bombách a podobných věcech jsem si koupil kvůli psaní. Trochu se pokouším psát detektivky. Dneska to dělá skoro každý. Zrovna v tomhle počítači mám shodou okolností pár kapitol. Klidně se na ně můžete mrknout,

jestli mi nevěříte.”

“To je lež!” York se obrátil k Lampertovi. “Vy víte, proč to udělal, viďte? Všechno je to součást jeho plánu.”

“Pane Yorku, to snad…”

“Ne, ne, přemýšlejte o tom. Nastražil tuhle past, aby se zbavil mého strážce a já zůstal bez ochrany. A pak narafičil všechno ostatní, tu falešnou láhev a další věci, aby získal maximum informací o vašich postupech, o pyrotechnické četě, o počtu lidí, které máte k dispozici, o totožnosti vašich tajných agentů…”

“Nechal jste na kufru auta pana Eberharta ležet nákupní tašku z Whole Foods?” zeptal se Alvarado.

“Ne,” odvětil Trotter. “Jestli si myslíte, že jsem to udělal, proč si neověříte otisky prstů?”

York ukázal Trotterovi na kapsu. “Rukavice, podívejte! žádné otisky tam nebudou. Proč by jinak nosil v tomhle vedru rukavice?”

“Jsem zahradní architekt. V práci obvykle nosívám rukavice. Dělá to tak většina z nás… Musím říct, že už mě celá tahle záležitost docela unavuje. Nějaký námezdný dělník vám něco nakuká a vy si hned vezmete do hlavy, že jsem nějaký vrah nebo něco takového. Ale já už mám plné zuby toho, aby se mi někdo vloupával do domu nebo aby mě někdo neustále sledoval. Myslím, že teď je ta správná chvíle zavolat mému právníkovi.”

York vztekle vykročil dopředu. “Lžete! Řekněte mi, proč to děláte! Řekněte mi to, zatraceně! Zpětně jsem si prošel všechno, co jsem v životě udělal špatného. Tím myslím úplně všechno. Včetně toho bezdomovce, kterému jsem řekl, ať si sežene práci, když mě požádal o drobák, včetně té prodavačky, kterou jsem nazval pitomou sviní, protože mě špatně obsloužila, a včetně toho dveřníka, kterému jsem nedal tuzéra, protože neuměl anglicky… Všechno do poslední bezvýznamné pitomosti! Prohledal jsem celý svůj život mikroskopem. Ale pořád nevím, co jsem udělal vám. Řekněte mi to! Řekněte mi to!” York celý zrudl a na krku mu naběhly žíly. Ruce držel podél těla zaťaté v pěst.

“Nevím, o čem to mluvíte.” Trotter zvedl dlaně. Pouta mu na nich zacinkala.

Detektiv Lampert dospěl k rozhodnutí. “Sundejte mu je.” Jeden z uniformovaných policistů sňal zahradnímu architektovi náramky.

Zpocený York se k Lampertovi otočil. “Ne! Tohle všechno je součást jeho spiknutí!”

“Ale já mám tendenci mu uvěřit. Myslím, že si to Diaz všechno vymyslel.”

“Jenže ta sauna…,” začal York.

“Přemýšlejte o tom přece. Vůbec nic se nestalo. A brzdy na vašem mercedesu jste měl taky v pořádku. Zrovna nám to přišlo ve zprávě.”

“Ale co ten manuál o brzdách?” pěnil York. “Ten si snad Trotter koupil!”

“O brzdách?” zeptal se Trotter.

“Koupil jste si příručku o brzdách v mercedesu,” řekl York. “Nepopírejte to.”

“Proč bych to měl popírat? Před týdnem jsem si koupil starou mercedesku. Klidně si to ověřte na registru. Potřebuje nové brzdy a já si je chci vyměnit sám. Promiňte, Yorku, ale myslím, že potřebujete pomoc odborníků.”

“Ne, to auto si koupil jen jako zástěrku,” zuřil York. “Vždyť se na něj podívejte! Koukněte se mu na oči! Ten člověk jen čeká na příležitost, aby mě zabil!”

“Koupil si auto jako zástěrku?” zopakoval Alvarado a po očku mrkl na šéfa.

Lampert si povzdechl. “Pane Yorku, pokud jste si tak jistý, že vám hrozí nebezpečí, pak bych vám navrhoval, abyste si najal nějakou další ostrahu. Na tyhlety hrátky už upřímně řečeno nemám čas.” Obrátil se ke svému týmu. “Pojdte, lidi, balíme. Musíme řešit skutečné případy.”

Detektiv si všiml, že opodál zevluje barman a v ruce drží Trotterovy tamales. Pokýval

hlavou, barman přistoupil ke stolu a postavil talíř před Trottera. Ten se znovu posadil, rozložil ubrousek a uhladil si ho na klíně.

“Říkáte, že jsou tu dobré?” zeptal se Lampert zahradního architekta.

“Ty nejlepší.”

Detektiv přikývl. “Omlouváme se.”

Trotter pokrčil rameny. Náhle jako by se jeho nálada změnila. Usmál se, otočil se na Yorka, který právě vycházel hlavním vchodem ven, a zavolal na něj: “Hej!”

York se zastavil a opětoval jeho pohled.

“Hodně štěstí,” řekl Trotter a pustil se do jídla.

Téhož dne v deset hodin večer obešel Ray Trotter dům a jako vždy popřál dobrou noc vlastním dětem i nevlastnímu synovi. (“Masový dobrounocař”, označila ho jednou žertem mladší dcera.)

Následně se vysprchoval, vlezl si do postele a čekal na Nancy, která dokončovala mytí nádobí. O chvíli později světla v kuchyni pohasla a Nancy prošla kolem dveří. Usmála se na něj a pokračovala do koupelny.

O chvíli později zaslechl Trotter sprchu. Syčení padající vody zbožňoval. Momentálně sice bydlel v poušti, ale stále měl zálibu ve zvucích vlhkého Severovýchodu.

Opřel se o půltucet nadýchaných polštářů a přemýšlel o událostech dnešního dne, zejména o incidentu v Miguel’s.

O Stephenu Yorkovi s brunátným obličejem a zděšenýma očima. Ten člověk se ani trochu neovládal. Choval se nepříčetně jako nějaký šílenec.

A samozřejmě měl také stoprocentní pravdu. Ray Trotter opravdu udělal vše, z čeho ho York vinil, Diazovým dotazováním ohledně alarmů počínaje a odpadky na kufru Eberhartova auta konče.

Jasně že měl tohle všechno na svědomí on.

Zároveň však neměl v úmyslu zkřivit na Yorkově načesané a vodičkou proti vypadávání vlasů ošetřené hlavě jediný vlásek.

Diaze se sice vyptával na Yorkův zabezpečovací systém, ale hned na druhý den ho anonymně práskl za drogy (všiml si totiž, že Diaz prodává trávu ostatním zaměstnancům jeho firmy) v naději, že námezdný dělník vyklopí policistům informaci o Rayově zájmu o Yorka. Koupil si také knihy o sabotážích i o brzdách v mercedesu, ale nikdy by ho ani nenapadlo vyrábět bombu nebo se Yorkovi hrabat v autě. Klínky před saunou nehodlal nikdy použít. A z chemikálií ze Southern States Chemical neměl nikdy v úmyslu vyrábět kyanid. Doutníky sice objednal on, mimochodem byly moc dobré -, ale žádný jed by v nich nikdo nenašel. A také i psychologické posudky na Úřadu pro záležitosti veteránů byly jeho dílem. Před časem navštívil úřad, vyžádal si vlastní spis, a zatímco předstíral, že si ho prohlíží, nenápadně do něj vsunul několik stránek s poznámkami, které působily dojmem zápisků psychologa během terapií a zmiňovaly se o Trotterových “obtížných letech” po odchodu z armády. Tato zpráva však byla kompletně vycucaná z prstu.

Ach ano, Trotterovo srdce planulo touhou po pomstě Stephenu A. Yorkovi. Podstatou této odplaty však nebylo fyzické násilí, nýbrž snaha přinutit Yorka, aby uvěřil, že se ho Trotter chystá zabít, a docílit tím toho, že se York bude dlouho, předlouho utápět v paranoii a mizérii a čekat, až kladivo dopadne: až mu vybuchne auto, až mu doma začne unikat plyn, až okno jeho ložnice roztříští kulka.

Je to jen svírání žaludku, anebo první příznak otravy arzenem?

A co tak hrozného York provedl, že změnil Trottera v anděla pomsty?

Nevím, co jsem vám udělal. Řekněte mi to, řekněte mi to, řekněte mi to…

K Trotterovu úžasu i pobavení se York během svého odpoledního výstupu v baru Miguel’s sám o svém prohřešku zmínil.

Trotter se teď vrátil v myšlenkách k tomu podzimnímu dni před dvěma lety. Jeho dcera Celeste se tehdy vrátila domů z odpolední brigády a ve tváři měla ustaraný výraz.

“Co se děje?” zeptal se jí Trotter.

Šestnáctiletá dívka neodpověděla. Zamířila rovnou do svého pokoje a zavřela za sebou dveře. Nedlouho předtím jí zemřela matka, takže u ní občasná trudnomyslnost nebyla ničím neobvyklým. Trotter ji však přiměl vyjít ven a ještě téhož večera dozvěděl důvod její rozmrzelosti: incident, který se jí přihodil na odpolední směně v McDonald’s.

Celeste se přiznala, že nedopatřením popletla dvě objednávky a dala jednomu zákazníkovi kuřecí sendvič, zatímco on si objednal BigMac. Muž odešel, protože si omyl okamžitě neuvědomil, po pěti minutách se vrátil a přistoupil k pultu. Prohlédl si podsaditou dívku a vyštěkl: “Tak ty nejsi jenom tlusté prase, ty seš taky blbá. Chci mluvit s vedoucím. Ihned!”

Celeste se snažila přistupovat k tomuto incidentu se stoickým klidem, ale když se svěřovala otci, stékala jí po tváři osamocená slza. Pohled na ni drásal Trotterovi srdce. Hned druhý den si od vedoucího provozovny zjistil totožnost zákazníka a vryl si jméno Stephen York do paměti. Osamocená slza…

Někteří lidé by takovou mrzutost možná hodili za hlavu. Protože to však byla slza jeho dcery, dospěl Ray Trotter k závěru, že si incident zaslouží odplatu.

Nyní slyšel, jak Nancy vypíná vodu, a po chvíli se z koupelny vylinula jemná vůně parfému. Nancy vklouzla do postele a položila mu hlavu na prsa.

“Dnes vypadáš šťastně,” prohodila. “Vážně?”

“Když jsem před chvílí procházela kolem a viděla tě, jak koukáš do stropu, působil jsi… tak nějak spokojeně.”

Trotter se nad tím slovem zamyslel. “To je, myslím, přesné.” Zhasl světlo, vzal manželku kolem ramen a přivinul si ji k sobě. “Jsem ráda, že ses v mém životě objevil,” zašeptala.

“Já taky,” odpověděl Ray.

Protáhl se a začal přemýšlet o dalších krocích. Pravděpodobně teď Yorkovi dopřeje měsíc nebo dva měsíce klidu. A pak, právě když tomu chlapovi pomalu otrne, začne znovu.

Co by mohl podniknout? Co třeba prázdná lékovka vedle Yorkova auta a trocha neškodného botoxu na klice dveří? To by mohlo vypadat působivě. Ale ještě musí ověřit, jestli ten kosmetický přípravek skutečně obsahuje alespoň špetku botulotoxinu.

Když se mu teď podařilo přesvědčit policii o své nevině a o Yorkovu stihomamu, může si ten chlap křičet na poplach, jak chce, a policie se na něj stejně vykašle.

Pole bylo dokonale otevřené…

Možná by mohl do svých plánů zapojit i Yorkovu manželku. Věřil, že by mu byla ochotným spojencem. Během Yorkova sledování zjistil, jak ohavně se k ní její manžel chová. Jednou byl svědkem, jak si na ní York vylil zlost, když na něj naléhala, aby jí dovolil přihlásit se na místní univerzitu a dokončit si vzdělání. Hulákal po ní jako po nějakém frackovi. Carole byla momentálně mimo město, pravděpodobně s tím profesorem angličtiny, kterého poznala na Arizonské státní univerzitě, když místo tenisových lekcí tajně chodila na přednášky. Profesor se mezitím přesunul na Kalifornskou univerzitu, ale ona se s ním scházela dál, setkávali se bud v Los Angeles, anebo v Palm Springs. Trotter ji několikrát sledoval i cestou do jedné advokátní kanceláře a předpokládal, že se Carole připravuje na rozvod.

Možná by mu poté byla ochotna sdělit nějaké užitečné informace.

A Trottera napadlo ještě něco dalšího. Mohl by Yorkovi poslat anonymní dopis, možná se

zašifrovaným obsahem. Na slovech nezáleželo, hlavní by byla vůně. Trotter by papír potřísnil mandlovým extraktem, který by připomínal charakteristické aroma kyanidu. Nikdo koneckonců s jistotou nevěděl, zda si Trotter přece jen jednu dávku jedu nevyrobil.

Možnosti byly neomezené…

Raymond Trotter se překulil na bok, zašeptal manželce, že ji miluje, a za šedesát vteřin usnul jako nemluvně.

NAPODOBITEL

Detektiv Quentin Altman se zhoupl na židli vyluzující charakteristické vrzání stárnoucího erárního nábytku a prohlédl si vyzáblého nervózního muže, jenž seděl naproti němu.

“Pokračujte,” řekl.

“A tak jsem si vypůjčil z knihovny tu knihu. Jen tak pro zábavu. Tohle nikdy nedělám, jako že bych si přečetl knihu jen tak pro zábavu. Vážně nikdy. Nemám totiž moc volného času, víte?”

Altman to nevěděl, ale rozhodně si to dokázal vydedukovat. Wallace Gordon byl totiž jediným reportérem kriminalistické rubriky greenvilleského deníku Tribune a soudě podle počtu článků, které každý den vycházely s jeho jménem, musel každý týden datlovat do počítače dobrých šedesát, sedmdesát hodin.

“A pak takhle čtu a…”

“Co že to čtete?”

“Jeden román, detektivku. Ale k tomu se dostanu… Prostě čtu a jsem pěkně namíchnutý,” pokračoval reportér, “protože někdo přede mnou zakroužkoval v té knize některé pasáže. V knize z knihovny.”

Altman roztržitě zabručel. Byl šéfem oddělení vražd v místě s maloměstským názvem, ale velkoměstskou zločinností. Bylo mu přes padesát, měl spoustu práce a rozhodně neměl čas na reportéry s přitroublými teoriemi. Na jeho stole momentálně leželo dvaadvacet spisů s otevřenými případy a Wallace ho zatěžoval nějakými obskurními bláboly o počmáraných knihách.

“Zpočátku jsem tomu moc nevěnoval pozornost, ale pak jsem se vrátil a přečetl si ty zakroužkované odstavce ještě jednou. A probudilo to ve mně vzpomínky. Tak jsem vlezl do márnice…”

“Do márnice?” Altman se zamračil a prohrábl si nepoddajné zrzavé vlasy, které neobsahovaly jediný pramínek šedin.

“Do naší márnice, ne do té vaší. Myslím náš archiv starých článků.”

“Jasně. Co kdybyste přešel k věci?”

“A našel jsem si články o vraždě Kimberly Banningové.”

Quentin Altman zpozorněl. Osmadvacetiletá Kimberly byla před osmi měsíci uškrcena. K vraždě přitom došlo dva týdny po podobném incidentu, po zavraždění jedné mladé

vysokoškolačky. Zdálo se, že obě úmrtí má na svědomí stejný pachatel, ale stop bylo málo a nikdo nedokázal určit nějaký konkrétní motiv. Vyšetřování se ujala speciální skupina, ale nakonec byli všichni podezřelí propuštěni a případ vychladl.

Reportér Wallace, který byl vysoký a tak hubený, že mu na bledé kůži vystupovaly žíly a šlachy, se snažil, obvykle neúspěšně -zmírnit svou lehce strašidelnou fyziognomii a tvář hnědými tvídovými saky, manšestrovými kalhotami a košilemi v pastelových barvách. “Vzpomínáte si,” zeptal se detektiva, “jaká paranoia se po zavraždění první dívky snesla na celé město? Jak všichni zamykali dveře na dva zámky a nepouštěli domů nikoho cizího?”

Altman přikývl.

“Tak se podívejte na tohle.” Reportér vytáhl z kapsy gumové rukavice a nasadil si je.

“Nač máte ty rukavice, Wallaci?”

Muž si otázky nevšímal a vylovil z ošoupané aktovky knihu. Altman si všiml jejího názvu. Dvě úmrtí na maloměstě. Nikdy o ní neslyšel.

“Tato kniha vyšla šest měsíců před první vraždou.” Wallace otevřel knihu na stránce založené žlutým lístkem a posunul ji před Altmana. “Přečtěte si tyhle odstavce.”

Detektiv si nasadil brýle z lékárny CVS a předklonil se.

Lovec věděl, že když teď poprvé vraždil, bude celé městečko ve větším střehu než kdykoliv dříve. Jeho duše znervózní a jeho kolektivní nervy budou napjaté jako šedé ocelové pero zvířecí pasti. ženy už se nebudou pocházet samy po ulicích a ty, které se toho přece jen odváží, se budou neustále rozhlížet kolem sebe a hledat případnou hrozbu. V takové atmosféře by si pustil neznámého člověka do domu jen blázen a vraždy bláznů nepřinášely Lovci požitek.

A tak čekal v úterý večer až dlouho do setmění, konkrétně do jedenáctí hodin, a teprve poté vyklouzl na Maple Street. Tam polil střechu jednoho zaparkovaného kabrioletu benzinem a jedním škrtem tuto čpavou jantarovou tekutinu zapálil. Obrovské zahučení… Lovec se ukryl v křoví a vyčkával, hypnotizován tornádem plamenů a ebonitovým kouřem, jenž ve šroubovici stoupal na noční oblohu nad umírajícím kabrioletem. O deset minut později začaly na ulici burácet obludy v podobě hasičských vozů, jejichž kvílející sirény vytahovaly z domů lidi prahnoucí zjistit, co by mohlo být příčinou tohoto pozdvižení.

Mezí nimi stála na chodníku i mladá vážná světlovláska se srdcovítým obličejem, Clara Steadingová. Byla to žena, o níž Lovec věděl, že se jí musí zmocnit, naprosto zmocnit. Byla ztělesněním lásky, samotným Amorem, byla Krásou, byla Vášní… A byla také naprosto nezasažena tušením, že se stala terčem Lovcovy pomatené touhy. Stála na chodníku v hloučku upovídaných sousedů, celá roztřesená se choulila do županu, dívala se, jak hasiči bojují s plameny a spolu s ostatními projevovala účast zděšenému majiteli vozu, který bydlel o pár čísel dál.

Nakonec se přihlížející začali výjevem nudit, případně je začal odpuzovat hořký zápach spálené gumy a plastu, a vrátili se do postelí, ke svým pozdně večerním pochutinám nebo k otupujícím televizorům, jejich ostražitost však nepolevila: jakmile vstoupili do domů, všichni do jednoho důkladně uzamkli dveře a okna, aby měli jistotu, že škrtič nenaváže na své dílo zkázy právě v jejich domě.

Ačkoliv v případě Clary Steadingové měla pilnost, s níž dívka zajišťovala dveře na petlici i řetízek, poněkud odlišný efekt: spolu se sebou totiž uvnitř zamkla i Lovce.

“Kristepane,” zadrmolil Altman. “Přesně tohle se stalo v případě Kimberly Banningové, přesně tak se pachatel dostal k ní domů. Zapálil auto.”

“Kabriolet,” dodal Wallace. “Takže jsem se vrátil k dalším zakroužkovaným pasážím. Jedna z nich pojednávala o tom, jak pachatel svou oběť šmíroval. Vydával se za zaměstnance městských služeb, který upravuje květiny v parku naproti jejímu bytu.”

Přesně takto sledoval Greenvilleský škrtič svou první oběť, krásnou vysokoškolačku.

Wallace poukázal i na několik dalších pasáží označených, hvězdičkami. Nechybělo ani pár poznámek na okrajích. Na jedné z nich stálo: “Tohle prověř. Důležité.” Další konstatovala: “Odvedl pozornost.” a dále: “Jak se zbavil těla. Zaznamenáníhodné.”

“Takže ten vrah je napodobitel,” zamumlal Altman. “A z té knihy čerpal inspiraci.”

Což znamenalo, že kniha může obsahovat důkazy, které by mohly vést až k pachateli: otisky prstů, inkoust, rukavice. Proto si reportér nasadil rukavice jako v Kriminálce Las Vegas.

Altman se zadíval na kýčovitý přebal románu, na kresbu mužské siluety nakukující do okna domu. Vytáhl si vlastní gumové rukavice a vsunul knihu do důkazní obálky. Kývl na reportéra a pronesl procítěné: “Díky. V tomhle případu jsme už osm měsíců nenarazili na žádnou stopu.”

Zamířil do vedlejší kanceláře, která patřila jeho asistentovi, mladému nakrátko ostříhanému detektivovi jménem Josh Randall, a uložil mu, aby odnesl knihu do okresní laboratoře k rozboru. Když se vrátil, seděl Wallace stále na tvrdé židli naproti jeho stolu a tvář měl plnou očekávání.

Altmana nepřekvapilo, že reportér neodešel. “A co za to?” zeptal se ho. “Co si za svůj dobrý skutek přejete?”

“Chci exkluzivitu. Co jiného?”

“Myslel jsem si to.”

Altmanovi to obecně nevadilo, vychladlé případy zhoršovaly image policie a jejich vyřešení mělo blahodárný vliv na kariéru daného policisty. Nehledě na to, že jim po svobodě stále pobíhal vrah. Wallaceho však detektiv nikdy neměl rád, protože mu připadal tak trochu praštěný a lezl mu na nervy stejně jako většina podobně umanutých lidí.

“Dobrá, máte exkluzivitu,” řekl Altman nakonec. “Budu vás informovat.” Postavil se, znehybněl a čekal na reportérův odchod.

“Ne, já nikam nejdu, příteli.”

“Tohle je oficiální vyšetřování…”

“A nebýt mě, tak se žádné nekonalo. Takže chci tento případ proprat skrz naskrz. Sdělit svým čtenářům, jak takové vyšetřování vraždy vypadá z vašeho pohledu.”

Quentin Altman se s ním ještě chvíli dohadoval, ale nakonec to vzdal, protože měl pocit, že mu nic jiného nezbývá. “No dobře. Ale nelezte mi do cesty. Jakmile to uděláte, máte utrum.”

“To by mě ani nenapadlo.” Wallace se zamračil a jeho protáhlý obličej plný rachitických zubů získal přízračný výraz. “Třeba vám dokonce budu k užitku.” Možná to byl vtip, ale reportér ho rozhodně nepronesl humorným tónem. Zvedl hlavu a podíval se na detektiva. “Takže co podnikneme teď?”

“No, vy tady budete čekat. A já si zatím znovu přečtu spis.”

“Ale…”

“Uklidněte se, Wallaci. Takové vyšetřování chce svůj čas. Posaďte se, odložte si sako a vychutnejte si naši báječnou kávu.”

Wallace pohlédl na kumbál, který sloužil jako policejní kantýna. Obrátil oči v sloup a místo zlověstného tónu zvolil smích. “Zvláštní. Netušil jsem, že se ještě někde dělá instantka.”

Detektiv mrkl, zvedl své rozbolavělé kosti a odšoural se chodbou pryč.

Quentin Altman případ Greenvilleského škrtiče nevyšetřoval.

I on na něm sice trochu pracoval, všichni na oddělení dostali svůj díl -, ale hlavním vyšetřovatelem případu byl Bob Fletcher, seržant, který byl na oddělení pečený vařený. Když od něj před pár lety utekla žena, nikdy se znovu neoženil a navíc neměl děti, takže po rozvodu zasvětil svůj život práci a zdálo se, že na něj neschopnost dopadnout Škrtiče těžce doléhá. Tento nevýbojný muž se dokonce vzdal vysoké funkce na oddělení vražd a nechal se přeložit na loupeže. Altman byl nyní za seržanta rád, že má příležitost dopadnout vraha, který jemu unikal.

Zamířil na oddělení loupeží, aby tamním detektivům tlumočil zprávu o knize a zjistil, zda o ní Fletcher něco ví. Seržant však byl momentálně v terénu, a tak mu Altman nechal vzkaz a odešel do archivu, kde vládl nepořádek a nesnesitelné horko. Vyšetřovací spisy nalezl snadno, jednotlivé složky měly na boku červeny proužek, což byla krutá připomínka faktu, že případ již

možná vychladl, ale stále zůstává plně otevřený.

Vrátil se do kanceláře, posadil se, napil se, jo, vážně byla hnusná, instantní kávy a pustil se do čtení spisu, přičemž se snažil ignorovat Wallaceho ustavičné čmárání do bloku, jehož otravný skřípavý zvuk se nesl celou kanceláří. Samotné akty vraždy byly dobře zdokumentovány. Pachatel se vloupal do bytů dvou žen uškrtil je. Nedopustil se přitom znásilnění, sexuálního obtěžování ani posmrtného zohavení těl. žádná z obou žen se nikdy nezmínila, že by ji šmíroval nebo jí vyhrožoval bývalý přítel, a i když si Kimberly krátce před vraždou koupila balíček kondomů, jejím přítelkyním nebylo známo, že by s někým chodila. Druhá oběť, Becky Winthropová, neměla podle příbuzných už déle než rok žádnou známost.

Seržant Fletcher vedl vyšetřování přesně podle pravidel, avšak většinu vražd tohoto typu, tedy beze svědků, bez motivu a bez výrazných stop nalezených na místě činu, se obvykle nepodaří vyřešit bez pomoci informátora, jímž často bývá pachatelův přítel nebo známý. Navzdory značnému mediálnímu zájmu o vyšetřování a navzdory výzvám starosty města i samotného Fletchera, které odvysílala i televize, se nepřihlásil žádný svědek, jenž by mohl poskytnout jakékoliv informace o možných podezřelých.

O hodinu později, právě když Altman dočítal v podstatě bezcenný spis, mu zazvonil telefon. Dokumentační oddělení zvětšilo snímky rukopisu v knize a bylo připraveno porovnat je se vzorky nalezenými jinde, než se však takové vzorky někde najdou, nemohli písmoznalci dělat nic.

Technici rovněž ověřili případné stopy po protlačeném písmu, aby zjistili, zda pachatel náhodou něco nenapsal na papír položený na knize. Nenašli však nic.

Ninhydrinová analýza odhalila na třech stránkách obsahujících zakroužkované odstavce téměř dvě stě latentních otisků a dalších osmdesát jich bylo na deskách. Mnohé z nich byly bohužel staré a jen částečné. Technici vyčlenili několik kvalitnějších exemplářů, které se daly použít k identifikaci, a vložili je do integrovaného automatizovaného systému identifikace otisků prstů, který v Západní Virginii provozovala FBI. Výsledky však byly negativní.

Celofánový přebal knihy obsahoval téměř čtyři stovky otisků, ale vesměs šlo o pouhé šmouhy a fragmenty. Ani v tomto případě se databázi IAFIS nepodařilo žádný otisk identifikovat.

Zklamaný Altman technikovi poděkoval a zavěsil. “Tak o copak šlo?” zeptal se Wallace a dychtivě se zadíval list papíru před Altmanem, který obsahoval poznámky k právě

absolvovanému rozhovoru, a také pár nutkavých klikyháků.

Detektiv mu vylíčil, co se právě dozvěděl od technika.

“Takže žádné stopy,” shrnul to Wallace a cosi si zapsal. Podrážděný detektiv si v duchu položil otázku, proč reportér považuje za nutné zapisovat si i tuto bezobsažnou skutečnost.

Zatímco reportéra zpražoval pohledem, něco ho napadlo. Prudce vstal ze židle. “Jdeme.”

“Kam?”

“Na vaše místo činu.”

“Proč na moje?” zeptal se Wallace, namáhavě se postavil a následoval detektiva ze dveří.

Knihovna, z níž si Gordon Wallace vypůjčil román Dvě úmrtí na maloměstě, se nacházela nedaleko od reportérova bytu v greenvilleské čtvrti Three Pines. Ta byla pojmenována podle legendy o třech borovicích v parku, které v roce 1829 zázračně přežily požár, jenž srovnal se zemí celé město. Byla to hezká čtvrť obývaná převážně podnikateli, špičkovými odborníky a pedagogy, nedaleko odtud totiž stála univerzita (táž univerzita, na níž studovala první Škrtičova oběť).

Altman následoval Wallaceho dovnitř. Reportér vyhledal vedoucí pobočky a představil ji detektivovi. Paní McGiverová byla štíhlá žena ve slušivém šedém kostýmku. Vypadala spíš jako

manažerka špičkové technologické firmy než jako knihovnice.

Detektiv jí vysvětlil, že podle názoru policie mohla Wallacem vypůjčená kniha posloužit jako vzor napodobiteli, jenž ve městě spáchal dvě vraždy. Knihovnice se zatvářila šokované, protože si uvědomila, že Skrtičem byl v takovém případě někdo, kdo v minulosti její knihovnu navštívil, možná dokonce někdo, koho zná.

“Chtěl bych po vás seznam všech lidí, kteří si tu knihu vypůjčili.” Altman pamatoval i na možnost, že si vrah nemusel knihu půjčovat, ale mohl si ji prohlédnout přímo tady v knihovně. V takovém případě by však musel označovat zajímavé pasáže na veřejnosti a riskoval by, že upoutá pozornost knihovnic nebo ostatních návštěvníků. Detektiv tedy dospěl k závěru, že pokud se chtěl Škrtič připravit na své vraždy v klidu a bez rizika, muselsi knihu půjčit domů.

“Uvidím, co se dá zjistit,” řekla paní McGiverová.

Altman se domníval, že sestavení podobného seznamu může trvat i několik dní, ale vedoucí pobočky byla za pár minut zpátky. Když se detektiv díval na několikastránkový dokument v její ruce, cítil, jak se mu žaludek stahuje vzrušením, po dlouhé době se u něj znovu dostavilo vzrušení z lovu a radost ze skutečnosti, že narazil na užitečnou stopu.

Když však začal listovat stránkami, zamračil se. Všech asi třicet lidí figurujících na seznamu si Dvě úmrtí na maloměstě vypůjčilo nedávno, v posledních šesti měsících. Policie však potřebovala jména lidí, kteří si ji vypůjčili dříve než před osmi měsíci, kdy k oběma vraždám došlo. Altman to knihovnici vysvětlil.

“Aha, ale takhle staré záznamy nemáme. Za normálních okolností bychom je měli, ale zhruba před půl rokem nám někdo zničil počítače.”

“Zničil?”

Paní McGiverová zamračeně přikývla. “Nalil nám do harddisků akumulátorovou kyselinu nebo něco takového. Zničil je a spolu s nimi i všechny záznamy. Včetně záložních. Případ tehdy vyšetřoval někdo od vás. Ale už se nepamatuji kdo.”

“O tom jsem vůbec neslyšel,” poznamenal Wallace.

“Nikdy se nezjistilo, kdo to má na svědomí. Nadělalo nám to spoustu problémů, ale byla to spíše nepříjemnost než cokoliv jiného. Představte si, že by se ten člověk rozhodl poničit samotné knihy.”

Altman zachytil Wallaceho pohled. “Slepá ulička,” řekl vztekle a znovu se otočil ke knihovnici. “A co seznam lidí, kteří u vás měli v té době průkazku? Jejich jména byla v tom počítači taky?”

McGiverová přitakala. “Všechny údaje starší šesti měsíců jsou pryč. Je mi líto.”

Detektiv se přinutil k úsměvu, poděkoval knihovnici a zamířil ke dveřím. Vzápětí se však zarazil tak náhle, že do něj Wallace téměř vrazil.

“Co je?” zeptal se reportér.

Altman si ho nevšímal a rychle vyrazil zpátky k pultu. “Paní McGiverová!” zakřičel. “Počkejte ještě! Potřebuju, abyste mi něco zjistila.”

Od návštěvníků si za to vysloužil nazlobené pohledy a několik pronikavých Psst!

Andrew M. Carter, autor knihy Dvě úmrtí na maloměstě, bydlel ve městě Hampton Station nedaleko od Albany, asi dvě hodiny jízdy z Greenvillu.

Výtisk knihy Kdo je kdo v současné detektivní literatuře, který jim poskytla paní McGiverová, neobsahoval adresy ani telefonní čísla spisovatelů, ale Altman zavolal na databázi motorových vozidel a nechal si zjistit veškeré potřebné údaje.

Altmana totiž na odchodu z knihovny napadlo, že Škrtič mohl být Carterovým příznivcem a poslat mu osobní dopis. Možná mu v něm vyjádřil obdiv, možná ho žádal o další informace

nebo se ho dotazoval, jakým způsobem provádí sběr látky. Pokud by takový dopis skutečně existoval, okresní soudní písmoznalec ho mohl snadno porovnat s poznámkami na okraji knihy, a při troše štěstí mohl dokonce pachatel v dopise Carterovi uvést i své skutečné jméno a adresu.

Altman se v duchu poplival pro štěstí, zvedl telefon a zavolal spisovateli. Ozval se mu ženský hlas: “Haló?”

“Jsem detektiv Altman z greenvilleské policie,” představil se Altman. “Rád bych hovořil s panem Andrewem Carterem.”

“Já jsem jeho žena,” odpověděla žena. “Manžel není přítomen.” Suchý tón jejího hlasu naznačoval, že takto odpovídá na všechny telefonáty neznámých lidí.

“A kdy bude přítomen?”

“To jde o ty vraždy, viďte?”

“Ano, paní.”

Zaváhání. “Totiž…” žena ztlumila hlas a Altman pojal podez ření, že její nepřítomný choť ve skutečnosti sedí ve vedlejší místnosti. “Není mu dobře.”

“To je mi líto,” reagoval Altman. “Je to vážné?”

“Na to vemte jed, že je to vážné,” řekla paní Carterová vztekle. “Když se rozkřiklo, že ta Andyho kniha inspirovala někoho k zavraždění těch dívek, upadl manžel do hluboké deprese. Zpřetrhal styky s okoln ím světem. A nechal psan í.” Zaváhala. “Nechal všeho. Prostě to vzdal.”

“To muselo být těžké, paní Carterová,” řekl Altman účastně a pomyslel si, že reportér Wallace zdaleka není prvním člověkem, jenž zjistil, že Carterův román inspiroval napodobitele.

“To si vůbec neumíte představit. Říkala jsem mu, že je to jen shoda okolností, jako že ty ženy zemřely přesně tak, jak to popsal v té knize. Úchylná shoda okolností. Jenže reportéři a…, no zkrátka všichni včetně přátel a sousedů… Pořád dokola kdákali nesmysly o tom, že za to může Andy.”

Altmanovi bylo jasné, že tato žena nebude ani trochu ráda, až jí řekne, co zjistili: totiž že kniha jejího muže skutečně posloužila jako předloha pro vraždy obou dívek.

“V poslední době už je na tom líp,” pokračovala paní Carterová. “Ale jakákoliv informace o tom případu ho může uvrhnout tam, kde byl.”

“To chápu, paní, ale vy zase musíte pochopit mou situaci. Máme možnost dopadnout pachatele a váš manžel by nám mohl být velice užitečný…”

Na druhém konci linky se ozvaly tlumené zvuky a Altman slyšel, jak žena hovoří s někým dalším.

Nepřekvapilo ho proto, když mu paní Carterová po chvíli oznámila: “Manžel se právě vrátil. Dám vám ho.”

“Haló?” ozval se tichý, neklidný hlas. “Tady Andy Carter.”

Altman se představil.

“Vy jste ten policista, se kterým jsem před časem mluvil?”

“Já? Ne. To byl možná hlavní vyšetřovatel. Seržant Bob Fletcher.”

“Jo. Takhle se jmenoval.”

Fletcher už tedy se spisovatelem hovořil. Pokud si však Altman vzpomínal, nebyla o tom ve spisu žádná zmínka. Zřejmě si jí nevšiml. Zopakoval Carterovi, co před chvílí sdělil jeho manželce a spisovatel okamžitě odpověděl: “Já vám pomoct nemůžu. A upřímně řečeno ani nechci… Tohle je nejhorší období mého života.”

“To plně chápu, pane. Ale ten vrah je stále na svobodě. A…”

“Jenže já nic nevím. Co bych vám mohl říct tak důležitého, abych…”

“Možná máme k dispozici pachatelův rukopis, v jednom výtisku vaší knihy jsme našli pár ručně psaných poznámek, které nás vedou k přesvědčení, že je možná napsal on. A rádi

bychom je porovnali s dopisy, které vám možná píšou vaši příznivci.”

Nastalo dlouhé ticho. Nakonec spisovatel zašeptal: “Takže mu moje kniha opravdu posloužila jako předloha.”

Altman přívětivým hlasem odpověděl: “Vypadá to tak, pane Cartere. Označené pasáže odpovídají způsobu provedení obou vražd. Obávám se, že jde o dokonalou shodu.”

Detektiv chvíli neslyšel nic, a tak se zeptal: “Pane, jste v pořádku?”

Spisovatel si odkašlal. “Promiňte. Nemohu vám pomoci. Já jen…, je toho na mě příliš.”

Quentin Altman často opakoval mladým policistům, kteří pod ním pracovali, že nejdůležitější vlastností detektiva je neodbytnost. Klidným hlasem tedy prohlásil: “Vy jste jediný člověk, který nám může pomoci vystopovat tu knihu až k vrahovi. Ten člověk zničil počítače v knihovně, abychom se nedostali k seznamu lidí, kteří si vaši knihu vypůjčili. A otisky prstů taky k žádnému jménu nevedou… Ale já si hrozně přeji toho chlapa dopadnout. A mám takové tušení, že vy taky, pane Cartere. Nebo snad ne?”

Nejdřív nepřišla žádná odpověď. A pak se ozvalo chabé: “Víte, že mi neznámí lidé posílali novinové výstřižky o těch vraždách. Naprosto cizí lidé. Byly jich stovky. Kladli to za vinu mně. Moji knihu označili za ,návod k vraždě’. Měl jsem takové deprese, ze jsem musel jít na měsíc do nemocnice… Vždyť ty vraždy jsem zapříčinil já! Copak to nechápete?”

Altman pohlédl na Wallaceho a zavrtěl hlavou. Reportér ukázal na telefon. Proč ne? řekl si Altman. “Pane Cartere, dám vám teď k telefonu člověka, který celou dobu stojí vedle mě. Chtěl bych, abyste si s ním trochu popovídal.”

“Koho?”

Detektiv předal sluchátko Wallacemu, posadil se a začal poslouchat jednostrannou konverzaci.

“Dobrý den, pane Cartere.” Vyzáblý reportér se skláněl nad telefonem a svíral sluchátko neskutečně dlouhými a silnými prsty. “Vy mě ještě neznáte. Jmenuji se Wallace Gordon. A jsem fanoušek vaší knihy, moc se mi líbila. Pracuji jako reportér deníku Tribune tady v Greenvillu… Rozumím. Je mi jasné, jak se teď asi cítíte -moji kolegové mnohdy překračují hranice. Ale já takto nepracuji. A vím, že se zdráháte v této věci angažovat. Jsem si jist, že jste prožil přetěžké chvíle, ale dovolte mi říct jen jednu věc: já nejsem talentovaný romanopisec jako vy, živím se jako obyčejný pisálek -, ale považuji se také za autora, a pokud v mém životě existuje jedna důležitá víra, pak je to víra ve svobodu psát o čemkoliv, co hýbe naší myslí. Takže… Ne, prosím vás, pane Cartere, nechte mě domluvit… Totiž, vy a vaše nadání se stali oběťmi těch zločinů stejně jako ty ženy. Uplatnil jste své Boží právo na sebevyjádření a stala se strašlivá nehoda. Tak bych se na skutek toho šílence díval já: jako na Boží vůli. Pro ty ženy už nemůžete udělat nic. Ale můžete pomoci sobě a své rodině tu záležitost překonat… A vezměte, prosím, v úvahu ještě jednu věc: ze svého postavení máte noc zajistit, aby ten člověk nikdy neublížil nikomu dalšímu.”

Altman zvedl obočí. Reportérova vyřídilka na něj udělala velký dojem. Wallace si chvíli držel sluchátko u ucha a poslouchal. Nakonec přikývl a pohlédl na Altmana. “Chce s vámi mluvit.”

Altman převzal sluchátko. “Ano, pane?”

“Co přesně jste ode mě chtěl?” ozval se nejistý hlas.

“Potřebuji jen projít dopisy od vašich příznivců, které jste v souvislosti s tou knihou obdržel.”

Spisovatel se hořce zasmál. “Myslíte nenávistné pamflety. Nic jiného většinou nedostávám.”

“Zajímá mě všechno, co vám přišlo. Největší zájem máme o ručně psané dopisy, u nichž můžeme porovnat rukopis, ovšem rádi bychom viděli i vaše e-maily.”

Nastala chvíle ticha. Nerozmyslí si to ten člověk ještě? Pak ovšem detektiv uslyšel slova: “Potrvá mi to den nebo dva. Už jsem přestal… no, řekněme to tak, že v poslední době nemám v pracovně moc velký pořádek.”

“To vůbec nevadí.” Altman popsal spisovateli cestu na policejní stanici a připomněl mu, aby si vzal kuchyňské rukavice a držel dopisy za okraje, protože tak nepoškodí případné otisky prstů.

“Dobrá,” řekl Carter mrzutě.

Altman si kladl otázku, zda spisovatel skutečně přijede. Začal mu říkat, že si jeho pomoci velmi cení, ale po chvíli si uvědomí že Carter zavěsil a on hovoří do prázdna.

Andy Carter do Greenvillu skutečně přijel.

Ukázalo se, že spíše než ztrápeného umělce nebo oslnivou celebritu připomíná jednoho ze stovek bílých mužů středního věku kteří obývají tuto část amerického Severovýchodu. Podsaditý, prošedivělý, pěstěný. Plus mírný náznak bříška (mnohem mírnější než u Altmana, který měl tak strašně rád manželčiny teplé večeře). Na sobě neměl sportovní sako s nášivkami na loktech ani žádný jiný oděv spojovaný se spisovatelskou profesí, nýbrž větrovku L. L. Bean, rolák a manšestrové kalhoty.

Od Altmanova rozhovoru s Carterem uplynuly dva dny. Spisovatel nyní nejistě postával v Altmanově kanceláři, v ruce držel kávu, kterou mu nabídl Josh Randall. Kývl na pozdrav ostatním policistům i Gordonu Wallacemu, svlékl si bundu a přehodil ji přes neobsazenou židli. Jeho duševní trýzeň se během celé schůzky projevila pouze ve chvíli, kdy pohlédl na Altmanův stůl a spatřil na něm vyšetřovací spis s nadpisem Banningová, Kimberly, vražda #13-04. Vytřeštil oči a zatvářil se zděšeně. Quentin Altman byl rád, že měl dostatek prozíravosti a založil fotografie mrtvého těla z místa činu až do nejspodnější složky.

Minutku nebo dvě spolu zdvořile konverzovali a Altman palc ukázal na velkou bílou obálku ve spisovatelově ruce. “Našel jste nějaké dopisy, které by podle vás mohly být užitečné?”

“Užitečné?” zeptal se Carter a protřel si zarudlé oči. “Já nevím. To budete muset posoudit vy.” Podal detektivovi obálku.

Altman ji otevřel, nasadil si gumové rukavice a vytáhl přibližně dvě stovky dopisních papírů.

Odvedl muže do zasedací místnosti oddělení a rozložil dopisy na stůl. Randall se k nim připojil.

Některé dopisy byly psány na stroji nebo vytištěny z počítače, i ty však byly podepsané, takže obsahovaly alespoň malý vzorek rukopisu pisatele. Některé byly psány kurzívou, jiné velkými písmeny, a to na mnoha různých typech i velikostech papíru a také mnoha různými barvami inkoustu či náplně. Dokonce i pastelkami.

Následující hodinu se nad nimi všichni muži skláněli v gumových rukavicích. Altman postupně začínal autorovu zdeptanost chápat. Mnohé dopisy byly opravdu ohavné. Nakonec je detektiv rozdělil do několika hromádek. První obsahovala e-maily, u nichž se na první pohled nezdálo, že by je psal potenciální vrah. Ve druhé byly ručně psané dopisy, které vesměs vypadaly jako typické čtenářské reakce vyjadřující názor na dílo. žádný čtenář neprosil o podrobné informace o tom, jak sbíral Carter k románu látku, a žádný ho z ničeho neosočoval, ačkoliv některé z nich byly velmi rozezlené a jiné zase znepokojivě osobní (“až budeš někdy v Sioux City tak přijeť za náma a manželka se mnou Ti uděláme naší speciální masáž celýho těla venku na terase za naším karavanem”).

“Fujtajbl,” pravil mladý detektiv Randall.

Altman vysvětlil, že poslední hromádka “obsahuje dopisy, které jsou racionální, klidné a

obezřetné… přesně jako Škrtič. Máme tu co dělat s organizovaným pachatelem, víte? Ten člověk není z těch, kteří by něco vyslepičili bombastickými řečmi. Pokud se chce na něco zeptat, zeptá se zdvořile a opatrně, bude chtít znát nějaký detail, ale zase ne příliš, protože by tím vzbudil podezření.” Detektiv sebral hromádku čítající asi deset dopisů, vložil ji do důkazní obálky a podal mladému detektivovi. “Do okresní labiny, natotata.”

Ve dveřích se objevila mužská hlava, byl to detektiv Bob Fletcher. Představil se Carterovi. “Nikdy jsme se nesetkali, ale hovořil jsem s vámi o případu telefonicky.”

“Vzpomínám si.” Podali si ruce.

Poklidný seržant kývl na Altmana a žalostně se usmál. “Je lepší než já. Mě by nikdy nenapadlo, že se vám vrah mohl pokusit napsat.”

Ukázalo se totiž, že se Fletcher neobrátil na Cartera ve věci Cárské korespondence, nýbrž s dotazem, zda spisovatel svůj příběh nezaložil na dřívějších případech, které se skutečně staly, protože ho napadlo, že by mezi nimi a Škrtičovými vraždami mohla existovat spojitost. Byla to dobrá myšlenka, avšak Carter seržantovi vysvětlil, že zápletka Dvou úmrtí na maloměstě je čistý výplodem jeho fantazie.

Fletcher si nyní prohlédl haldy dopisů. “Usmálo se na vás štěstí?” zeptal se.

“Musíme počkat, co zjistí v labině.” Altman kývl na autora “Ale musím říct, že tady pan Carter nám nesmírně pomohl. Nebýt jeho, byli bysme dokonale namydlení.”

Fletcher si změřil Cartera pohledem a řekl: “Musím přiznat, že jsem ještě neměl příležitost si tu vaši knihu přečíst, ale vždycky jsem vás chtěl poznat. Slavný autor se vším všudy. Myslím, že jsem si ještě s žádným ruku nepodal.”

Carter se rozpačitě zasmál. “Podle počtu prodaných výtisků zas tak slavný nejsem.”

“No, já jen vím, že moje přítelkyně vaši knihu četla a říkala, že s lepším thrillerem se už hezkých pár let nesetkala.”

“To mě těší,” odpověděl Carter. “Je někde ve městě? Mohl bych se jí do knihy podepsat.”

“Eh,” řekl Fletcher váhavě, “totiž, my už spolu nechodíme. Odstěhovala se jinam. Ale díky za nabídku,” dodal a zamířil zpátky na loupeže.

Protože jim teď nezbývalo než čekat na výsledky z laboratoře, navrhl Wallace, aby si zašli někam na kávu. Vyrazili do Starbucks o kousek dál na ulici, objednali si kávu a začali ji usrkávat. Wallace požádal Cartera o rady, jak se prosadit v oblasti beletrie, zatímco Altman si v poklidu vychutnával horké slunce na tváři.

Po patnácti minutách však jejich relaxaci náhle přerušilo výzvánění Altmanova mobilního telefonu.

“Detektive,” ozval se nadšený hlas mladého asistenta Joshe Randalla, “máme shodu! Rukopis jednoho dopisu pro pana Cartera se shoduje s pozn ámkami na okrajích té knihy. A inkoust je taky stejný.”

“A ještě mi, prosím tě, řekni, že je na tom dopise i jméno a adresa,” řekl nevěřícně detektiv.

“To si pište, že tam je. Howard Desmond se ten člověk jmenuje. A bydlí nahoře ve Warwicku.” Warwick bylo menší město vzdálené asi dvacet minut jízdy od míst obou útoků Greenvilleského škrtíce.

Altman asistentovi řekl, ať se o Desmondovi pokusí získat maximum informací. Zprudka zaklapl telefon, radostně se zašklebil a oznámil: “Našli jsme ho. Máme napodobitele.”

Jenže se nakonec ukázalo, že žádného napodobitele nemají.

Přinejmenším ne podezřelého z masa a kostí.

Dvaačtyřicetiletý svobodný zootechnik Howard Desmond před šesti měsíci ve velkém

spěchu odcestoval z města. Jednoho dne zavolal svému bytnému a oznámil mu, že se stěhuje. Odtáhl prakticky přes noc a v bytě za sebou zanechal vše kromě cenností. Novou adresu nikomu nesdělil. Altman doufal, že si bude moci prohlédnout věci, které po něm v bytě zůstaly, ale bytný mu vysvětlil, že všechno prodal, aby měl z čeho vykompenzovat ušlé nájemné. A to, co neprodal, jednoduše vyhodil. Detektiv tedy zatelefonoval na státní registrační úřad, aby zjistil, zda tam mají o Desmondovi nějaké záznamy.

Kromě toho hovořil s veterinářem, na jehož klinice Desmond kdysi pracoval, a ten mu podal přibližně stejné zprávy jako bytný. V dubnu mu prý Desmond zavolal, že dává okamžitou výpověď, a na vysvětlenou dodal, že se stěhuje do Oregonu, aby se mohl starat o svou starou babičku. Slíbil mu sice, že mu pošle novou adresu, aby mu veterinář měl kam zaslat poslední výplatu, ale pak už se nikdy neozval.

Majitel kliniky označil Desmonda za tichého muže s láskou k ošetřovaným zvířatům, ale s nedostatkem trpělivosti ve vztahu k lidem.

Altman kontaktoval úřady v Oregonu, avšak v databázi motorových vozidel ani v záznamech o platbách daně z nemovitosti a daně z příjmu žádný záznam o Howardu Desmondovi nenašel. Další pátrání odhalilo, že všichni Desmondovi prarodiče, a také jeho rodiče, zemřeli už před lety. Historka o stěhování do Oregonu tak byla podle všeho naprostá lež.

Oněch několik málo Desmondových příbuzných, které se detektivovi přece jen podařilo vypátrat, mu posléze potvrdilo, že se Desmond jednoduše vypařil a oni nemají tušení, kde by mohl být. Všichni také nepřímo potvrdili slova jeho zaměstnavatele, když Desmonda označili za inteligentního, ale samotářského muže, který, což bylo příznačné, k smrti rád četl a často se v pročítaných románech ztrácel. Na člověka, jenž z knihy čerpá inspiraci pro své vražedné choutky, taková charakteristika dokonale seděla.

“A co stálo v jeho dopise Andymu?” dotázal se Wallace.

Randall počkal, až Altman souhlasně kývne, a pak podal reportérovi dopis. Ten si ho přečetl a hlasitě ho shrnul: “Ptá se, jakým způsobem sbíral pan Carter látku pro svou knihu. S jakými zdroji pracoval? Odkud zjistil, jakým nejúčinnějším způsobem lze někoho zabít? A taky ho zajímalo duševní založení vraha. Proč některým lidem připadá zabíjení snadné, zatímco jiní by nikomu nedokázali ublížit?”

Altman zavrtěl hlavou. “Nemám tušení, kam se mohl vypařit. Jeho jméno samozřejmě zadáme do NCIC a VICAPu, ale jinak platí, že ten chlap teď může být kdekoliv. V Jižní Americe, v Evropě, v Singapuru…”

Případ zničených počítačů v threepineské pobočce městské knihovny, o němž dnes policie věděla, že ho měl na svědomí Desmond, původně vyšetřovalo Fletcherovo oddělení loupeží. Altman tedy poslal za seržantem Randalla, který se ho měl zeptat, zda v rámci tohoto vyšetřování nenarazil na nějaké užitečné stopy.

Ostatní zatím mlčky upřeně civěli na Desmondův dopis, jako by drželi stráž u mrtvého.

Nakonec Altmanovi zazvonil telefon a detektiv přijal hovor. Byl to pracovník registračního úřadu, který mu oznámil, že Desmond vlastní malou chatku u jezera Muskegon asi sto kilometrů od Greenvillu. Stojí prý zastrčená v borovém lese u břehu.

“Myslíte, že se tam skrývá?” zeptal se Wallace.

“Navrhuju, abychom to jeli zjistit. I kdyby toti ž nakrásně zmizel za hranice státu, mohl tam nechat stopy, které nám prozradí, kam se zašil. Třeba účtenky za letenky, zápisky, vzkazy na záznamníku a tak.”

Wallace si sebral sako a blok. “Tak pojeďme.”

“Ne, ne, ne,” řekl Quentin Altman rozhodně. “Vy máte exkluzivitu. Ale do palebné linie vás nepustím.”

“Je hezké, že na mě myslíte,” odtušil Waílace kysele.

“Akorát nechci, aby mě vaše noviny žalovaly, jestli se Desmondovi zachce procvičit si na vás střelbu.”

Reportér se zaškaredil a ztěžka usedl zpátky na židli.

Josh Randall se vrátil se zprávou, že seržant Bob Fletcher nemá ke zničeným počítačům v knihovně žádné užitečné informace.

“To už je teď jedno,” komentoval to Altman. “Máme lepší stopu. Obleč se, Joshi.”

“Kam jedeme?”

“Na vyjížďku do přírody. Kam jinam bysme v takhle hezký podzimní den jeli?”

Jezero Muskegon je velká, ale mělká vodní plocha lemovaná vrbami, vysokou travou a ošklivými borovicemi. Altman tuhle oblast příliš dobře neznal. Během let sem vyvezl rodinku na pár pikniků a jednou si sem zajel s Bobem Fletcherem na vlažný rybářský výlet, z něhož mu zůstaly jen mlhavé vzpomínky na pošmourné mrholivé počasí a téměř prázdný košík na závěr dne.

Během jízdy stále opuštěnější krajinou na sever dával Randallovi instrukce: “Jsem si na devadesát devět procent jistý, že tam Desmond není. Ale přesto ze všeho nejdříve zajistíme dům, pokoj po pokoji, skříň po skříni, a teprve pak se postavíš před hlavní vchod a budeš hlídat, zatímco já zkusím uvnitř najít nějaké důkazy. Dobře?”

“Jasně, šéfe.”

Projeli kolem zarostlé příjezdové cesty vedoucí k Desmondově chatě, sjeli ze silnice a vnořili se do porostu tvořeného hustými forzýtiemi.

Opatrně si klestili cestu zapleveleným břehem, až dorazili k “chatě”, což byl eufemistický výraz pro malé zchátralé stavení stojící v poli zarostlém metrovou trávou a šlahouny. Porostem se vinula prosekána stezka, což znamenalo, že tu nedávno někdo byl, avšak nikde nebylo psáno, že to musel být zrovna Desmond. Altman býval také kdysi kluk, a tak věděl, že nic neupoutá pozornost adolescentů spolehlivěji než opuštěný domek.

Vytasili zbraně, Altman zabušil na dveře a křikl: “Policie! Otevřete!”

Ticho.

Detektiv na chvíli zaváhal, sevřel pistoli pevněji a prokopl dveře.

Chata zařízená laciným zaprášeným nábytkem a plná omámeně bzučících podzimních much působila prázdným dojmem. Oba detektivové pečlivě prohlédli čtyři malé pokoje, ale nenašli v nich žádné stopy po Desmondovi. Zvenčí se pak podívali do okna garáže a viděli, že je prázdná. Altman pak poslal Randalla na začátek příjezdové cesty, kde se měl asistent ukrýt a hlásit příchod jakékoliv osoby.

Detektiv se pak vrátil do domu a zahájil ohledávání. Kladl si přitom otázku, na jakou teplotu se tento vychladlý případ po dnešku zahřeje.

Necelých dvě stě metrů od příjezdové cesty vedoucí k chatě Desmonda Howarda se na silnici objevila otlučená, deset let stará toyota. Zastavila na krajnici a pak zamířila do lesa, kam na ni ze silnice nebylo vidět.

Z vozu vystoupil muž, přesvědčil se, zda je automobil dobře ukrytý, přimhouřil oči a zadíval se do lesa, aby se zorientoval. Na levé straně si všiml pobřežní linie jezera a spočítal si, že chatka stojí asi třicet stupňů nalevo od něj. Odhadoval, že v tak hustém lesním porostu mu cesta k ní potrvá asi patnáct minut.

Což znamenalo, že to stihne jen tak tak. Bude se muset pohybovat co nejrychleji a ještě přitom omezit hluk na minimum.

Vyrazil kupředu, ale pak se náhle zastavil a pleskl se přes kapsu. Tolik spěchal k chatce, že už si nedokázal vzpomenout, zda si vzal z přihrádky v palubní desce auta předmět, který bude potřebovat. Ale ano, měl ho u sebe.

Gordon Wallace se sklonil a začal si opatrně klestit cestu k chatě, přičemž si dával pozor, aby nešlapal na větvičky. Doufal ze detektiv Altman bude plně zabrán do policejní práce, takže si jeho kradmého příchodu vůbec nevšimne.

*

Prohlídka chaty nepřinesla prakticky nic, co by naznačovalo, že se v ní Desmond v poslední době zdržoval, nebo kam mohl mít odtud namířeno. Quentin Altman sice našel pár složenek a umořených šeků, ale na všech byla uvedena adresa Desmondova bytu veWarwicku.

Rozhodl se, že zkontroluje i garáž, protože ho napadlo, že by v ní mohl objevit něco, co vrah vyhodil z auta a pak na to zapomněl, například list papíru s vyznačenou trasou, mapu nebo účtenku.

V garáži však Altman objevil něco mnohem zajímavějšího než důkazy, našel tam samotného Howarda Desmonda.

Přesněji řečeno jeho mrtvolu.

V okamžiku, kdy otevřel staromódní dvojité dveře garáže, ucítil zápach rozkládajícího se masa. Bylo mu jasné, odkud musí vycházet: z velkého uhláku vzadu. Obrnil se lhostejností a nadzvedl víko.

Uvnitř se nacházely kosterní ostatky zhruba stoosmdesáticentimetrového muže ležícího na zádech. Kompletně oblečený muž byl mrtvý přibližně šest měsíců, což, jak si Altman vzpomněl, zhruba odpovídalo době Desmondova zmizení.

Zootechnikovu totožnost měla s určitostí potvrdit analýza DNA, avšak Altman nalezl v zadní kapse mrtvoly peněženku a řidičský průkaz skutečně obsahoval Desmondovo jméno a fotografii. DNA a dentální záznamy to měly pouze potvrdit.

Muž měl roztříštěnou lebku, příčinou smrti byl pravděpodobně úder do hlavy tupým předmětem. Přímo v uhláku žádná zbraň neležela, ale po zevrubné prohlídce garáže nalezl Altman těžkou palici omotanou hadrem a ukrytou na dně sudu plného odpadků. Na konci palice ulpěly vlasy podobné těm Desmondovým. Altman položil nástroj na pracovní lavici a začal uvažovat, co se tu ksakru stalo.

Někdo Škrtiče zavraždil. Ale kdo? A proč? Z pomsty?

Poté však Altman udělal jednu z věcí, které dělal nejlépe -nechal své myšlenky volně plynout. Až příliš mnoho detektivů totiž mělo ve zvyku vzít si do hlavy nějakou hypotézu a pak pro ni nedohlédnout za své počáteční závěry. Altman však s tímto nešvarem odjakživa bojoval a také nyní si položil otázku: co když Desmond není Škrtič?

S určitostí věděli jen to, že to byl on, kdo označil některé pasáže v románu Dvě úmrtí na maloměstě, který si vypůjčil z greenvilleské knihovny. Co když to však udělal až po vraždách? Dopis, který napsal Carterovi, nebyl datovaný. Možná si, stejně jako reportér Gordon Wallace, přečetl tu knihu až po vraždách a zarazila ho podobnost zápletky s případem skutečného Škrtiče. Začal tedy obě vraždy vyšetřovat na vlastní pěst, Škrtič to zjistil a zabil ho. Jenže kdo je v tom případě pachatel?

Stejně jako reportér Gordon Wallace…

Altman uslyšel ve své nespoutané mysli drobné cvaknutí, jak se útržky známých skutečností srovnaly do nové kombinace a volaly po promyšlení, všechny tyto útržky přitom tentokrát souvisely s reportérem. Tak například měl Wallace navzdory vyzáblosti poměrně silnou postavu, byl umanutý a temperamentní. Někdy dokázal nasadit hrozivý, ba přímo děsivý výraz. Byl posedlý zločinem a policejní a kriminalistické procedury znal lépe než většina policistů, což

současně znamenalo, že dokázal odhadnout postup vyšetřovatelů. (Onehdy si koneckonců neurvale vykřičel osobní účast na nově otevřeném případu, uvědomil si nyní Altman.) Navíc vlastnil vysílačku schopnou odposlechu policejní frekvence, takže mohl zachytit hlášení o nálezu obětí. A jeho byt se nacházel jen pár bloků od univerzity, kde byla zavražděna první oběť.

Detektiv uvažoval dál: řekněme, že si Desmond přečetl zmíněné pasáže, pojal podezření, zakroužkoval je a pak zavolal na pár míst, aby získal více informací o skutečném případu. Možná telefonoval i Wallacemu, který jako reportér kriminalistické rubriky Tribune představoval logický zdroj potřebných údajů.

Desmond se tedy s reportérem setkal, ten ho zabil a ukryl jeho tělo zde.

To není možné… Proč by Gordon v takovém případě upozorňoval na knihu policii?

Třeba proto, aby sám předešel podezření?

Altman se ještě jednou vrátil k nechutné provizorní kryptě a začal ohledávat tělo bedlivěji, aby na své otázky získal nějaké odpovědi.

*

Gordon Wallace zahlédl Altmana v garáži.

Podařilo se mu připlížit na místo vzdálené pouhých deset metrů od garáže a ukrýt se za keřem. Detektiv nevěnoval dění venku pozornost, protože zjevně spoléhal na to, že ho na případné vetřelce upozorní Josh Randall. Ten se skrýval na začátku příjezdové cesty dobrých dvě stě metrů odtud a garáž měl za svými zády.

Wallace v podzimním parnu chvíli ztěžka oddechoval a pak v podřepu vyrazil přes trávu kupředu. Zastavil se vedle garáže, rychle nakoukl do bočního okna a všiml si, že Altman právě stojí nad uhlákem v zadní části garáže a mžourá na cosi ve své ruce.

Perfektní, pomyslel si Wallace, sáhl si do kapsy a vyrazil k otevřeným dveřím, skrz něž mohl zcela nerušené zamířit.

Detektiv našel v Desmondově náprsní tašce vizitku a upřeně se na ni zadíval. Vtom za sebou uslyšel prasknutí větvičky a polekaně se otočil.

Ve dveřích stála mužská silueta, zdálo se, že má ruce zvednuté ve výši hrudníku.

Altman zmateně zalapal po dechu. “Kdo jste…?”

Garáž prosvětlil oslnivý záblesk.

Detektiv se zapotácel a hmátl po pistoli.

“Sakra,” ozval se povědomý hlas.

Altman zamžoural do venkovního světla. “Wallaci! Vy zatracenej parchante! Co tady sakra děláte?”

Reportér se zamračil, zvedl fotoaparát a zatvářil se stejně nešťastně jako Altman. “Snažil jsem se vás tajně vyfotit při práci. Jenže vy jste se mi otočil. Všecko jste zkazil.”

“Já že jsem to zkazil? Říkal jsem vám, že sem nemáte jezdit. Nemůžete tu…”

“První dodatek Ústavy mi zaručuje právo tady být,” odsekl Novinář. “Máme svobodu tisku.”

“A já mám zase právo popadnout vás za zadnici a šoupnout as do vězení. Tohle je místo činu.”

“No, právě proto z něj chci mít fotky,” řekl Wallace nedůtklivě. A pak se zamračil. “Co je to za smrad?” Svěsil ruku s fotoaparátem a začal mělce dýchat. Zdálo se, že je mu nevolno.

“To je Desmond. Někdo ho zavraždil. Leží v tom uhláku.”

“Někdo zavraždil jeho? Takže on není vrah?”

Altman zvedl vysílačku a štěkl na Randalla: “Máme tu návštěvu.”

“Cože?”

“Jsme v garáži.”

O chvíli později mladý detektiv přiklusal a adresoval Wallacemu opovržlivý pohled. “Kde jste se tu sakra vzal?”

“Jak to, žes ho nechal kolem sebe projít?” utrhl se na něj Altman.

“On za to nemůže,” řekl reportér a otřásl se zápachem. “Zaparkoval jsem o kousek výš na silnici. Co kdybysme šli na čerstvý vzduch?”

Vzteklý Altman si začal reportérovu nevolnost zlomyslně vychutnávat. “Měl bych vás posadit do vězení.”

Wallace zadržel dech, vyrazil k uhláku a zvedl fotoaparát.

“Ať vás to ani nenapadne,” zavr čel Altman a odtáhl ho pryč.

“Kdo to udělal?” zeptal se Randall a ukázal na tělo.

Altman se mu nesvěřil, že chvíli podezíral přímo Gordona Wallaceho. Krátce před incidentem s fotografováním totiž nalezl neuvěřitelnou stopu, která přímo naznačovala, kdo Desmonda i obě ženy pravděpodobně zabil. Zvedl vizitku. “Tohle jsem u něj našel.”

Na vizitce stálo: “Detektiv seržant Robert Fletcher, policejní oddělení Greenville.”

“Bob?” zašeptal šokované Randall.

“Nechce se mi to věřit,” zamumlal pomalu Altman, “jenže se nám nikdy nesvěřil, že o Desmondovi vůbec něco ví, natož že se s ním někdy setkal.”

“To je fakt.”

“A kromě toho,” pokračoval Altman a ukázal na palici, “vyrábí Bob různé ozdobné nářadí, je to jeho koníček, vzpomínáš? Tak tahle palice může patřit jemu.”

Randall nejistě civěl na vražednou zbraň.

Při myšlenkách na tu zradu se Altmanovi zběsile rozbušilo srdce. Začal spekulovat, co se vlastně stalo. Fletcher zřejmě zpackal vyšetřování úmyslně, a protože byl vrahem on sám, pravděpodobně také zničil veškeré důkazy, které na něj ukazovaly. Byl to samotář, měl za sebou několik krátkých a problematických vztahů, byl posedlý násilím, vojenskými dějinami, artefakty a lovem… Lhal jim, když tvrdil, že nikdy nečetl Dvě úmrtí, ve skutečnosti obě ženy podle této knihy zavraždil. Desmond si pak, až po vraždách, přečetl knihu také, označil v ní klíčové pasáže a jako uvědomělý občan se obrátil na hlavního vyšetřovatele Fletchera, což však nebyl nikdo jiný než pachatel sám. Seržant ho ubil k smrti, ukryl jeho tělo v uhláku a zničil počítače v knihovně. A pak samozřejmě nehnul ani prstem, aby tento projev vandalismu vyšetřil.

Zděšeného Quentina Altmana napadlo je ště něco dalšího. Obrátil se k reportérovi. “Kde byl Fletcher, když jste odcházel z mé kanceláře? Viděl jste ho na stanici?” Detektivova ruka zašmátrala po pistoli a jeho oči se začaly rozhlížet po vysoké trávě, co když je sem seržant sledoval a hodlal zavraždit i je? Fletcher byl skvělý střelec.

Wallace nicméně odpověděl: “Seděl v zasedačce s Andym Carterem.”

Ne! Altman si uvědomil, že v ohrožení se neocitli pouze oni. Autor Dvou úmrtí byl také svědek, což znamenalo, že i on představoval potenciální Fletcherovu oběť. Detektiv popadl mobilní telefon, zavolal na centrální dispečink a požádal o Cartera.

“Není tady, pane,” odpověděla mu spojovatelka.

“Cože?”

“Začalo se připozdívat, a tak se rozhodl, že se na noc ubytuje v hotelu.”

“A ve kterém hotelu bydlí?”

“Myslím, že v Sutton Inn.”

“Máte číslo?”

“Ano, jistě. Ale on tam teď není.”

“A kde je?”

“Jel na večeři. Nevím kam, ale jestli se s ním potřebujete spojit, můžete zavolat Bobu Fletcherovi. Odjeli tam spolu.”

*

Byli dvacet minut od města a povolenou rychlost překračovali dvojnásobně.

Altman se znovu pokusil zavolat Fletcherovi, ale seržant mu to nebral. Detektivovi tak nezbývalo mnoho jiných možností než to na seržanta zkusit po dobrém, přimět ho, aby se vzdal, a snažně ho poprosit, ať nezabíjí i Cartera. Modlil se, aby to Fletcher ještě neudělal.

Zkusil mu zavolat znovu. Stále žádná odpověď.

Prohnal se křižovatkou na silnici 202 a přitom z boku téměř narazil do cisterny s mlékem, jimiž se to v této části státu jen hemžilo.

“Tak tohle bylo vzrůšo,” zašeptal Randall a odlepil zpocenou dlaň z palubní desky, zatímco řidič cisterny za nimi vztekle troubil.

Altman se chystal zavolat Fletcherovi znovu, jenže v tu chvíli se ve vysílačce ozval praskavý hlas: “Všem jednotkám. Máme zprávy o střelbě na silnici sto dvacet osm kousek západně od prodejny potravin Ralphs. Opakuji, střelba u prodejny Ralphs. Všechny jednotky ohlaste se.”

“Myslíte, že to jsou oni?”

“Jsme tři minuty jízdy odtamtud. Takže to za chvíli zjistíme.” Altman ohlásil jejich polohu a sešlápl plyn až k podlaze. Ručička tachometru se přehoupla přes stopadesátku.

Po krátké a trýznivě rychlé jízdě vyjelo policejní auto na kopec “Heleďte!” zvolal Randall šokované.

Altman spatřil policejní ford Boba Fletchera, napůl stál na silnici, napůl mimo ni. Detektiv zastavil kousek od něj a oba policisté vyskočili z vozu. Vzápětí zabrzdilo patnáct metrů od nich i auto Gordona Wallaceho, reportér využil jejich zapnutého majáčku a sirény a rovněž se řítil po silnici závratnou rychlostí. Nyní vyskočil z auta a vůbec si nevšímal detektivova křiku, ať se drží zpátky.

Náhle Altman ucítil na paži Randallovo sevření. Mladý detektiv ukazoval na krajnici asi patnáct metrů od nich. V matném světle rozeznali tělo Andrewa Cartera, spisovatel ležel zabořen čelem do hlíny nasáklé vlastní krví.

Zatracená práce! Nestihli to včas a seržant připsal Cartera na seznam svých obětí.

Altman se přikrčil vedle auta a zašeptal Randallovi: “Vylez tamhle na silnici. A hledej Fletchera. Nebude daleko.”

Prozkoumal křoví a v podřepu vyrazil ke spisovatelovu tělu. Přitom náhodou pohlédl nalevo a zalapal po dechu. Na zemi ležel Bob Fletcher a v rukou svíral erární brokovnici.

“Pozor!” křikl Altman na Randalla a plácl sebou na zem. Když však bleskurychlým pohybem obrátil na Fletchera pistoli, všiml si, že se seržant nehýbe. Posvítil na něj tedy baterkou. Fletcher měl v očích skelný pohled a na prsou krev.

Wallace se mezitím sklonil ke Carterovi a zvolal: “žije!”

Detektiv vstal, vytrhl brokovnici z Fletcherových bezvládných rukou a odklusal ke spisovateli. Fletcher ho zjevně postřelil, takže Carter upadl do bezvědomí.

“Andy, vydržte!” zvolal Altman a přitiskl ruku na krvavou ránu ve spisovatelově břiše. Za vrcholkem kopce zahlédl blikající majáčky a vzápětí uslyšel i sirény, jejichž zvuk vytrvale sílil. Sklonil se a zašeptal muži do ucha: “Vydržte! To bude dobrý, bude to dobrý, bude to dobrý…”

život mu zachránila jeho vlastní kniha, vysvětlil jim spisovatel, zasmál se a vzápětí se zkroutil bolestí.

Bylo ráno druhého dne a Quentin Altman s Carterovou manželkou, pohlednou

blondýnou středního věku, stáli u jeho lůžka v greenvilleské nemocnici. Fletcherova kulka minula životně důležité orgány, ale zlomila Carterovi žebro, takže teď spisovatel navzdory oblbovákům, které mu dávali, trpěl silnými bolestmi.

Řekl jim, co se včera večer stalo: “Fletcher říkal, že si zajedeme na večeři, zná prý jeden dobrý venkovský grillbar. Jeli jsme po nějaké opuštěné silnici, já mu vyprávěl o Dvou úmrtích a říkal jsem mu, že přesně takovou silnici jsem si v duchu představoval, když jsem psal scénu, v níž Lovec sleduje svou první oběť, kterou předtím zahlédl v McDonald’s. Na to mi Fletcher odpověděl, že v jeho představách nevedla ta silnice lesem, nýbrž kukuřičným polem.”

“Jenže on tvrdil, že tu knihu nečetl,” poznamenal Altman.

“Přesně tak… Uvědomil si, že udělal kiks. Na minutku úplně zmlkl a já si začal říkat, že něco není v pořádku. Dokonce jsem chtěl vyskočit z auta, jenže on v tu chvíli vytasil pistoli. Popadl jsem ji, ale jemu se přesto podařilo mě postřelit. Natáhl jsem nohu na jeho stranu a dupl na brzdu. Sjeli jsme ze silnice a on se praštil hlavou do čelního skla, nebo co já vím. Vytrhl jsem mu pistoli a vykutálel se z auta. Chtěl jsem se ukrýt v křoví, jenže pak jsem si všiml, jak vytahuje z kufru brokovnici. Vyrazil za mnou a já ho zastřelil.” Zavrtěl hlavou. “Panejo, nebýt toho, že se podřekl s tou knihou, vůbec by mě nenapadlo, co se chystá udělat.”

Jelikož byl účastníkem incidentu také Altman, připadlo jeho prošetření jinému detektivovi. Ten dospěl k závěru, že nalezené důkazy potvrzují Carterovu verzi. Na Fletcherově ruce ulpěly zbytky střelného prachu, což znamenalo, že seržant z pistole opravdu střílel, a ve dveřích na straně spolujezdce Fletcherova policejního auta uvízla kulka s Carterovou krví. Důkazy také potvrdily, že Greenvilleským škrtičem byl skutečně Fletcher. Palice v garáži obsahovala spoustu jeho otisků a prohlídka jeho domu odhalila několik položek, vesměs punčoch a spodního prádla, pocházejících z domů obou obětí. Bylo jasné, že zavražděním Howarda Desmonda a pokusem o vraždu Andyho Cartera se Fletcher snažil zabránit svému odhalení v souvislosti s prvními dvěma vraždami. Jaký motiv však seržanta vedl k zabití dvou žen v Greenvillu? Možná v něm vzkypěla zlost, že ho opustila manželka. Možná měl s jednou obětí utajený milostný vztah, který skončil nešťastně, což Fletcher neunesl, bývalou milenku uškrtil a pokusil se její smrt vydávat za nahodilý projev násilí. Jednoho dne snad vyjde pravda najevo.

Anebo, pomyslel si Altman, se na rozdíl od detektivních románů nikdy nedozvědí, co seržanta dohnalo až k tomu, že překročí hranici a vstoupil do temného světa vrahů, které kdysi pronásledoval.

V tom okamžiku vběhl do nemocničního pokoje Gordon Wallace. “Ještě je teplý,” řekl a podal Carterovi výtisk deníku Tribune. Na první stránce byla jeho reportáž o vyřešení případu Greenvilleského škrtiče.

“Nechte si to,” řekl. “Jako suvenýr.”

Carterova manželka mu poděkovala, složila noviny a s koženým gestem člověka, který nemá zájem nechávat si upomínkové předměty na těžké období svého života, je odhodila stranou.

Quentin Altman zamířil ke dveřím, avšak těsně před odchodem se náhle zarazil a otočil se. “Jo, ještě jedna věc, Andy, jak ta vaše kniha končí? Dopadne policie Lovce?”

Carter se už už chystal odpovědět, ale pak zavřel ústa a zaculil se. “Víte, detektive…, jestli se to chcete dozvědět, tak se obávám, že si tu knihu budete muset koupit.”

O několik dní později vyklouzl Andrew Carter z postele, na níž už tři hodiny ležel s očima otevřenýma dokořán. Byly dvě hodiny ráno.

Pohlédl na klidnou siluetu spící manželky a s pomocí hůlky se dobelhal ke skříni, odkud vytáhl staré seprané džínsy, tenisky a tričko s emblémem Bostonské univerzity, své

spisovatelské šaty pro štěstí, které na sobě neměl už déle než rok.

Jizva po střelné ráně ho stále bolela, a tak pomalu prošel chodbou do pracovny a rozsvítil v ní světlo. Posadil se za stůl, zapnul počítač a dlouze se zadíval na obrazovku.

A pak se náhle pustil do psaní. Zpočátku mu to příliš nešlo -někdy omylem stiskl dvě klávesy najednou, jindy naopak nestiskl zamýšlenou klávesu dostatečně. Po pár hodinách se mu však stenografické schopnosti vrátily a slova se znovu začala hladce a rychle přelévat z jeho mysli na obrazovku.

Než oblohu prosvětlil růžovošedý úsvit a od svěží cesmíny za oknem sem dolehlo ranní ptačí trylkování připomínající zvuk mobilního telefonu, měl už Carter celou povídku hotovou, celkem třicet devět stran psaných s dvojitým řádkováním.

Andy Carter přesunul kurzor na začátek dokumentu, zamyslel se nad nejvhodnějším názvem a napsal: Napodobitel.

Opřel se v pohodlném kancelářském křesle a pozorně si přečetl svůj výtvor.

Příběh začínal u reportéra, který najde detektivku s několika proužkovanými pasážemi nápadně se podobajícími dvěma skutečným vraždám, k nimž před nedávném došlo v okolí. Reportér odnese knihu detektivovi a ten dospěje k závěru, že zmíněné pasáže zakroužkoval vrah, napodobitel, jehož román inspiroval k zabíjení.

Detektiv tedy obnoví vyšetřování případu a zajistí si zdráhavou pomoc autora zmíněné detektivky, jenž poskytne policii dopisy od svých fanoušků, jeden z dopisů přitom vede k předpokládanému pachateli.

Když však policie sleduje stopu tohoto domnělého pachatele pronikne až do jeho chaty, kde zjistí, že někdo zavraždil i jeho. Zdá se tedy, že to ve skutečnosti žádný pachatel nebyl a klíčové pasáže zřejmě zakroužkoval jen proto, že ho stejně jako reportéra zarazila podobnost mezi románem a skutečnými zločiny.

Vzápětí čeká detektiva velký šok: na těle zavražděného autorova příznivce najde stopy, které dokazují, že skutečným pachatelem je seržant místní policie. Autor, jemuž týž seržant shodou okolností právě dělá společnost, málem přijde o život, ale nakonec se mu podaří vytrhnout seržantovi zbraň z ruky a v sebeobraně ho zastřelit.

Případ je uzavřen.

Nebo to tak alespoň vypadá.

Andy Carter však na tomto místě příběh neukončil. Připojil k němu ještě jednu zápletku. Úplně na konci se čtenáři dočtou, že také seržant byl nevinný. Stal se obětním beránkem v komplotu který na něj narafičil skutečný Škrtič.

Jím není shodou okolností nikdo jiný než autor sám.

Po vydání svého prvního románu se totiž potýkal s tvůrčím blokem, nedokázal na úspěšnou prvotinu navázat a postupně začal propadat šílenství. V zoufalém a trudnomyslném stavu mysli dospěl k přesvědčení, že by mohl svou tvorbu znovu nastartovat uskutečněním vražd, které ve svém románu popsal. Vyhlédl si tedy dvojici žen, chvíli je šmíroval a poté uškrtil naprosto stejně jako jeho fiktivní zlosyn.

Tyto vraždy však jeho schopnost psaní neoživily a autor upadl do ještě hlubší deprese. Ještě znepokojivější bylo, že se mu chvíli nato ozval čtenář, kterého zarazila podobnost mezi některými pasážemi v knize a skutečnými zločiny. Autor neměl na vybranou. Dal si se čtenářem schůzku v jeho chatě na břehu jezera, ubil ho k smrti a ukryl jeho tělo v garáži. Aby rozptýlil podezření z jeho zmizení, zatelefonoval následně čtenářovu šéfovi a bytnému, představil se čtenářovým jménem a oznámil, že se musí neočekávaně odstěhovat z města.

Konečně autor uvěřil, že mu nic nehrozí. Jeho spokojenost však neměla dlouhého trvání. Na scénu totiž vstoupil reportér, který objevil označené pasáže v knize, a vyšetřování začalo

nanovo, ozval se mu jeden detektiv a chtěl po něm dopisy od čtenářů. Autor pochopil, že jediným způsobem, jak se vyhnout podezření, je předhodit policii obětního beránka. Souhlasil tedy, že se s policisty sejde, ale ve skutečnosti přicestoval do města už den před plánovanou schůzkou s detektivem. Vloupal se do domu policejního seržanta, nastrčil tam pár kusů oblečení, které si kdysi odnesl z domů zavražděných žen, a ukradl seržantovi palici a vizitku. Odjel k jezernímu domku zavražděného čtenáře, ukradenou palicí dodatečně rozbil jeho rozložené mrtvole lebku a ukryl nástroj i s ulpělými vlasy do sudu s odpadky. Vizitku pak vsunul do čtenářovy náprsní tašky. Druhého dne dorazil na policejní stanici a poskytl policistům čtenářův dopis, který je dovedl až k chatě, a potažmo k seržantovi.

On sám mezitím nic netušícího seržanta pozval na večeři, během jízdy se zmocnil jeho pistole a donutil ho zastavit auto a vystoupit z něj. Nato ho zastřelil, položil pistoli kousek od jeho nehybných rukou a vystřelil z ní ještě jednou, aby seržantovi ulpěly na prstech zbytky střelného prachu (o soudní kriminalistice vědí spisovatelé stejně mnoho jako většina policistů). Vytáhl z kufru brokovnici, vložil ji seržantovi do rukou, nastoupil zpátky do policejního vozu, zhluboka se nadechl a střelil se do břicha, Samozřejmě si přitom dal záležet, aby byla rána co možná nejpovrchovější.

Doplazil se na silnici a čekal, až kolem projede auto a někdo mu pomůže.

Policie mu tuhle historku zbaštila i s navijákem.

V závěrečné scéně se autor vrátil domů a pokusil se vzkřísit své psaní na základě faktu, že mu právě prošla další vražda.

Carter dočetl povídku a cítil, jak mu srdce buší pýchou a vzrušením. Jistě, jeho dílo potřebovalo ještě trochu vypilovat, ale na to, že více než rok nedokázal napsat ani řádku, to byl úspěch.

Znovu se z něj stal spisovatel.

Jediný problém spočíval v tom, že nemohl své dílo uveřejnit. Dokonce je nemohl nikomu ani ukázat.

Důvod byl pochopitelně jednoduchý: nešlo o žádnou smyšlenku, nýbrž o naprosto pravdivý příběh. Vraždícím autorem byl Andy Carter sám.

Když však povídku opět mazal z počítače, byl přesvědčen že na jejím vydání ani trochu nezáleží. Důležité bylo, že se mu jejím sepsáním podařilo překonat autorský blok se stejnou nemilosrdností a účinností, s jakou zavraždil Boba Fletchera, Howarda Desmonda i ty dvě ženy v Greenvillu. A co bylo ještě lepší, od této chvíle věděl, jak zařídit, aby už ho nikdy podobný blok nepostihl. Rozhodl se, že přestane psát beletrii a začne se věnovat tomu, k čemu byl podle svého nynějšího přesvědčení předurčen: skutečnému zločinu.

Bylo to naprosto dokonalé řešení! Už nikdy nebude muset čekat na inspiraci, televizní zprávy, časopisy a noviny mu poskytnou desítky námětů, z nichž si bude moci vybrat.

A kdyby ho náhodou žádný skutečný zločin dostatečně nezaujal, pomyslel si, když se belhal ze schodů do kuchyně, aby si tam uvařil kávu…, inu, pak Andy Carter věděl, že mu nedělá sebemenší problémy vzít věci do vlastních rukou a obstarat si špetku inspirace sám.

VOYEUR

Samozřejmě u ní neměl žádnou šanci.

Ona byla úplně jiná liga.

Přesto si Rodney Pullman, čtyřiačtyřicátník co do věku i šířky v pase, nemohl pomoci, a když se do bytu 10B bytového komplexu v Santa Monice před půl rokem nastěhovala ta nová nájemnice, nechal se bez zábran svádět pohledem na ni. I chlap přece může mít své sny, nebo ne?

S koncentrovanými nadějemi, ale rozředěnou energií se Pullman před dvěma lety

přestěhoval z Des Moines do Los Angeles, aby se stal filmovým producentem, a několik měsíců bombardoval Hollywood svými životopisy. Výsledky však nebyly příliš pozoruhodné a Pullman nakonec dospěl k závěru, že úspěšný prodej vozů Saturn a průmyslových klimatizačních jednotek na americkém Středozápadě ještě člověku neotevírá dveře do firem, mezi jejichž produkty patří TomKat, George Clooney a Jennifer Lopezová.

Navzdory této odmítavosti se Pullman dokázal dostat do jihokalifornských kolejí, jak napsal v dopise rodičům. Jasně, lidi tu možná byli o něco povrchnější než v Iowě a někdy míval i on pocit, že se jen nechává unášet proudem. Jenže proč se nenechat unášet na tak skvělém místě?! Tohle byla zaslíbená země, široké dálnice, hedvábná mlha na pláži, písek mezi prsty, multikina a gigaplexy, non-stop restaurace s čínskými nudlemi a minimální lednové teploty, které zhruba odpovídaly typickému květnovému dni v Des Moines.

Pullman se tedy oklepal z nezdařeného pokusu stát se magnátem, přijal práci zástupce vedoucího v prodejně jednoho knihkupeckého řetězce ve Westwoodu, usadil se a začal žít příjemným životem.

Byl spokojený.

Tedy, téměř. Byla tu totiž otázka jeho milostného života…

No jo.

Před deseti lety se Pullman rozvedl se ženou, kterou si vzal krátce poté, co oba absolvovali místní univerzitu. Po rozvodu sice s několika dívkami chodil, ale ve všech případech zjistil, že navázat vážnou známost není tak jednoduché. žádná z žen, s nimiž si kdy někam vyrazil, většinou to byly schůzky naslepo, se příliš nevyznala ve filmech, jeho jediné životní vášni. (No to je úžasný, Rode, já taky miluju klasické snímky. Třeba Titanic jsem viděla snad stokrát. To je přímo můj film… A teď mi řekni něco o tom Orbisonovi Wellesovi, jak ses o něm zmiňoval.) A tak nakonec rozhovor obvykle sklouzl k nudnému žvanění, jak jsou jejich děti báječné a jak ohavně se k nim choval bývalý manžel. Jeho známosti měly navíc tendenci oblékat se u nepřitažlivých firem typu Gap nebo L. L. Bean a všeobecně měly, jak to jen říct?, zemitou středozápadní figuru.

Jasně, Pullman poznal i pár atraktivních žen, třeba Sally Vaughnovou, vicemiss Iowy z roku 2002, heč -, ale tento konkrétní vztah nikdy nikam nevedl a po rozchodu s ní začal Pullman toužit po zelenějších pastvinách.

Což Los Angeles dokonale splňovalo. Byla to obrovská zásobárna nejnádhernějších stvoření na světě. Zdejší holky však nebyly jen krásné. Kdepak, tyhle lištičky v sobě měly i ducha. Pullman je slýchával v kavárně knihkupectví, kde vysedávaly nad kávou se šlehačkou a vedly duchaplné, svěží a vtipné rozhovory o umění a politice. Zrovna včera zaslechl dvě dvacítky v přiléhavých trikotech, jak se baví o nějakém podivně znějícím nástroji v soundtracku k filmu Třetí muž. Cimbál? Ne, tahací harmonika to byla. Ta taky ne, byla to…

Citera! chtělo se Pullmanovi vykřiknout, ale cítil, že by se jeho intervence nesetkala s příznivou reakcí (a také měl pocit, že ta, která se v nástroji pletla, by byla nebetyčně naštvaná a v zárodku by uhasila veškeré naděje, že by mohl některou z nich někam pozvat).

Sbírka dévédéček typické losangeleské holky určitě neobsahovala laciné dojáky. Zato by v ní nechyběly Zloději kol, Muž, který věděl příliš mnoho, Křižník Potěmkin, Nebe nad Berlínem nebo Manchuriánský kandidát.

No jo, jenže jak se s nějakou seznámit… To byl problém. Navazovat konverzaci studeným stylem: “Ahoj, já jsem Rod, jak se jmenuješ ty?” se mu z duše protivilo. Byl buclatý, nemotorný a stydlivý, a tak to vždycky zkonil.

Doufal, že se s půvabnými Hollywooďankami seznámí prostřednictvím své práce v knihkupectví. že se díky ní ocitne v situacích, kdy bude mít k seznámení záminku, koneckonců

byl prodejce, nebo kdy některá osloví jeho a on ji pak bude moci okouzlit tím nejlepším, co v sobě má. V praxi to však vypadalo tak, že v okamžiku, kdy některé zákaznici odpověděl na otázku, ztratila o něj zájem. A pokud šlo o jeho kolegyně, pak to byly buď ženy středního věku, které už ztratily veškeré životní ambice, anebo mladé holky posedlé vlastní kariérou (všechny do jedné samozřejmě chtěly psát scénáře, hrát ve filmech nebo je režírovat).

Vyčerpán úsilím tedy Pullman na jakýkoliv citový vztah rezignoval.

Jenže pak se do bytu 10B nastěhovala nová nájemnice.

Tammy Hudsonová, Pullman se hned druhý den ráno zeptal domovníka na její jméno, byla o něco starší než všechny ty úžasné mladice, které člověk vídá v Ivy nebo v zadním baru hotelu Beverly Wilshire. Pullman ji tipoval na třiatřicet nebo čtyřiatřicet, což bylo fajn, tenhle věkový rozdíl se dal snadno překonat. Navíc byla nádherná. Dlouhé vlasy, černé jako havraní křídla, si často stahovala do veselého copu, nebo si z nich vytvářela koketní drdol. Byla vysoká, štíhlá a také svalnatá, jak prozrazovala její žlutočerná lykrová teplákovka. Každý den chodila běhat a Pullman ji někdy ráno cestou do knihkupectví vídal, jak na dvoře obytného komplexu provozuje v chladném mlhavém vzduchu jakési bojové umění.

A ještě jedna věc se mu na ní líbila: Tammy měla obrovskou radost ze života. Hodně cestovala a, podle toho, co slyšel, vlastnila dole v Baja nějakou nemovitost, případně někoho takového znala, protože tam často trávila víkendy. Jezdila na skútru Vespa jásavě červené barvy, čímž mu připomínala Audrey Hepburnovou v Prázdninách v Římě. A taky měla staré MG, s nímž jezdila rychlostí blesku.

Pullmana ani trochu nepřekvapilo, když později zjistil, že Tammy téměř každý den odchází z bytu s deskami v ruce; bylo jasné, že pracuje ve filmové branži. Díky výraznému obličeji musela být skvělou herečkou charakterních rolí. Neviděl jsem ji náhodou v něčem? přemýšlel Pullman. Nebylo mnoho filmů, které by nezhlédl.

Uvažoval o celé situaci a dospěl k závěru, že není tak úplně vyloučeno, aby si spolu někam sedli a aby se mezi nimi začalo rozvíjet něco vážného. Nebyl nikterak ošklivý. Jasně, měl trochu břicho, ale totéž platilo o spoustě úspěšných podnikatelů, a pokud měl člověk dost šarmu, aby tento nedostatek vyvážil, pak to ženám nevadilo. Na hlavě měl bujnou hřívu hnědých vlasů beze stopy šedin a také měl pevnou čelist, která z velké části zakrývala jeho dvojitou bradu. Nekouřil a pil pouze víno, a i to jen střídmě. A v restauraci vždy platil účet.

Ve stejném okamžiku se však v jeho myšlenkách začaly jako vždy rojit pochybnosti. Může se s ní vůbec plachý muž jako on seznámit jinak, než že jednoduše půjde a představí se jí? A pokud by Pullman tuto úvodní příležitost jako obvykle pokazil, nemůže se už vrátit a zkusit to jinak, u tak krásné ženy jako Tammy rozhodně ne.

A tak ji Rodney Pullman několik měsíců zdálky obdivoval a usilovně se snažil vymyslet způsob, jak prolomit ledy a neudělat ze sebe pitomce.

A pak, jednoho chladného dubnového večera, se mu naskytla šance.

Zhruba kolem sedmé stál u okna a díval se do dvora, když vtom zahlédl v křoví naproti chodníčku vedoucímu od balkónových dveří Tammyiny ložnice nějaký pohyb. Ten se o pár okamžiků později opakoval a tentokrát Pullman spatřil i slabý záblesk připomínající odraz skla.

Zhasl světla a zatáhl žaluzie. Klekl si, vykoukl ven a viděl, ze se v křoví krčí nějaký muž. Zdálo se, že civí přímo do Tammyina okna. Na sobě měl šedivou uniformu správce pozemku. Pullman vstal a zamířil do ložnice, odkud měl na dvůr lepší výhled. Ano, teď už o tom nemohlo být pochyb. Vychrtlý mladý muž držel v ruce malý dalekohled. Šmíroval ji. Zatracený zvrhlík!

První Pullmanovou reakcí bylo zavolat policii. Popadl telefon.

Stiskl první číslici, ale pak ho napadlo: Počkej… Možná by se toho dalo nějak využít. Opět přístroj odložil.

U Tammy se zatáhly závěsy. Pullman tedy zaměřil pozornost na voyeura a pocítil mrazení, když údržbář zklamaně svěsil ramena, jako by celou dobu doufal, že uvidí Tammy, jak se svléká ve sprše. Přesto zůstal ukrytý za keřem a čekal na další příležitost ke šmírování. Pak se ovšem otevřely dveře a Tammy vyšla ven. Měla na sobě růžové tričko a přiléhavé květované kalhoty. Na rameně se jí houpala kabelka Coach z modré kůže a ve vlasech, dnes večer rozpuštěných, měla zastrčené sluneční brýle.

Voyeur se v křoví přikrčil, aby ho nebylo vidět.

Tammy zavřela dveře a sešla po chodníčku k parkovišti. Kde je teď ten údržbář? přemýšlel zděšený Pullman. Neplíží se směrem k ní? Právě když však Pullman znovu popadl telefon a začal vyťukávat 911, všiml si, že se šmírák vztyčil. Nechystal se Tammy přepadnout, ale sbíral ze země nářadí. Když byl hotov, otočil se od Tammy a zamířil opačným směrem, k zadní části obytného komplexu.

Tammy mezitím zmizela na parkovišti. O chvíli později se večerem rozlehl chraplavý zvuk jejího malého zeleného MG a poté táhlé kvílení řazených rychlostí, když Tammy ujížděla pryč.

Toho večera už Pullman nikam nešel. Objednal si domů pizzu a bedlivě sledoval dvůr. Hodiny plynuly a Tammy ani jejího šmíráka nebylo nikde vidět. V jednu chvíli Pullman málem usnul, ale pak si uvařil černou kávu, horkou ji do sebe obrátil a přinutil se zůstat vzhůru, aby mohl dál pozorovat dvůr. S jistou dávkou vzrušení si pomyslel, že tohle je přesně jako v tom Hitchcockovu thrilleru Okno do dvora, kde Jimmy Stewart upoutan ý na vozíku tráví čas nakukováním do oken svých sousedů. Byl to Pullmanův oblíbený film, přemýšlel, jestli ho Tammy někdy viděla. Měl tušení, že ano.

Když do devíti hodin večer nespatřil ani Tammy, ani vychrtlého voyeura, sešel Pullman dolů a zamířil do zadní části domu, kde bydlel domovník. “Co je to za člověka, který vám tu dělá údržbu?” zeptal se ho. “Ten s blond vlasy?”

“S blond vlasy?” zopakoval rozložitý domovník a odhrnul si z čela pramen umaštěných vlasů. Táhlo z něj pivo.

“Jo, ten drobný chlap.”

“Ale říkal jste s blond vlasy.”

“Přesně tak, ten chlap s blond vlasy,” vyhrkl Pullman a ztr ápeně se zamračil. “Copak mi nerozumíte?” Domovník byl Anglosas takže jazyková bariéra nepřicházela v úvahu. Možná byl prostě jen blbej.

“Myslel jsem, že když o někom říkáte, že je ,blond’, tak to znamená holku. Jako třeba: ,Koukej na tu blond kočku.’ U chlapů to tak nikdo neříká. Nemůžete přece o chlapovi tvrdit, že je ,blond’.”

“Jo? No, to já nevím. Ale on je zkrátka blond. A má drobnou postavu. Dneska u nás stříhal živý plot a hrabal trávu. Víte, koho mám na mysli?”

“Jo, jo. Toho.”

“Jak se jmenuje?”

“Já nevím. Já ho nepřijímal. Údržba pozemku není moje věc. Přijímala ho správní rada.”

“Znáte jeho příběh?”

“Jeho příběh? Zametá, hrabe, kosí trávu. To je jeho příběh. Proč?”

“Pracuje pro nějakou agenturu?”

“Jo, pro nějakou agenturu. Asi.”

“Má s vámi ta firma nějakou smlouvu?” zeptal se Pullman.

“Ta, co pro ni dělá?”

“Jo, ta firma.”

“Asi jo. Ale říkal jsem vám, že to správní rada…”

“…ho přijímala. Já vím. Takže o něm nevíte vůbec nic”

“Proč?”

“Jenom mě to zajímalo.”

Domovník se odkolébal zpátky do bytu, přičemž se škaredil jako by ho někdo z něčeho křivě obvinil. Pullman zatím spěšně vyrazil zpátky nahoru.

Tammy se vrátila v jednu hodinu ráno. Vypadala stejně svěže a sexy, jako když odcházela. Zamířila ke dveřím svého bytu, odemkla je, ohlédla se přes rameno, vstoupila dovnitř a zabouchla za sebou dveře.

Pullman usoudil, že se u dveří chovala tak trochu nejistě, jako by už nějakého vetřelce viděla či slyšela, a tak popadl dalekohled a zadíval se do křoví. Nezdálo se mu, že by se šmírák vrátil, ale nehodlal nic riskovat. Vyšel na chodbu, seběhl dolů a postavil se do stínu kousek od keřů, kde šmírák před pár hodinami hrál svou nechutnou hru.

Cvrčci cvrkali, za křovím mihotala světla a v kopcích směrem na Malibu slyšel Pullman vzdálené vytí kojotů. Jinak však bylo okolí tiché a klidné.

Po údržbáři nebylo nikde ani stopy.

Když u Tammy zhasla světla, počkal Pullman ještě půl hodiny, a protože za celou dobu nespatřil nic než místního kocoura, vrátil se do bytu. Matně si uvědomoval, že vzniklá situace se může stát pro jeho milostný život zlatým dolem, ale kladl si otázku, jak ji nejlépe využít.

Ze všeho nejdříve si musel položit otázku: představuje ten člověk skutečně vážnou hrozbu? Pullman kdysi slyšel, že voyeuři se podobají lidem fixovaným na chodidla a

exhibicionistům. Obecně nebyli nebezpeční. Citově odtažitějším, a pro ně bezpečnějším -pozorováním mužů i žen a fantazírováním o nich si vynahrazovali normální sexuální vztahy, třebaže si oni sami mysleli, že jim jde o to druhé.

Pravdou samozřejmě bylo, že také násilníci někdy své oběti sledují, aby před útokem zjistili, jaké mají návyky a vzorce chování, avšak drtivou většinu voyeurů by nikdy ani nenapadlo své oběti oslovit, natož je fyzicky napadnout. Bylo tedy velmi pravděpodobné, že údržbář pozemku je zcela neškodný. A kromě toho to byl vyzáblý, mírumilovně vyhlížející malý trumbera. Tammy se svým výcvikem karate by ho jediným výpadem dokázala skolit. Pullman proto dospěl k závěru, že svou sousedku nijak zvlášť neohrozí, pokud šmíráka prozatím nepráskne.

Vlezl si do postele a zavřel oči, avšak dlouho nedokázal usnout; Jeho rozpálený mozek se dál potýkal s otázkou, jak přetavit údržbářovo šmírování v příležitost pozvat Tammy na rande. Neklid v se převaloval na posteli a ráno se probudil půl hodiny před zvoněním budíku.

A když se budík v sedm hodin ráno rozdrnčel, vyškrábal se Pullman z postele a vykoukl ven. V Tammyině bytě se svítilo. Pullman si představoval, jak si dělá rozcvičku nebo si chystá snídani složenou z jogurtu, jahod a bylinkového čaje a jak je spokojená ve své nevědomosti o existenci šmíráka.

Toho Pullman neviděl vůbec.

Bylo to znepokojivé. že by tu ten chlap včera plnil jen jednodenní zakázku? Co když už se nevrátí? To by zhatilo veškeré Pullmanovy plány.

Pullman setrval u okna co nejdéle v naději, že se údržbář ještě vrátí. V osm hodin však už nemohl čekat, za patnáct minut musel být v práci.

Rychle se vysprchoval a vypotácel se na parkoviště. Hlava mu třeštila nevyspáním a oči ho na prudkém slunci pálily. Právě se chystal nasednout do svého otlučeného saturna, když vtom na parkoviště vplula dodávka firmy Pacific Landscaping Services.

Pullman zadržel dech.

Ano, tohle byl ten šmírák! Vystoupil z auta, vzal si nářadí a cestovní ledničku a vyrazil ke dvoru obytného komplexu. Pullman se postavil za auto a přikrčil se. Voyeur vklouzl za stejný keř, kde hlídkoval i včera, a začal stříhat živý plot, který už byl dokonale zastřihnutý. Jeho hladové oči se přitom vůbec nedívaly na nůžky -zaměřovaly se na okno Tammyiny ložnice.

Děkuji ti, pronesl Pullman k Bohu, o němž si díky své středozápadní výchově myslel, že by mohl existovat, a odchvátal zpět do svého bytu, přičemž ovsem zvolil zadní trasu, aby ho šmírák nezahlédl. Měl sice ráno otevřít knihkupectví, ale tuto příležitost si nemohl nechat ujít. Vytáhl tedy mobilní telefon, zatelefonoval personální ředitelce a strojeně chraplavým hlasem jí oznámil, že je nemocen a nemůže přijít do práce.

“Ó,” řekla žena nejistě. Pullman si vzpomněl, že druhý zástupce vedoucího měl mít ode dneška dovolenou, což znamenalo, že ředitelka bude mít setsakra těžkou práci sehnat narychlo někoho, kdo by mohl prodejnu otevřít. Pullman namáhavě zakašlal, ale ředitelka ho ani trochu nepolitovala. Místo toho chladně řekla: “Dejte mi vědět, jestli přijdete zítra. A příště mě varujte trochu dříve.”

“Já…”

Cvak.

Pullman pokrčil rameny. Teď se musel zaobírat důležitějšími věcmi. Když se vracel do bytu, probíral v duchu všechny možné plány, které se mu v noci honily hlavou.

“Dobrý den, vy mě neznáte, ale bydlím naproti vám. Jen mě napadlo, že byste měla vědět…”

Anebo možná: “Dobrý den, jsem váš soused. Myslím, že se ještě neznáme. Nechci vás nějak lekat, ale v tom křoví se ukrývá muž, který vás už dva dny upřeně pozoruje.”

Ne, neříkej dva dny. Kladla by si otázku, proč jsi ji na to neupozornil dřív.

“Poslyšte, slečno, vy mě neznáte, ale neohlížejte se. V tom křoví naproti chodníčku se skrývá muž. Dívá se na váš byt dalekohledem. Myslím, že je to šmírák nebo někdo takový.”

Po chvíli rozvažování dospěl Pullman k závěru, že žádný z těchto přístupů se mu příliš nelíbí. Mohla by mu totiž odpovědět pouhým: “Eh, díky.” Zavřít před ním dveře a zavolat policii.

A Rodney Pullman by byl nahraný.

Ne, on potřeboval provést něco dramatického, něco, co by udělalo dojem i na někoho tak světáckého, nebojácného a nedojmutelného, jako byla bezpochyby Tammy Hudsonová.

Upřeně se zadíval do dvora a viděl, že se voyeur přiblížil k jejímu bytu a stále obsedantně civí do okna její ložnice. Sluneční paprsky se odrazily od čepelí jeho nůžek, které dvakrát zlověstně zašmikaly. Nástroj byl dlouhý a zjevně i dobře nabroušený. Pullman přemýšlel, zda se ve svém předchozím úsudku nemýlil. Možná byl ten člověk přece jen nebezpečný.

Což ho konečně přivedlo na nápad, jak nejlépe zorganizovat seznámení s krásnou nájemnicí čísla 10B.

Vstal, zamířil ke skříni a chvíli se v ní přehraboval, až nakonec našel svou starou baseballovou pálku. Pullman na sport nikdy příliš nebyl, ale když ho přijali do knihkupectví a dozvěděl se, že tam mají baseballový tým, koupil si i on pálku a rukavici. Myslel si totiž, že by to mohl být dobrý způsob, jak se blíže seznámit s kterými spolupracovnicemi. Bohužel se však ukázalo, že všichni členové týmu jsou chlapi, a tak Pullman brzy přestal na trénink docházet.

Upřel pohled ven. Tammy sice stále nebylo vidět, ale voyeur setrvával za keřem a horečně se oháněl nůžkami.

Šmik, šmik…

Pullman popadl pálku a odešel z bytu do průchodu v přízemí odkud se tiše přesunul do stínu za šmírákem.

Měl v plánu počkat, až Tammy vyjde z bytu na pravidelný dopolední konkurz. A jakmile projde kolem voyeura, Pullman k němu přiběhne, napřáhne pálku a zakřičí na ni, ať zavolá policii, protože ji ten člověk šmíruje.

Donutí údržbáře, aby až do příjezdu policie ležel na břiše, čímž on sám získá k dobru nejméně deset minut na rozhovor s Tammy.

Ne, ne, to nic nebylo… Mimochodem, já jsem Rod Pullman. A vy jste …? Moc mě těší, Tammy… Ne, vážně, to přece byla moje povinnost… No dobrá, tak víte co? Jestli se mi opravdu chcete nějak odvděčit, můžete přijmout moje pozvání na večeři.

Otřel si zpocenou ruku do kalhot a ještě pevněji sevřel rukojeť pálky omotanou páskou.

Jasně, v sobotu se mi to hodí. Možná bychom…

Dveře Tammyina bytu se otevřely a přerušily tak tok jeho fantazií.

Tammy vyšla ven a nasadila si na oči drahé sluneční brýle. Dnes měla v černých vlasech zářivě rudou stuhu, která ladila s jejím lakem na nehty na rukou i nohou. Přes rameno opět nesla modrou kabelku a v ruce desky. Vyrazila po chodníčku.

Voyeur zpozorněl. Šmikání ustalo.

Pullman sevřel pálku ještě pevněji. Zhluboka se nadechl a znovu si zopakoval nacvičené repliky.

Připravit se, pozor…

V tu chvíli však voyeur ustoupil. Odložil nůžky a začal si pohrávat s přední stranou kombinézy.

Co to…?

Ježíšikriste, vždyť on se rozepíná a sahá si dovnitř.

Chce ji znásilnit!

“Ne!” vykřikl Pullman, vyrazil kupředu a nad hlavou přitom mával baseballovou pálkou.

“Hej!” Násilník v panice zamžoural, začal couvat a zakopl přitom o malý plůtek táhnoucí se kolem pásu půdy vysypaného mulčovací kůrou. Ztěžka dopadl na zem, hekl bolestí a začal lapat po dechu, protože si zřejmě vyrazil dech.

Tammy se zarazila, otočila se ke zdroji rozruchu a zamračila se.

“Zavolejte policii!” křikl na ni Pullman. “Ten člověk vás sleduje! Chce vás znásilnit!” Otočil se k blond muži a rozmáchl se pálkou. “Ani hnout! Jinak…”

Jeho slova uťala ohlušující salva výstřelů ozývajících se přímo za ním.

Pullman zaúpěl hrůzou a padl na kolena, zatímco kulky zasáhly šmíráka do hlavy a krku a vytvořily kolem něj krvavou mlhu. Muž se jednou zachvěl a mrtvý se skácel k zemi.

“Kristepane,” zašeptal Pullman šokované a pomalu vstal. Otočil se k Tammy a užasle se zamračil, když viděl, že nájemnice drží velkou černou pistoli, kterou zřejmě vytáhla ze své modré kabelky. Byla přikrčená a rozhlížela se kolem sebe jako voják v obklíčení.

Takže ona netrénovala jen karate, aby se dokázala ubránit útočníkovi, měla i zbrojní pas. Pullman slyšel, že ho má v Los Angeles spousta žen. Na druhé straně si nebyl jist, jestli je možné jen tak zastřelit člověka, který bezmocně leží na zemi, když na nikoho přímo nezaútočil.

“Hej, ty!” zavolala na něj Tammy a přistoupila blíže.

Pullman se otočil. Krásně teď viděl její nádherné modré oči i diamantové náušnice třpytící se na slunci. Květinová vůně jejího parfému se mísila se čpavým zápachem kouřící pistole.

“Já?” ujistil se Pullman.

“Jo. Tumáš.” Tammy mu podala desky.

“To je pro mě?”

Nájemnice neodpověděla. Otočila se a sprintem vyrazila do boční uličky za obytným komplexem. Proměnila se v pestrobarevnou šmouhu, která po chvíli zmizela úplně.

Zatímco Pullman zmateně civěl na desky, uslyšel za sebou dusot nohou a vzápětí se ho zmocnily dobré tři páry silných rukou. A pak už jen vnímal, jak ho někdo sráží obličejem na na pás extrémně dobře uhrabaného trávníku.

Tammy Hudsonová, dozvěděl se Rodney Pullman od svého advokáta, patřila k nejúspěšnějším a nejnepolapitelnějším drogovým dealerům v celé jižní Kalifornii.

Jen v loňském roce se jí podle všeho podařilo dovézt do země tisíce kilogramů vysoce kvalitního kokainu z Mexika. (Proto ty její časté cesty na jih k mexickým hranicím.) Protože však jezdila v otlučených starých sporťácích a bydlela v žalostných obytných komplexech typu Pacific Arms Apartments, dařilo se jí unikat pozornosti Úřadu pro potírání drog i policie, pro které bylo snazší sledovat a usvědčovat drogové šéfy žijící okázale marnotratným životem v Beverly Hills a Palm Springs.

Advokát, který seděl naproti Pullmanovi v zadržovací cele losangeleské vazební věznice, teď svému klientovi sdělil špatnou zprávu: státní zastupitelství nemělo v úmyslu stáhnout vůči němu kterékoliv z obvinění.

“Ale já nic neudělal,” zanaříkal Pullman.

Advokát, opálený čtyřicátník s kudrnatou čupřinou na hlavě, se uchechtl, jako by tuhle větu slyšel už desettisíckrát. Vysvětlil Pullmanovi, že státní zástupce touží po krvi. Už proto, že byl při téhle akci zabit policista. Ten blond údržbář, ten domnělý voyeur, byl totiž ve skutečnosti tajným agentem losangeleské policie, který se vydával za zaměstnance firmy na údržbu terénů. Jeho úkolem bylo hlásit, kdy Tammy vychází z bytu. Ostatní policisté nebo agenti Úřadu pro potírání drog si ji pak měli převzít a sledovat ji v neoznačených automobilech. (Když si Pullman myslel, že si šmírák sahá do kalhot, poněvadž se chystá Tammy znásilnit, agent ve skutečnosti vytahoval z vnitřní kapsy kombinézy vysílačku, aby svým kolegům ohlásil její odchod.)

“Ale…”

“Nechte mě domluvit.” Podle advokáta naštvala policii i skutečnost, že se Tammy podařilo kvůli Pullmanovi utéct. Uplně se jim vypařila a FBI i DEA se domnívaly, že se pravděpodobně zdržuje v zahraničí.

“Ale oni si přece nemůžou myslet, že jsem s ní spolupracoval! Nebo si to vážně myslí?”

“V jistém smyslu ano.” Advokát Pullmanovi prozradil, že jeho výklad událostí posledních několika dní vyvolal u policistů rozpaky. “Mírně řečeno.” Policie se například zajímala, proč Pullman neřekl Tammy o voyeurově přítomnosti hned, když si ho všiml už o den dříve. Pokud mu šlo opravdu o bezpečnost nevinné ženy, jak vehementně tvrdil, proč ji na hrozící nebezpečí neupozornil hned?

Když Pullman advokátovi celý brunátný vysvětlil, že chtěl voyeurovy přítomnosti využít jako záminky, aby se mohl s Tammy seznámit, objevil se v advokátových očích výraz, jenž se dal vyložit buďto jako skepse, anebo jako pocit trapnosti za ubohého klienta. Bezkrevně si zapsal několik poznámek.

A proč dnes Pullman svému zaměstnavateli nalhal, že je nemocný? Policie si to neuměla vysvětlit jinak, než že Rodney Pullman dělal Tammy hlídače. V den incidentu mělo dojít k velké předávce drog a vyšetřovatelé dospěli k závěru, že Pullman zůstal doma proto, aby dohlédl na nerušený Tammyin odjezd a bezpečnou předávku zboží. Podle jejich hypotézy odhalil Pullman v údržbáři představitele zákona a napadl ho ve snaze poskytnout Tammy příležitost k útěku.

A byly zde i fyzické důkazy: na deskách, které mimochodem neobsahovaly fotografie ani demosnímky uchazečky o práci v šoubyznysu, nýbrž asi kilo velmi čistého kokainu, se našly jeho i její otisky prstů. “Ona mi ty desky dala,” bránil se Pullman chabě. “Určitě kvůli odvedení pozornosti. Aby mohla sama utéct.”

Toto vysvětlení se advokát ani neobtěžoval zapisovat.

Ze všeho nejzapeklitější však byl problém s Pullmanovým tvrzením, že Tammy vůbec neznal. “Víte,” řekl jeho advokát, “pokud jste ji doopravdy neznal a neměl s ní nic společného, pak bychom snad mohli porotu přesvědčit i o vašich ostatních tvrzeních.”

“Ale já ji vážně neznám. Přísahám.”

Advokát slabě cukl obličejovými svaly. “Víte, Rodney, a v tom je právě ten problém.”

“Říkejte mi radši ,Rode’. Jak jsem vás prosil.”

“V tom je právě ten problém.”

“Jaký problém?” Pullman se podrbal na hlavě. Pouta zacinkala jako zvonkohra.

“Prohledali vám byt.”

“Eh. Cože? To oni můžou?”

Advokát se zasmál. “Zatkli vás za vraždu, ublížení na těle napomáhání a navádění k trestnému činu a přehršli drogových deliktů. Takže ano, Rode, to oni můžou.”

“Aha.”

“A víte, co tam našli?”

Pullman přesně věděl, co tam našli. Opřel se o židli, zabodl oči do podlahy a začal si nepřítomně pohrávat s pouty, zatímco mu advokát předčítal z protokolu.

“Pár starých kelímků od jogurtu s Tammyinými otisky prstů, dvě lahve od vína s tímtéž, krabičku od bylinkového čaje a prázdné nádobky od jahod. Dále časopisy s jejím jménem a adresou na štítku, stvrzenku za platbu kreditní kartou v jedné prodejně v Beverly Center a kelímek ze Starbucks s její rtěnkou a DNA na okraji.”

“DNA? Oni ověřovali i její DNA, jo?”

“Policisté to tak dělají.”

“Přísahám, že v mém bytě nikdy nebyla. Všechny tyhle věci…, já jsem je… prostě…, vybral jsem jí je z odpadků.”

“Z odpadků?”

“Prostě jsem si za jejím bytem všiml pár věcí. Nevěděl jsem, že je to takový problém.”

“A taky jste měl na prádelníku asi pětadvacet jejích fotografií.”

“Prostě jsem si tajně pořídil pár jejích snímků. Vůbec se na nich nedívá do objektivu, to můžete těm policajtům vyřídit. Kdybych ji znal, tak by se mi přece dívala do objektivu, ne?”

“Rode.”

“Ne, poslouchejte! Kdybysme vážně byli spolu, tak by se na mě dívala, dívala by se do objektivu.” Pullmanovi se zoufalstvím zlomil hlas. “Říkala by třeba ,sýýýr’ nebo něco takového, ne? Jenže ona to nedělala. Což znamená, že jsme nebyli spolu. Vždyť je to nelogické. Nedává to snad smysl?” Zmlkl a po chvíli dodal: “Chtěl jsem se s ní jen poznat. A nevěděl jsem, jak na to.”

“A taky našli nějaký dalekohled. A napadlo je, že jste ho použíti k tomu, abyste hlídal dveře jejího bytu a varoval ji, kdyby se někdo chystal v něm udělat razii.”

“Ten jsem tam měl jen proto, abych…, abych se na ni mohl dívat. Ona je vážně krásná.” Pullman pokrčil rameny a znovu sklopil oči k podlaze.

“Myslím, že naší jedinou možností je promluvit si se státním zástupcem o dohodě za přiznání. V tomhle případě o proces nestojíme, to mi věřte. Možná se mi podaří usmlouvat vám dohodu na takových patnáct, dvacet let…”

“Dvacet let?”

“Promluvím s nimi. Uvidíme, co nám řeknou.”

Advokát zamířil ke dveřím a zaklepal na ně, aby přivolal dozorce. O chvíli později se dveře otevřely.

“Je tu ještě jedna věc,” řekl Pullman.

Advokát se otočil a zvedl obočí.

“Sally Vaughnová.”

“Kdo?”

“Vicemiss Iowy. Před pár lety.”

“A co je s ní?”

“Kdysi jsem jí prodal auto, pak jsme spolu měli rande, ale ona neměla zájem se se mnou dál vídat. Stejná věc se stala i s ní.”

“Stejná věc?”

“Stejná věc jako s Tammy. Prostě jsem ji sledoval víc, než jsem měl.”

“Myslíte šmíroval?”

Pullman chtěl proti tomu výrazu protestovat, ale pak přikývl. “Zatkli mě tehdy. Proto jsem se přestěhoval sem. Chtěl jsem začít znovu. Poznat někoho doopravdy.”

“Kolik vám tehdy v Iowě napařili?”

“Šest měsíců podmíněně plus jeden rok psychologa.”

“Koukám, že to nezabralo. Myslím ten psycholog.”

“Ne, nezabralo.”

“Vyžádám si podklady. Tohle by státní zástupce mohl přijmout. Ale ztratil kvůli vám exkluzivního pachatele, takže něco určitě bude chtít. Nejspíš vás obžaluje z nezákonného sledování a narušování soukromí. V takovém případě bych to odhadoval na rok, možná na rok a půl.”

“Lepší než dvacet.”

“Uvidím, co se dá dělat.” Advokát vyšel ze dveří.

“Můžu ještě otázku?” zeptal se Pullman a zvedl hlavu.

“Copak?”

“Použije policie všechny ty věci, které našla?” zeptal se za držený. “Jako důkaz?”

“Ty věci z vašeho bytu?”

“Přesně tak.”

“Pravděpodobně ne. Obvykle si vybírají jen nejlepší důkazy.”

“A myslíte, že bych si v tom případě mohl pověsit pár Tammyiných fotek v cele na zeď? Není tam okno. Není se tam vůbec na co dívat.”

Advokát zaváhal, jako by nevěděl, zda si z něj Pullman nedělá legraci. Když dospěl k závěru, že pravděpodobně nikoliv, řekl: “Víte, Rodney, to zřejmě nebude nejlepší nápad na světě.”

“Jen mi to tak blesklo hlavou.”

Advokát odešel a do místnosti vstoupil urostlý dozorce. Uchopil Rodneyho Pullmana za paži a odvedl ho chodbou zpátky do cely.

LEKCE POKERU

Poker je hra, při níž každý hraje s vlastními kartami tak, jak uzná za vhodné. Jeden hráč od druhého by nemel očekávat žádné ohledy.

JOHN SCARNE

“Chci si s váma zahrát,” řekl ten kluk.

Keller, který seděl shrbený nad hamburgerem v jídelně Angela’s Diner, zvedl hlavu a pohlédl na světlovlasého chlapce, který před ním stál s vystrčeným bokem a rukama zkříženýma na prsou, snažil se vypadat světácky, ale ve skutečnosti působil dojmem zvířete, jež se nemotorně snaží udržet na zadních nohou. Měl docela pohlednou tvář, i když měl na očích hranaté brýle s černými obroučkami, jaké nosí intelektuálští blbečci, a byl bledý a vychrtlý.

Keller se rozhodl, že kluka nevybídne, ať si k němu přisedne. “Co si chceš zahrát?” Znovu se zakousl do hamburgeru a podíval se na hodinky.

Chlapec si toho všiml a řekl: “No, například tu partii, která začíná dneska v osm.”

Keller se bručivě zasmál.

Zvenku zaslechl dunění jednoho z nákladních vlaků, které pravidelně přetínaly tuto čtvrť v severním cípu města. Dodnes si živě vzpomínal, jak dieselová lokomotiva před půl rokem rozdrnčela zamřížované okno právě ve chvíli, kdy položil na stůl postupku a vyfoukl bank ve výši 56 320 dolarů třem byznysmenům, kteří sem přijeli až z jihu Francie. Tuhle částku přitom vyhrál dvacet minut po ohlášení první sázky. Muži se mračili jako francouzští kakabusi, ale hráli dál a během téhle deštivé noci stihli prohrát ještě dalších sedmdesát tisíc.

“Jak se jmenuješ?”

“Tony Stigler.”

“Kolik ti je?”

“Osmnáct.”

“I kdyby se dneska nějaká partie hrála, což není pravda, tak bys stejně hrát nemohl. Seš ještě kluk. Nepustili by tě do baru.”

“Jenže se nehraje v baru, ale u Sala v zadním sále.”

“Jak to víš?” zamumlal Keller. Přestože tomuto snědému muži táhlo na padesát, byl stejně silný a statný jako před dvaceti lety A když někomu položil otázku tímhle tónem, bylo záhodno přestat si hrát na chytráka a vyklopit odpověď.

“Můj kámoš pracuje v pizzerii Marconi. Leccos se doslechne.”

“No, tvůj kámoš by si měl hlavně dávat pozor, co slyší. A ještě větší pozor by si měl dávat na to, komu vykecá, co slyší.” Vrátil se k obědu.

“Heleďte.” Chlapec si sáhl do kapsy a vytáhl hrst bankovek. Většinou stovky. Keller se hazardu věnoval od nižšího věku, než měl tenhle kluk, a dobře věděl, jak odhadnout množství peněz v balíčku. Tenhle kluk držel v ruce téměř pět tisíc. “Myslím to vážně, člověče,” naléhal Tony. “Chci si s váma zahrát.”

“Kdes k tomu přišel?”

Kluk pokrčil rameny. “Dostal jsem to.”

“Nezkoušej na mě kecy odkoukaný ze Sopranových. Jestli chceš hrát poker, budeš hrát podle pravidel. A jedno z těch pravidel zní, že každý hraje za svoje. Jestli jsou ty peníze kradené, tak odsud můžeš rovnou zvednout kotvy.”

“Nejsou kradené,” řekl kluk a ztlumil hlas. “Vyhrál jsem je.”

“V kartách?” zeptal se Keller jízlivě. “Nebo v loterii?”

“V draw a studu.”

Keller si vychutnal mimořádně dobrý kus hamburgeru a znovu se na chlapce zadíval. “A proč chceš hrát zrovna se mnou. Mohl sis vybrat tucty jiných part.”

Uvadající město Ellridge s přibližně 200 000 obyvateli se rozkládalo mezi ocelárnami na březích šedivé řeky Indiána. Co postrádalo na noblese, to si více než bohatě vynahrazovalo na hříchu. Samozřejmě tu nechyběly šlapky a bary plné tanečnic na klíně, ale největším byznysem ve městě byl nelegální hazard. Důvod byl velmi praktický: Atlantic City i Nevada byly jen necelý den jízdy odtud a v hrstce indiánských kasin s licencovanými pokerovými stoly vesměs seděli jen amatéři držící se při zdi.

“Proč chci hrát s váma?” zopakoval otázku Tony. “Protože jste nejlepší hráč ve městě a já chci hrát proti nejlepším.”

“Co to má znamenat, tyhle pistolnické řeči jako od Johna Wayna?”

“Kdo je John Wayne?”

“Kristepane…, ty seš úplně jiná liga, kluku.”

“Tam, odkud se vzaly, je jich ještě víc,” řekl Tony a zvedl do vzduchu hrst bankovek. “Mnohem víc.”

Keller kývl na bankovky a rozhlédl se. “Dej to pryč.”

Kluk poslechl.

Keller se znovu zakousl do hamburgeru a začal vzpomínat na doby, kdy nebyl o mnoho starší než tenhle kluk a kdy si podobným způsobem vyrval a vylhal účast na hromadě pokerových partií. Jediným způsobem, jak se naučit poker, je totiž hrát, o peníze, proti nejlepším hráčům, jací jsou k mání, hezky den za dnem. Prohrávat a vyhrávat.

“Jak dlouho už hraješ?”

“Od dvanácti.”

“A co si o tom tvém hraní myslí tvoji rodiče?”

“Jsou mrtví,” řekl Tony nevzrušeně. “Bydlím se strejdou. Když je doma. Což moc často nebývá.”

“Sorry.”

Tony pokrčil rameny.

“No, ale já k partii nepustím nikoho, za koho se někdo nezaručí. Takže…”

“Hrál jsem pár partií s Jimmym Loganem. Znáte ho, ne?”

Logan bydlel v Michiganu a byl to respektovaný hráč. Sázky obvykle bývaly malé, ale Keller si proti tomuhle muži zahrál setsakra dobrý poker.

“Tak si běž dát limču nebo něco,” řekl Tonymu. “A přijď za dvacet minut.”

“No tak, pane, já nechci…”

“Běž si dát limču,” obořil se na něj Keller. “A jestli mi ještě jednou řekneš ,pane’, tak ti zlomím prsty.”

“Ale…”

“Mazej,” zamumlal Keller drsně.

Takže takové by to bylo s dětmi, pomyslel si. V posledních víc než třiceti letech vedl život profesionálního hazardního hráče v němž na manželku a děti nezbývalo místo.

“Budu tamhle.” Tony kývl na protější stranu ulice, kde se zelenala markýza nad vchodem do Starbucks.

Keller vytáhl mobilní telefon a zavolal Loganovi. Musel si dávat pozor, koho ke svému stolu pouští. Před pár měsíci totiž nějaké dobrodružné reportéry omrzelo psát pořád dokola o korupci v ellridgeské městské radě a o skandálech špičkových řídících pracovníků, a tak otiskli sérii článků o hazardu (HANBA MĚSTA hlásal tehdy palcový titulek). Starosta vyvíjel na policii nátlak, aby zavřela lokály s nejvyššími sázkami, a Keller se musel mít na pozoru. Jimmy Logan mu však potvrdil, že si Tonyho přibližně před měsícem důkladně proklepl. Ke stolu se prý dostavil s těžkým balíkem peněz, ošklivě prohrál, ale měl kuráž se na druhý den vrátit. Zamázl včerejší prohru, hrál dál a nakonec odešel jako velký vítěz. Logan také zjistil, že po smrti rodičů zdědil Tony téměř 300 000 dolarů. Peníze ležely ve svěřeneckém fondu a měly mu být uvolněny v den jeho osmnáctých narozenin. Což bylo minulý měsíc. Tato zpráva probudila Kellerův zájem. Zaklapl telefon a dojedl oběd. Tony nechal vzdorovitě uplynout plných třicet minut, než se vrátil do jídelny. Pomalu vkráčel do lokálu a jeho hrdost sem vkráčela s ním.

“No dobrá,” řekl mu Keller. “Můžeš si k nám dneska na pár hodin přisednout. Ale než začne hra o vysoké sázky, dáš si odchod.”

Kluk se ušklíbl. “Ale…”

“To je moje podmínka. Jestli se ti to nelíbí, nech být.”

“No tak jo.”

“Přines si s sebou aspoň deset tisíc… A snaž se je neprohrát během prvních pěti minut,

jasné?”

Okamžiky před začátkem hry jsou kouzelné. Jasně, všichni se už těší, až si zapálí nakyslé kubánské doutníky, pohádají se o poslední výsledky Steelers, Pistons nebo Knicks a začnou si vyprávět vtipy, které lze dávat k lepšímu pouze v mužské společnosti.

Očekávání těchto drobných radostí jsou však naprosto bezvýznamná ve srovnání s jedinou převažující myšlenkou: vyhraju?

Zapomeňte na řeči o lásce ke hře, o vzrušení z napětí…, jasně, i tohle všechno je pravda. Avšak věcí, která odlišuje skutečné hráče od diletantů, je všepohlcující touha odejít od stolu s vyšší částkou, než s jakou k němu usedli. A každý hráč, který vám bude tvrdit něco jiného, je lhář.

Také Keller prožíval tento horečnatý pocit, když nyní seděl ve štiplavě zapáchající a tmavé zadní místnosti restaurace Sal’s Tavern, kde mu kromě protihráčů dělaly společnost kartony s ubrousky, slámkami a kávou, prastará cedule na pivo Pabst Blue Ribbon, tuna prázdných lepenkových krabic chytajících plíseň a rozlámané barové stoličky. Dnešní hra měla začít v malém (navzdory desetitisícovému vstupnému uvažoval Keller o zahajovací sázce v řádu centů), ale v průběhu noci se očekával příjezd dvou vážných hráčů z Chicaga a teprve pak měla hra nabrat pořádné grády, bylo jasné, že nad ránem změní majitele nesčíslněkrát více peněz. Elektrizující dychtivost, kterou Keller pociťoval během hry o velké sázky, se však ani trochu nelišila od jeho nynějších emocí, kdy byly v sázce pouhé drobné. Podíval se na prázdný dřevěný stůl, prohlédl si dva nerozbalené balíčky modročervených karet Bicycle a hlavou se mu přitom honila jediná otázka: vyhraju?

Po chvíli dorazili další hráči. Keller kývl na pozdrav Franku Wendallovi, který vedl účetnictví v ocelárně Great Lakes. Obtloustlý, nervózní a neustále zpocený Wendall se choval, jako by sem měla každou minutou vtrhnout policie. V Kellerově pokerové společnosti měl Wendall roli chytrolína. Během hry zpestřoval konverzaci hláškami typu: “Víte, u

dvaapadesátilistového balíčku existuje 5108 možných postupek, ale jen 78 možných dvojiček. Divné, ale když se na ta čísla podíváte, tak mají logiku.” Načež o těchto číslech zahájil procítěnou přednášku, která trvala až do chvíle, kdy mu někdo řekl, ať zavře zobák.

Připosražený hlučný silný kuřák Quentin Lasky, majitel řetězce karosáren, byl v místnosti nejméně vzdělaný, ale nejbohatší. Obyvatelé Ellridge museli být mimořádně špatnými řidiči, protože jeho provozovny měly neustále plno. Lasky hrál bezohledně a bezstarostně, a vyhrával i prohrával ve velkém.

Poslední člen skupiny byl pravým opakem Laskyho. Štíhlý a prošedivělý

skorosedmdesátník Larry Stanton v tomto městě vyrostl, celý život pracoval pro jednu místní firmu a pak šel do důchodu. V Ellridgi trávil pouze část roku, na zimu odjížděl na Floridu. Jakožto vdovec žijící z vyměřeného příjmu hrál konzervativně a obezřetně, pročež nikdy nevyhrával a neprohrával vysoké částky. Keller se na staříka díval jako na svého druhu maskota jeho pokerového stolu.

Tony vstoupil do místnosti až jako úplně poslední. Snažil se chovat světácky, ale bylo na něm vidět, jak je vzrušený, že si může zahrát u stolu s velkými hráči. Na sobě měl pytlovité kalhoty, tričko a pletenou čepici a v ruce žmoulal kelímek s kávou ze Starbucks. Teenager se vším všudy, zasmál se v duchu Keller.

Představil chlapce ostatním a všiml si, že se Stanton tváří ustaraně. “To je v pořádku. Proklepl jsem ho.”

“Já jen že je trošku moc mladý, nemáš ten dojem?” “Možná jste vy trošku starý,” opáčil

kluk. Přitom však nasadil dobrosrdečný úsměv, takže se chmury, které přeběhly po Stantonově obličeji, zakrátko rozptýlily.

Stantonovi připadla role bankéře, vybral od všech hráčů peníze a dal jim za ně žetony. Bílé žetony měly hodnotu jednoho dolaru, červené pěti, modré deseti a žluté pětadvaceti.

“Dobrá, Tony, takže poslouchej. Budu ti teď průběžně vysvětlovat pravidla. Takže…”

“Já pravidla znám,” skočil mu Tony do řeči. “Všecko podle Hoyla.”

“Ne, všecko podle mě,” řekl Keller a zasmál se. “Na Hoyla zapomeň. Ten o pokeru nikdy ani neslyšel.”

“Jak to myslíš? Vždyť sepsal pravidla pro všechny typy her,” kontroval Lasky.

“Houby sepsal,” řekl Keller. “To si lidi akorát myslí. Hoyle byl jen obyčejný britský právník, který v sedmnáctém století napsal takovou malou příručku o třech nanicovatých hrách: whistu, kvadrilu a piketu. O ničem jiném: o žádném Kankakee pokeru, pass-the-garbage pokeru, “polož a ber” stud pokeru nebo high-low-roll’em-over pokeru. A zkuste dneska zajít v Las Vegas do MGM Grand a zeptat se, na kterém stole se hraje whist… Vysmějou se vám do očí.”

“Ale Hoylovy knihy jsou všude k vidění,” namítl Wendall.

“Protože pár vydavatelů vycítilo příležitost a přidalo do jeho příruček poker a všechny moderní hry.”

“To jsem nevěděl,” poznamenal Tony roztržitě. Posunul si inťoušské brýle výše na nos a snažil se tvářit, že ho to zajímá.

“Omlouvám se, jestli tě nudíme, kluku,” řekl Keller přísně, “ale chtěl jsem ti říct něco, co ti zřejmě ještě nikdo neřekl: chlapy od cucáků rozeznáš v pokeru podle toho, že o téhle hře vědí všechno, i bezvýznamné nesmysly.” Bedlivě si ho prohlédl. “Když budeš mít nastražené uši, možná se něco dozvíš.”

“Jenže jak může ten fracek něco slyšet, i kdyby měl uši nakrásně nastražený?” zabručel Lásky a upřel pohled na klukovu čepici. “Seš snad ňákej podělanej rapper, nebo jak? Smekni tu čapku. Projev ostatním krapet úcty.”

Tony si dal načas, než strhl z hlavy čepici a hodil ji na pult. Vzápětí sundal z kelímku ze Starbucks víčko a napil se kávy.

Keller se zadíval na neuspořádanou hromadu žetonů před Tonym a prohodil: “Takže ať už ti Jimmy Logan nakukal o pokeru cokoliv a ať už sis toho z Hoyla nastudoval sebevíc, tak na tohle všecko rovnou zapomeň. Protože tady hrajeme podle pravidel velkých chlapů a pravidlo číslo jedna zní: hrajeme fér. Všechny žetony musíš mít před sebou seřazené v komíncích, aby všichni u stolu věděli, kolik prachů ti zbývá. Jasné?”

“Se ví.” Kluk začal třídit žetony do úhledných sloupců.

“A taky,” řekl Wendall, “se může stát zázrak, ty začneš vyhrávat velké peníze a někdo třeba nebude vědět, kolik žetonů máš přesně k dispozici. Takže jakmile se tě na to někdo zeptá, ty mu to sdělíš. Do posledního dolaru. Rozumíš?”

“Jasně, sdělím mu to.” Kluk pokýval hlavou.

Všichni sejmuli, aby určili, kdo dává. Wendall vyhrál a začal tlustými prsty míchat karty.

Keller se s rozkoší díval na míhající se listy a myslel si: pokeru se nic nevyrovná; nic na světě není jako poker.

Hra je téměř dvě stě let stará. Začala jako zábava karetních podvodníků plavících se v člunech na řece Mississippi, a nahradila tak tříkaretní skořápky, u kterých i ti nejnaivnější hejlové brzy pochopili, že to je jen podfuk, který je má připravit o peníze. Poker který se v té době hrál jen s kartami od desítky po eso, jim zdánlivě nabízel větší šanci. Což samozřejmě nebyla pravda (nic netušící oběti by se možná více zdráhaly tuto hru hrát, kdyby věděly že její název pravděpodobně vzešel ze slangového výrazu “poke” označujícího v devatenáctém století

peněženku, jejíž vyprázdnění představovalo skutečný cíl hry).

“Přijímám sázky,” ohlásil Wendall. “Hrajeme five-card draw.”

Existují desítky různých variant pokeru. U Kellerova stolu se však hrával pětikaretní draw poker, jinak se mu říkalo také “zavřený poker” nebo “jackpot” -, u něhož vyhrával ten hráč, který vyložil nejvyšší kombinaci. Keller hrál během let všechny druhy pokeru, které lidstvo vynalezlo, od kalifornského lowball pokeru (nejpopulárnější varianty pokeru na západ od Skalistých hor) přes standardní stud poker až po texas hold’em. Všechny varianty byly svým způsobem zajímavé a vzrušující, avšak Keller měl nejraději klasický jackpot, protože v něm nebyly žádné kejkle, žádná obskurní pravidla, byl to prostě souboj hráče proti kartám a protihráčům, něco jako box bez rukavic. Muž proti muži.

V jackpot pokeru obdržel každý hráč pět karet a pak si mohl až tři z nich vyměnit v naději, že si tím vylepší kombinaci. Dobří hráči, jako byl Keller, si už dávno zapsali do paměti pravděpodobnost složení určitých kombinací. Řekněme, že hráč dostal dvě trojky, spodka, sedmičku a dvojku. Pokud se rozhodl, že si nechá dvojičku a spodka a zbylé dvě karty si vymění, pak měl dvacetiprocentní šanci, že dostane druhý spodek a vzniknou mu dva páry.

Pravděpodobnost, že z talonu dostane zbývající dvě trojky a vznikne mu poker, však už činila pouhých jedna ku 1060. Kdyby se však rozhodl ponechat si jen pár a vyměnit si tři karty, pak by se pravděpodobnost vytvoření čtveřice zvýšila na jedna ku 359. Právě znalosti těchto a desítek dalších čísel odlišovaly profesionály od amatérů a Keller si jako profík velmi slušně vydělal. Složili sázky a Wendall začal rozdávat.

Keller se soustředil na Tonyho strategii. Očekával, že bude hrát bezstarostně, ale kluk se choval obezřetně a zdálo se, že má cit pro stůl a ostatní hráče. Keller předpokládal, že spousta teenagerů by byla na jeho místě hlučná a protivná, ale Tony jen tiše seděl a hrál karty.

Což ovšem neznamenalo, že nepotřebuje radu.

“Tony, nehrej si s těmi žetony. Vypadáš pak nervózně.”

“Já si s nima nehrál. Já…”

“A pak je tu ještě jedno pravidlo, nehádej se s lidma, kteří ti vštěpují pravidla. Jsi dobrej. Máš to v sobě a mohl by se z tebe stát skvělý hráč, ale musíš držet klapačku a poslouchat odborníky.”

“Dej na něj, kluku,” zabrblal Lasky. “On je jednička. Podle toho, kolik jsem tu už prohrál, bych si tipl, že jsem mu ten jeho podělanej mercedes vlastně koupil já. A jestlipak s ním aspoň jezdí ke mně do servisu vyklepat plechy? Ani nápad… Call.” Vystrčil žetony před sebe a dorovnal sázku.

“Já žádné plechy vyklepat nepotřebuju, Lasky. Jsem dobrý řidič. Stejně jako jsem dobrý hráč pokeru… Pozdravte dámy.” Keller položil tři svršky a shrábl devítisetdolarový bank.

“To mě poser,” vyštěkl vztekle Lasky.

“A pak je tu ještě jedno pravidlo,” řekl Keller, kývl směrem k majiteli karosáren a obrátil se k Tonymu. “Nikdy nedávej najevo emoce, bez ohledu na to, jestli vyhráváš, nebo prohráváš. Poskytuješ tím soupeři informace, které může použít proti tobě.”

“Pardon, že porušuju pravidla,” zabručel Lásky směrem ke Kellerovi. “Chtěl jsem říct: Ty si naser.”

O dvacet minut později už měl Tony na svém kontě šňůru proher. Při příští hře se podíval na pětici karet, která mu přišla, a když Stanton vsadil deset dolarů, zavrtěl hlavou. Složil list, aniž si vyměnil jedinou kartu, a začal si otráveně pohrávat s víčkem kelímku ze Starbucks.

Keller se zamračil. “Proč jsi složil?”

“Mám smolnou sérii.”

Keller se ušklíbl. “žádná smolná série neexistuje.”

Wendall přikývl a postavil balíček před Tonyho, aby rozdal. Pokerový mág pokračoval: “Pamatuj si, že každá nová hra začíná mícháním karet, takže to není jako blackjack, mezi jednotlivými hrami neexistuje žádná spojitost. Hra se řídí zákonem pravděpodobnosti.”

Kluk přitakal a hned v příští hře prohlédl Stantonův blaf a inkasoval 850 dolarů.

“No tak vidíš,” řekl Keller. “Hned to jde.”

“Co ty ses vlastně zač, kluku?” zeptal se Lasky, když mu několikrát za sebou přišly mizerné karty. “Děláš nějakou školu nebo co?”

“Dvě karty,” oznámil chlapec Kellerovi a odpověděl Laskymu: “Už rok studuju informační technologie na zdejší univerzitě. Ale je to nuda. Asi mě vyhodí.”

“Počítače?” zeptal se Wendall a posměšně se zasmál. “Technologické firmy? Než investovat do jejich akcií, to bych radši hrál kostky nebo chodil na ruletu. Člověk aspoň ví, jakou má šanci.”

“A čím se chceš v životě živit?” zeptal se Keller.

“Chci hrát profesionálně.”

“Tři karty,” ohlásil Lásky Kellerovi, podíval se na Tonyho a chraplav ě se zasmál. “Myslíš jako profesionální karbaník? Ale tím se nikdo neživí. Teda Keller jo. Ale nikoho dal šího neznám.” Loupl okem po Stantonovi. “Co ty, dědku, hráls někdy profesionálně?”

“Jmenuju se Larry. Dvě karty.”

“Nic ve zlým, Larry.”

“A dvě karty pro mě,” přisadil si Keller.

Stařík si srovnal list. “Ne, tohle mě nikdy ani nenapadlo.” Kývl na hromádku žetonů před sebou, dnes večer byl zhruba na svých. “Hraju slušně, ale pravděpodobnost je stejně pořád proti mně. A já s penězma odmítám podnikat zásadní kroky, pokud se předtím neujistím, že pravděpodobnost hraje v můj prospěch.”

Lasky si odfrkl. “Jenže to právě dělá chlapa chlapem, prokristapána. Mít kuráž hrát, i když je pravděpodobnost proti tobě.” Pohlédl na Tonyho. “Ty vypadáš, že v sobě tuhle kuráž máš. Je to pravda?”

“To musíte posoudit vy,” odpověděl kluk, položil na stůl dve dvojičky a shrábl 1100 dolarů.

Lasky se na něj podíval a zaklel: “A ty si naser taky.”

“Myslím, že to znamená ano,” utrousil Keller a všichni u stolu, kromě Laskyho, se rozesmáli.

Hra pokračovala sérií velkých sázek, které vyhrávali převážně Lasky s Tonym. Nakonec Wendall odpadl.

“Dobrá, já končím. Padám odsud. Pánové…, bylo mi potěšením si s vámi zahrát.” Jako vždy si nasadil baseballovou kšiltovku a vyklouzl zadním východem, přičemž se tvářil nesmírně ulehčené, že unikl zatčení.

Kellerovi zazvonil mobil. “Jo…? Dobře. Víte, kde to je, že jo…? No tak zatím.” Ukončil hovor, zapálil si doutník, opřel se o židli, prohlédl si Tonyho žetony a řekl: “Dneska večer jsi hrál dobře. Ale ted už je čas zkasírovat výhru.”

“Cože? Vždyť se sotva dostávám do varu. Je teprv deset.”

Keller ukázal na mobilní telefon. “Za dvacet minut dorazí těžké váhy. Ty jsi pro dnešek dohrál.”

“Jak to myslíte? Já chci hrát dál.”

“Ted se bude hrát naostro. Přijedou známí z Chicaga.”

“Ale já hraju dobře. Sám jste to říkal.”

“Ty to nechápeš, Tony,” vložil se do hovoru Larry Stanton a ukázal na žetony. “Ty bílé

pak budou mít hodnotu deset babek. A ze žlutých se stanou dvěstěpadesátky. S takovými sázkami nemůžeš hrát.”

“Vždyť mám…,” podíval se na své žetony, “… skoro čtyřicet tisíc.”

“A za tři, čtyři hry bys je zas všechny mohl prohrát.”

“Neprohraju je.”

“Ach jo,” utrousil Lásky a obrátil oči v sloup. “Hlas mládí.”

“Do mé hry o vysoké sázky,” řekl Keller, “si musí každý přinést aspoň sto papírů.”

“Já je seženu.”

“Takhle pozdě večer?”

“Před pár lety jsem zdědil nějaké peníze. Hodně jich mám v hotovosti, abych mohl hr át. Mám je doma, jen pár kilometrů odsud.”

“Ne,” řekl Stanton. “Tohle není pro tebe. Když je v banku tolik peněz, je to úplně jiná hra.”

“Všichni se ke mně chováte jako k dítěti, sakra. Viděli jste mě hrát. Jsem dobrej, nebo ne?”

Keller zmlkl. Pohlédl na chlapcův vzdorovitý výraz a nakonec řekl: “Jestli se do půl hodiny vrátíš se sto klacky, tak oukej.”

Jakmile Tony zmizel, vyhlásil Keller přestávku až do příjezdu chicagské skvadry. Lásky si skočil na sendvič a Stanton s Kellerem zamířili dopředu do baru, aby si dali pár piv.

Stanton se napil newcastlu a řekl: “Ten kluk je docela dobrý hráč.”

“Má potenciál,” uznal Keller.

“Takže jak těžce ho oškubeš? O všecko, co má u sebe, o těch sto tisíc plus dosavadní výhru?”

“Jak to myslíš?”

” ,Pravidlo číslo jedna zní, že hrajeme fér’?” zašeptal Stanton uštěpačně. “Co to mělo znamenat? Vždyť ty mu chystáš past. Většinu času, a taky půlku peněz, jsi obětoval na to, abys zjistil, jak si mění karty.”

Keller se usmál a vyfoukl ke stropu oblak kouře. Stařík měl pravdu. Keller hrál až do konce, i když měl v ruce smetí, jen aby zjistil, podle jakého klíče si Tony vyměňuje karty. A tento průzkum byl velmi užitečný. Chlapec měl své silné stránky, ale chyběly mu znalosti pravděpodobnostního počtu. Karty si měnil naslepo. Keller nebyl žádný jaderný fyzik, ale během let tvrdě pracoval na tom, aby se naučil matematické zákonitosti hry. Naopak Tony byl sice možná počítačový mág, ale neměl ponětí, jaká je pravděpodobnost, že si při určité kombinaci karet vytáhne flush, full house, nebo třeba i druhou dvojici. Když se k tomu přičetla jeho úděsná neschopnost blafovat, které si Keller všiml hned na začátku, pak to z chlapce činilo snadný terč.

“A taky jsi bukoval,” dodal Stanton znechuceně.

Další bod pro dědulu. Všiml si totiž, že Keller někdy úmyslné skládal karty, i když mu přišel dobrý list, chtěl tím zvýšit Tonyho sebedůvěru a přimět ho k přesvědčení, že Keller mizerně blafuje.

“Zkrátka ho chceš navnadit na obrovskou prohru.”

Keller pokrčil rameny. “Snažil jsem se ho přesvědčit, ať jde pryč.”

“Blbost,” opáčil Stanton. “Když přibereš takového kluka do hry a pak mu řekneš, že má jít pryč, jaká je jeho první reakce? že chce zůstat… Nech toho, Kellere, on přece nemůže prohrát tolik peněz.”

“Zdědil pytel prachů.”

“A tys ho pozval ke stolu, jen co jsi to zjistil?”

“Ne, abys věděl, tak on přišel za mnou… Ty jsi jen nakrknutý, protože s tebou zametl.”

“Využíváš ho.”

Na to Keller odsekl: “Tak já ti povím, jak zní moje opravdové pravidlo číslo jedna v pokeru: pokud nepodvádíš při hře, můžeš si dělat, co chceš, abys soupeře oblafnul.”

“Podělíš se o ně i s Tonym?” zeptal se Stanton.

“Já udělám něco lepšího, ukážu mu ho přímo v praxi. Chceš se naučit poker? Tak tohle je ta nejlepší lekce, jakou můžeš dostat.”

“Myslíš, že když ho rozneseš na kopytech a obereš ho o peníze na školné, tak z něj uděláš lepšího hráče?”

“Jo, to si myslím. On už tu školu stejně dělat nechce.”

“O to nejde. Jde o to, že ty jsi profík a on je kluk.”

“On tvrdí, že je chlap. A jednou z věcí, které dělají chlapa chlapem, je schopnost vzít si ponaučení, když mu někdo nakope do zadku.”

“Když se hraje o centy, tak jasně. Ale u takové partie ne.”

“Máš s tím nějaký problém, dědo?” Namíchnutý Keller se zlověstně otočil ke Stantonovi.

Ten uhnul pohledem a zvedl ruce. “Dělej si, co chceš. Je to tvoje hra. Já se ti jen snažím nahradit hlas svědomí.”

“Když hraješ podle pravidel, tak ho máš pořád čisté.”

Od dveří k nim dolehl Laskyho hlas: “Už jsou tady.”

Keller poplácal Stantona po kostnatých ramenou. “Pojďme vyhrát něco peněz.”

Vzduch v zadním sále ještě více zhoustl kouřem z doutníků. Důvodem byla přítomnost Elliotta Rothsteina a Harryho Piemonteho, podnikatelů z Chicaga. Keller s nimi už několikrát hrál, ale moc toho o nich nevěděl, oba toho o svém osobním životě prozrazovali stejně málo, jako jejich obličeje prozrazovaly o kartách, které drželi v ruce. Možná to byli kápové

organizovaného zločinu a možná taky ředitelé dobročinné organizace pečující o sirotky Keller o nich věděl jen tolik, že jsou to prověření hráči, veškeré prohry platí bez reptání a veškeré výhry inkasují bez projevů povýšenosti vůči těm, kdo prohráli.

Oba měli na sobě tmavé obleky a drahé, na míru šité bílé košile Rothsteinovi se na malíčku leskl diamantový prsten a Piemonte se honosil těžkým zlatým náramkem. Oba měli na levém prsteníčku snubní prsteny. Po příchodu do sálu si svlékli saka, usedli ke stolu a navázali nenucenou konverzaci se Stantonem a Laskym. V tom okamžiku se vrátil Tony. Posadil se na své místo, sundal z čerstvého kelímku s kávou víčko a pokynul Rothsteinovi s Piemontem.

Oba muži se zamračili a pohlédli na Kellera. “Kdo to je?” zabručel Rothstein.

“To je v pořádku.”

Piemonte se zachmuřil ještě více. “Máme pravidlo, že s děckama nehrajem.”

Tony se zasmál a posunul si blbečkovské brýle výše na nos. “Ty vaše pravidla.” Otevřel obálku a vysypal z ní peníze. Odpočítal velkou hromádku a zbytek peněz si strčil do kapsy. “Sto klacků,” oznámil Stantonovi, který vrhl temný pohled na Kellera, ale pak přece jen začal chlapci odpočítávat žetony.

Oba noví hráči se na sebe podívali a mlčky dospěli k závěru, že učiní výjimku z obecného pravidla o účasti mladistvých na partiích pokeru.

“Takže hrajeme five-card draw,” ohlásil Keller. “Minimální sázka padesát, vklad je pětadvacet.”

Na Piemonteho vyšlo první rozdávání a hra začala.

První hodinu byl stav úžasně vyrovnaný, ale pak se Keller začal pomalu odpoutávat. Tony jako druhý vítěz držel hlavu nad vodou, ale zdálo se, že je to hlavně díky špatnému listu ostatních hráčů, ve výměně karet a pravděpodobnostních počtech byl chlapec pořád zoufale špatný.

Nejméně v pěti případech si vyměnil jednu kartu a pak složil, což znamenalo, že usiluje o postupku nebo flush, u nichž byla pravděpodobnost pouhých jedna ku dvaceti. Buďto se měl zbavit tří karet a mít velkou šanci, že se mu list zlepší, anebo si vyměnit jedinou kartu a pak těžce blafovat, což by mu bezpochyby vyneslo pár výher.

Spokojen, že odhalil chlapcovu strategii, začal Keller záměrně prohrávat, kdykoliv se mu zdálo, že má Tony dobré karty, chtěl mu tím zvednout sebevědomí. Tony se díky tomu záhy dostal na dvojnásobek a na stole před ním leželo téměř dvě stě tisíc dolarů.

Larrymu Stantonovi se Kellerův plán chlapcova oškubání zjevně nelíbil, ale neříkal nic a pokračoval v opatrnické stařecké hře, kvůli níž začal za ostatními hráči pomalu zaostávat.

Hlas svědomí…

Noc se vlekla dál. Nakonec odpadl Lasky, kterého dnešní hra stála téměř osmdesát tisíc babek. “Doprdele, musím zvednout ceny za plechařinu,” zavtipkoval a zamířil ke dveřím. Přitom pohlédl na dvojici z Chicaga. “Až budete odcházet, pánové, mohli byste cestou na dálnici ťuknout do pár zaparkovanejch auťáků?” Kývl na Kellera. “A jestli chcete nabourat i předek jeho meďoura, tak by mně to ani trochu nevadilo.”

Piemonte se usmál, zatímco Rothstein nakrátko vzhlédl, zatvářil se, jako by majitel karosáren hovořil japonsky nebo svahilsky, a upřel pozornost zpátky na karty ve snaze vykoumat z nich vyhrávající kombinaci.

Také děda to brzy zabalil. Na stole mu sice zbylo pár hromádek žetonů, ale další pravidlo pokeru zní, že hráč může partii ukončit, kdykoliv se mu zachce. Stanton si vyměnil žetony za peníze a otráveně se odsunul na židli dozadu, aby mohl popíjet kávu a sledovat zbylé hráče.

O deset minut později prohrál Rothstein svou poslední sázku v napjaté a dlouhé přetahované s Tonym.

“Sakra,” zavrčel. “Jsem na suchu. S klukem jsem ještě nikdy neprohrál, takhle teda ne.”

Tony nehnul ani brvou, ale v očích měl vědoucí výraz, který jako by sděloval: A ani ted jsi s klukem neprohrál, protože já už nejsem kluk.

Hra pokračovala další půlhodinu, během níž měnily majitele velké částky.

Většina pokerových partií nekončí dramatickou poslední hrou. Obvykle hráčům prostě dojdou peníze, případně se podělají, stáhnou ocas mezi nohy a vycouvají ze hry jako před chvílí děda.

Někdy však závěrečné vyvrcholení přece jen přijde.

Například teď.

Tony zamíchal karty a nabídl je k sejmutí Kellerovi, který rozdělil hromádku na třetiny. Chlapec karty složil a začal rozdávat.

Piemonte sebral svůj list a stejně jako všichni dobří hráči pokeru už s kartami nehýbal (jejich přeuspořádávání může soupeřům vyzradit spoustu informací o tom, co držíte v ruce).

Také Keller zvedl své karty a s potěšením kvitoval, že se na něj usmálo štěstí. Přišly mu dvě dvojice, svršky a šestky. U takhle důležité hry docela vyhratelná kombinace.

Tony sebral svých pět karet, prohlédl si je a nedal najevo žádnou reakci. “Sázíte?” zeptal se Piemonteho, který složil.

Aby mohl hráč v draw pokeru otevřít sázku, potřebuje alespoň dvojici spodků nebo něco lepšího. Pokud Piemonte složil, znamenalo to, že tak dobrý list nemá, anebo že “bukuje”, nesází a čeká za bukem, aby si ostatní hráči mysleli, že má špatný list.

Keller se rozhodl, že to riskne. Přestože měl dvě dvojice a mohl otevřít sázku, složil karty i on, což mělo Tonyho přesvědčit, že v ruce nic nemá.

Nastala napjatá chvíle. Kdyby Tony nevsadil, hra by začala nanovo a Keller by utopil solidní list.

Tony však letmo mrkl na své karty a vsadil deset tisíc.

Keller ustaraně zamrkal, jak to blaféři dělají, ale v duchu cítil rozjařenost. Háček se zasekl.

“Tak se ukaž,” řekl Piemonte a posunul žetony doprostřed stolu.

Což znamenalo, pomyslel si Keller, že také chicagský byznysmen pravděpodobně bukoval.

Nasadil prázdný výraz, nahrnul žetony doprostřed stolu a poté k nim přihodil ještě pár hromádek. “Dorovnávám tvých deset a zvyšuju na pětadvacet.”

Tony viděl novou sázku a znovu ji navýšil. Piemonte zaváhal, ale nakonec navýšenou sázku dorovnal. Keller učinil totéž. A protože Tony rozdával, “spálil” nyní horní kartu z hromádky, položil ji před sebe obrázkem dolů. Otočil se k Piemontemu. “Kolik?”

“Dvě.”

Tony mu z hromádky oddělil dvě horní karty.

Kellerův mozek automaticky začal počítat pravděpodobnost. Šance, že Piemonte dostal hned v prvních pěti kartách trojici, byla velmi nízká, takže bylo pravděpodobné, že má Piemonte dvojici a “kickera”, nepárovou vysokou kartu, pravděpodobně od spodka výše.

Pravděpodobnost, že by v takové situaci vytvořil s novými dvěma kartami full house, činila pouhých jedna ku 119. A i kdyby náhodou dostal hned napoprvé vzácnou trojičku, pak byla pravděpodobnost, že k ní dobere dvojici a vyjde mu full house, stále velmi nízká: jedna ku 15.

Keller si zapsal tyto informace do paměti a požádal o jedinou kartu, čímž ostatním hráčům naznačil, že mu jde o full house, o postupku nebo o flush, anebo blafuje. Převzal kartu a zařadil si ji do listu. Jeho ústa zůstala nehybná, ale srdce se mu v hrudi hlasitě rozbušilo, když zjistil, že má full house, a navíc dobrý full house, se třemi svršky.

Tony si vyměnil tři karty.

Dobrá, řekl si v duchu Keller, jdeme to spočítat. Výměnou tří karet dal chlapec najevo, že napoprvé dostal jen jednu dvojici. Aby tedy Kellera porazil, musela mu vyjít čistá postupka, poker nebo full house se třemi králi nebo esy. Kellerův mozek začal jako computer propočítávat pravděpodobnost, že některá z těchto možností nastane.

Na základě svých výpočtů odvozených z Tonyho a Piemonteho výměny karet dospěl Keller k závěru, že pravděpodobně drží v ruce vítěznou kombinaci. Jeho cílem tak nyní bylo vyšroubovat sázky co nejvýš.

Chlapec si znovu posunul brýle výš na nos a pohlédl na Piemonteho. “Jste na řadě.”

Hráč z Chicaga si opatrně povzdechl a hodil na stůl další žetony. “Dvacet tisíc.”

Keller se během kariéry zúčastnil některých nejúžasnějších partií v zemi, jako hráč i jako divák, a strávil stovky hodin rozborem chování blaférů, včetně zdánlivě nejbezvýznamnějších drobností: jaké mají manýry, jak se tváří, kdy váhají a kdy jdou do toho po hlavě, co říkají, kdy se smějí. Nyní povolal všechny tyto zapamatované poznatky do zbraně a začal se chovat tak, aby ostatní hráči uvěřili, že má v ruce naděláno a chystá se blafovat. Což znamenalo, že začal sázet ve velkém.

Po dvou kolech navyšování Piemonte neochotně odpadl, v tu chvíli už měl vsazeno téměř šedesát tisíc dolarů a zřejmě držel slušný list. Zároveň však byl přesvědčen, že Keller nebo Tony mají skvělý list, a nehodlal jim cpát do chřtánu další peníze.

Kolečko sázek se otočilo a opět přišla řada na Kellera. “Dorovnávám tvých dvacet,” řekl Tonymu. “A zvyšuju o dalších dvacet.” “Ježíšmarjá,” zamumlal Stanton. Keller ho zpražil pohledem a stařík zmlkl.

Tony si povzdechl a znovu se podíval na své karty, jako by mu mohly poradit, co si počít. To však karty pochopitelně nikdy nedělají. Odpověď, jak zvítězit v pokeru, musí každý hráč najít

ve svém srdci a ve své hlavě.

Chlapci teď zbývalo na stole pouhých patnáct tisíc dolarů. Sáhl do kapsy a vytáhl obálku. Zaváhal. A pak z obálky vysunul zbytek svých peněz a spočítal je. Třicet osm tisíc. Znovu se zarazil a upřeně se díval na peníze.

Jdi do toho, modlil se Keller. Prosím tě…

“žetony,” řekl kluk nakonec a zabodl oči do Kellera, který reagoval vzdorovitým a současně nervózním pohledem, jako blafér, který bude za chvíli odhalen.

Stanton zaváhal.

“žetony,” zopakoval kluk rozhodně. Stařík zdráhavě poslechl.

Tony se zhluboka nadechl a nahrnul žetony na stůl. “Dorovnávám vašich dvacet. A přihazuju deset.”

Keller posunul do středu stolu deset tisíc dolarů, možná trochu dramaticky, pomyslel si, a řekl: “Dorovnávám deset.”

Pohlédl na všechno, co mu zbylo. “A zvyšuju o patnáct.” Doprostřed stolu putoval i zbytek jeho žetonů.

“Propána,” hlesl Piemonte.

Dokonce i rozmrzelý Rothstein se nechal strhnout a hypnotizovaně zíral na obří bank, jehož hodnota nyní dosahovala zhruba čtyř set padesáti tisíc dolarů.

Keller na okamžik opravdu pocítil lehké výčitky svědomí. Nastražil svému soupeři psychologickou past, propočítal pravděpodobnost do poslední desetinné čárky…, udělal zkrátka všechno to, čeho ten mládežník nebyl schopen. Jenže ten kluk sám tvrdil, že chce, aby se s ním jednalo jako s dospělým. Způsobil si to sám.

“Call,” ohlásil Tony šeptem a přidal do banku většinu svých žetonů.

Stanton se zadíval jinam, jako by se chtěl vyhnout pohledu na ošklivou autonehodu.

“Svrškový full house,” řekl Keller a obrátil karty.

“Páni,” zašeptal Piemonte.

Stanton si znechuceně povzdechl.

“Sorry, kluku,” řekl Keller a sáhl po banku. “Vypadá to, žes…”

Tony vyložil své karty. Na stole se objevil druhý full house -tentokrát ze tří králů a dvou šestek. “Vypadá to, že jsem vyhrál,” prohodil chlapec klidně a začal shrabovat žetony.

“Fíha,” hlesl Piemonte. “To je teda list… Ještě že jsem z toho vycouval.”

Stanton se krátce uchechtl a Rothstein Tonymu uznale řekl: “Skoulel jsi to s ním pěkně.”

“Měl jsem štěstí,” poznamenal chlapec.

Jak se to mohlo stát, sakra? přemýšlel Keller a v duchu si zběsile přehrál průběh uplynulé hry. Někdy se samozřejmě stane, že i když dokonale propočtete procenta, osud postaví všechno na hlavu. Byla to ale obrovská smůla, vždyť si všechno tak dokonale naplánoval.

“Je čas se rozloučit,” řekl Piemonte, podal zbývající žetony Stantonovi, aby si je nechal vyměnit zpátky na peníze, a pobaveně dodal: “Když už jsem teď vyklopil většinu svých peněz teenagerovi.” Obrátil se k Rothsteinovi. “Od této chvíle budem to pravidlo o dětech dodržovat, jasný?”

Keller se opřel o židli a díval se, jak Tony začíná třídit žetony v hromádce. Pořád mu nešla do hlavy ta pravděpodobnost… Spočítal ji přece dokonale; činila nanejvýš jedna ku stu. Podstatou pokeru je matematika a instinkt, jak ho mohlo obojí tak zoufale zklamat?

Tony přisunul žetony ke Stantonovi, aby za ně vyinkasoval hotovost.

V sále se opět rozlehl zvuk houkající lokomotivy. Keller si povzdechl a pomyslel si, že na rozdíl od hlubokého dunění soupravy při jeho poslední partii s těmi Francouzi, tentokrát zvěstuje vlak jeho porážku.

Houkání zesílilo. Jenže… Keller se zaposlouchal bedlivěji a uvědomil si, že tentokrát zní píšťala lokomotivy trochu jinak. Pohlédl na staříka a na dva hráče z Chicaga. Všichni se mračili a dívali se jeden na druhého.

Proč? Děje se něco?

Tony ztuhl s rukama na hromadě žetonů.

Sakra, pomyslel si Keller. Tím zvukem nebylo houkání lokomotivy, nýbrž siréna.

Odsunul se od stolu právě ve chvíli, kdy se současně rozletěly přední i zadní dveře a sálem proletěla sprška třísek. Vzápětí se dovnitř nahrnuli dva uniformovaní policisté s napřaženými pistolemi. “Na podlahu, pohyb, pohyb, pohyb!”

“Ne,” zamumlal Tony, vstal a otočil se čelem k policistovi, který byl u něj nejblíže.

“Kluku,” zašeptal Keller přísně a zvedl ruce. “Hlavně žádné vylomeniny. Dělej, co ti řeknou.”

Chlapec zaváhal, pohlédl na černé pistole a lehl si na podlahu.

Také Stanton pomalu klesl na kolena.

“Tak pohyb, staříku,” houkl jeden z policistů.

“Dělám, co můžu.”

Když všichni hráči leželi spoutaní na břiše, policisté je začali postupně obracet a zvedat do sedu.

“Tak kohopak jsme to ulovili?” zeptal se jakýsi hlas a z boční uličky se vynořil plešatý padesátník v šedém obleku.

Detektiv Fanelli, pomyslel si Keller. Sakra, zrovna ten. Fanelli si vzal u ž před lety do hlavy, že jeho celoživotním posláním je očistit město Ellridge od hříchu. Spoustu menších hráčů vyděsil tak, že vůbec neotevírali stoly, a rok co rok se mu podařilo uskutečnit jednu nebo dvě velké šťáry. Vše nasvědčovalo tomu, že jeho hvězdou měsíce se stane Keller.

Stanton si odevzdaně povzdechl a jeho výraz se zhruba rovnal kukučům profesionálních karbaníků z Chicaga. Zato chlapec vypadal naprosto zdeptaně. Keller věděl, že samotné zatčení nevadí Tonymu tolik jako skutečnost, že stát zabaví všechny peníze ze hry.

Fanelli přimhouřil oči a prohlédl si Rothsteinův a Piemonteho řidičák. “Tak oni přijeli až z Chicaga, aby se tu nechali zatknout. To je teda k nasrání, viďte, hoši?”

“Já se jen díval,” zaprotestoval Rothstein. Uk ázal na místo u stolu, kde před chvílí seděl. “žádné žetony, žádné peníze.”

“Což neznamená nic jinýho, než že seš břídil.” Detektiv přesunul pohled na Piemonteho, který ze sebe vysoukal chabé: “Chci právníka.”

“A já jsem si jistej, že nějakej právník bude chtít tebe. Vzhledem k tomu, jak vysoký honoráře si bude moct účtovat, aby ti vysekal zadek z tyhle polízanice. Což se mu, mimochodem nepodaří… Á, Keller.” Zavrtěl hlavou. “No to je radosti. Po tobě pasu už hezky dlouho. Vážně bys měl radši odtáhnout do Vegas. Nevím, jestli se koukáš na zprávy, ale slyšel jsem, že tam už je karban legální… A kdopak je tohle?” Pohlédl na Stantona, převzal od jednoho z

uniformovaných policistů staříkovu náprsní tašku a prohlédl si jeho řidičák. “Co sakra děláš v Ellridgi, když bys mohl v Tampě hrát se slečinkama mahjong?”

“Tak vysoké sázky si nemůžu dovolit.”

“Á, dědek jedl vtipnou kaši,” utrousil vychrtlý detektiv směrem ke svým kolegům. Pohlédl na Tonyho. “A kdopak jsi ty?”

“Nemusím vám nic říkat.”

“Ale jo, musíš. Tady nejsme v armádě. Vyklopit jen jméno, hodnost a číslo mně rozhodně nestačí. Kolik ti je?”

“Osmnáct. A chci taky právníka.”

“Tak abys věděl, náčelníku ,Chci-taky-právníka’,” utrousil Fanelli posměšně, “toho dostaneš, až když tě z něčeho obviním. A já tě zatím z ničeho neobvinil.”

“Kdo mě práskl?” zeptal se Keller.

“Nebylo by zdvořilý sdělovat ti jeho jméno,” odvětil Fanelli. “Řekněme prostě, žes loni oškubal nesprávnýho člověka. Neměl z toho moc velkou radost, a tak mi brnkl.”

Keller se zašklebil. že jsem loni oškubal nesprávnýho člověka… Na tomhle seznamu figurovala zhruba stovka lidí.

Fanelli se zadíval na hromádky žetonů před Tonyho židlí a řekl: “Hezký barvičky, červená, modrá, zelená… Jakoupak má která hodnotu?”

“Ty bílé jsou za deset sirek,” odpověděl Rothsteín. “Ty modré za…”

“Drž hubu!” Detektiv se rozhlédl po místnosti. “Kde je bank?”

Nikdo ani nedutal.

“No, však my už ho najdem. A nemyslete si, že začnu tady. Půjdu hezky dopředu a rozflákám Salovi celej bar na kusy. A pak provedem totéž i s jeho kanclíkem. Každej kus nábytku rozbijem. Každou zásuvku vyhodíme… No tak, hoši, tohle si Sal přece nezaslouží, nebo snad jo?”

Keller si povzdechl a kývl na Stantona, který ukázal na skříňku nad kávovarem. Jeden policista odtamtud vytáhl dvě krabice od doutníků.

“Pane na nebi,” ulevil si Fanelli, když si krabice prohlédl. “Tady musí bejt skoro půl milionu.”

Pohlédl na stůl. “Tohle jsou tvý žetony, jo?” řekl Tonymu. Chlapec neodpověděl, ale zdálo se, že od něj detektiv ani žádnou odpověď nečeká. Zasmál se a prohlédl si ostatní hráče. “A to si říkáte chlapi? Necháte se v pokeru oholit od kluka.”

“Já nejsem kluk.”

“Jo, jo, jo.” Detektiv se je ště jednou otočil ke krabicím a pak zamířil přes místnost ke kolegům. Chvíli se spolu o čemsi šeptem radili, načež ostatní policisté kývli a odešli z místnosti.

“Moji hoši si potřebujou ověřit pár věcí,” vysvětlil Fanelli. “Musí jet podepřít nějakou výpověď nebo něco podobnýho. To je skvělej výraz, že jo? ,Podepřít výpověď’.” Zasmál se. “Strašně rád ho říkám.” Přešel přes místnost, zastavil se u kávovaru a nalil si do kelímku kávu. “Proč sakra u těchhle partií o balík nikdo nikdy nechlastá? Máte strach, že si popletete svrška se spoďárem?”

“Po pravdě řečeno jo,” odpověděl Keller. Fanelli usrkl kávu a hlubokým hlasem pravil: “Tak poslouchejte, sráči. A obzvlášť ty, dorostenče.” Ukázal prstem na Tonyho a dál přecházel po místnosti. “Tohle se stalo v době, která je pro mě…, no, řekněme obtížná. Děláme si starosti ohledně určitejch vážnejch zločinů, který se shodou okolností zrovna teď dějou v jiný části města.”

Vážné zločiny, pomyslel si Keller. Takhle přece policajti nemluví. Kam ksakru ten chlap míří?

Fanelli se usmál. “Takže můj návrh zní takhlenc. Nechci ztrácet čas tím, že vás teď budu zatýkat. Nemoh bych se pak věnovat těm ostatním případům. A o ty prachy jste už tak jako tak přišli. Když vás teď seberu a zatknu, poputujou ty prašule na důkazní, a až vás usvědčí, což se stane, tak do posledního centu propadnou státu. Ale kdyby…, řekněme, že kdyby třeba žádný důkazy neexistovaly, no, tak to bych vás pak musel jen poučit a zas pustit. Což by mně ovšem nijak zvlášť nevadilo, páč bych se pak moh věnovat těm ostatním případům. Důležitejm případům.”

“Těm, které se teď podepírají?” zeptal se Tony.

“Drž hubu, kreténe,” zamumlal detektiv, čímž přesně vyjádřil i Kellerovy pocity.

“Tak co říkáte?”

Muži se na sebe podívali.

“Záleží na vás,” řekl detektiv. “Takže jak to bude?”

Keller si prohlédl obličeje ostatních. Podíval se na Tonyho, jenž se zašklebil a znechuceně přikývl. Keller se obrátil zpátky k detektivovi. “Rádi bychom vám byli nápomocni, Fanelli. Pomůže vám naše rozhodnutí vymýtit alespoň částečně ty…, jak jste to říkal? Vážné zločiny?”

Stanton mu přizvukoval: “I my se musíme zasadit o to, aby Ellridge zůstalo stejně příkladným městem jako dosud.”

“Občané vám za vaši snahu děkují,” řekl detektiv Fanelli a začal si pěchovat peníze do kapes obleku.

Sundal zadrženým mužům pouta, strčil je do zbylého místa v kapsách a bez dalšího slova vyrazil zpět do boční uličky.

Hráči si vyměnili ulehčené pohledy, tedy kromě Tonyho, v jehož tváři se pochopitelně zračilo ryzí zděšení. Koneckonců to byl i on, kdo na téhle dohodě tratil ze všech nejvíc.

Keller mu podal ruku. “Dneska večer jsi hrál dobře, hochu. Tohle mě mrzí.”

Chlapec přikývl, bezkrevně všem pokynul a odšoural se zadními dveřmi ven.

Karbaníci z Chicaga s ostatními ještě pár minut klábosili, poté rovněž kývli na pozdrav a opustili zakouřený sál. Stanton se dotázal Kellera, jestli si dá ještě pivo, ale hráč zavrtěl hlavou a stařík zamířil do baru. Keller se posadil ke stolu, nepřítomně sebral balíček karet, zamíchal je a začal hrát solitér. Šok ze zátahu už v něm prakticky odezněl, ze všeho nejvíce ho nyní trápilo, že prohrál s tím klukem, který byl sice dobrým, ale rozhodně ne skvělým hráčem.

Po několika minutách hraní se mu však nálada zlepšila a on si připomněl další z “pravidel podle Kellera”: chytrost nakonec vždy zvítězí nad štěstím.

Ten kluk měl dneska prostě štěstí. Ale přijdou další partie, další příležitosti nechat pracovat pravděpodobnost a odpomoci Tonymu, a spolu s ním i ostatním hráčům, jako je on, od hezké hromádky bankovek.

Přísun nafoukaných mladíků, kterým se dá krásně pustit žilou, je téměř neomezený, pomyslel si Keller a položil černou desítku na červeného spodka.

Tony Stigler stál na nadjezdu, díval se, jak do noci mizí vlak, a snažil se nemyslet na peníze, které právě vyhrál, a jež mu poté ukradli.

Skoro půl milionu.

Vlak za sebou v kolejišti vířil papíry a prach. Tony to nepřítomně sledoval a v duchu si přehrával jednu Kellerovu větu.

Chlapy od cucáků rozeznáš v pokeru podle toho, že o téhle hře vědí všechno, i bezvýznamné nesmysly.

Jenže to není pravda, pomyslel si Tony. Stačí vědět jedinou věc. že bez ohledu na to, jak je člověk dobrý, v pokeru vždy záleží na náhodě.

A náhoda není nikdy tak dobrá jako jistota.

Rozhlédl se po okolí, ujistil se, že je sám, sáhl si do kapsy a vytáhl víčko od kelímku ze Starbucks. Odstranil falešné plastové kolečko na dolní straně a vypnul drobný spínač. Ten opatrně vložil do obálky s bublinovou výstelkou, kterou si zastrčil zpátky do kapsy. Tohle zařízení bylo jeho vlastní vynález. Miniaturní kamera. v dírce pro slámku snímala při Tonyho rozdávání každou kartu a miniaturní procesor vysílal informace o jejich hodnotě a barvě do počítače v Tonyho autě. Stačilo poklepat v určitém místě na víčko a sdělit tím počítači, kolik lidí se hry účastní, a program, jehož autorem byl sám Tony, podle toho stanovil, kdo má jaké karty. Posoudil, kolik karet by si měl Tony vyměnit a zda má v daném kole sázet, anebo složit list.

Příslušné instrukce poté vyslal do sluchátka zabudovaného v Tonyho brýlích, které zavibrovalo podle předem nastaveného kódu, a Tony podle počtu vibrací zvolil herní taktiku.

“Podvádění pro blbce,” říkal svému programu.

Byl to dokonale vymyšlený a dokonale provedený plán. Měl jedinou vadu: Tonyho nenapadlo, že by mu výhru mohla vyfouknout ta zatracená policie.

Podíval se na hodinky. Skoro jedna hodina. Domů pospíchat nemusel; jeho strýc už zase pobýval na služební cestě mimo město. Takže co podniknu? řekl si v duchu. Pizzerie Marconi měla stále otevřeno a Tony se rozhodl, že se tam zastaví za svým kámošem, který mu dal tip na Kellerovu partii. Dá si kousek pizzy a zapije ji kolou.

Vtom se za ním ozvaly chroupavé kroky. Tony se otočil a spatřil Larryho Stantona, který namáhavě kráčel boční uličkou na autobusovou zastávku.

“Hej,” zavolal na Tonyho, když si ho všiml, a zamířil k němu. “Lížeš si rány? Nebo přemýšlíš, jestli máš skočit?” Ukázal na kolejiště.

Tony se kysele zasmál. “Věřil byste tomu? Taková pitomá smůla.”

“Ále, když hraješ načerno, patří zkrátka zátahy ke hře,” řekl Stanton. “Musíš je zahrnout do rovnice.”

“Jako půlmiliónovou proměnnou?” zamumlal Tony.

“Tohle by žralo každého, to je jasné,” řekl Stanton a přikývl. “Ale pořád je to lepší než rok ve vězení.”

“To asi jo.”

Stařík zívl. “Radši už pojedu domů a začnu se balit. Zítra odjíždím na Floridu. Kdo by trávil zimu v Ellridgi, když nemusí?”

“Zbylo vám ještě něco?” zeptal se Tony.

“Myslíš peníze…? Trochu.” Zaškaredil se. “Ale díky tobě a Kellerovi mnohem míň, než jsem původně měl.”

“Počkejte.” Chlapec vytáhl peněženku a podal muži sto dolarů.

“Já almužny neberu.”

“Říkejte tomu půjčka.”

Stanton chvíli přemítal, pak rozpačitě převzal bankovku.

“Dík…” Bankovka bleskurychle zmizela v jeho kapse. “Rad ši už půjdu. Za chvíli přestanou jezdit autobusy. No, zahráli jsme si s tebou dobře, hochu. Máš potenciál. Dotáhneš to daleko.”

Jo, pomyslel si chlapec, já to rozhodně daleko dotáhnu. Chytří lidé, vynálezci, mladá krev…, my budeme nakonec vždycky porážet hráče, jako jste vy nebo Keller. Tak to zkrátka na světě chodí. Sledoval, jak se dědula belhá pryč, starý a zlomený. žalostné, pomyslel si. Zastřelte mě, než začnu být jako on.

Nasadil si čepici, odstoupil od zábradlí a vyrazil ke svému autu, přičemž už přemýšlel o tom, koho si pro hru vybere příště.

O dvacet minut později zamířil začouzený městský autobus k obrubníku a otevřel dveře.

Larry Stanton z něj vystoupil a došel po ulici až k potemnělé křižovatce. Na hlavní třídě blikalo oranžové světlo. Stanton odbočil za roh a zastavil před tmavě modrým Fordem Crown Victoria. Na jeho kapotě se táhlo slovo Policie.

A o kufr se opíral štíhlý detektiv George Fanelli.

Když uviděl Stantona, odlepil se od auta a zamířil k němu. Další dva policisté, kteří se účastnili noční razie, postávali opodál. Fanelli i Stanton se rozhlédli kolem sebe a podali si ruce. Detektiv vytáhl z kapsy obálku a podal ji staříkovi. “Tvoje půlka, dvě ste dvacet pět tisíc.”

Stanton se neobtěžoval peníze přepočítávat. Strčil bankovky do kapsy.

“Tohle byla slušná akce,” prohodil detektiv.

“To teda jo,” souhlasil Stanton.

Podobnou boudu zorganizoval s detektivem z mravnostního oddělení každý rok, když právě nepobýval na Floridě. Získal si důvěru některého hráče, prohrál peníze při několika soukromých partiích, a když se mělo hrát o vysoké sázky, předem upozornil policii. Fanelli pak zdůvodnil zátah tipem od anonymního práskače, sebral bank jako úplatek a všechny propustil. Hráči byli šťastni, že nepůjdou do vězení a budou moci hrát dál, a tak si nikdy nestěžovali.

A pokud šlo o Stantona, podobné fígly mu vždy seděly lépe než samotný hazard.

Hraju slušně, ale pravděpodobnost je stejně pořád proti mně. A já s penězma odmítám podnikat zásadní kroky, pokud se předtím neujistím, že pravděpodobnost hraje v můj prospěch.

“Hej, Larry,” křikl na Stantona jeden z policistů. “Omlouvám se, že jsem se choval jako kretén, když jsem tě zatýkal. Myslel jsem si, že to tak bude…, no, zkrátka realističtější.”

“Zvládls to dokonale, Moscawitzi. Jsi rozený herec.”

Stanton s detektivem prošli kolem neoznačeného policejního auta a pokračovali v chůzi po špinavém chodníku. Znali se už celá léta, od doby, co Stanton pracoval jako šéf ostrahy v železárnách Midwest Metal Products.

“Co ti je?” zeptal se Fanelli, když si všiml Stantonova kulhání.

“Honil jsem někoho na vodním skútru na ženevském jezeře. A vjel jsem mu na vlnu. Nic to není.”

“A kdy se vracíš do Tampy?”

“Zítra.”

“Poletíš tam?”

“Ne. Pojedu autem.” Vytáhl z kapsy klíčky a otevřel dveře nového sporťáku BMW.

Fanelli si vůz obdivně prohlédl. “Toho lexuse jsi prodal?”

“Nakonec jsem se rozhodl, že si ho nechám.” Ukázal na elegantní stříbrná kola vozu. “Ale chtěl jsem něco víc sexy, chápeš. Dámy v mém golfovém klubu milují chlapy ve sportovních autech. I když mají oteklá kolena.”

Fanelli zavrtěl hlavou. “Toho kluka mně přišlo líto. Kde přišel k takovejm prachům, že moh sedět u partie o vysokej bank?”

“Byly to jeho peníze na školné nebo tak něco. Zdědil je po rodicích.”

“Chceš říct, že jsme právě oškubali sirotka? To budu muset měsíc chodit ke zpovědi.”

“Sirotka, který vysvlíkl Kellera i ostatní z kalhot podfukem.”

“Cože?”

Stanton se zasmál. “Chvíli mi trvalo, než jsem ho vyhmátl Ale nakonec jsem na to přišel. Ve víčku od kafe musel mít nějaký elektronický snímač nebo kameru nebo něco takového. Během hry měl to víčko pořád na stole, a když rozdával, posouval ho blíž ke kartám, a velké výhry kasíroval vždycky, jenom když sám dával. Po zátahu jsem byl omrknout jeho auto, na zadním sedadle měl počítač a nějakou anténu.”

“Krucinál,” ulevil si Fanelli. “Taková blbost. Jestli si nedá pozor, skončí jako mrtvola. Překvapuje mě, že si toho nevšiml Keller.”

“Toho příliš zaměstnávala vlastní habadůra, snažil se toho kluka obrat.” Stanton detektivovi vylíčil, jak chtěl profesionální hráč Keller vylákat z Tonyho všechny peníze.

Detektiv se zasmál. “On se snažil podfouknout toho kluka, ten kluk se snažil podfouknout všechny, a nakonec jsme to byli my, staříci, kdo podfouk oba dva. Myslím, že z toho plyne ňáký ponaučení.” Muži se rozloučili podáním ruky. “Tak ahoj příští rok na jaře, kamaráde. Zkusíme Greenpoint. Slyšel jsem, že se tam hraje o docela slušný sázky.”

“To víš, že jo.” Stanton kývl a nastartoval sporťák. Dojel ke křižovatce, pozorně se rozhlédl, zda něco nejede, a odbočil na hlavní třídu, která ho dovedla na dálnici.

SEDMATŘICET STUPŇŮ

Muž se trmácel po dlouhé příjezdové cestě k přičaplému domku, sako přehozené přes rameno. Plíce měl v jednom ohni. V dusivém vedru, které nepolevovalo ani po západu slunce, ztěžka funěl.

Pod verandou se zastavil, aby popadl dech. Připadalo mu, že zevnitř slyší rozzlobené hlasy, ale neměl na vybranou. Tohle byl jediný dům široko daleko.

Vystoupal po schůdcích na nevlídně zšeřelou verandu a zazvonil.

Hlasy zmlkly, jako když utne.

Ozvalo se zaštrachání. Pár tlumených slov.

Znovu stiskl zvonek a dveře se konečně otevřely.

Sloan postřehl, že každý z těch tří uvnitř se na něj dívá s úplně jiným výrazem.

žena na gauči, padesátnice v opraných domácích šatech bez rukávů, vypadala, jako by se jí ulevilo. Muž usazený vedle ní -přibližně téhož věku, obtloustlý a s hlavou holou jako koleno, se tvářil ostražitě.

A chlapík, který přišel Sloanovi otevřít, se ušklíbal; byl to takový ten pohrdavý úšklebek, který naznačuje Co sakra otravujete? Bylo mu zhruba stejně jako Sloanovi, tedy něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti, a dlouhé paže měl potetované. Nepřátelsky se opřel masitou dlaní o zárubeň. Měl na sobě šedivé umaštěné montérky a potrhanou pracovní košili. Vyholená lebka se mu leskla.

“Co chcete?” zeptal se.

“Promiňte, že obtěžuju,” omluvil se Sloan. “Porouchalo se mi auto, přehřál se motor. Mohl bych si od vás zavolat odtahovku?”

“Telefony zloběj,” prohlásil potetovaný chlápek a pohodil hlavou k nehybnému, dusnému nočnímu nebi. “V tom vedru každou chvíli vypadne proud.”

Neustupoval ze dveří.

žena se však rychle ozvala: “Jen pojďte dál.” Z jejího tónu zaznívala podivná naléhavost. “Zrovna před chvilkou nám někdo volal. Telefon určitě bude fungovat.”

“Prosím,” přidal se postarší pán, který ji držel za ruku.

Potetovaný chlápek si Sloana nedůvěřivě měřil, jako ostatně mnozí. Sloan nebyl zrovna usměvavý typ, měl vysokou vypracovanou postavu, poslední tři roky den co den posiloval, a navíc právě teď vypadal jako vandrák, protože se prodíral křovím, aby si zkrátil cestu ke světlům domu. A jako každý, kdo se v takhle neskutečně dusnou, parnou noc vydá ven, byl skrznaskrz propocený.

Tetovaný muž ho konečně pustil dovnitř. Sloan si všiml, že má na hřbetu ruky ošklivou jizvu. Vypadala jako od rány nožem a byla poměrně čerstvá.

V domě bylo přesvětleno a příšerně vedro. V rohu sténal maličký větrák, ale s horkem nic nenadělal. Sloan se rozhlédl a v mžiku si udělal obrázek o obyvatelích tohohle mrňavého kousku světa. Práce v pojišťovně a ve středoškolské knihovně, vlažné členství v klubu rotariánů, církevních spolcích a rodičovském sdružení. Organizované rybářské výlety do Saginaw nebo Minnesoty. Na zažloutlých fotografiích si zvěčnili vzpomínku na dovolenou v Chicagu.

Představil se jim: “Jsem Dave Sloan.”

Postarší pár byli Agnes a Bill Willisovi. Sloan postřehl, že se chovají nápadně stejně, jak to bývá typické pro lidi, kteří jsou dlouho manželi. Potetovaný chlápek se nepředstavil. Něco kutil s větrákem, otáčel ovládacím knoflíkem sem a tam.

“Doufám, že jsem vás nevyrušil od jídla.”

Na okamžik zavládlo ticho. Bylo osm večer a Sloan nikde neviděl špinavé nádobí od večeře.

“Ne,” pípla Agnes.

“Tady se člověk jídla nedočká,” prohlásil tetovaný chlápek významně. Šlehl rozzlobeným pohledem po větráku, jako by měl sto chutí vyhodit ho z okna, pak se přemohl a vrátil se do masivního koženého křesla, které si pro sebe zabral a které už stačil propotit.

“Telefon je tamhle,” ukázal Bili.

Sloan mu poděkoval a odebral se do kuchyně. Vyřídil si, co potřeboval. Jakmile zase překročil práh obýváku, Bill a mladší muž, kteří se spolu bavili, okamžitě zmlkli.

Sloan Billovi sdělil: “Odvezou mi to do Hatfieldu. Odtahovka by měla dorazit během dvaceti minut. Počkám venku.”

“Ne,” vyhrkla Agnes. Pak se asi zalekla, že to znělo příliš naléhavě, a ustrašeně se podívala na tetovaného muže, jako by se bála, že jí vlepí facku.

“Venku je moc horko,” přidal se Bill.

“A tady snad ne?” pronesl tetovaný kousavě a ušklíbl se. Měl odulé rty, na horním se mu perlil pot. Sloan z něj byl nesvůj.

“Posaďte se,” vybídl ho Bili nejistě. Sloan se rozhlédl a zjistil, že jedinou neobsazenou sedačkou je nepohodlný gauč s růžovozeleným květovaným přehozem. Z toho křiklavého vzoru, dusného vedra v místnosti a nevlídného chování tetovaného chlapa mu nervy jen hrály.

“Dáte si něco?” zeptala se Agnes.

“Snad trochu vody, jestli m ůžu poprosit.” Sloan si otřel hřbetem ruky čelo.

žena odešla.

“Vidíte, ani se mě neobtěžovali představit,” podotkl tetovaný muž ledovým tónem.

“Nemysleli jsme to…,” začal Bill, ale muž ho mávnutím umlčel.

“Jmenuju se Greg.” Zaváhal. “Jsem jejich synovec. Zaskočil jsem na návštěvu. že je to tak, Bille? že se parádně bavíme?”

Bill sklopil oči k ošoupanému koberci. “Jo, parádně se bavíme.”

Sloan náhle cosi zaslechl, jakési podivné zvuky. Škrábání. Tlumenou ránu. Ostatní se tvářili jakoby nic. Z kuchyně se vrátila Agnes. Podala Sloanovi sklenici a ten do sebe naráz půlku obrátil.

“Napadlo mě, že by ses na auto pana Sloana mohl podívat, Bille,” prohodila Agnes. “Co kdybyste se na něj s Gregem zašli mrknout?”

“Jmenuju se Dave,” řekl Sloan. “Prosím, říkejte mi Dave.”

“Třeba by to Daveovi ušetřilo peníze.”

“To se ví…,” spustil Bill.

Greg ho však rázně uťal: “Ani mě nehne. Eště tak v tomhle pařáku makat. Kromě toho Dave vypadá, že si může dovolit pořádnýho opraváře. Určitě si žije jako prase v žitě. Co vy na to, Dave? Co vůbec děláte?”

“Jsem obchodní cestující.”

“Jo? A co prodáváte?”

“Počítače. Hardware i software.”

“Počítačům nevěřím. Sázím se, že jsem v tyhle zemi jedinej kdo nemá e-mail.”

“Ale kdepak, četl jsem, že ho nemá dobře osmdesát milionů lidí,” řekl Sloan.

“Třeba děcka,” hlesl Bili.

“To měla bejt narážka? že se chovám jako harant? Taks to myslel?”

“Ne, ne,” řekl rychle Bill. “Jen jsem tak žvanil. Nechtěl jsem se tě dotknout.”

“A co vy, Gregu?” zeptal se Sloan. “Čím se živíte?”

Greg se na chvíli zamyslel. “Rukama. Chtěl byste vědět, co dělá Bill?”

Billovi přelétl přes tvář mrak. “Pracoval jsem v pojišťovně. Ted momentálně sháním práci.”

“A brzo ji sežene, že jo, Bille?”

“Doufám.”

“Uvidíš, že ano, Bille,” ujistila ho Agnes.

“Nepochybujem o tom,” ušklíbl se Greg. “Helejte, Sloane, myslíte, že by Bill moh prodávat počítače?”

“To nevím. Vím jenom, že mě to baví.”

“Jste v tom dobrej?”

“To jsem.”

“Proč prodáváte zrovna počítače?”

“Protože je po nich momentálně poptávka. Ale jinak je mi to jedno. Umím prodávat cokoli. Za rok to třeba budou radiátory nebo nějaký nový lékařský laser. Budu prodávat, co bude, hlavně když to bude sypat.”

“Co kdybyste nám o těch vašich počítačích něco řek?” nadhodil Greg.

Sloan mávl rukou. “Jsou to hrozně technické záležitosti. Nudilo by vás to.”

“A nudit někoho, to my nechceme, kdepak, tím spíš ne nás děcka. Zvlášť když se tu tak skvěle bavíme, sešla se celá rodina… Rodina.” Greg praštil mohutnými dlaněmi do opěrek křesla. “Nemyslíte, že rodina je důležitá? Já teda jo. Máte rodinu, Dave?”

“Umřeli. Myslím moji nejbližší příbuzní.”

“Všichni?” zeptal se Greg zvědavě.

“Moji rodiče a sestra.”

“Jak umřeli?”

Agnes se při tom neomaleném dotazu ošila, ale Sloanovi nevadil. “P ři nehodě.”

“Při nehodě?” Greg pokýval hlavou. “Mí rodičové už taky nežijou,” dodal beze stopy lítosti.

Takže Bili nebo Agnes ztratili sourozence, vzhledem k tomu, že Greg se představil jako jejich synovec. Ale Greg to nijak nerozv áděl.

V maličkém vydýchaném pokojíku se rozhostilo tíživé ticho, ve kterém utonulo i hučení větráku. Vtom Sloan zaslechl slabé ťukání. Zdálo se, že vychází zpoza zavřených dveří na konci předsíně. Nikdo jiný mu nevěnoval pozornost. Ozvalo se ještě jednou a pak utichlo.

Greg vstal a došel k teploměru na zdi. Vedl od něj stříbrný drátek protažený hajdalácky vyvrtanou dírou v okenním rámu. Greg na teploměr poklepal prstem. “Vyplivnul,” prohlásil. Otočil se zpátky k ostatním. “Koukali jste na zprávy? Při západu slunce bylo sedmatřicet stupňů. Přej je to zdejší rekord. Tak jsem o tom tak přemejšlel. Sedmatřicet, to je teplota lidskýho těla. A víte, co mě napadlo?”

Sloan si prohlížel mužovy zneklidňující oči, v nichž hrála zlomyslnost. Nic neřekl. Bill a Agnes taky ne.

Greg pokračoval: “Došlo mi, že mezi životem a smrtí není žádnej rozdíl. Vůbec žádnej. Co vy na to?”

“že mezi tím není žádný rozdíl? To nechápu,” zavrtěl hlavou Sloan.

“Vemte si ňákýho hajzla. Koho třeba, co myslíš, Bille? Třeba někoho, kdo neplatí dluhy. Co ty na to? Prostě chci říct, že svinstvo je v jeho duši, ne v těle. Když umře, co tu zůstane? Duše svinskýho vyžírky. A s dobrým člověkem je to zrovna tak. Umře a zůstane tu po něm duše dobráka. Nebo si vemte třeba vraha. I když ho popravěj, pořád se kolem potlouká vrahounská

duše.”

“To je zajímavá myšlenka, Gregu.”

“Podle mě,” pokračoval muž zaujatě, “není tělo nic než duše ohřátá na sedmatřicet stupňů.”

“To stojí za zamyšlení.”

“Vaši i naši umřeli,” pokračoval Greg.

“Ano,” odvětil Sloan.

“Ale i když jsou po smrti,” pronesl Greg filozoficky, “pořád nám můžou dělat problémy, ne?” Rozvalil se v upoceném, flekatém křesle a hodil si nohu přes nohu. Neměl ponožky a Sloan zahlédl další tetování, začínalo na kotníku a táhlo se nahoru. Sloan se kdysi doslechl, že tetování na kotníku patří k nejbolestivějším, protože jehla přitom naráží na kost. Tetování na takovém místě je víc než jen obrázek; je to ostentativní důkaz toho, že si člověk z bolesti nic nedělá.

“Jaké problémy?”

“Člověk je kvůli tomu, že umřeli, smutnej.”

To ti řekne každý psychiatr, pomyslel si Sloan, ale usoudil, že taková poznámka by byla nad Gregovo chápání.

Greg si masitou dlaní zamnul vyholenou lebku. Ta jizva na jeho ruce byla pořádná. A na druhé ruce měl podobnou. “Anebo ta věc před pár rokama.”

“Jaká?” chtěl vědět Bili.

Sloan si všiml, že Agnes nervózně žmoulá kapesník.

“Nebudu se o tom šířit před cizíma lidma,” řekl Greg popuzeně.

“Promiň,” omluvil se Bill rychle.

“Jenom se snažím dokázat, co jsem řek. že někdo může druhejm dělat potíže i po smrti. Je to jasný jak facka. Byla děvka, když byla živá, je děvka i po smrti. Bůh jí prostě dal svinskou duši. Věříte v Boha, Sloane?”

“Ne.”

Agnes neklidně poposedla. Sloan si všiml, že na zdi visí tři krucifixy.

“Věřím v prodávání. Tím to hasne.”

“Potom teda máte duši kšeftaře. Ohřátou na sedmatřicet stupňů.” Greg ohrnul odulé rty. “Teda dokud jste naživu.”

“A jaká je vaše duše, Gregu? Dobrá, nebo špatná?”

“No, rozhodně nejsem vyžírka,” prohlásil důrazně. “Jinak posuďte sám. Nejsem jako vy, abych na sebe kdeco vykecal.”

Světla trochu potemněla. Další pokles napětí v síti.

“No vemte si třeba zrovna tohle,” řekl Greg. “Možná se tu ochomejtaj duše ňáký famílie a hrajou si s těma světlama. Co myslíš, Bille?”

“Kdo ví. Možná.”

“Ňáký rodiny, co tu umřela,” zamyslel se Greg. “Nevíš, jestli tu někdy někdo umřel, Bille?”

Agnes ztěžka polkla. Bill upil ze skleničky čehosi, co vypadalo jako zv ětralá sodovka. Ruce se mu t řásly.

Světla se zase rozjasnila. Greg se rozhlédl. “Co myslíte, jakou cenu asi má tenhle barák, Sloane?”

“Nemám tušení,” odvětil Sloan otráveně. Už mu to popichování lezlo na nervy. “Prodávám počítače. Ne domy.”

“Já bych řek, že nejmíň dvě stě táců.”

Zpoza zavřených dveří se opět ozvaly ty zvuky. Tentokrát byly hlasitější, takže je bylo

zřetelně slyšet i přes sténání větráku. Škrábání, pak dutá rána.

Všichni tři v pokoji se podívali tím směrem. Agnes a Bill se zatvářili stísněně, ale nikdo šramot ani slůvkem nekomentoval. “Kde ty počítače prodáváte?” zajímal se Greg.

“Dneska jsem byl v Durrantu. Ted mám namířeno na východ.”

“Tady se obchody moc nehejbou. Lidi nemaj práci, vid, Bille?”

“Jsou to těžké časy.”

“Těžký časy má tedka kdekdo.” Greg působil opile, ale alkohol z něj netáhl. Sloan nikde neviděl jiné lihoviny než ještě nenačaté láhve portského a laciné kořalky za skleněnými dvířky baru. “Vsadím se, že cesťáci maj taky těžký časy. Dokonce i ty, který uměj prodávat, co buď jako vy.”

Sloan se klidným tónem zeptal: “Co proti mně máte, Gregu?”

“Nic.” Jenže mužovy ocelové oči vypovídaly o pravém opaku. “Jak jste na to přišel?”

“To bude tím horkem,” zakročila rychle Agnes. “Dívala jsem se na reportáž na CNN. Ukazovali tam, co všechno má to vedro na svědomí. Výtržnosti v Detroitu, lesní požáry u Saginaw. Lidi z něj blázní.”

“Blázní?” naježil se Greg. “Blázní?”

“Nemyslela jsem tebe,” dodala kvapně.

Greg se obrátil ke Sloanovi. “Zeptáme se tady pana Cesťáka, jestli se chovám jako cvok.”

Sloan si věřil, že by toho cápka během čtyř pěti minut položil na lopatky. Jenže by přitom nejspíš přišly k úhoně ty ozdobné serepetičky kolem. A přijeli by policajti a byly by s tím opletačky.

“Tak co?”

“Ne, nepřipadáte mi jako cvok.”

“To říkáte jenom proto, že se se mnou nechcete hádat. Možná nemáte duši kšeftaře, ale lháře…” Zamnul si dlaněmi obličej. “Sakra, potím se jako prase.”

Sloan měl dojem, že se ten člověk přestává ovládat. Všiml si, že na stěně visí držák se dvěma puškami. Odhadoval, jak rychle by se k němu dostal. Je Bill takový hlupák, aby si na zeď pověsil nabitou odjištěnou zbraň? Třeba ano.

“Heleďte, já vám něco povím…,” spustil Greg výhružně a bubnoval přitom tupými prsty o zapocené opěrky křesla.

Vtom zařinčel zvonek.

Všichni na okamžik strnuli. Pak Greg vstal a šel otevřít.

Za dveřmi stál dlouhovlasý pořízek. “Volal tady někdo odtahovku?”

“Ano, já.” Sloan vstal a obrátil se k Billovi a Agnes: “Díky, že jste mě nechali, abych si od vás zavolal.”

“Není zač.”

“Opravdu se tu nechcete zdržet? Něco bych vám uvařila. Prosím…” Ta chudinka byla úplně zoufalá.

“Ne, už musím jet.”

“Jo jo,” pokýval hlavou Greg, “Dave už musí jet.”

“Krucinál,” ulevil si muž z odtahovky, “tady vevnitř je ještě větší dusno než venku.”

Kdybys jen tušil jak moc, pomyslel si Sloan a vykročil po schodech k čekajícímu náklaďáku.

Řidič naložil Sloanův nepojízdný chevrolet na plošinu, přikurtoval ho řetězy a oba nasedli do náklaďáku. Najeli na dálnici a zamířili na východ. Klimatizace hučela a vháněla dovnitř báječně chladný vzduch.

Puštěné rádio chrastilo. Sloan ho přes hukot klimatizace pořádně neslyšel, ale řidič se k němu naklonil a naslouchal čemusi, co znělo jako závažná zpráva. Když zpravodajská relace skončila, poznamenal: “Tak ho ještě nechytli.”

“Koho?” zeptal se Sloan.

“Toho vraha. Co zdrhnul z vězení.”

“O tom nevím.”

“Řekl bych, že to dotáhne do Nejhledanějších zločinců. Znáte ten pořad?”

“Ne. Já se na televizi moc nedívám.”

“To já zas jo,” řekl řidič. “Člověk se dozví spoustu věcí.”

“Kdo že teda utekl?”

“Nějakej psychouš. Jako v Mlčení jehňátek. Co filmy, na ty chodíte?”

“Jo, to jo,” odpověděl Sloan. “A tenhle se mi moc líbil.”

“Ten chlap utek ze státní věznice ani ne dvacet mil odtud.”

“Jak se mu to povedlo? Vždyť ta věznice má špičková bezpečnostní opatření, nebo snad ne?”

“To teda jo. Můj brácha tam…, ehm, můj brácha má kamaráda, kterej tam seděl za krádeže auťáků. Není to žádnej med. Ve zprávách povídali, že ten chlap byl zrovna na dvoře, když kvůli tomu vedru vypadnul proud. Náhradní zdroje nefungovaly nebo co, a tak byl elektrickej plot a světla snad hodinu bez šťávy. Než to zas nahodili, byl v prachu.”

Sloan se otřásl, jak ho přes propocené oblečení zastudil ledový vzduch. “Znáte ty lidi, co jste mě u nich vyzvedl?” zeptal se řidiče. “Ty Willisovy?”

“Ne. Moc do těchhle končin nejezdím.”

Pokračovali v jízdě dalších dvacet minut. Vtom Sloan vpředu zahlédl blikající světla.

“Zátaras,” poznamenal řidič. “Nejspíš hledaj toho vězně.”

Sloan uviděl dva policejní vozy. Uniformovaní policisté zastavovali projíždějící auta.

Obrátil se k řidiči: “Až tam dojedeme, zajeďte na stranu. Chci si s nimi promluvit.”

“Jak je libo.”

Když zastavili, Sloan vystoupil a ujistil řidiče: “Hned jsem zpátky.” Zhluboka se nadechl, ale měl pocit, že stejně do plic nenasál žádný vzduch. Hrudník měl celý sevřený.

Jeden z policistů si ho všiml a zamířil k němu. Byl to chlap jak hora, v košili ztmavlé potem. “Stůjte, pane. Co si přejete?” Posvítil mu do očí baterkou. Sloan se představil a podal mu svoji vizitku. Přečetl si policistovu jmenovku: šerif Mills. Policista přejel pohledem vizitku, pak Sloana a jeho oblek, a když usoudil, že na hledaného zločince nevypadá, zeptal se: “Co pro vás můžu udělat?”

“Ten humbuk je kvůli tomu člověku, co utekl z vězení?” Sloan kývl hlavou směrem k policejnímu autu.

“Ano, pane. Viděl jste snad něco, co by nás k němu mohlo dovést?”

“Asi o nic nejde. Ale říkal jsem si, že bych se vám o tom měl zmínit.”

“Povídejte.”

“Jak ten vězeň vypadá?”

“Utekl ani ne před dvěma hodinami. Ještě nemáme k dispozici fotografii. Je mu mezi třiceti a čtyřiceti, nosí bradku. Měří metr osmdesát a je svalnatý. Asi jako vy.”

“Má holou hlavu?”

“Ne. Ale na jeho místě bych si ji oholil, hned jak bych odtamtud vystrčil paty. A vousy jakbysmet.”

“Má tetování?”

“To nevím. Možná.”

Sloan policistovi vylíčil, jak se mu porouchalo auto a zašel k Willisovým. “Myslíte, že by se ten uprchlý vězeň vydal tímhle směrem?”

“Jestli má všech pět pohromadě, tak ano. Kdyby zamířil na západ, čekalo by ho padesát mil lesem. Kdežto když si to namíří sem, může si ve městě ukrást auto nebo se dostat stopem na mezistátní.”

“A kdyby to udělal, míjel by cestou dům Willisových?”

“Ano. Kdyby se vydal po dvěstědvojce, tak ano. O co jde, pane Sloane?”

“Myslím, že by ten chlap mohl být u Willisových.”

“Cože?”

“Nevíte, jestli mají synovce?”

“Pokud vím, nikdy se o žádném nezmiňovali.”

“Zkrátka, je u nich nějaký člověk, docela odpovídá popisu toho vraha. Tvrdil, že je jejich synovec, který se zastavil na návštěvu. Ale něco tam nehrálo. Tak třeba byl čas na večeři, ale nejedli ani nic nevařili a v kuchyni nebylo špinavé nádobí. A kdykoli jim ten Greg něco poručil, poslechli jako hodinky. Jako by se ho báli rozzlobit.”

Šerif vytáhl z kapsy papírový kapesník a otřel si tvář a čelo.

“Ještě něco?”

“Podivně blábolil, o smrti a tak. Mluvil, jako by na umírání neviděl nic až tak špatného… Naháněl mi strach. Jo, a ještě něco, v jednu chvíli prohlásil, že o něčem nechce mluvit před cizími lidmi. Možná tím myslel mě, ale proč potom řekl lidmi, a ne člověkem? Znělo to, jako by měl na mysli i Billa a Agnes.”

“Dobrý postřeh.”

“Taky měl ošklivé jizvy. Jako by se připletl do rvačky na nože. A zmínil se o komsi, kdo umřel, o nějaké ženě, která ho po smrti týrá stejně jako zaživa. Napadlo mě, jestli tím třeba nemyslel, že měl trable se zákonem kvůli tomu, že ji zabil.”

“Co jejich dcera?”

“Dcera?”

“Willisovi mají dceru. Sandy. Copak jste se s ní nesetkal? Je tady teď na prázdninách, jinak studuje na vysoké. Přes den pracuje v rychlém občerstvení Taco Bell. Touhle dobou už by měla být doma.”

“Ježíšikriste,” zamumlal Sloan. “Tu jsem neviděl… Ale něco mi to připomnělo. Dveře do jednoho pokoje byly zavřené a zevnitř se ozývaly nějaké divné zvuky. Všichni z toho byli celí nesví. Co když ji tam třeba svázal, nebo já nevím…”

“Panebože,” zhrozil se šerif a znovu si otřel obličej. “Toho chlapa, co utekl, zavřeli za znásilňování a vraždy děvčat. Vysokoškolaček.” Vytáhl vysílačku. “Všem hatfieldským policejním jednotkám. Tady Mills. Mám stopu, která by mohla vést k uprchlému vězni. Pachatel je možná v domě Billa Willise na dvěstědvojce. Nechte u každého zátarasu jedno auto, jinak tam všichni okamžitě jeďte. Se zhasnutými světly se nenápadně přibližte k domu. Zastavte na příjezdovce, ale nechoďte dovnitř. Počkejte na mě.”

Ve vysílačce se ozvaly odpovědi.

Šerif se obrátil ke Sloanovi. “Možná vás budeme potřebovat jako svědka, pane Sloane.”

“Jistě, udělám, co bude potřeba.”

“Ať vás řidič odveze na policejní stanici na Elm Street. Je tam moje holčička, jmenuje se Clara. Povězte jí všechno, co jste řekl mně. Zavolám jí a řeknu jí, ať s vámi sepíše výpověď.”

“S radostí, šerife.”

Šerif se rozběhl k autu a naskočil dovnitř. Zástupce nasedl vedle něj, smykem se otočili o sto osmdesát stupňů a se zakvílením pneumatik vyrazili k domu Willisových.

Sloan se za nimi díval, pak nastoupil zpátky do náklaďáku a prohodil k řidiči: “Ani ve snu by mě nenapadlo, k čemu se připletu.”

“Tohle byl nejzajímavější telefonát, k jakýmu jsem kdy vyjel, to vám teda řeknu,” poznamenal řidič.

Zařadil se s vozem zp átky na dálnici a zamířil ke slabému světelnému oparu nad rozpáleným městem Hatfield.

“Nevidím uvnitř nikoho kromě Willisových,” zašeptal šerifův zástupce, když rychle nahlédl do domku postranním oknem. “Sedí tam a mluví spolu. Bill a Agnes.”

K domu už se sjeli tři policisté a dvě policistky, pět osmin hatfieldského policejního sboru.

“Třeba si zrovna odskočil. Jdeme tam.”

“Zaklepeme?”

“Ne,” zamumlal šerif, “nezaklepeme.”

Rozrazili vstupní dveře tak prudce, že Agnes leknutím upustila skleničku se sodovkou na gauč a Bill automaticky skočil k držáku s puškami. Pak mu došlo, že je to šerif se svými zástupci.

“Pro boha živého, vy jste nás ale vyděsil, Hale.”

“Div jsem si nespolkla mandle,” zamumlala Agnes a vzápětí svého muže napomenula: “Nerouhej se, Bille.”

“Je všechno v pořádku?”

“No ovšem. Proč?”

“A co vaše dcera?”

“Vyrazila si s kamarády. Jste tu kvůli ní? Stalo se jí něco?”

“Ne, nejsme tu kvůli ní.” Šerif Mills schoval zbraň. “Kde je ten chlap, Bille?”

“Kdo?”

“Ten člověk, co tu byl.”

“Ten, co se mu porouchalo auto?” zeptala se Agnes. “Odvezla ho odtahovka.”

“Ne, toho nemyslím. Ten, co si říkal Greg.”

“Greg?” zopakovala Agnes. “Ten už taky odjel. Co se děje?”

“Kdo je to?” chtěl vědět šerif.

“Syn mého zesnulého bratra,” odpověděl Bill.

“On je opravdu váš synovec?”

“Ano, i když mě to nijak netěší.”

Šerif si urovnal pouzdro. “Toho Sloana, toho chlapa, co si od vás volal odtahovku, napadlo, že by Greg mohl být ten uprchlý vězeň. Báli jsme se, že vás drží jako rukojmí.”

“Jaký uprchlý vězeň?”

“Vrah, co utekl z vězení nedaleko odtud. Psychopat. Zmizel Před pár hodinami.”

“To snad ne!” zalapala po dechu Agnes. “Nedívali jsme se dneska na zprávy.”

Šerif jim vylíčil, co mu pověděl Sloan: že se podle něj Greg choval podivně, že si ho Willisovi u sebe zjevně nepřáli a možná z něj dokonce měli strach.

Agnes pokývala hlavou: “No, víte…” Odmlčela se a pohlédla na manžela. Ten přikývl: “To je v pořádku, zlato, klidně mu to pověz.”

“Když Bill loni přišel o práci, nevěděli jsme, co si počít. Neměli jsme skoro žádné úspory a moje práce v knihovně moc nevynáší A tak nám nezbylo než si půjčit. V bance se s námi odmítli bavit a tak jsme se obrátili na Grega.”

Bill potřásl hlavou. Očividně se styděl. “Greg je z naší rodiny nejbohatší.”

“Vážně?” podivil se šerif Mills.

Agnes přitakala. “Ano. Je instalatér. Vlastně majitel instalatérské firmy. Topí se v penězích. Patří mu osm náklaďáků. Zdědil ten podnik po Billově bratrovi.”

Manžel navázal: “Půjčil jsem si od něj. Pochopitelně trval na druhé hypotéce na dům. A napočítal si horentní úroky. Víc, než kolik by si naúčtovali v bance. Byl pěkně protivný, protože jsme se s ním a s jeho otcem nestýkali, když vyrůstal, já si s bratrem nikdy moc nerozuměl. Ale půjčil nám, což by nikdo jiný neudělal. Myslel jsem, že touhle dobou už budu mít jinou práci, ale žádnou jsem nesehnal. A skončila mi podpora v nezaměstnanosti. Když už jsem nedokázal půjčku splácet, přestal jsem mu zvedat telefony. Hrozně jsem se styděl. Dneska večer sem Greg bez ohlášení přijel. Dal nám co proto. Vyhrožoval, že nám propadne hypotéka a skončíme na ulici.”

“A pak zazvonil pan Sloan. Doufali jsme, že se u nás zdrží. Bylo to jak zlý sen, sedět tu a poslouchat Grega, jak omílá dokolečka pořád totéž.”

“Sloan tvrdil, že Greg má jizvy. Jako od rány nožem.”

“Nejspíš se zranil při práci,” řekl Bill.

“Co to povídal o nějaké ženě, která před časem zemřela?”

Bill pokrčil rameny. “Neřekl nám, na co přesně naráží.” Podíval se na Agnes. “Ale nejspíš myslel svou přítelkyni. Umřela při autonehodě a Greg na pár měsíců takříkajíc podědil jejího syna. Byly s tím problémy, asi si umíte představit, že Greg není zrovna vzorný otec. Nakonec se toho chlapce ujala její sestra.”

Šerif si vzpomněl ještě na něco, o čem se Sloan zmínil. “Prý slyšel něco odvedle z pokoje. Připadalo mu to podezřelé.”

Agnes zrudla jako pivoňka. “To byla Sandy.”

“Vaše dcera?”

Přikývnutí. žena nebyla s to pokračovat, a tak ji zastoupil Bill: “Přivedla si domů svého chlapce. Šli do jejího pokoje, aby se převlékla z pracovního stejnokroje, než vyrazí za zábavou. A pak… určitě si to umíte domyslet. Domlouval jsem jí, ať na nás bere ohledy. Ať to spolu nedělají, když jsme doma. Ale ona člověka neposlechne.”

Takže to celé bylo jedno velké nedorozumění, pomyslel si šerif.

Bill se slabě zasmál. “Takže vy jste si mysleli, že Greg je uprchlý vrah? No to se povedlo!”

“Znělo to docela věrohodně,” ohradil se šerif. “Jen se nad tím zamyslete. Ten chlap utekl v pět večer. Takže by akorát stihl ukrást někde auto a dojet sem z Durrantu.”

“To je fakt,” přisvědčil Bill.

Šerif se vrátil ke dveřím a vzal za kliku.

“Počkejte, Hale,” zarazil ho Bill. “Říkal jste z Durrantu?”

“Ano. Tam je přece ta věznice, co z ní uprchl.”

Bill se podíval na Agnes. “Neříkal ten Sloan, že jede z Durrantu?”

“Ano, to říkal.”

“Vážně?” zeptal se šerif. Vrátil se k Willisovým. “Co o něm vlastně víte?”

“Skoro nic. Prý prodává počítače.”

“Počítače?” Šerif se zamračil. “Tady?”

“Aspoň to tvrdil.”

To bylo zvláštní; Hatfield nebyl žádnou baštou moderních technologií. Nejbližší maloobchodní prodejna počítačů se nacházela patnáct mil odtud. “A co ještě?”

“Když teď o tom tak přemýšlím, vyjadřoval se dost vyhýbavě. Vlastně nám o sobě skoro nic neřekl. Jen se zmínil, že jeho rodiče jsou po smrti.”

“Ale nevypadal kvůli tomu nijak utrápeně,” podotkla Agnes.

Šerif se nahlas zamyslel: “Sloan je zhruba stejně starý jako ten vrah a má podobnou postavu. A taky tmavé vlasy.”

Sakra, zaklel v duchu, ani jsem po něm nechtěl řidičák, stačila mi vizitka. Co když skutečného Sloana zabil a ukradl mu auto…

“Ještě něco mě napadá,” vzpomněl si Bill. “Tvrdil, že se mu přehřál motor u auta. Člověk by čekal, že obchodní cestující bude jezdit v zánovním bouráku. A navíc, copak se ještě dneska auta přehřívají? To už se přece skoro nestává. Tím spíš ne v noci.”

“Panenko Marie, Matko boží,” vydechla Agnes a pokřižovala se. Zřejmě výjimečně porušila pravidlo, že se nesluší rouhat. “Byl přímo tady, v našem domě!”

Ale šerif ji nevnímal, jeho mysl se dál ubírala znepokojivými stezkami. Sloan tušil, že na ulici bude zátaras, uvažoval. A tak si sám poškodil auto, zavolal odtahovku a elegantně policii obelstil. Sakra, vždyť on si drze přikráčel přímo ke mně a nakrmil mě tou povídačkou o Gregovi, aby nás svedl ze správné stopy.

Proklouzl nám mezi prsty. Možná je…

Ne!

Všechno se v něm sevřelo. Poslal Sloana na policejní stanici, kde je momentálně jen jeden jediný člověk, Clara. Jednadvacetiletá. Krásná.

Když se o ní zmínil jako o “své holčičce”, nebyl to projev mužského šovinismu. Clara byla jeho dcera, přes prázdniny pro něj pracovala.

Vrhl se k telefonu Willisových a vytočil číslo na stanici. Nikdo to nezvedal.

Šerif Mills se vyřítil z domu a naskočil do auta. “Panebože, ne, jen to ne…”

Zástupce se také modlil ke všem svatým. Ale šerif ho neslyšel. Sotva dosedl na sedadlo, přibouchl dvířka. Deset vteřin nato už se vůz stotřicítkou řítil rozpálenou nocí, protkanou tisíci světélek.

Tentokrát se žádná nenápadná obhlídka místa nekonala.

Na Elm Street šerif prudce dupl na brzdu, až překotil kontejner a po ulici se rozkutálely prázdné láhve od limonád a piva.

Zástupce vyběhl z auta hned za ním, v ruce krátkou brokovnici, nabitou a odjištěnou.

“Jak budeme postupovat?” zeptal se.

“Takhle.” Šerif Mills se rozmáchl, ramenem vyrazil dveře a s namířenou zbraní vpadl dovnitř. Zástupce se mu držel v patách.

Vzápětí se oba překotně zastavili a zůstali zírat na ty dva, které vyrušili od popíjení ledového čaje. Dave Sloan i šerifova dcera vylekaně třeštili oči.

Policisté sklopili zbraně.

“Tati!”

“Co se děje, šerife?” zeptal se Sloan.

“Ehm…,” zakoktal se šerif. “Pane Sloane, mohl byste mi ukázat nějaký průkaz totožnosti?”

Sloan mu podal řidičský průkaz a šerif si prohlédl fotografii; byla skutečně Sloanova. Šerif jim zahanbeně vysvětlil, k jakému podezření dospěl po rozhovoru s Willisovými.

Sloan to vzal s humorem. “Měl jste si o ten řidičák říct rovnou, šerife.”

“To jsem měl. Co se dá dělat. Prostě mi to připadalo podezřelé. Řekl jste jim, že jste přijel z Durrantu…”

“Firma, pro kterou pracuju, instaluje a spravuje po čítače v tamní věznici. Je to jedna z mých největších zakázek.” Zalovil v náprsní kapse a ukázal šerifovi doklad o provedení práce. “Ty výpadky proudu z horka jsou pro počítače hotová pohroma. Pokud je správně nevypnete,

všemožně zlobí.”

“Omlouvám se, pane. Pochopte…”

“…že po svobodě běhá vrah.” Sloan se zasmál. “Takže oni si mysleli, že ten vrah jsem já. Asi je to fér, když já si myslel, že je to Greg.”

“Volal jsem sem,” obrátil se šerif k dceři. “Nikdo to nebral. Kdes byla?”

“Ále, přestala fungoval klimatizace. Šli jsme se s panem Sloanem mrknout dozadu, jestli s tím něco svedeme.”

Chvilku nato vylezl z faxu papír. Byla na něm fotografie mladého muže s bradkou a krátkými tmavými vlasy, policejní snímek uprchlého vězně zepředu a z profilu.

Šerif ho ukázal Sloanovi a Claře. Nahlédl do vězeňských dokumentů. “Jmenuje se Tony Windham. Pochází z bohaté rodiny z Ann Arboru. Milionářský synáček, svěřenecké fondy, soukromé školy. Vystudoval s vyznamenáním. Jenže je s ním něco špatně. Zabil šest žen a u soudu neprojevil sebemenší výčitky svědomí. Ale z Hatfieldu se nedostane. Dvěstědvojka a sedmnáctka jsou jediné silnice, které vedou na mezistátní, a my kontrolujeme každé projíždějící auto.” Obrátil se k zástupci: “Pošli ostatní zpátky k zátarasům.”

Šerif vyprovodil Davea Sloana, ukázal mu, kudy se dostane k autoservisu, kde mu opravují chevrolet, a nasedl spolu se zástupcem do auta. Otřel si promáčeným papírovým kapesníkem pot z čela a rozloučil se se Sloanem. “Mějte se hezky a snažte se v tom vedru neusmažit.”

Sloan se rozesmál. “To byste stejně dobře mohl radit sněhulákovi v pekle. Na shledanou, šerife.”

V Earlově autoservisu došel Sloan k mechanikovi, který byl propocený a samý flek od oleje.

“Tak už to je,” hlásil mechanik.

“Co s tím bylo?”

“Upadl uzávěr, a tak vyplivl chladič, to je všecko. Je mi blbý vůbec vám za takovou maličkost něco účtovat.”

“Ale stejně to uděláte.”

Automechanik si sundal upocenou baseballovou čepici a otřel si s ní čelo. Pak si ji zase nasadil. “Nebejt tý vaší čtyřkolky, moh jsem si hovět doma pod sprchou.”

“To je fakt.”

“Přijde vás to jenom na dvacku.”

Za jiných okolností by Sloan smlouval, ale teď chtěl co nejrychleji odjet. Zaplatil, nasedl do auta, nastartoval a nastavil klimatizaci na maxim ální výkon. Vyjel na hlavní silnici a zamířil ven z města.

Deset mil východně od Hatfieldu, nedaleko mezistátní, zajel na stanici dálkových autobusů Greyhound. Zastavil v odlehlém koutě parkoviště, vystoupil z auta a otevřel kufr.

Podíval se dovnitř a pokynul hlavou vousatému mladíkovi ve vězeňském stejnokroji. Muž stočený do klubíčka mhouřil oči do pronikavé záře lamp a lapal po dechu.

“Jak je?” optal se Sloan.

“Kristepane,” zamumlal Tony Windham. Hladově lokal vzduch a hlava se mu kymácela ze strany na stranu. “Je mi horko…, motá se mi hlava. Berou mě křeče.”

“Vylez, ale pomalu.”

Sloan mu pomohl ven z auta. I s bradkou a potem zmáčenými vlasy vypadal vězeň spíš jako nějaký bankovní úředník než jako několikanásobný vrah. Ačkoli, pomyslel si Sloan, ty dvě činnosti se přece navzájem nevylučují.

“Promiň,” omluvil se. “Odtahovce to trvalo dýl, než jsem čekal. A pak jsem zůstal trčet v šerifově kanceláři a musel počkat, než se vrátí.”

“Vypil jsem dvě flašky vody,” řekl Windham, “a vůbec se mi nechce čůrat.”

Sloan se rozhlédl po liduprázdném parkovišti. “V celou jede autobus do Clevelandu. Tady máš lístek a falešný řidičák.” Podal Windhamovi sportovní tašku, ve které byly také toaletní potřeby a oblečení. Vězeň se schoval za kontejner a převlékl se do džin a trička s nápisem “Rokenrolová síň slávy”. Vězeňský mundúr hodil do popelnice. Pak se nahrbil, začal se pomocí tekutého mýdla a stolní vody Evian holit a pohmatem se ujišťoval, že žádné vousy neopomněl. Když skončil, zastrkal si vlasy pod baseballovou čepici.

“Jak vypadám?”

“Jako zbrusu nový člověk.”

“Krucinál, vám se to fakt povedlo, Sloane! Jste machr.” Sloan se potkal s Tonym Windhamem před měsícem ve vězeňské knihovně, když kontroloval upgrade vězeňského počítačového systému. Windham mu připadal sympatický, bystrý a energický, zkrátka pozoroval u něj tytéž vlastnosti, které vynesly na obchodnický piedestal jeho samotného. Hned si padli do oka. Nakonec Windham Sloanovi nabídl, že si od něj koupí to jediné, o co stojí, svobodu. O ceně nesmlouvali. Sloan si řekl o tři biliony a milionářský synek zařídil, aby byly peníze odeslány na anonymní účet za oceánem.

Sloan se rozhodl počkat na nějaký obzvlášť horký den a potom, tak, aby to vypadalo jako náhodný výpadek proudu, pomocí počítače odpojil proud a bezpečnostní systémy. Tím Windhamovi poskytl příležitost přelézt plot. Za branami věznice ho vyzvedl a vrah si vlezl do kufru auta, kam Sloan předem vyvrtal vzduchové otvory a naložil láhve vody.

Sloan počítal s tím, že policie zatarasí silnice a bude prohledávat každé auto, a tak zastavil poblíž jednoho z těch mála domů u dvěstědvojky a odšrouboval uzávěr chladiče, aby se přehřál motor. Pak požádal, jestli si může zatelefonovat. Chtěl se dozvědět o lidech, u kterých zastaví, něco víc, aby si mohl vymyslet věrohodnou historku o podivném dění v domě, kterou napovídá policistům, aby odvedl jejich pozornost a neprohledávali mu auto. Ani ve snu by ho však nenapadlo, že mu osud přihraje do cesty tak skvělou vějičku, jakou byl potrhlý instalatér Greg.

Došlo mi, že mezi životem a smrtí není žádnej rozdíl. Vůbec žádnej. Co vy na to?

Sloan podal Tonymu Windhamovi pět set dolarů v hotovosti.

Vrah si s ním potřásl rukou. Pak se zamračil. “Asi byste rád věděl, jestli si dám pokoj, když jsem teď venku. Anebo jestli to budu dělat dál. To s těma holkama.”

Sloan pozvedl ruku, aby ho umlčel. “Řeknu ti něco, co jsem se při své práci naučil, Tony. Jakmile je obchod uzavřen, dobrý obchodník nepřemýšlí o tom, jak zákazník s koupeným zbožím naloží.”

Tony pokýval hlavou a vykročil k autobusové zastávce, tašku přehozenou přes rameno.

Sloan nasedl zpátky do služebního auta a nastartoval. Otevřel kufřík a prohlédl si plán svých zítřejších štací. Pár jich vypadá docela slibně, pomyslel si. Nastavil klimatizaci na maximum, vyjel z parkoviště a zamířil na východ najít hotel, kde by mohl přenocovat.

Věříte v Boha, Sloane?

Ne. Věřím v prodávání. Tím to hasne.

Potom teda máte duši kšeftaře.

Jo, přesně tak, pomyslel si Sloan.

Ohřátou na sedmatřicet stupňů.

MĚSTO, KTERÉ STOJÍ ZA NÁVŠTĚVU

Když je člověk od přírody manipulátor, šíbr a hráč, vyvine se u něj šestý smysl v podobě čichu na příležitosti, a přesně to byl i případ Rickyho Kellehera, když teď pozoroval dva muže před zakouřeným barem kousek od zaprášeného okna, v němž stále zela pět let stará díra po kulce.

Ať už se mezi nimi dělo cokoliv, ani jeden z nich nevypadal dvakrát šťastně.

Ricky se díval dál. Jednoho z těch chlapů už tady v Hanny’s párkrát viděl, dnes měl na sobě oblek a kravatu, pročež se v téhle putyce vyjímal jako pěst na oko. Druhý byl oblečen v kožené bundě a přiléhavých džínsách. Vlasy měl vpředu sestříhané nakrátko a vzadu dlouhé, takže ho Ricky tipoval na nepodařený pokus o Carla Gambina. Nebo spíš o někoho z klanu Sopranových, jasně, tenhle chlap byl přesně typem dementa, který by dal vlastní manželku do frcu za velkoplošnou obrazovku. A taky byl parádně namíchnutý a kroutil hlavou nad vším, co mu pan Kvádro sděloval. V jednom okamžiku bouchl pěstí do baru, až zacinkalo sklo. Nikdo si toho ale nevšiml. Hanny’s byl zkrátka takový lokál.

Ricky seděl vzadu, u kratšího konce baru ve tvaru písmene “L”, což byl jeho pravidelný trůn. Barman, vyžilý stařík, možná černý, možná bílý, nedalo se to poznat, neklidně sledoval hádající se chlapy. “To je v pohodě,” ujistil ho Ricky. “Mám to pod palcem.”

Pan Kvádro měl otevřenou aktovku. Uvnitř ležela hromada papírů. Většina byznysu, který se v tomhle vyčpělém tmavém lokále v Hell’s Kitchen západně od Midtownu dělal, měla podobu prodeje balíčků s nasekanými rostlinkami nebo kartonů Johnnyho Walkera, které cestou vypadly z náklaďáku, a odehrávala se na pánských záchodcích nebo v zadní uličce. Tohle však bylo něco jiného. Vychrtlý, sto šedesát centimetrů vysoký Ricky nedokázal přesně odhadnout, co se tady děje, ale jeho magický šestý smysl jeho oko hráče, mu sdělovaly, že tomu má věnovat pozornost.

“Jdi do prdele,” řekl Gambino panu Kvádrovi.

“Mrzí mě to.” Pokrčení ramen.

“Jo, to už jsi říkal.” Gambino seskočil ze stoličky. “Až na to, že ani trochu nepůsobíš dojmem, že tě to fakt mrzí. A víš proč? Protože já jsem ten, koho to bude stát všecky prachy.”

“Houbeles. Já přijdu o celej svůj podělanej podnik.”

Ricky však dobře věděl, že když člověk přijde o peníze, není pro něj vůbec žádnou útěchou, že o ně přišel taky někdo jiný. Tak to zkrátka na světě chodí.

Gambino byl stále rozrušenější. “A teď mě dobře poslouchej, kamaráde. Zavolám na pár míst. Znám tady dole spoustu lidí. A těm určitě nebudeš chtít přijít pod ruku.”

Pan Kvádro poklepal uvnitř aktovky na něco, co vypadalo jako novinový článek. “A co asi tak udělají?” Ztlumil hlas a zašeptal něco, po čem se Gambinův obličej zkroutil znechucením. “Takže teď běž domů, drž hlavu hezky dole a hlídej si záda. A modli se, ať ti oni…” Znovu ztlumil hlas, takže už Ricky neslyšel, co by mu “oni” mohli udělat.

Gambino znovu bouchl pěstí do stolu. “Tak todle ti nevyjde, zmrde. To si…”

“Hej, pánové,” okřikl je Ricky. “Ztlumte si zvuk, dobře?”

“A kdo seš kurva ty, prcku?” obořil se na něj Gambino. Pan Kvádro se dotkl jeho paže, aby ho utišil, ale Gambino se odtáhl a dál zpražoval Rickyho pohledem.

Ricky si uhladil mastné, špinavě blonďaté vlasy. Svezl se ze stoličky a zamířil do přední části baru. Podpatky jeho bot hlasité klapaly na sešlapané podlaze. Muž měl proti němu k dobru patnáct centimetrů a patnáct kilo, ale Ricky se už dávno naučil, ze šílenost děsí lidi setsakra víc než výška, váha nebo velikost svalů. A tak udělal to, co dělal vždy, když šel do souboje jeden na jednoho, nasadil tajuplný výraz, postavil se chlapovi přímo před ciferník a zaječel: “Já jsem ten, co tě odtáhne za prdel vzadu do uličky a rozkope ti ji na tucet různejch způsobů, jestli odsud okamžitě nevodprejskneš, kurva!”

Jeliman couvl a zamžoural. A pak ze sebe vyhrkl automatické:

“Naser si, zmrde.”

Ricky setrvával na místě, tak trochu se usmíval a tak trochu ne, a nechával toho ubohého šmejda, ať si představuje, co všechno se bude dít, když teď na Rickyho čele nešťastnou náhodou ulpěla kapička jeho slin.

Uplynulo několik vteřin.

Konečně Gambino uchopil třesoucí se rukou zbytek piva, dopil ho a ve snaze zachovat si trochu důstojnosti vyšel se smíchem ze dveří a utrousil: “Kreténe.” Jako by to byl Ricky, kdo musel stáhnout oháňku.

“Omlouvám se za něj,” řekl pan Kvádro, vstal a vytáhl peníze na zaplacení.

“Ne, vy tu zůstanete,” poručil mu Ricky.

“Já?”

“Jo, vy.”

Muž zaváhal a opět se posadil.

Ricky nahlédl do jeho aktovky a spatřil několik fotografií hezkých lodí. “Jen jsem tu musel zajistit klid, chápete. Udržet mír.”

Pan Kvádro pomalu zavřel aktovku a rozhlédl se po vybledlých lepenkových reklamách na pivo, po ucintaných sportovních plakátech, po pavučinách. “Tenhle lokál patří vám?”

Barman byl z doslechu. “Víceméně,” řekl Ricky.

“Jersey.” Pan Kvádro kývl na dveře, kterými Gambino právě vyšel ven. Jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Také Rickyho sestra bydlela v Jersey a Ricky si položil otázku, zda by ho tato urážka neměla naštvat. Byl to loajální chlap. Pak ale usoudil, že loajalita nijak nesouvisí s hranicemi států nebo měst a podobnými nesmysly. “Takže on přišel o prachy?”

“Nevyšel mu jeden obchod.”

“Aha. Na kolik ho to přišlo?”

“Nevím.”

“Natoč mu další pivo,” zavolal Ricky na barmana a obrátil se zpátky. “Tak vy s ním děláte byznys a nevíte, o kolik přišel?”

“Já hlavně nevím,” řekl muž a pohlédl tmavýma očima přímo na Rickyho, “proč bych vám to měl doprdele říkat.”

Toto byla chvíle, kdy se všechno mohlo zvrhnout. Nastal okamžik tíživého mlčení. A pak se Ricky zasmál. “V pohodě.”

Dorazila piva.

“Ricky Kelleher.” Přiťukli si.

“Bob Gardino.”

“Už jsem vás někde viděl. Bydlíte v okolí?”

“Většinou na Floridě. Sem nahoru jezdím za byznysem. A taky do Delaware. Do Baltimoru, na pobřeží Jersey, do Marylandu.”

“Jo? Já mám na Floridě letní domek, kam hodně jezdím.”

“Kde?”

“V Oceán City. Pět pokojů přímo u vody.” Ricky se už nezmínil, že domek nepatří jemu, ale Týdžímu.

“Paráda.” Muž uznale přikývl.

“Jo, je to tam dobrý. Ale poohlížím se i po jiných místech.”

“Nemovitostí nemůže mít člověk nikdy dost. Je to lepší než trh s akciema.”

“Mně se na Wall Streetu docela daří,” řekl Ricky. “Musíte vědět, co hledáte. Nemůžete nakupovat akcie jen proto, že jsou sexy.” Tenhle výraz slyšel v nějakém televizním pořadu.

“Svatá pravda.” Gardino ťukl pivem do Rickyho sklenice.

“To teda byly setsakra hezký lodě.” Kývl na aktovku. “To je vaše branže?”

“Mimo jiné. Čím se živíte vy, Ricky?”

“Já dělám do spousty věcí. Mám spoustu byznysů. Po celý tyhle čtvrti. Jo, a taky jinde. V Marylandu, jak jsem říkal. Dají se tam vydělat slušný peníze. Když má člověk bystrý oko.”

“A vy máte bystrý oko?”

“Myslím že jo. Chcete vědět, co zrovna vidí?”

“To jako to vaše oko?”

“Jo.”

“Co vidí?”

“Šíbra.”

“Eh…?”

“Podfukáře.”

“Já vím, kdo je to šíbr,” řekl Gardino. “Ale proč si myslíte, že jím jsem?”

“No, tak například jste do Hanny’s nepřišel…”

“Do Hanny’s?”

“Sem. Tahle hospoda se jmenuje Hanrahan’s.”

“Ach tak.”

“…abyste nějakému břídilovi prodal loď. Takže jak to bylo doopravdy?”

Gardino se uchechtl, ale neřekl nic.

“Heleďte,” zašeptal Ricky. “Já jsem v pohodě. Zeptejte se na ulici, koho chcete.”

“Nevím, co bych vám řekl. Prostě mu nevyšla jedna obchodní transakce. To se stává.”

“Já nejsem polda, jestli si myslíte tohle.” Ricky se rozhl édl kolem sebe, sáhl si do kapsy a povytáhl sáček s marihuanou, který nosil pro Týdžího. “Myslíte, že bych měl jinak u sebe tohleto?”

“Né, já si nemyslím, že jste polda. A připadáte mi jako fajn chlap. Jen že si snad nemusím vylívat srdce před každým fajn chlapem, kterého potkám.”

“Tomu rozumím. Já jen… Prostě mě napadlo, jestli bysme třeba nemohli dělat byznys spolu.”

Gardino se znovu napil piva. “Zeptám se znovu: proč?”

“Řekněte mi, jak ten váš podfuk funguje.”

“To není podfuk. Já se mu vážně snažil prodat loď. Jenže to nevyšlo. Tečka.”

“Ale…, tak já vám povím, co si o tom myslím,” řekl Ricky svým nejlepším hlasem hráče. “Viděl jsem lidi, kteří byli naštvaní, protože nedostali auto, které chtěli, nebo dům nebo nějakou číču. Jenže tenhleten trouba nebyl naštvaný, protože nedostal loď. Byl naštvaný, poněvadž nedostal zpátky zálohu. Jak je teda možný, že ji nedostal?”

Gardino pokrčil rameny.

Ricky to zkusil znovu: “A co kdybysme si spolu zahráli takovou hru? Já vám něco povím a vy mně prozradíte, jestli mám pravdu, nebo jestli mám plnou hubu keců. Co vy na to?”

“Jako v té hře Dvacet otázek.”

“No třeba. Takže schválně: půjčíte si…,” Ricky zvedl prsty do vzduchu a naznačil uvozovky…, “loď, prodáte ji nějakýmu ubohýmu trouboví, ale ona se cestou sem potopí…,” další uvozovky “… a on s tím nemůže nic dělat. Přijde o zálohu. Je v prdeli. Je to špatný, ale komu by si stěžoval? Vždyť je to kradený zboží.”

Gardino se zadíval do piva. Ten parchant pořád nechtěl nic vyklopit.

“Až na to,” dodal Ricky, “že žádná loď nikdy neexistovala. Nikdy jste neukrad ani ň. Ukážete mu akorát fotky pořízený v přístavu a falešnej policejní protokol nebo tak něco.”

Muž se nakonec rozesmál. Ale nic dalšího nedodal.

“Riskujete akorát to, že se po vás ten ňouma bude sápat, když přijde o prachy. Není to špatnej podfuk.”

“Já prodávám lodě,” řekl Gardino. “Tečka.”

“Dobrá, prodáváte lodě.” Ricky si muže pozorně prohlédl a zkusil to navlíknout jinak. “Takže to znamená, že hledáte kupce. Co kdybych vám nějakýho našel?”

“Vy znáte někoho, kdo má zájem o lodě?”

“Znám jednoho chlápka. Možná by zájem mít moh.”

Gardino se na okamžik zamyslel. “Je ten člověk váš přítel?”

“Kdyby to byl přítel, tak bysem ho nezmiňoval.”

Z mraků nad Osmou avenue vykouklo slunce, opřelo se Gardinovi do piva a vrhlo na barový pult stín žlutý jako oči nemocného člověka. Nakonec muž Rickymu řekl: “Vyhrňte si tričko.”

“Co že si…?”

“Tričko. Vyhrňte si ho a otočte se.”

“Myslíte, že mám štěnici?”

“Jinak budem sedět jen u piva, mlátit prázdnou slámu a pak si půjdem každý po svých. Záleží na vás.”

Ricky, který si vždy uvědomoval svou vyzáblou postavu, zaváhal. Poté však sklouzl ze stoličky, nadzvedl si koženou bundu a vyhrnul špinavé tričko. Otočil se.

“Dobrá. A teď vy.”

Gardino se zasmál. Ricky si pomyslel, že se ten chlap směje spíš jemu než absurdní situaci, ale nakonec se ovládl.

Také podfukář si vyhrnul sako a košili. Barman po nich poočku pokukoval, ale tvářil se, že je všechno v pořádku. Koneckonců byli v Hanny’s.

Muži se znovu posadili a Ricky objednal další pivo.

“Dobrá,” zašeptal Gardino, “povím vám teda, co mám v plánu. Ale poslouchejte mě: kdyby vás náhodou napadlo, že byste si chtěl trochu zapráskat, tak k tomu vám můžu říct dvě věci, za prvé je sice pravda, že to, co dělám, není tak docela legální, ale na druhou stranu to není tak, že bych někoho krágloval nebo prodával dětem crack, jasný? Takže i kdybyste s tím šel za policajtama, nemůžou mi přišít nic horšího než nějaké to pitomé uvedení v omyl. Vysmáli by se vám a vykopli vás ze stanice.”

“Ne, vážně, člověče…”

Gardino zvedl prst. “A za druhé: jestli mě prásknete, tak mám na Floridě společníky, kteří si vás najdou a nechají vás hezkých pár dnů krvácet.” Zašklebil se. “Akceptujete to?”

Jako by Ricky věděl, co to slovo znamená. “Bez obav, pane,” řekl nicméně. “Chci akorát vydělat ňáký prachy.”

“Dobrá, takže vám vysvětlím, jak to funguje. Vyserte se na zálohy. Zákazník platí všecko hezky dopředu. Sto, sto padesát tisíc.”

“Bez prdele.”

“Já sdělím zákazníkovi, že moje kontakty vědí, kde se nacházejí zabavené lodě. Takové lodě fakticky existují. Buďto je kvůli drogám odtáhne úřad pro potírání, anebo to zařídí pobřežní stráž, případně státní policie, když majitele zašijou kvůli plavbě v opilosti. Lodě pak putují do dražby. Jenže věc se má tak, že na Floridě je těch lodí tolik, že nějakou dobu trvá, než se všecky zaevidují. A tak zákazníkům tvrdím, že se moji společníci vloupají ve tři ráno do kotviště a odtáhnou nějakou loď pryč ještě dřív, než je o ní pořízen záznam. Pak s ní odplujem do Delawaru nebo do Jersey, mrsknem na ni nový číslo a za sto tisíc máte loď v hodnotě půl milionu.

Ovšem jakmile z nich ty prachy vytáhnu, oznámím jim špatnou zprávu. Stejně jako dneska našemu kámošovi z Jersey.” Otevřel kufřík a vytáhl z něj novinový článek, jehož titulek zněl:

TŘI ZATČENÍ PŘI KRÁDEžI V DOKU POBŘEžNÍ STRÁžE

Článek pojednával o sérii krádeží zabavených lodí z kotviště federální vlády. Na konci obsahoval dovětek, že v kotvišti byla posílena bezpečnostní opatření a FBI i floridská policie prošetřují kdo mohl půltucet pohřešovaných lodí zakoupit. Podařilo se jim už prý zatknout hlavní organizátory a zajistit téměř milion dolarů v hotovosti od kupců na východním pobřeží.

Ricky si článek prohlédl. “A to jste si jako napsal sám?”

“Na textovém procesoru. Oškubal jsem okraje, aby to vypadalo, že jsem ten článek vytrhl z novin, a pak jsem ho okopíroval.”

“Takže je vyděsíte k smrti, protože jim nakukáte, že si nějakej polda zjistí jejich jméno nebo vypátrá ty prachy až k nim.”

Ted běž domů, drž hlavu hezky dole a hlídej si záda.

“Někteří z nich ještě den nebo dva prudí, ale většina se jich prostě vypaří.”

To si zasloužilo další přiťuknutí. “Kurva, to je geniální.”

“Dík.”

“A co když vám taky seženu kupce? Kolik by z toh o pro mě koukalo?”

Gardino chvíli uvažoval. “Dvacet pět procent.”

“Dáte mi padesát.” Ricky ho probodl sv ým proslulým pohledem šílence. Gardino však před ním necukl. Což Ricky respektoval.

“Dám vám dvacet pět procent, pokud ten kupec zaplat í sto táců nebo míň. Jestli to bude přes sto, tak třicet procent.”

“A jestli přes sto padesát, tak chci půlku,” dodal Ricky spěšně.

Gardino se zamyslel a nakonec řekl: “Platí. Vy vážně znáte někoho, kdo může vypláznout takové prachy?”

Ricky dopil pivo a bez zaplacení vyrazil ke dveřím. “Jdu na tom hnedka pracovat.”

Ricky Kelleher vstoupil do baru Mack’s.

Bylo to tu hodně podobné jako v Hanrahan’s o čtyři bloky dál, ale panoval tu větší ruch, protože se bar nacházel blíž u kongresové haly a stovky elektrikářů a tesařů sdružených v odborech si sem chodily dělat patnáctiminutové přestávky, které trvaly dvě hodiny. Také okolí baru Mack’s bylo lepší: renovované soukromé domy, několik nových budov s nájmem drahým jako blázen, a dokonce i Starbucks. Setsakramentský rozdíl oproti ponurému a rušnému bitevnímu poli, jímž Hell’s Kitchen bývalo až do sedmdesátých let.

Týdží, vypasený pětatřicátník s irskými kořeny, seděl u rohového stolu ve společnosti tří nebo čtyř kumpánů.

“Vida, Vápenatej Ricky!” křikl. Nebyl opilý, ale ani střízlivý -což byl u něj obvyklý stav. Hodně používal přezdívky, o nichž si zřejmě myslel, že jsou vtipné, ale většinou jimi dotyčného akorát nasral, a to spíš kvůli způsobu jakým je pronášel, než kvůli přezdívce samotné. Ricky například vůbec nevěděl, co přezdívka “Vápenatej Ricky” znamená, jestli je to nějaký druh pití nebo tak něco -, ale posměváčkovský tón Týdžího hlasu ho každopádně urážel. Na druhou stranu musel mít člověk hodně velkou kuráž, aby tomuhle urostlému psychopatickému Irovi řekl něco od plic.

“Nazdar,” nadhodil tedy Ricky a zamířil k rohovému stolu, který Týdžímu sloužil

prakticky jako kancelář.

“Kdes kurva byl?” zeptal se Týdží, odhodil cigaretu na podlahu a zašlápl ji.

“V Hanny’s.”

“A copaks tam dělal, Vápenatej Ricky?” Týdží jeho přezdívku patřičně protáhl.

“Leštil si osku,” odvětil Ricky strojeným irským přízvukem. Podobné věci říkal často, jako by se snažil před Týdžím a jeho partou sám sebe shodit. Nechtěl to dělat a nelíbilo se mu to. Jenže mu to vždycky znovu ujelo. A vždycky si pak kladl otázku proč.

“Chceš říct, žes leštil osku ňákýmu ministrantovi,” zaburácel Týdží. Střízlivější členové jeho party se rozesmáli.

Ricky si dal guinness. Vlastně mu vůbec nechutnal, ale Týdží jednou říkal, že tohle pivo a whisky jsou to jediné, co opravdoví chlapi pijou. Navíc věřil, že by mohl po černém pivu ztloustnout. Celý život se snažil nabrat trochu váhu. Ale nikdy se mu to nepodařilo.

Posadil se za stůl zjizvený záseky nožů a cigaretovými spáleninami a kývl na pozdrav Týdžího kumpánům, šestici budižkničemů, kteří sem tam udělali nějakou práci, sem tam udělali nějaký sklad a mezitím se flákali. Jeden z nich byl tak namol, že se vůbec nedokázal soustředit, neustále se pokoušel sdělit ostatním nějaký vtip, ale vždycky ho v polovině zapomněl. Ricky jen doufal, že se ten chlap nepozvrací dřív, než doběhne na záchod, jako to udělal včera.

Týdží blábolil dál, urážel svým rozverným způsobem ostatní u stolu a vyhrožoval chlápkům, kteří tam nebyli.

Ricky jen tak seděl, ládoval do sebe buráky, usrkával lékořicově chutnající pivo a trpně přijímal urážky namířené na jeho osobu. Hlavně však myslel na Gardina a na lodě.

Týdží si promnul kulatý, větrem ošlehaný obličej, prohrábl si kudrnaté rudohnědé vlasy a vyštěkl: “A nejvíc k nasrání bylo, že ten negr zdrhl.”

Jakej negr? přemýšlel v duchu Ricky. Myslel si, že dává pozor, ale tok Týdžího myšlenek se někdy vydal vlastní cestou a ostatní nechal daleko vzadu.

Viděl však, že je Týdží rozrušený, a tak zamumlal účastné: “Hajzl jeden.”

“Až toho buzíka uvidím, tak ho normálně sejmu.” Týdží hlasitě pleskl pěstí o dlaň. Pár kumpánů zamrkalo. Ten nejopilejší se zvedl a odpotácel se na toaletu. Zdálo se, že tentokrát to stihne.

“Je někde tady?” zeptal se Ricky.

“Schoval tu svou černou prdel do Buffala,” běsnil Týdží. “Dyť jsem ti to před chvílí říkal. Tak co se kurva ptáš, jestli je tady?”

“Ne, já nemyslím jako přímo tady,” vyhrkl Ricky rychle. “Myslím jako tady v okolí.”

“Jo, jasně,” řekl Týdží a kývl, jako by to pochopil ještě nějak jinak. “Jasně. Ale to mně moc nepomůže. Jak ho zmerčím, tak je z něj mrtvej negr.”

“Do Buffala,” řekl Ricky a zavrtěl hlavou. “Kristepane.” Snažil se poslouchat upřeněji, ale stejně musel myslet hlavně na ten podfuk s loděmi. Jo, tenhleten Gardino vymyslel dobrej plán. Sto tisíc za jedinou akci…, takovýmu vejvaru se on s Týdžím nikdy ani nepřiblížili.

Ricky znovu zavrtěl hlavou. Povzdechl si. “Mám sto chutí zajet do Buffala a podat si tu jeho černou řiť sám.”

“Seš jednička, Vápenatej Ricky. Ty seš kurva jednička.” Načež začal Týdží blábolit o něčem jiném.

Ricky kýval hlavou, díval se do Týdžího neopilých nestříz-livých očí a přemýšlel: kolik peněz by bylo třeba, abych moh vypadnout z Hell’s Kitchen? Pryč od nadávajících exmanželek, od malýho spratka, od Týdžího a všech těch podělanejch břídilů jako on. Možná by mohl odjet na Floridu, odkud pocházel Gardino. Možná je to pro něj to pravé místo. Z nejrůznějších podfuků, které s Týdžím provedli, si dokázal naspořit zhruba třicet tisíc. To nebylo tak špatné. Ale kdyby s

těma loděma podfoukl třeba jen dva nebo tři chlapy, moh by si odnést pětkrát tolik.

Nadosmrti ve vatě by sice ještě nebyl, ale byl by to slušnej začátek. A Florida je plná zazobanejch staříků, z nichž většina je úplně pitomá a jen čeká na to, až bude moct vyklopit prachy šíbrovi, kterej na ně vybalí správnej fígl.

Ze snění ho vytrhl až náraz pěsti do jeho paže. Ricky se zevnitř kousl do tváře a ucukl bolestí. Zpražil pohledem Týdžího, který se však jen zařehtal. “Tak co, Vápenatej, jdeš s náma do Leon’s, že jo? V sobotu.”

“Já nevím.”

Dveře se otevřely a do lokálu vstoupil přespolní host. Mohlo mu být něco po padesátce a na sobě měl béžové kalhoty bez opasku, bílou košili a modré sako. Na krku se mu houpala šňůrka s visačkou konference SVZN nebo něčeho takového.

Sdružení… Ricky přimhouřil oči. Sdružení vypasených zmetků a nul.

Zasmál se vlastnímu vtipu. Nikdo si toho nevšiml. Ricky si přivandrovalce prohlédl bedlivěji. V barech v okolí se dřív nikdy nestávalo, že by člověk narazil na inťouše. Jenže pak kousek jižně odtud postavili kongresové centrum a nedlouho potom si celé Times Square nechalo uříznout koule a proměnilo se v Disneyland. Z Hell’s Kitchen se najednou stalo White Plains kombinované s Paramusem a všemu začali vládnout podělaní kariérističtí panáci a turisti.

Muž chvíli mžoural a čekal, až si jeho oči přivyknou na tmu. Objednal si víno, Týdží se ušklíbl: víno v tomhle lokále?, a polovinu sklenice okamžitě vypil. Ten chlap musel být při prachách. Na ruce měl rolexky a šaty měl zjevně střižené na míru. Pomalu se rozhlídl kolem sebe a Ricky si pomyslel, že zhruba takhle nějak se lidi dívají na zvířata v zoo. To ho našňuplo, a tak se chvíli oddával slastné představě, že toho chlapa vytáhne ven a bude ho mlátit tak dlouho, až mu stařík navalí hodinky a peněženku.

Jenže nic takového se samozřejmě stát nemohlo. Týdží s Rickym takhle nepracovali; do nakládaček se pokud možno nepouštěli. Jasně, párkrát to někdo pořádně schytal i od nich, jednou třeba zmydlili vysokoškolskýho študáka, kterej si dovolil vztáhnout na Týdžího při jednom podfuku ruku, a jindy zas Ricky pořezal žiletkou v obličeji Hispáňa, kterej si z jejich prachů tajně ulil tisícovku. Pravidlo však bylo, že pokud se tomu dá vyhnout, je lepší, když lidi nekrvácej. Když totiž hejl přijde jenom o prachy, v hodně případech o tom drží klapačku, než aby to vytahoval na veřejnost a vypadal přitom jako totální idiot. Jenže když přijde i k úrazu, ve většině případů se běží vybrečet na policii.

“Vnímáš mě, Vápenatej Ricky?” utrhl se na něj Týdží. “Vždyť ty seš úplně utopenej ve vlastním světě.”

“Jen o něčem přemejšlím.”

“A, tak on přemejšlí. No prima. On přemejšlí. O tom svým ministrantovi?”

Ricky napodobil orgasmus. Už zase se před nimi shodil. Kladl si otázku, proč to dělá. Znovu se podíval na turistu. Muž právě cosi šeptal barmanovi, který zachytil Rickyho pohled a zvedl hlavu. Ricky se odsunul od Týdžího stolu a zamířil k baru. Jeho boty na dřevěné podlaze hlasitě klapaly.

“Co je?”

“Ten chlap není z města.”

Turista na Rickyho krátce pohlédl a sklopil oči k podlaze.

“Nekecej.” Ricky loupl okem po barmanovi.

“Jsem z Iowy,” upřesnil muž.

Kde je kurva Iowa? Nechybělo moc a Ricky by bejval dokončil střední školu, v některejch předmětech válčil docela slušně, ale zeměpis ho odjakživa k smrti nudil, takže v hodinách nikdy nedával pozor.

“Říkal mi, že je ve městě kvůli nějaký konferenci v Javitsove kongresáči,” pokračoval barman.

Zmetci a nuly…

“A…” Barman ztlumil hlas a pohl édl na turistu. “Totiž, co kdybyste mu to řekl sám?”

Muž se znovu napil vína a Ricky se podíval na jeho ruku. Ne na tu s rolexkami, ale na tu druhou, na jejímž malíčku se leskl zlatý prsten s velkým křiklavým diamantem.

“Jasně, co kdybyste mně to řek sám?”

Turista poslechl a zajíkavým hlasem se Rickymu svěřil.

Ricky ho bedlivě poslouchal, a když stařík skončil, usmál se a řekl: “Tohle je váš šťastnej den, pane.”

A můj taky, pomyslel si.

O půl hodiny později už Ricky a turista z Iowy stáli ve zšeřelém vestibulu hotelu Bradform Arms, kousek od jednoho skladu mezi Jedenáctou avenue a Padesátou street.

Ricky se ujal představování. “Tohle je Darla.”

“Ahoj, Darlo.”

V Darlině rozzářeném úsměvu se jako hvězda zaleskl zlatý zub. “Jak se máš, drahoušku? A jakpak se jmenuješ?”

“Ehm, Jack.”

Ricky měl dojem, že si turista místo “Jacka” málem vymyslel jméno “Frantík”, což by bylo za daných okolností docela pikantní.

“Ráda tě poznávám, Jacku.” Darla, která se ve skutečnosti jmenovala Sha’quette Greeleyová, byla metr osmdesát vysoká, pohledná a stavěná jako modelka. A taky to byl ještě před třemi lety chlap. Turista z Iowy si toho nev šiml, anebo možná všiml a vzrušovalo ho to. Každopádně ji olizoval pohledem jako zmrzlinu.

Objednal pokoj a předem zaplatil za tři hodiny.

Tři hodiny? pomyslel si Ricky. Takovej starej páprda? No, tak hodně štěstí.

“Uvidíte, že se pobavíte,” řekl a bezděky přitom sklouzl do jižanského přízvuku. Usoudil totiž, že Iowa nejspíš leží někde na jihu.

Detektiv Robert Schaeffer by klidně mohl uvádět některý z těch pořadů o policejní práci, které dávají na Fox News a A&E. Byl vysoký, prošedivělý a sympatický, snad jen obličej měl trochu moc protáhlý. Detektivem newyorské policie byl už skoro dvacet let.

Momentálně procházel s kolegou po špinavé chodbě, kde to páchlo potem a lysolem. Kolega ukázal na jedny dveře a zašeptal: “Tady je to.” Vytáhl něco, co vypadalo jako elektronický stetoskop a přiložil snímač na chatrné dřevo.

“Slyšíš něco?” zeptal se Schaeffer stejně tichým hlasem.

Kolega jménem Joey Bernbaum pomalu přitakal a vztyčil prst. Což znamenalo: “Počkej.”

A pak kývl. “Jdeme.”

Schaeffer vytáhl z kapsy univerzální klíč, vytasil pistoli, odemkl dveře a vhrnul se dovnitř.

“Policie! Nikdo ani hnout!”

Bernbaum ho následoval s vlastním automatem v ruce.

V obličejích dvou lidí v pokoji se zračily totožné výrazy šoku nad náhlým vyrušením, avšak pouze ve tváři obtloustlého staršího bělocha, který seděl bez košile na posteli, tento šok okamžitě přerostl v hrůzu a děs. Na vypasené paži měl mariňácké tetování a ve své době byl zřejmě docela udělaný, avšak dnes držel úzká bílá ramena schlíple svěšená a celkově působil

dojmem, že se každou chvíli rozpláče. “Ne, ne, ne…”

“Á kurva,” ulevila si Darla.

“Ani se nehni, pusinko. A bud zticha.”

“Jak jste mě našli, sakra? že mě práskl ten malej hajzlík dole na recepci? Je mně to jasný. Až toho kluka příště potkám, tak ho normálně pochčiju. Já mu…”

“Nebudete dělat nic, jen držet hubu,” osopil se na ni Bernbaum a s přízvukem černošského ghetta sarkasticky dodal: “Je ti to jasný, dívčino?”

“No to teda potěš.” Darla se ho snažila usadit pohledem, ale detektiv se jí vysmál do očí a nasadil jí pouta.

Schaeffer zasunul pistoli zpátky do pouzdra a řekl muži: “Ukažte mi nějakou legitimaci.”

“Ale prosím vás, pane, pochopte, já jsem…”

“Nějakou legitimaci,” zopak oval Schaeffer. Choval se zdvo řile jako vždy. Když má člověk v kapse odznak a na opasku se mu houpe setsakra velk á pistole, může si zdvořilost dovolit.

Muž vylovil z kalhot tlustou peněženku a podal ji detektivovi, který si přečetl údaje z jeho řidičského průkazu. “Pane Shelby, toto je vaše současná adresa? V Des Moines?”

“Ano, pane,” odpověděl muž roztřeseným hlasem.

“Dobrá, takže jste zatčen za podporu prostituce.” Vytáhl z pouzdra náramky.

“Já se ničeho nezákonného nedopustil, opravdu. Bylo to jen …, bylo to jen rande.”

“Opravdu? A co je potom tohle?” Detektiv zvedl hrom ádku bankovek ležících na rozviklaném nočním stolku. Čtyři sta babek.

“Já…, jen jsem si myslel…”

Stařík zběsile přemýšlel, to bylo zjevné. Schaeffer si kladl otázku, s jakou výmluvou Iowan nakonec přijde. Detektiv už je slyšel všechny.

“Jen jsem si chtěl odskočit pro jídlo a něco k pití.”

Tohle byla novinka. Schaeffer se pokusil nevyprsknout smíchy. Za čtyři stovky se dalo v téhle čtvrti nakoupit tolik jídla a chlastu, že by si člověk mohl dovolit mejdan pro padesát takových Darel.

“Platil vám za sex?” dotázal se Darly.

Ta se zašklebila.

“Jestli zalžete, víte, co vás čeká. Ale jestli se mnou budete jednat na rovinu, ztrat ím za vás slovo.”

“Ty seš taky kretén,” odsekla Darla. “No dobře, zaplatil mi za ,cestu kolem světa’.”

“Ne…,” zaprotestoval Shelby, ale pak to vzdal a svěsil ramena ještě níže. “Kristepane, co si teď počnu? Moji ženu to zabije… a moje děti…” Zvedl hlavu a v očích měl výraz plný paniky. “Budu muset jít do vězení?”

“To bude záležet na státním zástupci a soudci.”

“Proč jsem to jen udělal?” naříkal muž.

Schaeffer si ho bedlivě prohlédl a po dlouhém mlčení řekl: “Odvedte ji dolů.”

“Hej, ty zasranej tlusťochu,” syčela Darla, “sundej ze mě ty svý posraný pracky.”

Bernbaum se znovu zasmál. “Znamená to, že už nechceš bejt moje holka?” Popadl ji za paži a odvedl ven. Dveře se prudce zavřely.

“Podívejte, detektive, já přece nikoho neoloupil. Bylo to úplně nevinné. Bez obětí a poškozených.”

“Ale pořád je to trestný čin. A copak jste nikdy neslyšel o AIDS a o žloutence?”

Shelby znovu sklopil hlavu a přikývl. “Ano, pane,” zašeptal.

Schaeffer stále držel v ruce pouta a bedlivě si muže prohlížel. Posadil se na rozvrzanou

židli. “Jak často jezdíte do města?”

“Do New Yorku?”

“Jo.”

“Jednou ročně, když mám konferenci nebo jednání. A vždycky se mi tu moc líbí. Víte, jak se to říká: ,Tohle místo stojí za návštěvu…’ ” Hlas se mu vytratil. Možná ho napadlo, že zbytek tohoto pořekadla ,…ale žít bych tu nechtěl’, by mohl policistu urazit.

“Tak vy jste teď na konferenci?” zeptal se Schaeffer. Vytáhl muži z kapsy visačku a přečetl si ji.

“Ano, pane, máme zrovna výroční obchodní zasedání. V Javitsově centru. Sdružení výrobců zahradního nábytku.”

“Takže vaším oborem je nábytek?”

“Mám v Iowě velkoobchod.”

“Jo? Úspěšný?”

“Jednička ve státě. Vlastně v celé oblasti.” Shelby to však neřekl pyšně, nýbrž spíš smutně, pravděpodobně myslel na to, o kolik zákazníků přijde, až se zpráva o jeho zatčení rozkřikne.

Schaeffer pomalu pokýval hlavou. Nakonec pouta odložil.

Iowan ho přimhouřenýma očima sledoval.

“Udělal jste něco podobného už někdy předtím?”

Muž zaváhal a poté se rozhodl nelhat. “Udělal. Ano, pane.”

“Ale mám takový pocit, že už to nikdy neuděláte.”

“Nikdy. To vám slibuji. Vzal jsem si ponaučení.”

Nastala dlouhá chvíle ticha.

“Vstaňte.”

Shelby zamžoural, ale pak poslechl a zamračeně přihlížel, jak mu detektiv prohledává kalhoty a sako. Iowan neměl košili, takže si byl Schaeffer na 99 procent jistý, že ho nečeká žádné překvapení, ale přesto chtěl mít absolutní jistotu, že Shelby nemá štěnici.

Nakonec ukázal na židli a Shelby se posadil. Jeho oči prozrazovaly, že začíná chápat, oč tady běží.

“Mám pro vás návrh,” řekl Schaeffer.

“Návrh?”

Detektiv přikývl. “Přesvědčil jste mě, že už to nikdy neuděláte.”

“Nikdy.”

“Mohl bych vás pustit s domluvou. Ale problém je v tom, že je to už nahlášené.”

“Nahlášené?”

“Jeden detektiv z mravnostního vás náhodou viděl vcházet do hotelu s Darlou, o té víme všechno. Ohlásil to a oni vyslali na místo mě. Což znamená, že o incidentu existuje písemný záznam.”

“S mým jménem?”

“Ne, zatím je tam uvedeno ,neznámý muž’. Ale ten protokol existuje. Mohl bych zařídit, aby existovat přestal, ale to by stálo určitou námahu a bylo by to riskantní.”

Shelby si povzdechl, s grimasou přikývl a zahájil licitaci.

Ta však měla do skutečné dražby daleko. Shelby v podstatě jen hlásil částky a Schaeffer stále zvedal palec výš a výš. Kývl teprve ve chvíli, kdy otřesený stařík vylezl na sto padesát tisíc dolarů.

“Ježíšikriste.”

Když Schaefferovi před chvílí zavolali Týdží s Rickym Kelleherem a oznámili mu, že mají vhodný objekt k oškubání, Ricky ho ubezpečil, že v případě tohohle turisty může jít až na

šestimístnou částku. Taková suma se však obvyklému záběru obou břídilů vymykala tak silně, že se tomu Schaeffer jenom zasmál. Teď nicméně musel uznat, že tentokrát mu ti troubové dohodili parádně zazobaného hejla.

“Můžu vám vypsat šek?” zeptal se Shelby zlomen ým hlasem.

Schaeffer se uchechtl.

“Dobrá, dobrá…, ale dejte mi pár hodin.”

“Dneska večer. V osm.” Dohodli se na místě setkání. “Nechám si váš řidičský průkaz. A ten důkaz.” Sebral ze stolu hotovost. “Jestli se pokusíte pláchnout, nechám na vás vydat zatykač a pošlu ho taky do Des Moines. Oni vás vydají zpátky sem a pak už to bude těžký zločin. A vy půjdete do basy natvrdo.”

“Eh, ne, pane. Já ty peníze seženu. Do posledního centu.” Shelby se spěšně oblékl.

“Vyjděte vzadu služebním vchodem. Nevím, kde je teď ten detektiv z mravnostního.”

Turista přikývl a odkvačil z pokoje.

Na chodbě u výtahů zastihl detektiv Bernbauma s Darlou, kteří si tu dávali cigaretku.

“Kde jsou mý prachy?” naléhala šlapka.

Schaeffer jí oddělil ze zabavených peněz dvě stovky. O zbytek se pak podělil s Bernbaumem: sto padesát pro Schaeffera, padesát pro jeho parťáka.

“Uděláš si odpoledne volno, holka?” dotázal se Bernbaum Darly.

“Já? Ale kdeže, mám spoustu práce.” Pohlédla na peníze, které jí dal Schaeffer. “Ledaže byste mi za nešoustání začli vyplácet aspoň tolik, kolik si vydělám šoustáním.”

Schaeffer vstoupil do baru Mack’s a jeho příchod bleskurychle změnil obsah dobré poloviny rozhovorů, které se tu odehrávaly. Byl to sice zkorumpovanej polda, to je fakt, ale pořád to byl polda, takže se konverzace okamžitě stočila od kšeftů, podfuků a drog ke sportu, ženským a práci. Schaeffer se zasmál, prošel sálem, kecl na prázdnou židli u zjizveného stolu a zamumal na Týdžího: “Objednej mi pivo.” Detektiv Schaeffer byl víceméně jediný člověk v celém vesmíru, kterému něco takového prošlo.

Když pivo dorazilo, zvedl Schaeffer sklenici k Rickymu. “Ulovils nám prima rybu. Přistoupil na sto pade.”

“Nekecej,” řekl Týdží a zvedl zrzavé obočí. (Dohoda zněla tak, že Schaeffer dostane půlku a Ricky s Týdžím si rozdělí rovným dílem zbytek.) “A kde je schrastí?” zeptal se Týdží.

“Co já vím? To je jeho problém.”

Ricky přimhouřil oči. “Moment. Já chci i ty hodinky.”

“Hodinky?”

“Od toho dědka. Měl rolexky. A já je chci.”

Schaeffer už měl doma dvanáct rolexek, které během let stáhl z ruky nejrůznějším hejlům a podezřelým. Nepotřeboval další. “Jestli ty hodinky chceš, tak ti je dá. Jde mu jenom o to, aby se jeho panička a imbecilní zákazníci nedozvěděli, co tady provozoval.”

“Co je to ,imbecilní’?” zeptal se Ricky.

“Počkej,” zavrčel Týdží. “Jestli někdo ty hodinky dostane, tak jsem to já.”

“Tak to ani náhodou. Já je viděl první. A ulovil jsem ho taky já.”

“Ty hodinky jsou mý,” trval na svém obtloustlý Ir. “Možná u sebe bude mít sponu na prachy nebo něco cennýho, co si můžeš nechat ty. Ale ty zasraný rolexky dostanu já.”

“Sponu na prachy už dneska nikdo nenosí,” hádal se Ricky. “A já stejně žádnou podělanou sponu na prachy nechci.”

“Tak poslouchej, Vápenatej Ricky,” zamumlal Týdží. “Ty hodinky jsou moje. Na to vem

jed.”

“Bože, vy dva jste jak děti,” řekl Schaeffer a napil se piva. “V osm hodin nás bude čekat naproti molu šestačtyřicet.” Trojice mužů prováděla tento typ podfuku nebo variace na něj už hezkých pár let, ale stále si navzájem nevěřila. Dohodli se tedy, že si pro vývar budou chodit společně.

Schaeffer dochlemtal pivo. “Tak zatím, hoši.”

Jakmile zmizel, Ricky s Týdžím se ještě chvíli dívali na přenos basketbalového utkání, přičemž Týdží naváděl jakési chlapy k sázce, přestože už se hrála čtvrtá čtvrtina a bylo jasné, že Chicago nemůže výsledek dotáhnout. Nakonec Ricky řekl: “Jdu na chvíli ven.”

“Proč mně to vykládáš, jsem snad tvoje chůva? Jestli chceš jít, tak běž.” Zároveň to však řekl tónem, který naznačoval, že Ricky je naprostý idiot, když si nechává ujít konec zápasu, z jehož hrací doby zbývá posledních osm minut.

A právě když Ricky procházel dveřmi, zavolal na něj Týdží hlasitě: “Hej, Vápenatej, co ty moje rolexky? Jsou zlatý?”

Jen aby Rickyho nasral.

Bob Schaeffer dělal v mládí pochůzkáře. Během kariéry vyšetřoval stovky těžkých zločinů a tisíce drobných podfuků na Manhattanu a v Brooklynu. Což znamenalo, že ví, jak na ulici přežít.

Momentálně cítil hrozbu.

Právě si šel obstarat koks od kluka, který dýloval u novinového stánku na rohu Deváté a Pětapadesáté, když vtom si uvědomil, že za sebou už pět nebo šest minut slyší stejné kroky. Zvláštní šoupavý zvuk. Někdo mu byl v patách. Zastavil se u domovního vchodu, aby si v něm zapálil cigaretu, a zkontroloval odraz ve výkladní skříni. Jak se dalo čekat, zhruba deset metrů za sebou skutečně spatřil muže v laciném šedém obleku a rukavicích. Muž se na okamžik zastavil a rovněž předstíral, že civí do výlohy.

Schaeffer ho nepoznal. Během let si nadělal spoustu nepřátel Fakt, že byl policista, mu sice skýtal jistou ochranu, oddělat třeba i zkorumpovaného policajta je totiž dost riskantní -, ale po ulicích dneska pobíhá spousta magorů.

Šel dál. Rovněž majitel bot se šoupavými podrážkami vyrazil od výlohy a pokračoval ve sledování. Pohled do zpětného zrcátka vozu parkujícího opodál u obrubníku Schaefferovi prozradil, že se muž blíží, ale ruce drží stále podél těla a nechystá se vytasit zbraň. Detektiv vytáhl mobilní telefon a předstíral, že někam volá, aby měl záminku zpomalit a nevyvolat v muži podezření. Druhou ruku přitom zasunul do bundy a sevřel pažbu chromované automatické pistole SIG-Sauer ráže 9 milimetrů.

Tentokrát muž nezpomalil.

Schaeffer začal tasit.

Vtom se ozvalo: “Detektive, mohl byste, prosím, ukončit hovor?”

Schaeffer se otočil a zamžoural. Pronásledovatel držel v ruce zlatý odznak newyorské policie.

Co to sakra je? pomyslel si Schaeffer. Trochu se uklidnil, ale ne příliš. Zaklapl telefon, strčil si ho do kapsy a pustil pistoli.

“Kdo jste?”

Muž se na detektiva chladně zadíval a nechal ho pohlédnout na legitimaci vedle odznaku.

Do prdele, pomyslel si Schaeffer. Ten chlap byl z oddělení vnitřního vyšetřování, z útvaru, jehož členové pásli po zkorumpovaných policajtech.

Schaeffer však odmítal přejít do defenzivy. “A proč mě sledujete?”

“Rád bych vám položil několik otázek.”

“Co má tohle všechno znamenat?”

“Souvisí to s jedním naším vyšetřováním.”

“No to mě podrž,” prohodil Schaeffer jízlivě. “To mi taky došlo. Ale já chci slyšet detaily, sakra.”

“Prověřujeme vaše kontakty s jistými jedinci.”

“S ,jistými jedinci’. Heleďte, všichni policajti nemusí mluvit jako policajti.”

Muž nereagoval.

Schaeffer pokrčil rameny. “Já mám ,kontakty’ se spoustou lidí. Možná máte na mysli moje práskače. Trávím s nimi hodně času. Dodávají mi kvalitní informace.”

“No, my si myslíme, že vám dost možná dodávají i jiné věci. Docela cenné věci.” Pohlédl na Schaefferův opasek. “A teď vás požádám o služební zbraň.”

“Naser si.”

“Snažím se k vám chovat diskrétně. Ale pokud nebudete spolupracovat, ohlásím to a odvezeme vás do centra. A pak bude všechno probíhat veřejně.”

Konečně to Schaeffer pochopil. Byla to šťára, jenže on se tentokrát ocitl na opačném konci. Brzy bude mít tu čest nechat se oholit samotnou vnitřní vyšetřovačkou. Vlastně bylo skoro legrační, že v tom vyšetřovačka jede taky.

Odevzdal pistoli.

“Pojďme si promluvit v soukromí.”

Kolik mě to asi tak bude stát? uvažoval detektiv.

Chlap z vnitřní vyšetřovačky ukázal k řece Hudson. “Tudy.”

“Tak mluvte se mnou,” vyzval ho Schaeffer. “Mám právo vědět, o co se tu jedná. Jestli vám někdo nakukal, že beru, tak to jsou žvásty. Ať vám to řekl kdokoliv, určitě má postranní úmysly.” Jeho slova vyzněla mnohem sebevědoměji, než se detektiv ve skutečnosti cítil, i to byla součást vyjednávání.

Agent vnitřní vyšetřovačky řekl pouze: “Pojďte dál. Tamhle.” Vytáhl cigaretu a zapálil si. Nabídl i Schaefferovi, který si rovněž jednu vzal a nechal si ji připálit.

Vtom Schaeffer ztuhl a šokované zamžoural na sirky. Byl na nich nápis McDougall’s Tavern, oficiální název baru Mack’s, lokálu, kde vysedával Týdží. Schaeffer pohlédl muži do očí, které se náhle rozšířily, když si muž uvědomil svou chybu. Panebože, vždyť to není žádný polda. Legitimace i odznak byly falešné. Je to hrdlořez v Týdžího službách, který ho teď sejme a shrábne celých sto padesát táců od toho turisty.

“Sakra,” zaklel falešný polda. Vytáhl z kapsy revolver a dostrkal Schaeffera do nedaleké boční uličky.

“Poslouchej, kámo,” zašeptal Schaeffer. “Já jsem docela v balíku. Nevím, kolik ti platí jiní, ale já…”

“Drž hubu.” Falešný policista vyměnil rukou v rukavici svou zbraň za Schaefferovu pistoli a zaryl mu velkou chromovanou hlaveň do krku. Nato vytáhl z kapsy kus papíru a nacpal ho detektivovi do saka. Naklonil se a zašeptal: “Mám ti vyřídit tohle parchante: dva roky Týdží všechno organizoval, dělal veškerou práci a ty sis bral půlku jeho peněz. Jenže tos narazil na nesprávnýho člověka.”

“To jsou kecy,” zakňoural Schaeffer zoufale. “On mě potřebuje! Bez poldy by ty svoje kejkle nikdy nemohl provozovat. Prosím vás…”

“Sbohem…” Muž zvedl pistoli a přiložil ji Schaefferovi na spánek.

“Nedělejte to! Prosím vás, člověče, ne!”

Od ústí uličky sem dolehl křik. “Proboha!” Šest metrů od nich stála žena středního věku a

zírala na ozbrojeného hrdlořeza. Přiložila si ruce na ústa. “Zavolejte někdo policii!”

Zabiják upřel pozornost na ženu, čehož Schaeffer využil, strčil do něj a narazil ho na cihlovou zeď. Než se muž stačil vzpamatovat a vystřelit, detektiv už sprintoval uličkou pryč.

Slyšel ještě, jak vrah křičí: “Krucipísek!” a jak vyráží za ním. Jenže Hell’s Kitchen bylo pro Boba Schaeffera domovským rajónem, takže během pěti minut proběhl desítkami bočních a vedlejších uliček a vraha setřásl. Když se opět vynořil na ulici, zastavil se, vytáhl z pouzdra na kotníku záložní zbraň a zastrčil si ji kapsy. Přitom ucítil zašustění papíru, který mu hrdlořez podstrčil. Byl to falešný dopis na rozloučenou, v němž se Schaeffer přiznával, že bral celá léta úplatky, ale teď už prý nedokáže snášet výčitky svědomí a musí všechno skoncovat.

No, pomyslel si detektiv, částečně je to pravda.

S jednou věcí rozhodně za chvíli skoncuje.

*

Schaeffer stál ve stínu boční uličky vedle baru Mack’s, kouřil a čekal, až se objeví T. G. Reilly řečený Týdží. Když urostlý Ir vyšel po patnácti minutách medvědím krokem ze dveří, byl sám. Rozhlédl se kolem sebe, ale detektiva si nevšiml. Nakonec vyrazil na západ.

Schaeffer mu dopřál náskok půl bloku a vydal se za ním.

Udržoval si od Týdžího odstup, ale když se ocitli na opuštěné ulici, nasadil si rukavice a sáhl si do kapsy pro pistoli, kterou měl až do dneška ukrytou v zásuvce svého stolu. Koupil si ji před lety na ulici, byla to “studená zbraň”, která neměla žádné registrační číslo. Sevřel pažbu a svižně vyrazil za tělnatým Irem.

Spousta zabijáků dělá při vraždách jednu chybu: mají pocit, že si musí s obětí promluvit. Schaeffer si vzpomínal na jeden western, kde nějaký kluk pronásledoval pistolníka, který mu zabil tátu. Kluk už měl padoucha na mušce a vysvětloval mu, proč musí umřít: zabils mi tátu, bla bla bla… Jenže pistolník najednou nasadil znuděný výraz, vytasil skrytou bouchačku a pěkně toho kluka odpráskl. Zadíval se na jeho tělo a povídá: “Když chceš mluvit, mluv. Když chceš střílet, střílej.”

Pro Roberta Schaeffera teď platilo to druhé.

Týdží však zřejmě něco zaslechl, protože se začal otáčet. Než však detektiva stačil zachytit pohledem, zaparkoval mu Schaeffer dvě kulky do týla. Týdží se svalil jako pytel s pískem. Schaeffer odhodil pistoli na chodník, holýma rukama se jí nikdy nedotkl -, prošel se sklopenou hlavou kolem mrtvého Ira a na Desáté avenue odbočil na sever.

Když chceš střílet, střílej.

Amen…

Stačil mu jediný pohled.

Zadíval se Rickymu Kelleherovi do očí a dospěl k závěru, že tenhle drobný a lehce praštěný chlápek se špinavými vlasy a nadutým obličejem v pokusu o jeho vraždu nejede.

Ricky přistoupil k místu, kde se Schaeffer opíral o zeď s rukou zasunutou v kabátě kousek od své nově obstarané pistole. Přitom však ani nemrkl, nedal najevo sebemenší překvapení že je detektiv stále naživu. Schaeffer mnoho let vyslýchal podezřelé, takže poznal, že tenhle sráč o Týdžího vražedném plánu neví.

Ricky pokýval hlavou. “Nazdar.” Rozhlédl se a dodal: “Kde je Týdží? Říkal, že přijde o něco dřív.”

Schaeffer se zamračil a zeptal se: “Tys to neslyšel?”

“Co jestli jsem neslyšel?”

“Sakra, tys to fakt neslyšel. Někdo ho odpráskl.”

“Týdžího?”

“Jo.”

Ricky jen civěl a vrtěl hlavou. “No to ne, kurva. O tom jsem neslyšel ani hovno.”

“Prostě se to stalo.”

“Bože všemohoucí,” zašeptal střízlík. “A kdo to udělal?”

“To zatím nikdo neví.”

“Možná ten negr.”

“Kdo?”

“Ten negr z Buffala. Nebo z Albany. Já nevím.” Ricky se odmlčel a zašeptal: “Mrtvej. No to je k nevíře. Ještě někdo z jeho party?”

“Myslím, že jenom on.”

Schaeffer si vyžilého chlapa bedlivě prohlédl. Jo, vážně vypadal, že tomu nemůže uvěřit. Na druhou stranu nepůsobil příliš rozrušeně. Což však mělo logiku. Týdží se dal jen těžko počítat mezi Rickyho kámoše, spíš mezi ožralé zkrachovalé surovce.

Kromě toho měli živí v Hell’s Kitchen sklon zapomínat na mrtvé dřív, než jejich těla vychladla.

Ricky jako by to chtěl svými slovy potvrdit: “A jakej to bude mít dopad na naši… dohodu?”

“Pokud jde o mě, tak vůbec žádný.”

“Budu chtít víc.”

“Můžu jít na třetinu.”

“Hovno na třetinu. Chci půlku.”

“To nepůjde. Je to teď pro mě riskantnější.”

“Riskantnější? Proč?”

“Protože se to bude vyšetřovat. A někdo by mohl u Týdžího objevit něco s mou jmenovkou. Budu muset podmazat víc lidí.”

Schaeffer pokrčil rameny. “Klidně si můžeš najít jiného poldu, se kterým do toho půjdeš.”

Jako by Zlaté stránky obsahovaly sekci “Policajti, zkorumpovaní”.

“Dej tomu pár měsíců,” dodal detektiv, “a až se situace uklidní, můžu jít o pár procent výš.”

“Na čtyřicet?”

“Jo, na čtyřicet.”

Skrček se zeptal: “A můžu si vzít ty rolexky?”

“Od toho chlapa? Od toho dnešního?”

“Jo.”

“Ty je vážně chceš?”

“Jo.”

“No dobrá, jsou tvoje.”

Ricky se zadíval přes řeku. Schaefferovi se zdálo, že mu po obličeji přeběhl drobný úsměv.

Několik minut jen tak mlčky stáli a přesně v osm hodin se objevil ten turista, Shelby. Vypadal zděšeně, zraněně a vztekle, což je kombinace, která se zatraceně těžko dostává do výrazu ciferníku najednou.

“Mám je,” zašeptal. V rukou sice nic nedr žel, žádnou aktovku ani tašku -, ale Schaeffer přijímal provize a úplatky dost dlouho na to, aby věděl, že i do malé obálky se vejde spousta peněz.

A Shelby teď právě takovou obálku vytáhl. Se zasmušilým výrazem ji podal Schaefferovi, který pečlivě přepočítal bankovky.

“Ještě ty hodinky.” Ricky dychtivě ukázal na turistovo zápěstí.

“Moje hodinky?” Shelby zaváhal, zašklebil se a předal rolexky hubeňourovi.

Schaeffer vrátil Iowanovi řidičský průkaz. Ten si ho rychle strčil do kapsy a odchvátal východním směrem, bezpochyby si hodlal vzít taxíka a odjet rovnou na letiště.

Detektiv se v duchu zasmál. Možná New York nakonec za návštěvu nestojí.

Oba muži si rozdělili peníze. Ricky si poté nasadil rolexky, ale kovový náramek byl příliš velký a hodinky mu na zápěstí komicky plandaly. “Nechám si ho upravit,” řekl a strčil si hodinky do kapsy. “Náramky se daj zkrátit. Nic na tom není.”

Rozhodli se, že si dají na oslavu panáka, a Ricky navrhl bar Hanny’s, protože se tam měl s někým setkat.

Když kráčeli po ulici ozářené modrošedým večerním světlem pohlédl Ricky na poklidnou řeku Hudson. “Koukej.”

Temnou vodou proplouvala jižním směrem velká jachta.

“Hezká,” řekl Schaeffer a obdivoval nádherné křivky plavidla.

“Jak to, žes do toho nechtěl jít?” zeptal se Ricky.

“Do čeho?”

“Do tý akce s loděma.”

“Co?”

“Do tý, co ti o ní vykládal Týdží. Říkal, že do toho nepudeš.”

“O čem to mluvíš, sakra?”

“O tom podfuku s loděma. S tím chlapem z Floridy.”

“O tom mi nikdy nic neřekl.”

“Ten parchant.” Ricky zavrtěl hlavou. “Je to už pár dnů. Ten chlap, co se s ním mám potkat v Hanny’s, má ňáký konexe dole na Floridě. Jeho lidi kradou zabavený lodě, než je úřady stačí zaregistrovat v kotvišti.”

“Myslíš Úřad pro potírání drog?”

“Jo. Plus pobřežní stráž.”

Schaeffer přikývl, tenhle plán na něj udělal dojem. “Takže zmizí dřív, než je někdo zaregistruje. To je chytře vymyšlené.”

“Napadlo mě, že bysem si taky jednu koupil. Ten chlápek říkal, že když mu zaplatím ňákejch dvacet klacků, dostanu za ně loď v trojnásobný hodnotě. Teď mě napadá, že bys moh mít zájem i ty.”

“Jo, zájem bych měl.” Bob Schaeffer už vlastnil dva menší čluny. A vždy toužil po opravdu krásné lodi. “Ale neměl by něco většího?”

“Myslím, že zrovna prodal patnáctimetrovou jachtu. Viděl jsem ji dole v Battery Parku. Byla fakt parádní.”

“Patnáct metrů? Taková loď stojí milion.”

“Říkal, že kupce přišla zhruba na dvě stě tisíc nebo tak nějak.”

“Ježíši. Ten Týdží je ale hajzl. Vůbec mi o tom neřekl.” Schaeffer nalezl alespoň malou útěchu ve vědomí, že ten irský kretén už ode dneška neřekne nikomu nic.

Vešli do baru Hanrahan’s. Lokál byl jako obvykle téměř prázdný. Ricky se rozhlédl. Podfukář s loděmi tu zjevně ještě nebyl.

Objednali si whisky a pivo, přiťukli si a obrátili sklenice do sebe.

Ricky právě vykládal starému barmanovi, že Týdží už není mezi živými, když vtom zazvonil Schaefferovi telefon.

“Schaeffer.”

“Tady Malone z vražd. Slyšels, že odbouchli T. G. Reillyho?”

“Jo. A co má být? Nějaké stopy?” Schaeffer sklopil hlavu a opravdu pozorně se zaposlouchal. Srdce mu rychle bušilo.

“Moc ne. Ale něco jsme zaslechli a doufáme, že bys nám s tím mohl pomoct. Ty se v té čtvrti vyznáš, že jo?”

“Docela dobře.”

“Vypadá to, že jeden z Týdžího chlapů organizoval nějaký podfuk. Jel ve velkém. V šestimístných cifrách. Nevíme, jestli to s tou vraždou nějak souvisí, ale chceme si s ním promluvit. Jmenuje se Ricky Kelleher. Znáš ho?”

Schaeffer pohlédl na Rickyho, který seděl metr a půl od něj. “Nejsem si jistý,” řekl do telefonu. “Co to má být za podfuk?”

“Tenhleten Kelleher se spřáhl s nějakým člověkem z Floridy. A vymysleli pěkně čímanský plán. Prodají nějakému blbečkovi zabavenou loď, jenže ve skutečnosti je to tak, že žádná loď neexistuje. Je to všecko bouda. Když přijde termín dodání, prostě tomu chudákovi řeknou, že federálové na ně zrovna provedli zátah, ať na ty prachy radši zapomene, drží hubu a moc nevystrkuje růžky.”

To zasrané malé hovado… Schaefferovi se vzteky roztřásla ruka, když se díval na Rickyho. “Už jsem ho nějakou dobu neviděl,” řekl vyšetřovateli. “Ale poptám se.”

“Dík.”

Schaeffer ukončil hovor a přistoupil těsně k Rickymu, který právě pracoval na druhém pivu.

“Nevíš, kdy sem ten chlápek dorazí?” zeptal se ho nenucené. “Ten přes ty lodě?”

“Měl by tu bejt každou chvilku,” odpověděl prďola.

Schaeffer přikývl, napil se piva, sklopil hlavu a zašeptal: “Ten telefon, co jsem zrovna vyřizoval… Nevím, jestli máš zájem, ale byl to můj dodavatel. Právě obdržel zásilku z Mexika. Za pár minut se máme setkat v boční uličce. Je to vážně fajnový zboží. Prodá nám ho za nákupní cenu. Máš zájem?”

“To víš, že jo, kurva,” odvětil střízlík.

Oba muži prošli zadními dveřmi do boční uličky. Schaeffer nechal jít Rickyho před sebou a připomněl si, že až toho syčáka uškrtí, musí mu z kapsy vytáhnout jeho podíl na úplatku.

Jo, a taky ty hodinky. Schaeffer dospěl k závěru, že rolexek člověk přece jen nemá nikdy dost.

Detektiv Robert Schaeffer seděl před Starbucks na Deváté avenue a vychutnával si velkou kávu moka. Kovová židlička nebyla příliš pohodlná a Schaeffer si kladl otázku, zda zrovna tenhle typ náhodou neprodává svým bližním z Balíkova král zahradního nábytku Shelby.

“Nazdárek,” ozval se kousek od něj mužský hlas.

Schaeffer se tím směrem podíval a viděl, že k vedlejšímu stolku usedá jakýsi muž. Byl mu matně povědomý, a přestože ho detektiv okamžitě nepoznal, usmál se na něj na pozdrav.

Pak se ovšem dovtípil a toto poznání ho zasáhlo jako ledová sprcha, takže jen zalapal po dechu. Vedle něj seděl falešný detektiv z vnitřní vyšetřovačky, muž, jehož si Týdží najal na jeho zavraždění.

Kristepane!

Muž držel pravou ruku uvnitř papírového pytlíku, který samozřejmě obsahoval pistoli.

Schaeffer zcepeněl.

“Klídek,” utrousil muž a zasmál se detektivovu výrazu. “Všecko je v pohodě.” Vytáhl ruku ze sáčku. Netřímal v ní zbraň, nýbrž rozinkový vdoleček. Kousl si. “Nejsem ten, za koho mě máš.”

“Tak kdo teda seš, sakra?”

“Moje jméno ti k ničemu není. Jsem soukromý očko. To ti musí stačit. A teď mě poslouchej, protože pro tebe máme obchodní nabídku.” Soukromý vyšetřovatel zvedl hlavu, mávl a sdělil Schaefferovi: “Chci ti představit dva lidi.”

Z prodejny vyšel pár středního věku, muž i žena si s sebou nesli kelímky s kávou. Schaeffer si šokované uvědomil, ze oním mužem je Shelby, turista, jehož před pár dny oškubali. Také žena mu připadala povědomá, ale nedokázal ji okamžitě zařadit.

“Detektive,” řekl Iowan s chladným úsměvem.

Pohled ženy byl rovněž mrazivý, ale žádný úsměv neobsahoval.

“Co chcete?” vyštěkl detektiv na soukromé očko.

“Nechám je, ať ti to vysvětlí sami.” Muž si ukousl velký kus vdolečku.

Shelbyho oči se zavrtávaly do Schaefferova obličeje s kurážnou sebedůvěrou, která se diametrálně lišila od jeho bázlivého a poraženeckého výrazu, když seděl na pokoji hodinového hotelu vedle šlapky Darly, jež kdysi bývala chlapem. “Věc se má takto, detektive: můj syn byl s několika přáteli z univerzity před pár měsíci v New Yorku na dovolené. Tančil v jednom klubu kousek od Broadwaye, kde mu vaši společníci T. G. Reilly a Ricky Kelleher podstrčili do kapsy drogy. Pak jste přišel vy a sebral ho za držení omamných látek. A stejně jako v mém případě jste mu potom sdělil, že ho pustíte, pokud vám zaplatí. Michael se však rozhodl, že vám to neprojde. Dal vám ránu pěstí a chtěl zavolat policii. Jenže vy a T. G. Reilly jste ho zatáhli do boční uličky a zmlátili ho tak brutálně, že má trvalé poškození mozku a bude se muset několik let léčit.”

Jasně, Schaeffer si na toho vysokoškoláka vzpomínal. Byla to ošklivá nakládačka. Přesto Shelbymu řekl: “Já nevím, o čem to…”

“Pssst,” skočilo mu do řeči soukromé očko. “Shelbyovi si mě najali, abych zjistil, co se jejich synovi vlastně stalo. Strávil jsem v Hell’s Kitchen dva měsíce a dozvěděl jsem se o tobě a tvých dvou nohsledech všecko.” Kývl na turistu. “Máte slovo,” dodal a znovu se zakousl do vdolečku.

Turista pokračoval: “A tak jsme se rozhodli, že za svůj čin zaplatíte. Jenže na policii jsme se obrátit nemohli, kdo mohl vědět, kolik policistů je do toho namočeno s vámi? Proto jsme s manželkou a naším druhým synem, Michaelovým bratrem, vymysleli takový plán. Rozhodli jsme se, že vás necháme pracovat za nás: že se postaráme, abyste se posekali navzájem.”

“Tohle jsou kecy. Snad si…”

“Držte hubu a poslouchejte,” utrhla se na něj žena a vysvětlila mu, že na ně v baru Hanny’s nastražili léčku. Soukromé očko se vydávalo za podfukáře z Floridy, který prodává kradené lodě a jejich starší syn si zahrál roli mladého naivky z Jersey, jenž právě přišel o peníze. To upoutalo Rickyho pozornost, a tak se do toho podfuku s falešnými loděmi vetřel taky. žena pohlédla na Schaeffera a dodala: “Věděli jsme, že máte rád lodě, takže bylo logické že se Ricky pokusí oblafnout zrovna vás.”

Její manžel dodal: “Jenže jsme potřebovali položit na stůl pořádné peníze, hromadu peněz, chtěli jsme vám poskytnout pádnou motivaci, abyste se navzájem zradili.”

Shelby tedy navštívil Týdžího lokál a požádal o prostitutku. Spočítal si totiž, že se ho tahle vypečená trojka pokusí vydírat.

Uchechtl se. “Vlastně jsem doufal, že budete svůj požadavek pořád zvyšovat, když jste mě vydíral. Chtěl jsem, aby v tom lítala aspoň šestimístná částka.”

Jako první se zaměřili na Týdžího. Soukromé očko se toho odpoledne začalo vydávat za profesionálního zabijáka, kterého si Týdží najal na Schaefferovu vraždu, aby mohl shrábnout všechny peníze sám.

“Vy!” zašeptal detektiv a vytřeštil oči na ženu. “To vy jste ječela v té boční uličce.”

“Potřebovali jsme vám poskytnout příležitost k útěku,” vysvětlil Shelby. “Abyste pak šel přímo za Týdžím a postaral se o něj.”

Pane na nebi. Ta plánovaná vražda, ten falešný policajt z vnitřní vyšetřovačky… To všechno byla bouda!

“Ricky vás pak odvedl do Hanrahan’s, kde vás chtěl seznámit s tím prodejcem lodí z Floridy.”

Soukromé očko si otřelo ústa a naklonilo se k Schaefferovi. “Haló,” řeklo hlubokým hlasem. “Tady Malone z vražd.”

“Doprdele,” ulevil si Schaeffer. “Prozradili jste mi, že mě Ricky podfoukl. Abych…” Zlomil se mu hlas.

“Abyste se postaral i o něj,” zašeptalo soukromé očko.

Shelbymu znovu přeběhl po tváři chladný úsměv. “Dva padouchy bychom tedy měli. Zbývá nám jen ten poslední. Vy.”

“Co chcete dělat?” zašeptal detektiv.

“Náš syn má před sebou mnohaletou léčbu,” řekla Shelbyho manželka. “Nikdy se zcela nezotaví.”

Schaeffer zavrtěl hlavou. “Vy máte důkazy, že jo?”

“To si pište, že máme. Náš starší syn na vás čekal před barem Mack’s, když jste si to šel vyřídit s Týdžím. Máme moc hezké záběry, na kterých ho zabíjíte. Dvě kulky do hlavy. Fujtajbl.”

“A máme i pokračování,” řeklo soukromé očko. “V boční uličce za Hanrahan’s. Kde jste uškrtil Rickyho.” Odmlčel se a dodal: “Jo, a taky máme číslo poznávací značky auta, které si přijelo pro Rickyho tělo v popelnici. Sledovali jsme ho do Jersey. Můžeme do případu zatáhnout spoustu velmi nepříjemných lidí, kteří rozhodně nebudou mít radost, že se na ně přišlo kvůli vám.”

“A kdyby vás to náhodou nenapadlo,” poznamenal Shelby, “tak vězte, že jsme si z té nahrávky pořídili tři kopie, které teď leží v sejfech tří různých advokátních kanceláří. Pokud se komukoliv z nás něco stane, poputují ty kazety rovnou na policii.”

“Vždyť vy jste úplně stejní jako skuteční vrazi,” zamumlal Schaeffer. “Využili jste mě k zabití dvou lidí.”

Shelby se zasmál. “Vždy věrni… Jsem bývalý mariňák a sloužil jsem ve dvou válkách. Zabíjení havěti, jako jste vy, mi žádné vrásky nedělá.”

“No dobrá,” zabručel detektiv znechuceně, “takže co chcete?” “Máte chatu na Fire Islandu, v Oyster Bay kotví dvě vaše lodě, máte…”

“Já nepotřebuju inventuru, sakra. Pot řebuju slyšet číslo.”

“V podstatě chceme všechno vaše jmění. Osm set šedesát tisíc dolarů. Plus vrátit mých sto padesát… To všechno do příštího týdne. Jo, a taky zaplatíte jeho účet.” Shelby ukázal na soukromé očko.

“Jsem dobrý,” řekl muž. “Ale velmi drahý.” Dojedl vdoleček a shrnul drobky na chodník.

Shelby se předklonil. “A ještě jedna věc: moje hodinky.” Schaeffer si sundal rolexky a hodil je Shelbymu. Manželé vstali. “Mějte se, detektive,” rozloučil se Shelby. “Rádi bychom zůstali a ještě si s vámi povídali,” přisadila si paní Shelbyová, “ale chceme si prohlédnout nějaké památky. A před večeří jsme si naplánovali vyjíždku kočárem po Central Parku.” Odmlčela se a pohlédla na detektiva. “Úplně jsem si to tu zamilovala. Je vážně pravda, co se říká. New York rozhodně stojí za návštěvu.”