? Jeffery Deaver

Zahrada bestií

Památce sourozenců Hanse a Sophie Schollových, popravených v roce 1943 za protinacistické protesty,

novináře Carla von Ossietzkého, který v roce 1935 během věznění v táboře v

Oranienburgu obdržel Nobelovu cenu míru, a Wilhelma Kruzfelda, berlínského policejního důstojníka, který

odmítl dopustit, aby lůza zničila synagogu během nacisty zorganizovaného

protižidovského pogromu, jenž vešel ve známost jako „křišťálová noc”…

Čtveřici lidí, kteří pohlédli do očí zlu a řekli: „Ne.”

„Berlín” byl plný šeptandy. Ta hovořila o nezákonném půlnočním zatýkání, o zajatcích mučených v kasárnách SA… Utopila se však v hlasitých vzteklých hlasech Vlády, která tisíci ústy tvrdila pravý

opak.”

Christopher Isherwood, Berlínské povídky

DILI

HRDLOŘEZ

Pondělí 13. července 1936

Sotva vkročil do potemnělého bytu, věděl, že je mrtev. Setřel si pot z dlaně a rozhlédl se po bytě, kde bylo ticho jako v márnici až na slabý šum pozdně večerního provozu v Hells Kitchen a pravidelné chvění zaprášených žaluzií, kdykoliv otočný ventilátor Monkey Ward obrátil svůj horký dech k oknu.

Celé místo činu zelo prázdnotou.

Něco tu nehraje…

Měl tady být Malone, nacucaný jako houba měl vyspávat po flámu. Jenže nevyspával. Nikde se neválely žádné lahve a nebyl zde ani cítit bourbon, jediné pití toho trouby. Navíc se zdálo, že se tu Malone už nějakou dobu neobjevil. Výtisk New York Sun na stole byl dva dny starý, ležel hned vedle vychladlého popelníku a sklenice, na níž se v polovině výšky utvořila modrá svatozář zaschlého mléka.

Rozsvítil světlo.

Jasně, opravdu tady jsou boční dveře, jak si včera povšiml, když

do bytu nakukoval z chodby. Jenže jsou napevno zavřené. A co to okno vedoucí k požárnímu východu? Šmarjá, to je krásně zapečetěné

drátěným pletivem, na které ze zadní uličky nebylo vidět. Druhé

okno sice otevřené bylo, jenže se nacházelo dvanáct metrů nad dlažebními kostkami.

Není cesty ven…

A kde je Malone? přemýšlel Paul Schumann.

Malone pádí za kopečky, Malone chlemtá pivo v Jersey, Malone dělá

sochu na betonovém podstavci pod molem Red Hook.

To je jedno.

Paul si uvědomil, že ať už se tomu ochlastovi přihodilo cokoliv, nebyl od počátku ničím jiným než návnadou, a že hláška, podle níž

se tu měl dnes v noci vynacházet, byla jen obyčejnou habaďurou. Na chodbě za ním se ozvalo zašoupání nohou. A cvaknutí kovu. Něco tu nehraje…

Odložil pistoli na jediný stůl v místnosti, vytáhl kapesník a otřel si tvář. Sálající vzduch z vražedné vlny veder na Středozápadě už dorazil i do New Yorku. Jenže když má chlap vzadu za

opaskem kolt ráže 45 z roku 1911, nemůže si vykračovat bez saka, a tak byl Paul odsouzen k nošení jednořadového šedého obleku na jeden knoflík. Bílou bavlněnou košili s odepínacím límcem měl celou promočenou.

Znovu se ozvalo zašoupání z chodby, kde už se na něj určitě připravují. A pak šepot a další cinknutí.

Paula napadlo, že se podívá z okna, ale měl strach, že by ho někdo střelil do tváře. Přál si pohřeb s otevřenou rakví a neznal žádného pohřebáka, který by dokázal spravit jizvu po kulce nebo po brocích.

Kdo má na něj asi tak políčeno?

Určitě ne Luciano, maník, který si ho najal, aby Malonea odpráskl. Meyer Lansky to taky není. Tihle hoši jsou nebezpeční, to zase jo, ale nejsou to svině. Paul pro ně vždy odváděl prvotřídní práci a nikdy za sebou nenechal jediný ždibínek důkazu, který by je mohl dát s určitou konkrétní zakázkou do spojitosti. Kdyby se navíc chtěl kterýkoliv z nich Paula zbavit, nemusel by pro něj chystat falešnou zakázku. Dávno by bylo po něm.

Takže kdo ho natřel? Jestli to byl OBanion nebo Rothstein z Williamsburgu, případně Valenti z Bay Ridge, no, tak to bude mít za pár minut za sebou.

Jestli to ovšem byl ten hezoun Tom Dewey, potrvá Paulova smrt o něco déle, přesně tolik času, kolik je ho potřeba k jeho usvědčení a přepravě do Sing-Singu na elektrické křeslo. Z chodby sem dolehly další hlasy. A další cvaknutí kovu o kov. Když se na to podívám z lepší stránky, pomyslel si Paul jízlivě, všecko je prozatím eňoňůňo. Pořád jsem naživu.

A mám žízeň jako čert.

Přistoupil k ledničce a otevřel ji. Tři lahve mlíka, z toho dvě

sraženého -, jedno balení sýra Kraft a jedny zavařené broskve Sunsweet. Plus několik kol Royal Crown. Paul našel otvírák a odstranil víčko z jedné lahve koly.

Odněkud zaslechl rádio. Hráli právě „Stormy Weather”. Znovu se posadil ke stolu. V zaprášeném zrcadle na stěně nad oprýskaným smaltovaným umyvadlem si všiml vlastního odrazu. Jeho světle modré oči nebyly tak vyplašené, jak by asi měly být. Obličej však působil vyčerpaně. Paul byl statný muž, měřil přes metr osmdesát a vážil více než sto kilogramů. Zrzavohnědé vlasy zdědil po matce, světlou pleť pak po otcových německých předcích. Kůži měl lehce zbrázděnou, nikoliv od neštovic, nýbrž od ran boxerem v mládí a od rukavic Everlast v pozdější době. A také od betonu a plachtoviny.

Usrkl nápoje. Byl pikantnější než klasická koka-kola. Chutnal mu. Paul uvážil situaci. Jestli to byl OBanion nebo Rothstein nebo Valenti, tak tihle chlápkové by se mohli zvysoka vykálet na nějakého pitomého Malonea, pošahaného nýtovače z loděnic, který si hrál na přitroublého mafiána a dost nepříjemným způsobem zavraždil manželku místního pochůzkáře. Navíc vyhrožoval, že každý polda, který mu bude dělat potíže, dopadne stejně. Všichni místní bossové

od Bronxu po Jersey byli jeho činem šokováni. Takže kdyby chtěl některý z nich odkrouhnout Paula, nebylo lepší s tím počkat, až

Paul oddělá Malonea?

Což znamenalo, že v tom nejspíš jede Dewey.

Představa, že bude až do popravy dřepět v base, Paula skličovala. I když po pravdě řečeno si s možností vlastního dopadení příliš

hlavu nelámal. Když se jako kluk impulzivně vrhal do soubojů proti dvěma či třem větším soupeřům, taky mu bylo jasné, že dřív nebo později narazí na nesprávné týpky a skončí s přeraženou kostí. A totéž platilo i pro jeho současnou kariéru: že se mu nějaký Dewey nebo OBanion nakonec dostane na kobylku.

Vzpomněl si na jedno z otcových oblíbených pořekadel. „Ať máš

nejlepší den, nebo nejhorší den, nakonec vždycky zapadne slunce.” Načež ta tik práskl pestrobarevnýma kšandama a dodal: „Vzmuž se. Zítra začínají úplně nový dostihy.”

V místnosti zazvonil telefon a Paul sebou škubl.

Dlouze se zadíval na černý bakelitový aparát. Na sedmé či osmé

zazvonění zvedl sluchátko. „Jo?”

„Paule,” řekl mu rázný mladistvý hlas. Bez místního přízvuku.

„Tak ty mě znáš.”

„Stojím na chodbě ve vedlejším bytě. Je nás tady šest. A dalších šest čeká na ulici.”

Dvanáct chlapů? Paul pocítil zvláštní klid. S dvanácti chlapy nemohl nic nadělat. Tak nebo onak ho nakonec dostanou. Znovu usrkl kolu. Měl zatracenou žízeň. Ventilátor nedělal nic jiného, než jen přesouval horko z jedné strany místnosti na druhou. „Děláš pro kluky z Brooklynu, nebo pro West Side?” zeptal se. „Jenom pro zajímavost.”

„Poslouchej mě, Paule. Řeknu ti, co uděláš. Máš u sebe dvě zbraně, viď? Kolta. A pak tu malou dvaadvacítku. Ostatní jsi nechal doma, že?”

Paul se zasmál. „Přesně tak.”

„Takže teď z nich vytáhneš náboje a stáhneš závěr kolta. Potom přistoupíš k oknu, které není zajištěné, a vyhodíš obě zbraně ven. Pak si sundáš sako, odhodíš ho na podlahu, otevřeš dveře a postavíš se doprostřed pokoje s rukama nad hlavou. Pěkně je natáhneš do vzduchu.”

„Vy mě zastřelíte,” namítl Paul.

„Stejně už žiješ na vypůjčený čas, Paule. Ovšem jestli uděláš, co ti říkám, mohl bys zůstat naživu ještě o chvilku dýl.” Volající zavěsil.

Paul položil sluchátko do vidlice. Chvíli nehybně seděl a vzpomínal na jeden velice příjemný večer před pár týdny. Vyrazili si s Marion na Coney Island na minigolf, párky v rohlíku a pivo, aby nějak přečkali vedro. Rozesmátá Marion ho pak v zábavním parku dotáhla ke kartářce. Falešná cikánka mu je vyložila a prozradila mu spoustu věcí. Tahleta konkrétní událost jí ale nějak unikla, přestože by člověk čekal, že by se jí měla někde v kartách objevit, jestli ta ženská za něco stojí.

Marion… Paul jí nikdy neřekl, čím se živí. Prozradil jí jen, že vlastní tělocvičnu a že čas od času dělá byznys s chlapama s pochybnou minulostí. Nic dalšího jí nikdy nevyslepičil. Náhle si uvědomil, že se na budoucnost s ní vlastně těšil. Marion pracovala jako tanečnice v jednom klubu na West Side a během dne studovala módní návrhářství. Teď nejspíš pracuje, obvykle dělala do jedné

nebo do dvou ráno. Jak se dozví, co se mu přihodilo?

Jestli je za tím Dewey, tak jí Paul nejspíš bude smět zavolat. Ovšem jestli v tom mají prsty hoši z Williamsburgu, tak se žádný

hovor konat nebude. Nic.

Telefon opět začal vyzvánět.

Paul si ho nevšímal. Vysunul z pistole zásobník, vytáhl náboj, který zůstal v komoře, a pak vysypal nábojnice i z revolveru. Přistoupil k oknu a vyhodil obě zbraně současně. Neslyšel je dopadnout.

Dopil kolu, svlékl si sako a odhodil je na podlahu. Zamířil ke dveřím, ale pak se zarazil. Vrátil se k ledničce, vytáhl si další

kolu a obrátil ji do sebe. Nato si znovu otřel tvář, otevřel dveře, ustoupil a zvedl paže.

Telefon přestal zvonit.

„Říká se tomu Místnost,” prohlásil prošedivělý muž v nažehlené

bílé uniformě a posadil se na malou pohovku.

„Nikdy jsi tady nebyl,” dodal s veselou sebedůvěrou, která

nepřipouštěla žádnou diskusi. „A nikdy jsi o ní neslyšel.” Bylo jedenáct hodin večer. Paula sem převezli rovnou z Maloneova bytu. Nacházeli se v soukromém městském domě na Upper East Side, i když většina pokojů v přízemí obsahovala pracovní stoly, telefony a dálnopisy jako nějaké kanceláře. Pouze v salonku byly i pohovky a křesla. Na stěnách visely obrazy nových i starých námořních lodí

a v rohu trůnil globus. Z mramorové římsy krbu na Paula shlížel Franklin Delano Roosevelt. Pokoj byl nádherně chladný. Soukromý

dům s klimatizací. Považte.

Stále spoutaného Paula usadili do pohodlného koženého křesla. Dva mladší muži v bílých uniformách, kteří ho doprovázeli z Maloneova bytu, si dřepli vedle něj a lehce za něj. Muž, který s ním telefonicky hovořil, se jmenoval Andrew Avery, měl růžo-lící tváře a rozvážné ostré oči. Tohle jsou oči boxera, pomyslel si Paul, ačkoliv věděl, že tento člověk se nikdy v životě žádného pěstního souboje nezúčastnil. Druhým mužem byl Vincent Manielli, snědý

chlápek s hlasem, který Paulovi prozrazoval, že jeho držitel pravděpodobně vyrostl ve stejné části Brooklynu jako on. Manielli s Averym nevypadali o mnoho starší než kluci, kteří před jeho barákem mydlili baseball s násadou od koštěte, ale přesto už

měli hodnost poručíků námořnictva. Když ještě Paul sloužil ve Francii, byli jeho poručíci dospělí chlapi.

Pistole měli sice zasunuty v pouzdrech, ale zároveň si na nich nechali rozepnuté chlopně a v žádném okamžiku nevzdálili ruce příliš daleko od zbraní.

Starší důstojník, který seděl na gauči naproti němu, měl pěkně

vysokou hodnost, byl to námořní velitel, tedy pokud cingrlátka na jeho uniformě znamenala totéž co před dvaceti lety. Otevřely se dveře a do místnosti vešla atraktivní žena v bílé

námořnické uniformě. Podle jmenovky na košili se jmenovala Ruth Willetsová. Podala veliteli jakýsi spis. „Je tam všechno.”

„Děkuji, asistentko.”

žena odešla z místnosti, aniž na Paula pohlédla. Důstojník otevřel spis, vytáhl z něj dvě tenká lejstra a pozorně je pročetl. Když

byl hotov, zvedl hlavu. „Já jsem James Gordon. Z Úřadu námořní

rozvědky. Říkají mi Byk.”

„Tohle je vaše ústředí?” zeptal se Paul. „Ta Místnost?” Velitel si ho nevšímal a zadíval se na ostatní dva muže. „Vy už

jste se představili?”

„Ano, pane.”

„Nastaly nějaké potíže?”

„žádné, pane.” Odpovědi si vzal na starost Avery.

„Sundejte mu pouta.”

Avery poslechl, zatímco Manielli stál s rukou u pistole a nervózně

si prohlížel Paulovy zdeformované klouby prstů. Také Manielli měl ruce rohovníka. Naopak Avery měl pracky růžové jako prodavač

látek.

Dveře se znovu otevřely a do místnosti vstoupil další muž. Mohl mít kolem šedesátky, ale byl štíhlý a vysoký jako ten mladý herec Jimmy Stewart, kterého Marion s Paulem viděli v pár filmech. Paul se zamračil. Tuhle tvář znal z článků v Timesech a Herald Tribune.

„Senátore?”

Muž odpověděl, avšak Gordonovi. „Říkal jste, že je chytrý. Netušil jsem, že je i

informovaný.” Jako by neměl radost, že ho Paul poznal. Změřil si Paula od hlavy až k patě, posadil se a zapálil si tlustý doutník.

O chvíli později vešel do místnosti ještě jeden muž, přibližně ve stejném věku jako senátor. Na sobě měl bílý plátěný oblek, který

byl až ostudně zmačkaný. Tělo, které v něm vězelo, bylo velké a pružné. Přesto chodil muž o holi. Jedenkrát pohlédl na Paula, a aniž na někoho promluvil, uchýlil se do rohu místnosti. Také on vypadal povědomě, ale Paul ho nedokázal zařadit.

„Takže,” pokračoval Gordon. „Věc se má tak, Paule. Víme, že pracujete pro Luciana, víme, že pracujete pro Lanskyho a pro pár dalších. A taky víme, co pro ně děláte.”

„Jo, a copak?”

„Vy jste hrdlořez, Paule,” řekl Manielli šťastně, jako by se už

těšil, až to vysloví.

Gordon se znovu ujal slova. „Jimmy Coughlin vás v březnu viděl, jak jste…” Zamračil se. „Jak tomu vlastně lidi jako vy říkají?

Neříkáte přece zabil.”

Někteří z nás říkají „zhasnul”, pomyslel si Paul. On sám dával přednost výrazu „odkrouhl”. Tenhle termín používal za války seržant Alvin York, když zabíjel nepřátelské vojáky. Paul si nepřipadal jako takový parchant, když používal stejné slovo jako válečný hrdina. S tím se ovšem v tuto chvíli mužům v místnosti nesvěřil.

Gordon pokračoval: „Jimmy viděl, jak jste třináctého března zabil v jednom skladu na Hudsonu Archa Dimiciho.”

Paul na tom místě číhal čtyři hodiny, než se Dimici konečně objevil. Byl si naprosto jist, že je Dimici sám. Nejspíš chrápal po opici někde za bednama, když tam Paul dorazil.

„Podle toho, co jsem se dozvěděl, nepatří Jimmy mezi nejspolehlivější svědky. Jenže my máme i pár hmatatelných důkazů. Několik kluků z berního ho sebralo za prodej chlastu a on pak přistoupil na dohodu, že na vás bude práskat. Vypadá to, že na místě činu sebral nábojnici a nechal si ji jako pojistku. žádné otisky na ní nejsou, na to jste příliš chytrý. Jenže Hooverovi lidi otestovali váš kolt. Škrábance po vyhazovači odpovídají vaší

zbrani.”

Hooverovi lidi? Takže se v tom angažuje FBI? A jak to, že už

otestovali jeho zbraň? Vždyť ji vyhodil z okna teprve před necelou hodinou.

Paul přejížděl horními zuby po spodních. Měl na sebe vztek. Po Dimiciho odprásknutí půl hodiny hledal tu zpropadenou nábojnici, až nakonec dospěl k závěru, že propadla dírou v podlaze do řeky Hudson.

„O všem jsme se informovali a zjistili jsme, že jste měl dostat zaplaceno pět set dolarů, abyste dnes večer…” Gordon zaváhal. Odkrouhl.

„…zneškodnil Malonea.”

„No to určitě,” přitakal Paul a zasmál se. „To jste si teda sehnali vykutálenýho práskače. Šel jsem k němu jen na návštěvu. Mimochodem, kde je?”

.Gordon se odmlčel. „Pan Malone už nebude představovat hrozbu pro policii ani pro občany New Yorku.”

„To vypadá, že vám někdo dluží pět stovek.”

Byk Gordon se ovšem nezasmál. „Jste v rejži, Paule, a tentokrát se z ní ne vyvlíknete. Takže vám povím, co nabízíme. Jak se to říká v těch inzerátech na ojeté studebakery: tahle nabídka se nebude opakovat. Berte, nebo nechte být. žádné smlouvání.” Konečně promluvil také

senátor: „Tom Dewey po vás touží stejně

silně jako po zbytku padouchů dohromady.”

Zvláštní prokurátor Tom Dewey právě plnil božskou misi očistit New York od organizovaného zločinu. Šéf kriminálního podsvětí Lucky Luciano, italská Rodinná pětka ve městě a židovský syndikát Meyera Lanskyho představovali jeho hlavní cíle. Dewey byl sveřepý a bystrý a vyhrával rozsudek za rozsudkem.

„Ale nakonec svolil, že první ochutnání přenechá nám.”

„Na to zapomeňte. Nejsem práskač.”

„To po vás ani nikdo nechce,” namítl Gordon. „O to tu vůbec nejde.”

„Tak co teda ode mě chcete?”

Chvíli bylo ticho. Nakonec senátor kývl na Gordona, který řekl:

„Vy jste hrdlořez, Paule. Co si myslíte? Chceme, abyste někoho zabil.”

Paul chvíli upíral na Gordona pohled a pak se zadíval na obrázky lodí na stěně. Místnost… Opravdu zde byla cítit jakási vojenská atmosféra. Jako by to byl důstojnický klub. Paulovi se služba u armády líbila. Připadal si tam jako doma, měl tam přátele, měl určitý cíl. Bylo to pro něj příznivé, jednoduché období -jenže pak se vrátil domů a život se mu zkomplikoval. A když se život zkomplikuje, můžou se stát hrozné věci.

„Mluvíte se mnou na rovinu?”

„No to si pište.”

Paul si sáhl do kapsy a Manielli okamžitě přimhouřil oči, aby ho varoval před rychlými pohyby. On však jen vytáhl krabičku chesterfieldek a jednu si zapálil. „Pokračujte.”

„Vy máte tu tělocvičnu na Deváté Avenue,” řekl Gordon. „Není to nic moc, viďte?” Otázka směřovala na Averyho.

„Vy jste tam byli?” dotázal se Paul.

„Nic fešáckého,” prohlásil Avery.

Manielli se zasmál. „Řekl bych, že totální díra.” Velitel pokračoval: „Ale než jste se dal na tuhle práci, býval jste tiskařem. Líbila se vám tiskařská branže, Paule?”

„Jo,” odpověděl obezřetně Paul.

„A byl jste v té práci dobrý?”

„Jo, byl jsem dobrý. Ale bude snad kvůli tomu čínskej čaj levnější?”

„Jak by se vám líbilo, kdybychom celou vaši minulost smazali? A vy byste začal znovu? Stal se znovu tiskařem? Můžeme zařídit, aby vás za to, co jste provedl v minulosti, už nikdo nikdy nestíhal.”

„A taky,” dodal senátor, „vám můžeme vypláznout pár babek. Pět tisíc. Můžete začít nový život.”

Pět tisíc? Paul zamžoural. Průměrný maník si tolik peněz vydělal za dva roky. „Jak mi můžete vymazat trestní rejstřík?” ět Senátor se zasmál. „Znáte tu novou hru s názvem Monopoly? Hrál jste ji někdy?”

„Synovci ji mají. Já ji nikdy nehrál.”

„Někdy prostě hodíte kostkou a skončíte ve vězení. Ale pak tam existuje karta, na které stojí: Můžeš odejít z vězení. No, a my vám jednu takovou kartu dáme. Nic víc vědět nepotřebujete.”

„Vy chcete, abych někoho zabil? To je divný. Na to by Dewey nikdy nepřistoupil.”

„Zvláštní prokurátor nebyl informován o důvodech, proč o vás máme zájem,” vysvětlil mu senátor.

Paul se na chvíli odmlčel a pak se zeptal: „A koho? Siegela?” Ze všech současných

mafiánů byl Bugsy Siegel nejnebezpečnější. Opravdový psychopat. Paul viděl na vlastní oči krvavé výsledky brutality tohoto muže. Jeho výbuchy vzteku byly pověstné.

„Ale Paule,” řekl Gordon s přezíravým výrazem ve tváři, „zabíjet občana Spojených států by bylo nezákonné. O něco takového bychom vás nikdy nepožádali.”

„V tom případě to nechápu.”

Slova se ujal senátor. „Jde spíše o jakousi válečnou situaci. A vy jste byl voják…” Pohlédl na Averyho, který začal odříkávat: „První pěchotní divize, první americká armáda, americká expediční

jednotka v St. Mihiel, operace Mása-Argonne. Zúčastnil jste se těžkých bojů. Získal jste několik medailí jako výtečný střelec a taky máte za sebou pár soubojů muže proti muži, je to tak?” Paul pokrčil rameny. Tlusťoch v pomačkaném bílém obleku tiše seděl v koutku a ruce držel složené na zlaté rukojeti vycházkové hole. Paul se na něj na minutku zadíval a pak se otočil zpátky k veliteli. „Jaká je pravděpodobnost, že budu naživu tak dlouho, abych mohl tu propouštěcí kartu využít?”

„Přiměřená,” odpověděl velitel. „Ne velká, ale přiměřená.” Paul se přátelil se sportovním novinářem a spisovatelem Damonem Runyonem. Popíjeli spolu v putykách nedaleko Broad-waye, chodili na box a na baseball. Předloni ho pozval Runyon na večírek po newyorské premiéře svého filmu Malá slečna Marke-rová, což byl podle Paula docela dobrý biják. Na party, kde měl Paul to potěšení seznámit se se Shirley Templeovou, pak Runyona požádal, aby mu podepsal jednu knížku. Spisovatel mu jako věnování napsal: Svému kámošovi Paulovi, pamatuj si, že celý život má kurz šest ku pěti proti tobě.

„Řekněme prostě,” přisadil si Avery, „že vaše šance jsou mnohem lepší, než kdybyste šel do Sing-Singu.”

„Ale proč já?” zeptal se Paul po chvíli. „V New Yorku máte tucty hrdlořezů, kteří by tuhle zakázku ochotně sfoukli.”

„Jenže vy jste jiný, Paule. Vy nejste podřadný ňouma. Jste dobrý. Hoover s Deweyem tvrdí, že jste zabil sedmnáct lidí.” Paul se ušklíbl. „Jak říkám, máte mizernýho práskače.” Ve skutečnosti jich měl na kontě třináct.

„Doslechli jsme se o vás, že si před zakázkou všechno dvakrát až

třikrát ověříte. Zkontrolujete si, že máte zbraně v dokonalém stavu, přečtete si všechno o obětech, předem si prohlídnete místo jejich bydliště, zjistíte, jaký mají program, ujistíte se, zda ho skutečně dodrží, vyzvíte, kdy budou o samotě, kdy telefonují, kdy jedí.”

„A navíc jste chytrý, jak už jsem říkal,” dodal senátor. „A na tuhle práci chytrého člověka potřebujeme.” „Chytrého?”

„Byli jsme u vás doma, Paule. Máte tam knihy. Zatraceně, vždyť vy tam máte přímo spoustu knih. Dokonce jste členem klubu Kniha měsíce.”

„Jenže to nejsou chytré knihy. Aspoň ne všechny.” „Ale jsou to knihy,” poznamenal Avery. „A já se vsadím, že spousta lidí ve vaší

branži příliš nečte.”

„Nebo neumí číst,” dodal Manielli a zasmál se vlastnímu vtipu. Paul pohlédl na muže v pomačkaném bílém obleku. „A kdo jste vy?”

„S tím si nemusíte lámat…,” začal Gordon. „Já se ptám jeho.”

„Poslyšte,” zabručel senátor, „tady rozdáváme karty my, příteli.” Tlouštík však jen mávl rukou a rozhodl se Paulovi odpovědět.

„Znáte ten komiks? O mal é sirotě Annie, o holčičce bez očních panenek?” „Jo, jasně.”

„Tak si myslete, že já jsem taťka Warbucks.”

„Co to znamená?”

Muž se však jen zasmál a otočil se k senátorovi. „Pokračujte ve výkladu. Líbí se mi.”

Vychrtlý senátor se obrátil k Paulovi. „A ze všeho nejdůležitější je, že nezabíjíte nikoho nevinného.”

„Podle Jimmyho Coughlina jste jednou prohlásil, že zabíjíte jen jiné zabijáky,” dodal Gordon. „Jak že jste to řekl? že pouze napravujete Boží omyly? Přesně toto potřebujeme.”

„Boží omyly,” zopakoval senátor a usmál se ústy, ale ne duchem.

„Takže o koho jde?”

Gordon pohlédl na senátora, který se odpovědi vyhnul. „Máte ještě

příbuzné v Německu?”

„Nikoho blízkého. Moje rodina přijela už dávno sem.”

„A co víte o nacistech?” dotázal se senátor.

„V zemi vládne Adolf Hitler. A vypadá to, že z toho nikdo není zrovna na větvi. V březnu před dvěma, třema roky seproti němu konala v Madison Square Garden velká demonstrace. Úplně to ucpalo dopravu, to vám teda povím. Zmeškal jsem kvůli tomu první tři kola jednoho boxu v Bronxu. Takže si to pamatu-ju… A to je zhruba všechno.”

„Věděl jste, Paule,” řekl senátor pomalu, „že Hitler plánuje další válku?”

To Paula zarazilo.

„Naše zdroje nám poskytují z Německa informace už od čtyřiatřicátého, kdy Hitler nastoupil k moci. Loni přišel našemu člověku v Berlíně pod ruku koncept jednoho dopisu. Napsal ho jeden z nejvýše postavených Hitlerových mužů, generál Beck.” Velitel mu předal strojopisnou stránku v němčině a Paul si ji přečetl. Autor dopisu volal po pomalém, ale vytrvalém přezbrojování německých ozbrojených sil za účelem ochrany a rozšíření čehosi, co Paul přeložil jako „životní prostor”. Národ měl být za pár let připraven na válku.

Paul dokument zamračeně odložil. „A oni v tom pokračují?”

„V loňském roce,” odpověděl Gordon, „zahájil Hitler nábor do armády a od té doby posiluje počty svých jednotek na ještě vyšší

úroveň, než ten dopis doporučuje. A před čtyřmi měsíci německé jednotky obsadily Porýní, demilitarizovanou zónu na hranicích s Francií.”

„O tom jsem četl.”

„V Helgolandu budují Němci kryty pro ponorky a přebírají zpět kontrolu nad Kielským průplavem, aby mohli přesouvat bitevní lodi ze Severního moře do Baltu. Muž, který spravuje tamní finance, dostal nový titul. Nyní je šéfem válečné ekonomiky. A Španělsko a ta jejich občanská válka? Hitler tam posílá jednotky a vybavení, údajně na pomoc Frankovi. Ale ve skutečnosti té války využívá, aby vycvičil svoje vojáky.”

„Vy chcete, abych…, vy chcete, aby obyčejný hrdlořez zabil Hitlera?”

„Propána, ne,” odpověděl senátor. „Hitler je obyčejný cvok. Nemá

to v hlavě v pořádku. Přeje si přezbrojení země, ale nemá ponětí, jak to udělat.”

„A ten člověk, o kterém mluvíte, ponětí má?”

„No to si pište, že má,” nadhodil senátor. „Jmenuje se Reinhard Ernst. Za války sloužil jako plukovník, ale teď už je v civilu. Jeho oficiální titul je pěkně sáhodlouhý: zplnomocněnec pro domácí

stabilitu. Ovšem to je blábol. Ve skutečnosti je mozkem přezbrojení. Má prsty ve všem: ve financích se Schachtem, v armádě

s Blombergem, v námořnictvu s Raederem, v letectvu s Goringem, v munici s Kruppem.”

„A co ta smlouva? Z Versailles? Myslel jsem, že oni nesmějí mít armádu.”

„Velkou ne. S námořnictvem je to stejné… a letectvo nesmějí mít vůbec,” řekl senátor. „Jenže podle našeho zdroje se vojáci a námořníci po celém Německu množí jako houby po dešti.”

„A to je spojenci nemůžou prostě zastavit? Válku jsme snad vyhráli my.”

„Nikdo v Evropě nehne ani prstem. Francouzi mohli Hitlera zarazit už v březnu v Porýní. Ale neudělali to. A Britové? Ti umí akorát seřvat psa, který se vyčůral na koberec.”

„A co jsme udělali my, abysme je zastavili?” Gordon nasadil pohled plný podřízenosti. Senátor pokrčil rameny.

„Nám v Americe nejde o nic jiného než o mír. Za nitky tahají izolacionalisti. Nechtějí se angažovat v evropské politice. Chlapi chtějí práci a matky si nepřejí znovu ztrácet syny na flanderských polích.”

„A prezident chce být letos v listopadu znovu zvolen do funkce,” dodal Paul a c ítil, jak na něj od zdobné krbové římsy shlížejí Rooseveltovy oči.

Na chvíli se rozhostilo tíživé ticho. Gordon se zasmál. Senátor nikoliv.

Paul zamáčkl cigaretu. „Dobře. Jasně. Teď už to má logiku. Jestli mě lapnou, neexistuje nic, co by je přivedlo k vám. Nebo k němu.” Kývl na Rooseveltovu fotografii. „Já jsem přece jen po-blázněnej civil, ne voják jako tadyhle kluci.” Pohlédl na dva mladší důstojníky. Avery se usmál, Manielli také, ale byl to úsměv naprosto odlišný.

„Přesně tak, Paule,” řekl senátor. „Přesně tak to je.”

„A navíc mluvím německy.”

„Slyšeli jsme, že plynně.”

Paulův dědeček byl na zem svých předků pyšný a do značné míry se v tom podobal Paulovu otci, který trval na tom, aby se děti učily němčinu a mluvily doma rodným jazykem. Paul si vzpomínal na absurdní chvíle, kdy při hádce jeho matka ječela irsky a otec německy. Během střední školy navíc o prázdninách vypomáhal v dědečkově továrně, kde sázel a redigoval tiskařské zakázky v němčině.

„Jak by to vypadalo? Tím neříkám ano. Jenom jsem zvědavý. Jak by to vypadalo?”

„Pozítří vyplouvá loď, která do Německa poveze olympijský tým s rodinami a zástupci tisku. Vy byste na ní byl také.”

„Olympijský tým?”

„Usoudili jsme, že je to tak nejlepší. Ve městě se budou pohybovat tisíce cizinců. Berlín čeká pěkný nával. A jejich armáda i policie budou mít plné ruce práce.”

„Oficiálně nebudete mít s olympiádou vůbec nic společného,” dodal Avery. „Hry začínají až prvního srpna. Olympijský výbor o vás ví jen tolik, že jste spisovatel.”

„Sportovní novinář,” dodal Gordon. „To bude vaše krytí. Ale v podstatě si jen budete hrát na prosťáčka a snažit se zneviditelnit. Pojedete s ostatními do olympijské vesničky, strávíte tam den

nebo dva a pak proklouznete do města. Hotel není k ničemu: nacisti monitorují všechny hosty a zaznamenávají si čísla pasů. Náš člověk už vám shání pokoj v soukromém penzionu.”

Stejně jako každému řemeslníkovi přišly i Paulovi na mysl dotazy týkající se zakázky. „Vystupoval bych pod svým jménem?”

„Ano, budete sám sebou. Ale zároveň vám opatříme únikový pas, s vaší fotografií, ovšem na jiné jméno. Vydaný některým jiným státem.”

„Vypadáte jako Rus,” nechal se slyšet senátor. „Jste velký a urostlý.” Pokýval hlavou.

„Jasně, budete muž z Ruska.”

„Nemluvím rusky.”

„To tam nemluví nikdo. A kromě toho ten pas pravděpodobně nikdy nebudete potřebovat. Budete ho mít jen proto, abyste se v případě

nepředvídané situace rychle dostal ze země.”

„A taky,” dodal Paul, „aby mě nikdo nevystopoval k vám, jestli se mi nepodaří proklouznout ven, že jo?”

Senátorovo mlčení, po němž následoval pohled na Gordona, Paula ujistil, že trefil do černého.

„Pro koho tam mám pracovat?” pokračoval v dotazování. „Všechny noviny tam mají dopisovatele. Dozvědí se, že nejsem reportér.”

„Na to jsme mysleli. Budete psát články jako volný novinář a po návratu se je snažit prodat sportovním plátkům.”

„A kdo je ten váš tamní člověk?” zeptal se Paul.

„Zatím žádná jména,” odpověděl Gordon.

„Já nepotřebuju jméno. Důvěřujete mu? A na základě čeho?” Odpovědi se ujal senátor. „žije tam už pár let a obstarává nám kvalitní informace. Sloužil pode mnou ve válce. Znám ho osobně.”

„Jaké má krytí?”

„Byznysmen, zprostředkovatel, podobné věci. Dělá sám na sebe.”

„Sežene vám zbraň,” pokračoval Gordon, „a všechno, co bude potřeba vědět o cílové osobě.”

„Nemám opravdový pas. Teda na svoje jméno.”

„My víme, Paule. Obstaráme vám ho.”

„A vrátíte mi moje bouchačky?”

„Ne,” řekl Gordon a bylo po ptákách. „Takže takto vypadá náš

obecný plán, příteli. Přičemž bych vás rád upozornil, že jestli přemýšlíte, že nasednete na loď a pak se z ní vypaříte do nějaké

pochybné čtvrti…”

Přesně o tomhle Paul přemýšlel. Nicméně se zamračil a zavrtěl hlavou.

„…tak tito dobří mladí mužové se vás budou držet jako klíšťata až do hamburských loděnic. A kdyby vás náhodou přepadla touha vypařit se z Berlína, tak naše spojka na vás bude dohlížet. Pokud zmizíte, zavolá nám a my pak zavoláme nacistům a řekneme jim, že se v Berlíně pohybuje uprchlý americký zabiják. A poskytneme jim i vaše jméno a fotografii.” Gordon se na Paula upřeně zadíval.

„Jestli si myslíte, že my jsme dobří, když jsme vás dokázali vystopovat až do toho bytu, Paule, tak to jste neviděl nacisty. A pokud je nám známo, tak se neobtěžují se soudními procesy a písemnými příkazy k popravě. Je to jasné?”

„Jako facka.”

„Dobře.” Velitel pohlédl na Averyho. „A teď mu řekni, co se stane, až tu zakázku dokončí.”

Poručík se ujal slova: „V Holandsku na nás bude čekat letadlo s posádkou. Za Berlínem je takové staré letiště. Jakmile budete hotov, odletíme odtamtuď ze země.”

„Vy se mnou odletíte?” zeptal se nadšeně Paul. Létání ho fascinovalo. V devíti letech si zlomil ruku, byla to první z bezpočtu jeho pozdějších zlomenin -, když si postavil kluzák, vrhl se s ním ze střechy otcovy tiskárny u vzápětí ztroskotal na špinavých dlažebních kostkách o dvě patra níže.

„Přesně tak, Paule,” odpověděl Gordon.

„Vy máte rád letadla, viďte?” nadhodil Avery. „Máte v bytě spoustu časopisů o letectví. A taky knížek. A obrázků letadel. Taky nějaké modely. Ty jste stavěl sám?”

Paul pocítil rozpaky. Dopalovalo ho, že našli jeho hračky.

„Vy jste pilot?” dotázal se senátor.

„V životě jsem v letadle neseděl,” řekl Paul a zavrtěl hlavou.

„Když já nevím.” Celá ta záležitost byla absolutně potrhlá. Místnost naplnilo ticho.

Přerušil je až muž v pomačkaném bílém obleku. „Já za války také sloužil jako plukovník. Přesně jako Reinhard Ernst. Bojoval jsem v argonneských lesích. Stejně jako vy.”

Paul přikývl.

„Znáte celkový počet?”

„Čeho?”

„Celkový počet padlých?”

Paul si pamatoval jen moře těl, amerických, francouzských a německých. Pohled na zraněné byl v jistém smyslu ještě děsivější. Křičeli, naříkali, sténali, volali matky a otce, člověk na ten zvuk nikdy nezapomněl. Nikdy.

Tlouštík si odpověděl sám: „Americké expediční jednotky ztratily více než dvacet pět tisíc mužů. A téměř sto tisíc dalších utrpělo zranění. Polovina kluků pod mým velením padla. Za měsíc jsme proti nepříteli postoupili o jedenáct kilometrů. Každý den ve svém životě jsem na ta čísla myslel. Polovina vojáků, jedenáct kilometrů. A přitom bylo Mása-Argonne nejokázalejším vítězstvím v celé válce… Nechci, aby se to stalo znovu.” Paul si ho změřil pohledem. „Kdo jste?” zopakoval otázku. Senátor se ošil a chystal se promluvit, ale zmačkaný muž odvětil za něj: „Jsem Cyrus Clayborn.”

No jo, to je ono. Sakra… Tenhle stařík byl šéfem firmy Continental Telephone and Telegraph, opravdový nefalšovaný

milionář, dokonce i dnes, ve stinných dobách deprese.

„Jak říkám, taťka Warbucks,” pokračoval muž. „Já jsem ten bankéř. Protože u podobných…, řekněme projektů, je obvykle lepší, když

peníze netečou veřejnými kanály. Jsem už příliš starý, než abych bojoval za svou vlast. Ale dělám, co se dá. Uspokojil jsem vaše svrbění, chlapče?” .Jo, uspokojil.”

„Dobře.” Clayborn si Paula prohlédl. „Rád bych zmínil ještě jednu věc. Jak jsme před chvílí hovořili o těch penězích… O té částce…”

Paul přikývl. „Zdvojnásobte ji.”

Paul cítil, jak se mu ježí kůže. Deset tisíc dolarů? To si vůbec nedokázal představit.

Gordonova hlava se pomalu otočila k senátorovi. Paul pochopil, že toto ve scénáři nebylo.

„A dáte mi to hotově? Ne jako šek?”

Senátor s Claybornem se tomu z nějakého důvodu hlasitě rozesmáli.

„Ale samozřejmě, jak si přejete,” ujistil ho průmyslník. Senátor si k sobě přisunul telefon a poklepal na sluchátko. „Takže jak to bude, hochu? Mám volat Deweymu, nebo ne?” Nastalé ticho přerušilo až škrtnutí sirky a Gordon si zapálil cigaretu. „Přemýšlejte o tom, Paule. Dáváme vám šanci smazat minulost. Začít úplně nanovo. Kterýpak hrdlořez takovou nabídku dostane?”

Pátek 24. července 1936

Konečně mohl člověk dělat, kvůli čemu sem přijel. Bylo šest hodin ráno a loď Manhattan, na jejíž zapáchající chodbě

ve třetí třídě momentálně Paul Schumann stál, mířila deset dní po vyplutí z New Yorku do hamburského přístavu.

Plavidlo bylo doslova vlajkovou lodí firmy United States Lines, ve flotile společnosti představovalo první loď, která byla postavena pouze pro pasažéry. Byla obrovská, na délku zabírala více než dvě fotbalová hřiště -, avšak tato konkrétní plavba se vyznačovala mimořádným počtem cestujících. Za normálních okolností

se přes oceán přepravovalo přibližně šest set pasažérů a posádka čítala dalších pět set osob. Na palubě této lodi se však ve třech třídách městnaly téměř čtyři stovky olympijských atletů, manažerů

a trenérů a spolu s nimi ještě dalších 850 pasažérů, vesměs rodinných příslušníků, přátel, zástupců tisku a členů amerického olympijského výboru.

Vzhledem k počtu cestujících i k nezvyklým požadavkům atletů a reportérů na Manhattanu měla přičinlivá a zdvořilá posádka poněkud hektický život. Obzvláště to platilo pro Alberta Heinslera, zaobleného lysého muže, jehož zaměstnání nosiče znamenalo samo o sobě dlouhou a namáhavou pracovní dobu. Nejsvízelnější aspekt jeho plavby však představovala jeho skutečná role, o níž zde nevěděla živá duše. Heinsler sám sobě říkal „A-man”, protože přesně tak nacistická zpravodajská služba označovala své prověřené operativce v Německu, své Agenten.

Tento uzavřený čtyřiatřicetiletý starý mládenec byl ovšem ve skutečnosti členem pouze jediné organizace: jmenovitě Německoamerického spolku, což byla skupina prohitlerovsky zaměřených příslušníků americké lůzy, která měla svými postoji k židům, komunistům a černochům blízko ke Křesťanské frontě. Heinsler necítil vůči Americe žádnou zášť, ale nemohl zapomenout na ony příšerné dny svého dospívání, kdy jeho rodinu dohnali během války k chudobě jen kvůli protiněmeckým předsudkům, jemu samotnému se pak vrstevníci nemilosrdně vysmívali, „Heinie, Hei-nie, skopčák Heinie”, a na školních dvorcích i v bočních uličkách dostal nesčetněkrát habančeno.

Ne, necítil vůči své vlasti zášť. Ale zároveň z celého srdce miloval nacistické Německo a byl okouzlen mesiášem Adolfem Hitlerem. Obětoval by pro tohoto muže cokoliv, svobodu nebo v případě potřeby i život.

Heinsler mohl jen stěží uvěřit přízni osudu, když si velitel komanda v newjerseyském sídle spolku povšiml, že tento oddaný

soudruh v minulosti pracoval jako účetní na palubě několika dopravních lodí, a zařídil mu práci na Manhattanu. Velitel v hnědé

uniformě se s ním tehdy setkal na chodníku v Atlantic City a vysvětlil mu, že nacisté sice velkoryse vítají lidi z celého světa, ale zároveň se obávají bezpečnostních trhlin, které by příliv atletů a diváků mohl vyvolat. Heinsler se tedy měl zhostit role tajného zástupce nacistů na této konkrétní lodi. Oficiálně

však neměl vykonávat původní práci účetního: bylo důležité, aby se mohl volně pohybovat po celém plavidle, aniž vzbudí podezření, a tak se stal nosi čem.

Bože, tohle bylo vzrůšo! Heinsler dal okamžitě výpověď ze zaměstnání, pracoval jako pomocník jednoho certifikovaného účetního veřejných institucí na Broadwayi. Dny zbývající do vyplutí pak strávil ve znamení své typické posedlosti sebou samotným a přípravou na misi: celé noci studoval plány lodi, zacvičoval se v roli nosiče, piloval němčinu a učil se variaci Morseovy abecedy s názvem kontinentální kód, která se používala u telegrafických zpráv do Evropy a uvnitř ní.

Jakmile vypluli z přístavu, držel se zpátky, pozoroval, sledoval a choval se jako dokonalý A-man. Když se však Manhattan ocitl na volném moři, nemohl již komunikovat s Německem, signál jeho přenosného telegrafu byl příliš slabý. Samotná loď měla samozřejmě

výkonný rádiový systém a také krátkovlnné i dlouhovlnné telegrafy, ale Heinsler touto cestou žádná sdělení vysílat nemohl: přenosu by se musel účastnit operátor z řad posádky a pro Heinslera bylo životně důležité, aby nikdo neslyšel ani neviděl, co říká. Nyní se Heinsler zadíval z lodního okénka na šedý pás Německa. Ano, měl dojem, že už je dostatečně blízko u pobřeží, aby mohl vysílat. Vešel do své malé kajuty a vytáhl zpod kavalce bezdrátový

telegraf Allocchio Bacchini. Nato vyrazil do schodů vedoucích na nejhořejší palubu, odkud, jak doufal, se slaboučký signál dostane až na pobřeží.

Zatímco kráčel úzkou chodbou, ještě jednou si v duchu prošel obsah sdělení. Jednou z věcí, kterých litoval, byla skutečnost, že nemohl k hlášení připojit své jméno a zařazení, přestože si to přál. Ačkoliv Hitler činnost Německoamerického spolku potají

obdivoval, celá organizace se vyznačovala tak zuřivým, a halasným

-antisemitismem, že fúhrerovi nezbývalo než její činnost veřejně

odsoudit. Pokud by tedy Heinsler přidal do hlášení jakoukoliv zmínku o své organizaci, všichni by jeho slova ignorovali. Přičemž toto konkrétní sdělení se nade vší pochybnost ignorovat nedalo.

Pro Obersturmfuhrera-SS, Hamburk. Jsem oddaným národním socialistou. Doslechli jsme se, že jistý muž s napojením na Rusko zamýšlí způsobit v příštích dnech v Berlíně škody na nejvyšší

úrovni. Zatím jsme nezjistili jeho totožnost, ale budeme se i nadále této záležitosti věnovat a doufáme, že příslušné informace brzy dodáme.

Když trénoval box, cítil, že je naživu.

žádný pocit se tomu nevyrovnal. Tanec v pohodlných kožených botách, zahřáté svaly, kůže studená od potu a současně horká od krve, tělo v ustavičném pohybu a vrnící jako dynamo. A také

bolest. Paul Schumann věřil, že bolest může člověka mnohému naučit. Vlastně v ní tkvěl celý smysl boxu.

Ale především měl Paul rád boxerský trénink proto, že stejně jako při samotném zápase závisel úspěch či selhání pouze na jeho širokých a lehce zjizvených ramenou, na jeho obratných nohou, silných rukou i na jeho mysli. Při boxu existujete jen vy a soupeř, žádní spoluhráči. Když dostanete na frak, je to proto, že soupeř byl lepší než vy. Jasné a prosté. A pokud vyhrajete, pak veškeré uznání patří pouze vám, protože jste to byli vy, kdo skákal přes švihadlo, kdo nechal chlastu a cigaret, kdo hodiny a hodiny a ho

diny přemýšlel, jak prorazit soupeřův kryt a kde má protivník slabiny. Na Ebbets Field a na Yankee Stadium hraje jistou roli štěstí. V boxerském ringu však žádné štěstí neexistuje. Paul Schumann nyní tančil v ringu postaveném na hlavní palubě

Manhattanu, celá loď se proměnila v jednu velkou plovoucí

tělocvičnu pro trénink. Jeden z olympijských boxerů ho včera večer zahlédl u boxovacího pytle a zeptal se ho, jestli si ráno nechce trochu zatrénovat, než doplují do přístavu. Paul okamžitě

souhlasil.

Nyní se vyhnul n ěkolika rychl ým levým direktům a zasáhl soupeře výstavní pravačkou, takže sparingpartner jen p řekvapeně zamžoural. Vzápětí ovšem inkasoval tvrdou r ánu do žaludku, proto že se nestačil včas schovat do krytu. Na po čátku byl poněkud toporný -

koneckonců se do ringu hezky dlouho nedostal -, ale když se pro jistotu nechal před tréninkem prohlédnout jedním příjemným mladým sportovním lékařem Joelem Koslowem, dostalo se mu od něj ujištění, že se bez obav může pustit do souboje s dvakrát mladším boxerem.

„Ale na vašem místě bych to omezil na dvě, tři kola,” dodal lékař

s úsměvem. „Tihleti mladíci jsou silní. Mají perdu jako blázen.” Což byla bezpochyby

pravda. Paulovi to však nevadilo. Naopak: čím tvrdší trénink byl, tím lépe, poněvadž mu, stejně jako stínový box a skoky přes švihadlo, pomáhal udržovat kondici pro vše, co ho v Berlíně čekalo.

Paul takto trénoval dvakrát až třikrát týdně. I v jedenačtyřiceti letech si ho boxeři jako sparingpartnera žádali, jelikož byl chodící příručkou boxerských technik. Trénoval kdekoliv: v brooklynských tělocvičnách, ve venkovních rinzích na Coney Islandu, a dokonce i na seriózních sportovištích. Damon Runyon byl, spolu s legendárním promotérem Mikem Jacobsem a několika dalšími novináři, zakladatelem Sportovního klubu dvacátého století, takže Paul mohl trénovat přímo na samotném newyorském Hippo-dromu. Díky tomu se mu jednou či dvakrát dostala pod rukavice opravdová celebrita. Kromě toho však trénoval i ve vlastní tělocvičně, v malé budově nedaleko doků ve West Side. No jo, Avery, vážně to není nic fešáckého, ale pro Paula byla ušmudlaná a zatuchlá tělocvična učiněnou svatyní a Sorry Williams, který obýval zadní místnost, vždy dohlížel na to, aby tam bylo uklizeno, a měl neustále po ruce led, ručníky a pivo.

Jeho soupeř nyní naznačil fintu, ale Paul okamžitě poznal, odkud přijde úder, zablokoval ho a sám uštědřil mladíkovi solidní ránu do prsou. Následující sérii ovšem neodrazil, a tak vzápětí ucítil na čelisti nesmlouvavou kůži. Vymanévroval ze soupeřova dosahu dříve, než ho zasype sprška doprovodných úderů, a oba muži kolem sebe znovu začali kroužit.

Jak se tak pohybovali po plátěné podlaze, všiml si Paul, že jeho soupeř je sice silný a rychlý, ale nedokáže si držet odstup. Příliš jím zmítala touha po vítězství. Vůle je při boxu samozřejmě potřebná, ale ještě důležitější je umět klidně pozorovat, jak se soupeř pohybuje, a hledat vodítka, která by mohla prozradit jeho příští výpad. Pro skvělého boxera je tato zdánlivá nezúčastněnost absolutně nezbytná.

A stejně nezbytná je i pro hrdlořeza.

Paul tomu říkal „dotýkat se ledu”.

To jednou před několika lety seděl takhle v lokálu Hanrahans na Osmačtyřicáté a ošetřoval si bolestivého monokla s visačkou jistého Beavo Waynea, který neuměl uštědřit pořádnou ránu do trupu, ale otevírat obočí teda uměl parádně. Právě když si přikládal na tvář flák laciného bifteku, vešel do dveří černoch a přinesl denní zásilku ledu. Většina ledařů s ledem manipulovala pomocí kleští a bloky nosila na zádech. Tenhle chlapík však nesl led v rukou. Dokonce ani neměl rukavice. Paul se díval, jak černoch kráčí za bar a pokládá blok do kádě.

„Hej,” oslovil ho. „Uštípl bys mi trochu?” Muž pohlédl na fialovou podlitinu kolem Paulova oka a zasmál se. Vytáhl z pouzdra sekáček a odštípl z bloku kus ledu -Paul ho zabalil do ubrousku a přiložil si ho na tvář. Přihrál ledaři deseticent a ten řekl: „Dík za něj.”

„Poslyš,” pokračoval Paul. „Jak to, že ten led nosíš jen tak?

Copak to nemrazí?”

„Éh, koukej semhle.” Černoch zvedl obrovské ruce. Tkáň na dlaních měl celou zjizvenou, hladkou a bledou jako pergamen, na němž

Paulův otec kdysi tiskl noblesní pozvánky.

„Led tě dokáže spálit,” vysvětloval černoch, „úplně stejně jako oheň. A taky ti nechá jizvu. Jenže já se dotýkám ledu už tak dlouho, že mně žádný cit nezbyl.”

Dotýkat se ledu…

Tento obrat Paulovi utkvěl v mysli. Uvědomil si, že přesně to se děje, když plní nějakou zakázku. Ve všech z nás je led, pomyslel si. A my sami rozhodujeme, jestli ho uchopíme, anebo ne. Paul se nyní v této neskutečné tělocvičně tisíce kilometrů od domova utápěl v choreografii tréninkového zápasu a částečně

pociťoval stejnou strnulost. Rukavice se střetávala s rukavicí a poté i s kůží a navzdory chladnému vzduchu svítání na moři se oba muži silně potili, kroužili kolem sebe, hledali slabiny, odhalovali silné stránky. Někdy úder dosedl, jindy nikoliv. Stále však byli ve střehu.

V boxerském ringu žádné štěstí neexistuje…

Albert Heinsler podřepl vedle komína na jedné z horních palub Manhattanu a zapojil do přístroje baterii. Vytáhl drobný černohnědý telegrafický klíč a upevnil ho na vrchní plochu aparátu.

Cítil drobné rozpaky, že používá právě italský telegraf, měl dojem, že Mussolini nechová k fúhrerovi patřičnou úctu -, ale to byla pouhá sentimentalita. Ve skutečnosti věděl, že Allocchio Bacchini je jeden z nejlepších bezdrátových vysílačů na světě. Zatímco se elektronky zahřívaly, vyzkoušel klíč: tečka čárka, tečka čárka. Jeho nutkavá povaha ho donutila cvičit celé hodiny bez ustání. Těsně před vyplutím si změřil čas: takto dlouhý vzkaz dokázal odvysílat za necelé dvě minuty.

Zadíval se na blížící se pevninu a zhluboka se nadechl. Bylo příjemné dřepět právě zde, na horní palubě. Nebyl sice odsouzen k pobytu ve své kajutě, kde by dávil a sténal jako stovky jiných cestujících, a dokonce i někteří členové posádky, ale nesnášel klaustrofobii spojenou s pobytem v podpalubí. Jeho minulé povolání

lodního účetního mělo vyšší prestiž než práce nosiče, a tak měl tehdy Heinsler větší kajutu na horní palubě. Na tom však nezáleželo, čest spojená s možností pomoci náhradní vlasti převažovala jakékoliv nepohodlí.

Konečně se na čelní desce přístroje rozsvítila kontrolka. Heinsler se předklonil, upravil dva číselníky a přiložil prst na drobný bakelitový klíč. Nato začal vysílat hlášení, které plynně

překládal do němčiny.

Tečka tečka čárka tečka… tečka tečka čárka… tečka čárka tečka… čárka čárka čárka… čárka tečka tečka tečka… tečka… tečka čárka tečka…

Fiir Ober…

Dál se nedostal.

Místo toho zalapal po dechu, když ho jakási ruka popadla zezadu za límec a strhla k sobě. Heinsler ztratil rovnováhu, vykřikl a upadl na hladkou dubovou palubu.

„Ne, ne, neubližujte mi!” Začal se škrábat na nohy, ale urostlý a zachmuřený muž v boxerské výstroji natáhl ruku zaťatou v obrovskou pěst a zavrtěl hlavou.

„Ani se nehni.”

Heinsler se zhroutil zpátky na palubu a roztřásl se. Heinie, Heinie, skopčák Heinie…

Boxer se předklonil a vytrhl z přístroje kabely od baterie.

„Dolů,” poručil a sebral telegraf. „Dělej.” Smýkl s A-manem a přinutil ho vstát.

„Co si tím chtěl odvysílat?”

„Jděte k čertu,” odsekl plešatějící muž, ale třaslavý hlas ho prozradil.

Seděli v Paulově kajutě. Vysílač, baterie i obsah mužových kapes spočívaly na úzkém kavalci. Paul zopakoval otázku a tentokrát přidal i zlověstné zavrčení. „Tak mluv…”

Ozvalo se bušení na dveře. Paul vykročil kupředu, zaťal ruku v pěst a otevřel. Do kabiny se vhrnul Vince Manielli.

„Dostal jsem váš vzkaz. Co to, ksakru…?” Pohlédl na zajatce a náhle zmlkl.

Paul mu podal mužovu náprsní tašku. „Albert Heinsler, Ně-meckoamerický spolek.”

„Kristepane… Jen to ne.”

„Tohle měl u sebe.” Paul kývl na bezdrátový telegraf.

„On špehoval nás?”

„To nevím. Ale zrovna se chystal něco odvysílat.”

„A jak jste na něj přišel?”

„Říkejme tomu předtucha.”

Paul již Maniellimu neřekl, že sice Gordonovi a jeho hochům do jisté míry věří, ale zároveň nemá tušení, nakolik jsou v této fázi hry neopatrní, klidně za sebou mohli nechávat na míli širokou stopu plnou důkazů, zmínek o lodi, ledabyle pronesených slov o Maloneovi nebo nějakém jiném odkrouhnutí, či dokonce poznámek o samotném Paulovi. Ten si po pravdě řečeno nemyslel, že mu od nacistů hrozí nějaké zvláštní nebezpečí, spíše se obával, že by se o jeho pobytu na lodi mohli doslechnout někteří z jeho starých nepřátel v Brooklynu nebo v Jersey, a chtěl na to být připraven. A tak krátce po vyplutí sáhl do vlastní kapsy a podstrčil jednomu vysokému důstojníkovi stovku se žádostí, aby se zaměřil na jakékoliv členy posádky, které stálý personál nezná, kteří jsou uzavření do sebe či kladou nezvyklé otázky. A také na veškeré pasažéry, již mu připadají podezřelí.

Za sto dolarů se dá koupit slušná porce detektivní práce, ale důstojník se během celé plavby o ničem nedoslechl, tedy až do dnešního rána, kdy přerušil Paulův tréninkový zápas s olympionikem a sdělil mu, že někteří členové posádky se zmiňovali o nosiči jménem Heinsler. Ten se prý neustále někde schovává, netráví s kolegy vůbec žádný čas a, co je ze všeho nejpodivnější -dokáže ze sebe na požádání chrlit bláboly o nacistech a Hitlerovi. Polekaný Paul tedy Heinslera vystopoval a našel ho na horní palubě, kde se právě krčil nad telegrafem.

„Odeslal něco?” zeptal se nyní Manielli.

„Dneska ráno ne. Vyšel jsem za ním po schodech a viděl jsem, že zrovna skládá vysílačku. Neměl čas odeslat víc než pár písmen. Ale klidně mohl vysílat celý týden.”

Manielli pohlédl na přístroj. „S tímhle asi ne. Má to dosah jen několik kilometrů… Co všechno ví?”

„Zeptejte se jeho,” nadhodil Paul.

„Takže, brácho, v čempak jedeš?”

Lysoun zarytě mlčel.

Paul se k němu naklonil. „Vyklop to.”

Heinsler se přízračně usmál a otočil se k Maniellimu. „Slyšel jsem, jak se bavíte. Vím, co máte v plánu. Ale oni vás zastaví.”

„Kdo ti to hodil na krk? Spolek?”

Heinsler se ušklíbl. „Nikdo mi na krk nic nehodil.” Už se nechoulil. Naopak, hovořil s bezmeznou úctou. „Jsem oddán novému Německu. Miluji fůhrera a udělal bych pro něj a pro stranu všechno. Zatímco lidi jako vy…”

„Éh, zavři klapačku,” zamumlal Manielli. „Jak to myslíš, že jsi nás slyšel?”

Heinsler neodpověděl. Samolibě se usmál a vykoukl z lodního okénka.

Paul se obrátil na Manielliho. „Zaslechl vás s Averym? Co jste si povídali?”

Poručík sklopil oči k podlaze. „Já nevím. Párkrát jsme probírali plán. Prostě jsme se bavili o podrobnostech. Už si přesně nevzpomínám.”

„Šmarjá, snad ne přímo v kajutě?” rozohnil se Paul. „Měli jste být někde na palubě, kde byste viděli, jestli poblíž vás někdo je.”

„Nenapadlo mě, že by nás někdo mohl poslouchat,” prohlásil poručík omluvně.

Na míli široká stopa…

„Co s ním uděláte?”

„Promluvím si s Averym. Na palubě je basa. Myslím, že ho tam šoupnem, než něco

vymyslíme.”

„Můžeme ho předat konzulátu v Hamburku?”

„Možná. Nevím. Ale…” Manielli náhle zmlkl a zamračil se. „Co je to za smrad?”

Také Paul se zachmuřil. Kajutu zničehonic zaplnil hořkoslad-ký zápach.

„Ne!”

Heinsler právě padal na polštář. Oči se mu obracely v důlcích a v koutku úst se mu tvořily hrudky bílé pěny. Celé jeho tělo se strašlivě třáslo.

Kajuta páchla po mandlích.

„Kyanid,” zašeptal Manielli. Odběhl k okénku a otevřel je dokořán. Paul sebral povlečení, opatrně otřel muži ústa a sáhl mu do nich pro kapsli. Vytáhl však jen pár drobných úlomků. Ampulka byla úplně rozdrcená. Muž zemřel dříve, než se Paul otočil od umyvadla se sklenicí vody, aby mu vypláchl ústa.

„On se zabil,” zašeptal Manielli poblázněně a třeštil na muže oči.

„Prostě… Přímo tady. Zabil se.”

A šance zjistit něco dalšího jde do háje, pomyslel si Paul vztekle.

Otřesený poručík civěl na tělo. „Tohle je teda průšvih. Panejo…”

„Běžte to říct Averymu.”

Manielli jako by však ochrnul.

Paul ho pevně stiskl za paži. „Vinci…, řekněte to Averymu. Posloucháte mě?”

„Cože…? Jo, jasně. Andymu. Řeknu mu to. Jo.” Poručík od-klopýtal ven.

Pár činek z tělocvičny přivázaných k pasu by k potopení těla do oceánu stačilo, jenže lodní okénko měřilo v průměru jen dvacet centimetrů. Chodby Manhattanu se navíc plnily pasažéry, kteří se připravovali k vylodění, neexistoval způsob, jak Heinslera pronést vnitřkem lodi. Budou muset počkat. Paul ukryl tělo pod přikrývku, otočil mu hlavu na stranu, jako by Heinsler spal, a pečlivě si umyl v malém umyvadle ruce, aby z nich odstranil veškeré stopy po jedu.

O deset minut později se ozvalo zaklepání na dveře a Paul vpustil Manielliho dovnitř.

„Andy se právě snaží spojit s Gordonem. Ve Washingtonu je půlnoc, ale on už ho najde.” Poručík nemohl odtrhnout oči od těla. Nakonec se Paula zeptal: „Jste sbalený? Připraven k vylodění?”

„Jen co se převlíknu.” Paul pohlédl na své sportovní tričko a kraťasy.

„Tak to udělejte. A pak běžte nahoru. Andy říkal, že to nesmí vypadat podezřele, jako že vy zmizíte a ten chlap taky, ale že ho jeho nadřízený zároveň nesmí najít. Takže se setkáme za půl hodiny na hlavní palubě na levoboku.”

Paul naposledy šlehl pohledem po Heinslerově těle, sebral si kufr a holicí soupravu a zamířil do umývárny.

Jakmile se osprchoval a oholil, oblékl si bílou košili a šedé flanelové kalhoty. Svůj hnědý stetson s úzkou střechou si protentokrát odpustil: už nejméně třem nebo čtyřem suchozemským krysám odvál vítr slamáčky a hučky přes palubu. O deset minut později už

kráčel v bledém ranním světle po pevných dubových palubách. Na hlavní palubě se zastavil, opřel se o zábradlí a zapálil si chesterfieldku.

Přemýšlel o muži, který se právě zabil. On sám sebevraždy nikdy nepochopil. Ovšem ten pohled v mužových očích zřejmě prozrazoval mnohé. Blýskavý pohled fanatika. Heinsler mu připomněl něco, co nedávno četl, a Paul si po chvíli vzpomněl, co to bylo: připomínal mu lidi zmanipulované buditelským pastorem v Elmeru Gantrym, populárním románu Sinclaira Lewise.

Milují fuhrera a udělal bych pro něj a pro stranu všechno… Jasně, vzít si jen tak život byla pitomost. Ještě znepokojivější však bylo, co Heinslerova sebevražda vypovídala Paulovi o tom šedivém pásu země, na který se právě díval. Kolik lidí se tam zmítá stejnými vražednými vášněmi? Lidi jako Dutch Schultz a Siegel byli sice nebezpeční, ale člověk jim rozuměl. Zatímco to, co provedl tenhle chlap, ten pohled v jeho očích, ta nábožná oddanost…, inu, to bylo potrhlé, totálně vyšinuté z kolejí. Paul proti sobě ještě nikdy neměl nikoho podobného.

Tok jeho myšlenek se přetrhl, když se podíval na stranu a všiml si, že k němu kráčí jakýsi dobře stavěný mladý černoch. Měl na sobě tenkou modrou bundu olympijského týmu a kraťasy, které

odhalovaly jeho vypracované nohy.

Kývli si na pozdrav.

„Promiňte, pane,” začal černoch tiše. „Jak se vám tu líbí?”

„Prima,” odvětil Paul. „A vám?”

„Miluju ranní vzduch. Je mnohem čistší než v Clevelandu nebo v New Yorku.” Zahleděli se na vodu. „Viděl jsem vás ráno boxovat. Vy jste profík?”

„Takový stařík jako já? Dělám to jen kvůli cvičení.”

„Já jsem Jesse.”

„Ó, ano, pane, já vím, kdo jste,” řekl Paul. „Okázalá střela z Ohia.” Podali si ruce a Paul se představil. I přes šok z události ve své kajutě se neubránil úsměvu. „Viděl jsem filmové týdeníky o loňském mítinku Západní konference v Ann Arboru. Překonal jste tam tři světové rekordy. A další vyrovnal, že jo? Ten film jsem viděl nejmíň dvanáctkrát. Ale vás už asi unavuje, když vám to lidi pořád opakují.”

„Kdepak, vůbec mi to nevadí, pane,” řekl Jesse Owens. „Jen mě trochu překvapuje, že lidi tak bedlivě sledují, co dělám. Vždyť já

jen běhám a skáču. Během plavby jsem vás tu moc neviděl, Paule.”

„Byl jsem tady,” odpověděl Paul vyhýbavě. Napadlo ho, jestli Owens něco netuší o tom, co se stalo Heinslerovi. Nemohl je slyšet? Nebo byl svědkem, jak popadl Heinslera za límec na horní palubě za komínem? Nakonec však dospěl k závěru, že pokud ano, choval by se atlet znepokojeněji. Jemu však zřejmě leželo v hlavě něco jiného. Paul ukázal na palubu za nimi. „Tohle je největší tělocvična, jakou jsem kdy viděl. Líbí se vám?”

„Jsem vděčný za příležitost k tréninku, ale dráha by se neměla hýbat. A rozhodně by se neměla houpat nahoru dolů jako před pár dny. Už se nemůžu dočkat hlíny nebo obyčejné škváry.”

„No jo,” řekl Paul. „Ten chlapík, co se mnou trénoval, to byl náš boxer.”

„Přesně tak. Příjemný kluk. Už jsem s ním mluvil.”

„Je dobrý,” prohlásil Paul bez velkého zápalu.

„Zdá se, že jo,” přitakal běžec. Také on si očividně uvědomoval, že box nepatří k silným sportům americké výpravy, ale nehodlal kritizovat kolegu-sportovce. Paul slyšel, že Owens se řadí k nejspolečenštějším americkým sportovcům vůbec, právě včera večer obsadil druhé místo v soutěži o nejpopulárnějšího atleta na palubě, hned za Glennem Cunninghamem.

„Nabídl bych vám doutník..,”

Owens se zasmál. „To není nic pro mě.”

„Faktem je, že jsem se tu odnaučil nabízet lidem čouda nebo loká ze své polní lahve. Vypadáte všichni tak zatraceně zdravě.” Atlet se znovu zahihňal. A

pak nastala chvíle mlčení, během níž

Owens civěl na moře. „Poslyšte, Paule, chtěl jsem se vás na něco zeptat. Jste tady oficiálně?”

„Oficiálně?”

„Myslím s výborem. Třeba jako osobní strážce?”

„Já? Proč si to myslíte?”

„Připadáte mi trochu jako…, no, jako voják nebo něco takového. A pak jsem vás taky viděl při boxu. Rozhodně jste věděl, co děláte.”

„Byl jsem ve válce. Možná vás na mně upoutalo právě to.”

„Možná,” připustil Owens, ale jedním dechem dodal: „Jenže ta byla před dvaceti lety. A pak ti dva muži, se kterými jsem vás viděl mluvit. Ti jsou z námořnictva. Slyšel jsem, jak se baví s jed-ním členem posádky.”

Šmarjá, další mílová stopa.

„Tihle dva? S těma jsem se náhodou seznámil na palubě. Já si vezu zadek s váma, hoši… Píšu reportáže o sportu, o boxu v Berlíně, o olympiádě. Jsem novinář.”

„Ach tak.” Owens pomalu přikývl. Zdálo se, že o něčem uvažuje.

„No, jestli jste reportér, tak byste také mohl vědět něco o tom, nač jsem se vás chtěl původně zeptat. Zajímalo mě, jestli jste neslyšel něco o těchhle dvou.” Kývl na dvojici mužů na nedaleké

palubě, kteří běželi v tandemu a předávali si štafetový kolík. Pohybovali se bleskovou rychlostí.

„Kdo to je?” zeptal se Paul.

„Sam Stoller a Marty Glickman. Jsou to dobří běžci, jedni z nejlepších, které máme. Ale doslechl jsem se, že nakonec možná nepoběží. A tak mě zajímalo, jestli o tom něco nevíte.”

„Ne, nic. Myslíte kvůli nějakým problémům s kvalifikací? Nebo kvůli zranění?”

„Myslím kvůli tomu, že jsou to židé.”

Paul zavrtěl hlavou. Vybavoval si jakési spory ohledně faktu, že Hitler neměl rád židy. Objevily se nějaké protesty a taky se mluvilo o přestěhování olympiády jinam. Někteří lidé dokonce chtěli, aby Spojené státy olympiádu bojkotovaly. Například Da-mona Runyona pořádně dopalovalo, že se jeho země vůbec her účastní. Ale proč by měl americký výbor odvolávat atlety z olympiády jen proto, že jsou to židi? „To by byla pitomost. Připadá mi to strašlivě nespravedlivé.”

„To ano, pane. Jen mě tak napadlo, jestli jste třeba něco nezaslechl.”

„Promiňte, ale nemůžu sloužit, příteli,” řekl Paul. Po chvíli se k nim připojil další černoch, který se představil jako Ralph Metcalfe. Také jeho Paul znal. Na olympijských hrách v Los Angeles v roce 1932 získal několik medailí.

Owens si všiml, že se na ně z horní paluby dívá Vince Manielli. Poručík pokýval hlavou a vyrazil ke schodišti.

„Jde k nám váš přítel. Ten, se kterým jste se seznámil až na palubě.” Owens měl ve tváři potměšilý úšklebek, očividně nebyl zcela přesvědčen, že s ním Paul jedná na rovinu. Zadíval se kupředu na zvětšující se pás země. „Jen si to představte. Už jsme skoro v Německu. Nikdy by mě nenapadlo, že někdy budeme takhle cestovat. život dokáže být pěkně úžasný, viďte?”

„To tedy dokáže,” souhlasil Paul.

Běžci se rozloučili a odběhli.

„To byl Owens?” zeptal se Manielli a opřel se o zábradlí. Otočil se zády k větru a ubalil si cigaretu.

„Jo.” Paul vytáhl z krabičky chesterfieldku, zapálil si ji v zakryté dlani a podal sirky poručíkovi. Také on si připálil.

„Příjemný chlap.”

I když trochu ostrý, pomyslel si Paul.

„Páni, a jak dokáže upalovat. Co vám říkal?”

„Jenom jsme mlátili prázdnou slámu,” odpověděl Paul a zašeptal: „Jak to vypadá s naším přítelem dole?”

„Avery si to vzal na starost,” odvětil Manielli nejednoznačně.

„Teď je ve spojovací místnosti. Za minutku je tady.” Nízko nad nimi proletělo letadlo. Oba muži je několik minut mlčky sledovali. Poručík se zdál stále otřesen sebevraždou, ovšem jinak než Paul, kterému Heinslerův skon pouze prozrazoval cosi znepokojivého o lidech, s nimiž se měl zakrátko utkat. Ne, Manielliho rozrušila spíše blízká přítomnost smrti, bylo naprosto zřejmé, že vidí mrtvolu poprvé. Paul věděl, že existují dvě kategorie zele-náčů. Příslušníci obou skupin byli halasní, vyhrožovali a měli silné paže a velké pěsti. Avšak zatímco ti první se chopili každé příležitosti rozdat ránu a také ji přijmout, dotknout se ledu -, ti druzí nikoliv. Vince Manielli zjevně spadal do druhé kategorie. Byl to takový hodný chlapeček odvedle. Rád ze sebe sypal slova jako „hrdlořez” a „zhasnout”, aby dal najevo, že ví, co znamenají, ale Paulovu světu byl stejně vzdálen jako Marion, hodná holka, co flirtuje se zlobivými kluky.

Jenže jak mu jednou řekl mafiánský boss Lucky Luciano: „Flirtování není píchání.”

Zdálo se, že Manielli čeká, až Paul smrt toho mouly Heinslera nějak okomentuje. Jako že si třeba zasloužil umřít. Nebo že to neměl v hlavě v pořádku. Když někdo zemře, lidi chtějí podobné

věci slyšet vždy. že si to nebožtík zavinil sám, že si to zasloužil nebo že se tomu nedalo vyhnout. Jenže smrt není nikdy spořádaná a úhledná a hrdlořez Paul k ní neměl co dodat. Prostor mezi oběma muži zaplnilo tíživé mlčení, které trvalo až do chvíle, kdy se k nim připojil Andrew Avery. V ruce držel stoh papírů a starou oprýskanou koženou aktovku. Rozhlédl se kolem sebe. Nikdo nebyl v doslechu. „Přineste si židli.” .

Paul zamířil pro těžkou dřevěnou bílou židli a přinesl ji k oběma námořníkům. Nemusel ji nést v jedné ruce, ve dvou by se mu nesla snadněji, ale vychutnával si Manielliho mžourání, když těžký kus nábytku bez jediného heknutí zvedl a přemístil k nim. Posadil se.

„Mám tady ten telegraf,” zašeptal poručík. „Velitel si s tím Heinslerem příliš hlavu neláme. Allocchio Bacchini je dost malý přístroj, vyrábí se pro práci v terénu, takže má jen malý dosah. A i kdyby se mu poda řilo nějaké hlášení odeslat, Berl ín mu pravd ěpodobně nebude věnovat příliš velkou pozornost. Ten spolek je jim trnem v oku. Gordon nicméně dodal, že záleží na vás. Jestli z toho chcete vycouvat, nebude vám bránit.”

„Ale bez propouštěcí karty,” konstatoval Paul.

„Bez karty,” přitakal Avery.

„Tahle úmluva je čím dál vykutálenější.” Paul se kysele usmál.

„Takže zůstáváte?”

„Jo, zůstávám.” Kývl ke spodní palubě. „A co bude s tím tělem?”

„Jakmile se všichni vylodí, objeví se na palubě pár mariňáků z hamburského konzulátu a postarají se o ně.” Avery se předklonil a promluvil hlubok ým hlasem: „A teď vám povím, jak to bude s vaší

misí, Paule. Až připlujeme do přístavu, vylodíte se, zatímco já s Vincem nějak vyřešíme situaci kolem toho Heinslera. Načež

odcestujeme do Amsterdamu. Vy zůstanete s olympijským týmem. V

Hamburku bude krátká uvítací oslava a pak všichni odjedou vlakem do Berlína. Sportovci tam mají večer další oslavu, ale vy pojedete přímo do olympijské vesničky a ztratíte se z dohledu. A zítra ráno se vydáte autobusem do Tiergartenu, to je takový berlínský

Central Park.” Podal Paulovi aktovku. „Tohle si vezměte s sebou.”

„Co to je?”

„Součást vašeho krytí. Novinářská legitimace. Papír, tužky. Spousta doprovodných informací o olympiádě a o městě. Průvodce olympijskou vesničkou. Články, výstřižky, sportovní statistiky. Prostě věci, které by měl reportér u sebe. Teď se na ně dívat nemusíte.”

Paul nicméně otevřel aktovku a několik minut pozorně prohlížel její obsah. Avery ho ujistil, že legitimace je pravá, a Paul nenašel nic podezřelého ani na dalších materiálech.

„Vy nikomu nevěříte, že jo?” zeptal se Manielli. Paulovi blesklo hlavou, že by nebylo špatné dát jednou tomu troubovi pořádně do čenichu. Zacvakl aktovku a zvedl hlavu. „A co ten můj druhý pas, ten ruský?”

„Ten vám náš člověk předá až na místě. Má spojení na padě-latele, který je expert na evropské dokumenty. Zítra nezapomeňte mít tu aktovku u sebe. Podle ní vás pozná.” Poručík rozložil mapu Berlína a označil trasu. „Vezmete to tudy a pak půjdete sem. Tam narazíte na restauraci, na vývěsce stojí napsáno Bierhaus.” Avery pohlédl na Paula, který se díval do mapy. „Tu si můžete vzít s sebou. Nemusíte se ji učit nazpaměť.”

Paul ovšem zavrtěl hlavou. „Mapy říkají lidem, kde jste byli nebo kam máte namířeno. A když se do ní díváte na ulici, upoutáte na sebe pozornost všech. Pokud se ztratíte, je lepší se zeptat na cestu. To, že jste cizinec, se tak dozví jen jeden člověk, a ne celý dav.”

Avery zvedl obočí, a dokonce ani Manielliho nenapadlo nic, čím by Paulovo tvrzení zlehčil.

„Vedle té restaurace je boční ulička. Jmenuje se Drážďanská.”

„Ona má i název?”

„V Německu mají i boční uličky názvy. Všechny. Tohleto je zkratka. Nezáleží na tom, kam vede. V poledne do ní vejděte a zastavte se, jako že jste se ztratil. Náš člověk si už pro vás přijde. Je to ten chlap, o kterém vám vykládal senátor. Reginald Morgan. Reggie.”

„Popište mi ho.”

„Malý. S knírkem. S tmavšími vlasy. Bude mluvit německy. Dá se s vámi do řeči a vy se ho v některém okamžiku zeptáte: Kterou tramvají se nejlépe dostanu na Alexanderplatz? On na to odpoví: Tramvají číslo sto třicet osm. Nato se odmlčí a opraví se: Ne, dvěstěpadesátčtyřkouto máte ještě lepší. Podle toho poznáte, že je to on, protože tyhle tramvajové linky ve skutečnosti neexistují.”

„Tváříte se, jako by to byla psina,” poznamenal Manielli.

„Je to jako vystřižené z Dashiella Hammetta. Z té detektivky Kontinentální operace.”

„Jenže tohle není hra.”

Ne, hra to rozhodně nebyla a ani poznávací hesla nepřipadala Paulovi k popukání. Všechny ty intrikářské nesmysly ho spíše znepokojovaly a on dobře věděl proč: znamenaly, že se bude muset spoléhat na jiné lidi. A to Paul Schumann nenáviděl.

„No dobrá. Takže Alexanderplatz. Tramvaje sto třicet osm a dvě stě

padesát čtyři. A když tu tramvajovou historku zvorá? Tak to není on?”

„Hned se k tomu dostanu. Jestli vám něco bude připadat podezřelé, tak ho nezabijete,

neuděláte z toho hned místo činu. Pouze se usmějete, co nejnenuceněji odejdete pryč a vydáte se na tuto adresu.”

Avery mu podal útržek papíru s názvem ulice a číslem. Paul si ho vryl do paměti a papírek vrátil. Nato mu poručík předal klíč, který si Paul zastrčil do kapsy. „Kousek na jih od Braniborské

brány stojí takový starý palác. Původně to měla být americká ambasáda, ale zhruba před pěti lety tam vypukl obrovský požár a budova se dodnes opravuje, žádní diplomaté se tam ještě nenastěhovali. A tak se Francouzi, Němci ani Britové neobtěžují v okolí čmuchat. My tam ovšem máme pár místností, které čas od času používáme. V komoře vedle kuchyně stojí telegraf. Můžete nám poslat zprávu do Amsterdamu a my zavoláme veliteli Gordonovi. Ten pak spolu se senátorem rozhodne, co dělat. Ale jestli bude všechno v pořádku, postará se už o vás Morgan. Odveze vás do penzionu, sežene vám zbraň a poskytne vám veškeré potřebné

informace o…, o muži, kterého navštívíte.” My říkáme odkrouhnete…

„A pamatujte,” oznámil s potěšením Manielli, „že jestli se zítra v Drážďanské neukážete nebo Morganovi kdykoliv později vezmete roha, zavolá nám a my už se postaráme, aby se na vás policie sesypala jako tuna cihel.”

Paul neřekl nic a nechal Manielliho, aby se vy dováděl. Neomylně poznal, že Manielli cítí rozpaky ze své reakce na Heinslerovu sebevraždu a potřebuje si trochu zchladit žáhu. Ve skutečnosti ovšem nepřipadalo v úvahu, že by se Paul mohl vypařit. Byk Gordon měl pravdu: hrdlořezi nikdy nedostanou podobnou šanci jako on, a k ní hromadu prachů, kterých si můžou parádně užít. Všichni tři se odmlčeli. Nebylo už co dodat. Vlhkým a čpavým vzduchem kolem nich se nesly nejrůznější zvuky: vítr, šumění vln, hluboké bafání motorů Manhattanu, směsice tónů, které Paulovi připadaly podivně konejšivé, a to i přes Heinslerovu sebevraždu a namáhavou misi, která ležela před ním. Oba námořníci konečně sešli dolů.

Paul se postavil, zapálil si další cigaretu a znovu se opřel o zábradlí. Zatímco obrovská loď mířila do hamburského přístaviště, jeho myšlenky se plně soustředily na plukovníka Reinharda Ernsta, jehož neskonalý význam nepramenil v Paulových očích z faktu, že tento muž představuje potenciální hrozbu pro mír v Evropě i pro mnoho nevinných životů, nýbrž ze skutečnosti, že je posledním člověkem, kterého hrdlořez Paul Schumann bude muset zabít. Několik hodin poté, co Manhattan dorazil do přístavu a atleti s doprovodem se vylodili, opustil jeden mladý člen posádky -nevelký růžolící pomocník v kuchyni, pasovou kontrolu a začal se potulovat hamburskými ulicemi.

Neměl na břehu příliš mnoho času, jako služebně mladší dostal pouhých šest hodin volna -, ale protože celý život strávil na americké půdě, byl nyní odhodlán si svou první návštěvu v cizině pořádně užít.

Mladík předpokládal, že ve městě budou velkolepá muzea. A možná i pár kostelů. Měl s sebou fotoaparát Kodak a chystal se požádat místní, aby ho před nimi vyfotografovali pro mámu a pro tátu. („Bitte, das Foto?” nacvičil si předem.) Nemluvě o pivnicích a krčmách… a kdo ví, jaké další rozptýlení by mohl najít v exotickém přístavním městě.

Než však mohl ochutnat zdejší kulturu, musel vyřídit jednu pochůzku. Obával se, že mu tento úkol ukrojí velkou část drahocenného času na souši, ale nakonec se ukázalo, že se mýlil. Pouhých pár minut po opuštění celního prostoru našel přesně to, co hledal.

Přistoupil k muži středního věku v zelené uniformě a černozelené čepici. Vyzkoušel svou němčinu. „Bitte…”

„Ja’ mein Hen?”

Mladík zamžoural a vyhrkl: „Bitte, du bist ein Polizist, ehm, nebo Soldat?”

Důstojník se usmál a odpověděl anglicky: „Ano, ano, já jsem policista. A byl jsem i voják. Co si přeješ?” Pomocník v kuchyni kývl na ulici a řekl: „Tohle jsem našel na zemi.” Podal muži bílou obálku. „Neznamená tohle slovo důležitý?” Ukázal na písmena na obálce: Bedeutend. „Chtěl jsem se postarat, že se to neztratí.”

Policista chvíli zíral na přední stranu obálky a neodpovídal.

„Ano, ano,” řekl nakonec. „Důležité.” Kromě tohoto slova bylo na obálce napsáno: Fur ObersturmfuhrerSS, Hamburg. Mladík neměl tušení, co to znamená, ale policistu to zřejmě znepokojilo.

„Kam že to spadlo?” zeptal se.

„Leželo to tamhle na chodn íku.”

„Dobře. Máš naše díky.” Policista i nadále civěl na zapečetěnou obálku. Nakonec ji obrátil v ruce. „Neviděl jsi náhodou, kdo ji upustil?”

„Ne. Jen jsem ji tam zahlídl a říkal si, že budu dobrý samaritán.”

„A, ano, samaritán.”

„No, tak já radši padám,” pronesl Američan. „Nashle.”

„Danke,” pravil policista nepřítomně.

Když se pak mladík blížil k jedné z lákavých turistických zajímavostí, přemýšlel, co asi obálka obsahovala. A proč ho onen muž, s nímž se seznámil na Manhattanu, nosič AI Heinsler, včera v noci požádal, aby po připlutí obálku předal místnímu policistovi nebo vojákovi. Heinsler byl tak trochu blázen, na tom se shodli všichni, třeba už tím, jak měl v kajutě pořád dokonale čisto a uklizeno, nic nevyčuhovalo z řady a taky šaty měl neustále nažehlené. A jak se pořád držel stranou a jak mu pokaždé zvlhly oči, když vyprávěl o Německu…

„Jasně že předám, co v ní je?” zeptal se ho včera pomocník. „Na palubě je jeden pasažér, který mi připadá trochu podezřelý. Chci na něj Němce upozornit. Zkusím jim zatelegrafovat, ale někdy signál nedorazí. A já chci mít jistotu, že se o něm úřady dozvědí.”

„A co je to za pasažéra? Ne, počkej, já vím, ten tlusťoch v károvaném obleku, ten který se zhulákal do bezvědomí u kapitánova stolu.”

„Ne, je to někdo jiný.”

„A proč nezajdeš za seržantem tady na lodi?”

„Tohle je německá záležitost.”

„Aha. A ty jim to nemůžeš doručit sám?”

Heinsler nepřirozeně sepjal podsadité ruce a zavrtěl hlavou.

„Nevím, jak napilno tady budu mít. A slyšel jsem, že tys dostal volno. Je vážně důležité, aby Němci ten dopis dostali.”

„No, to asi jo, jasně.”

„Ještě jedna věc,” dodal Heinsler tiše. „Bude lepší, když řekneš, žes ten dopis našel. Jinak by tě mohli odvést na stanici a vyslýchat. To by mohlo trvat celé hodiny. Možná bys přišel o celé volno na břehu.”

Tento zádrhel mladého pomocníka zneklidnil.

Heinsler si toho všiml a rychle dodal: „Tady máš dvacku.” Ježíšmarjájosef, pomyslel si mladík a řekl nosiči: „Právě sis zaplatil speciální zásilkovou službu.”

Když nyní kráčel od policisty a mířil k nábřeží, nepřítomně si položil otázku, co se s Heinslerem stalo. Od včerejší noci ho nespatřil. Jeho myšlenky na nosiče se však záhy rozplynuly, neboť dorazil k místu, k němuž měl namířeno a které mu připadalo jako dokonalá volba pro první ochutnávku německé kultury. Ke svému zklamání však zjistil, že Rosas Hot Kitten Club -

svůdný název byl pro větší pohodlí napsán anglicky, je trvale uzavřen, stejně jako všechny ostatní podobné atrakce na nábřeží.

No jo, pomyslel si mladík s povzdechnutím, vypadá to, že nakonec přece jen dojde na kostely a muzea.

Probudil se do pleskotu křídel bažanta, který se zvedal k obloze zpoza angreštových keřů těsně za ložnicovým oknem jeho domu na předměstí Charlottenburg. Probudil se do vůně magnolií. Probudil se do doteku nechvalně známého berlínského větru, který

je podle mladých mužů a starých hospodyněk prosycen zásaditým prachem, jenž vzbuzuje přízemní touhy.

Ať už to však bylo kouzelným vzduchem, nebo prostě tím, že dosáhl určitého věku, Reinhard Ernst se nyní každopádně přistihl, že myslí na svou atraktivní tmavovlasou

osmadvacetiletou manželku Gertrud. Překulil se, aby se na ni podíval, a zjistil, že se dívá

jen na prázdný důlek v prachové posteli. Neubránil se úsměvu. Každý večer přicházel po šestnáctihodinovém pracovním dni k smrti vyčerpán a ona zase ráno vstávala brzy, protože to měla v povaze. V poslední době spolu v posteli sotva prohodili slovo či dvě. Nyní zdola zaslechl, že se v kuchyni něco děje. Budík ukazoval sedm ráno. Ernst měl za sebou něco přes čtyři hodiny spánku. Protáhl se, zvedl postiženou ruku, co nejdále to šlo, promnul si ji a nahmatal

trojúhelníkový kus kovu, který se mu uhnízdil nedaleko od ramena. Na šrapnelu bylo cosi důvěrného a podivně

konejšivého. Ernst věřil, že minulost je třeba přijmout za svou, a vážil si všech symbolů uplynulých let, dokonce i těch, které mu téměř sebraly končetinu a život.

Vyškrábal se z postele a svlékl si noční košili. Jelikož už v domě

určitě bude Frieda, natáhl si Ernst bezové jezdecké kalhoty a bez košile vešel do pracovny vedle ložnice. Šestapadesátiletý

plukovník měl kulatou hlavu pokrytou nakrátko ostříhanými šedými vlasy. Kolem úst se mu dělaly vrásky. Měl malý románský nos a oči těsně u sebe, takže působil dravčím a zároveň zchytralým dojmem. Za války si kvůli těmto rysům vysloužil od svých mužů přezdívku

„Caesar”.

Během léta často ráno cvičíval spolu s vnukem Rudym: kouleli si medicinbalem, zvedali kuželky, dělali kliky a klusali na místě. Ve středu a v pátek měl však chlapec prázdninovou školu, která

začínala brzy, a tak musel Ernst cvičit sám, což ho naplňovalo zklamáním.

Zahájil patnáctiminutovou sérií kliků a dřepů. Když byl zhruba v polovině, zaslechl výkřik: „Dědo!”

Zadýchaně přerušil cvičení a pohlédl do chodby. „Dobré ráno, Rudy.”

„Koukej, co jsem nakreslil.” Sedmiletý chlapec ve školní uniformě

zvedl výkres. Ernst neměl na očích brýle, a tak na obrázek dobře neviděl. Hoch mu však pomohl. „To je orel.”

„Ano, samozřejmě. Toho přece poznám.”

„A zrovna prolítává bouřkou.”

„Tak to jsi nakreslil statečného orla.”

„Přijdeš na snídani?”

„Ano, řekni babičce, že jsem za deset minut dole. Měl jsi dneska vajíčka?”

„Ano, měl,” odpověděl chlapec.

„Výborně. Vajíčka jsou pro tebe zdravá.”

„A zítra nakreslím jestřába.” Drobný světlovlasý klučina se otočil a seběhl ze schodů.

Ernst se vrátil ke cvičení a přemýšlel při něm o desítkách povinností, které dnes musí

splnit. Absolvoval předepsanou sérii cviků, vysprchoval se ve studené vodě a smyl ze sebe pot i zásaditý prach. Právě když se osušoval, zazvonil v pracovně

telefon. Jeho ruce strnuly na místě. Ať stál člověk v hierarchii národně socialistické vlády jakkoliv vysoko, telefonát v tak nezvyklou hodinu byl vždy důvodem k znepokojení.

„Reinie,” křikla na něj Gertrud, „někdo tě chce k telefonu.” Ernst si oblékl košili, a aniž se obtěžoval s ponožkami či botami, sešel ze schodů do přízemí a převzal od manželky sluchátko.

„Ano? Tady Ernst.” „Plukovníku.”

Ernst poznal, že hlas patří jedné z Hitlerových sekretářek.

„Slečno Lauerová. Dobré ráno.”

„Nápodobně. Byla jsem požádána, abych vám vyřídila, že vůdce si žádá vaši

bezodkladnou přítomnost v úřadu kancléře. Pokud máte jiné plány, pak vám mám vyřídit, abyste je změnil.”

„Vyřiďte, prosím, kancléři Hitlerovi, že okamžitě vyrážím. V jeho kanceláři?”

„Přesně tak.”

„Kdo další bude účasten?”

Nastalo chvilkové zaváhání a pak sekretářka řekla: „žádné další

informace nemám, plukovníku. Heil Hitler.”

Heil Hitler.”

Ernst přerušil spojení a se sluchátkem v ruce se zadíval na aparát.

„Dědo, vždyť ty nemáš boty!” Rudy se postavil za Ernsta a stále držel v ruce výkres. Zasmál se a pohlédl na dědečkovy bosé nohy.

„Já vím, Rudy. Ještě se musím doobléknout.” Dlouze se zadíval na telefon.

„Co je, dědo? Stalo se něco?”

„Nic, Rudy.”

„Maminka říká, že ti vystydne snídaně.”

„Snědl jsi to vajíčko celé, že ano?”

„Ano, dědo.”

„Hodný kluk. Tak vyřiď babičce a mamince, že jsem za okamžik u stolu. A že mají začít snídat beze mě.”

Ernst znovu vyrazil po schodech nahoru, aby se oholil, a přitom mu neuniklo, že jeho hlad po manželce a po připravené snídani ho rázem zcela opustil.

O čtyřicet minut později již Reinhard Ernst kráčel chodbami kancléřství na rohu Wilhelmstrasse a Voss Strasse v centru Berlína a vyhýbal se stavebním dělníkům. Budova byla stará, některé její

části pocházely z osmnáctého století, a němečtí vůdci zde sídlili již od dob Bismarcka. Hitler si čas od času hlasitě stěžoval na zchátralost svého hlavního stanu, a jelikož nové kancléřství ještě

zdaleka nebylo dokončeno, neustále nařizoval renovace starého. Stavební práce a architektura však nyní Ernsta vůbec nezajímaly. Hlavou se mu honila jediná myšlenka: Jaké budou důsledky mého omylu? Jak zle jsem se přepočítal?

Zvedl paži a ledabylým „Heil Hitler” pozdravil jednoho z dozorců, který zplnomocnénci pro domácí stabilitu energicky zasalutoval. Ernstovi připadal jeho titul tíživý a neohrabaný jako promočený

kabát. S netečným výrazem ve tváři pokračoval v chůzi a ničím nedával najevo, jak bouřlivé myšlenky se mu teď v souvislosti se spáchaným zločinem honí hlavou.

A jaký že to spáchal zločin?

Přestoupil zákon tím, že vůdci nesdělil vše.

V jiných zemích by se možná jednalo o drobný poklesek, avšak zde se podobná neloajalita trestala smrtí. Přesto se člověk někdy nemohl s vůdcem podělit o vše. Pokud by mu nastínil všechny podrobnosti určité ideje, mohla by se Hitlerova mysl chytit nějakého nejbezvýznamnějšího aspektu a bylo by po všem, celá idea by zemřela na úbytě. A vůbec přitom nehrálo roli, že člověk neměl ze své myšlenky žádný osobní prospěch a šlo mu výlučně o dobro vlasti.

Avšak když člověk vůdci všechno nesdělil… Ach, to mohlo být ještě mnohem horší. Hitler mohl při svém stihomamu dospět k názoru, že má dotyčný pro zadržování informací nějaký důvod. A tak se na člověka a jeho nejbližší rázem upřelo obrovské pronikavé oko bezpečnostního mechanismu strany, někdy se smrtelnými důsledky. Reinhard Ernst byl přesvědčen, že přesně toto se stalo i nyní, vzhledem k tomu, jak tajemně a rázně byl povolán k dnešní časné

neplánované schůzce. Třetí říše byla ztělesněním řádu, struktury a pravidelnosti. Vše, co vyčnívalo, bylo důvodem k okamžitému poplachu.

No jo, asi měl Hitlerovi o té Walthamské studii alespoň něco říct, když ji v březnu poprvé koncipoval. Vůdce, ministra války von Blomberga a jeho samotného však v té době natolik zaměstnávalo znovuobsazení Porýní, že studie působila naprosto bezvýznamně ve srovnání s monumentálním rizikem, které obnášel zábor části jejich vlasti ukradené ve Versailles spojeneckými mocnostmi. A navíc byla velká část studie založena na vědecké práci, kterou by Hitler upřímně řečeno pokládal za podezřelou, ne-li

přímo pobuřující. Ernst jednoduše nechtěl vynášet tuto záležitost na světlo.

A teď měl za toto nedopatření zaplatit.

Ohlásil se Hitlerově sekretářce a byl vpuštěn dovnitř. Vešel do velkého předpokoje a ocitl se přímo před Adolfem Hitlerem

- vůdcem, kancléřem, prezidentem třetí říše a svrchovaným velitelem ozbrojených sil. I tentokrát stejně jako v mnoha předchozích případech Ernsta napadlo, že pokud jsou charisma, energičnost a vychytralost hlavními složkami moci, pak před ním stojí nejmocnější muž na světě.

Hitler měl na sobě hnědou uniformu a naleštěné černé holínky. Skláněl se nad stolem a listoval nějakými papíry.

„Můj Vůdce,” řekl Ernst, uctivě přikývl a jemně srazil kufry v připomínce na časy druhé říše, která skončila před osmnácti lety kapitulací Německa a útěkem císaře Viléma do holandského exilu. Přestože se od řadových občanů očekával stranický pozdrav „Hál Hitler” případně „Sieg heil”, v řadách nejvyšších představitelů

říše byla podobná formálnost k vidění jen zřídka, snad s výjimkou sentimentálních patolízalů.

„Plukovníku.” Hitler pohlédl na Ernsta bledě modrýma očima ukrytýma pod povislými víčky očima, jež z nějakého důvodu vyvolávaly dojem, že vůdce přemýšlí o tuctu věcí současně. Jeho nálada byla vždy nečitelná. Hitler nyní našel hledaný dokument, otočil se a vstoupil do své rozlehlé, ale skromně zařízené

pracovny. „Prosím, pojďte za námi.” Ernst ho následoval. Na jeho klidné vojácké tváři nebyla patrná žádná reakce, ale když viděl ostatní přítomné, srdce mu poskočilo.

Rozložitý a upocený Hermann Góring si lebedil na pohovce, která se chtěla pod jeho tíhou rozklížit. Tento komisař pro letectví s kulatým obličejem tvrdil, že stále trpí bolestmi, a tak ustavičně

měnil polohu takovým způsobem, že ostatní hekali za něj. Kancelář

byla prosycena jeho pronikavou kolínskou. Kývl Ernstovi na pozdrav a ten mu kývnutí oplatil.

Další muž seděl ve zdobeném křesle s nohama překříženýma jako žena a usrkával kávu: hastroš s koňskou nohou, ministr státní

propagandy Paul Joseph Goebbels. Ernst o jeho schopnostech nepochyboval: právě jemu strana do značné míry vděčila za život ně důležité upevnění moci v Berlíně a v Prusku. Přesto Ernst tímto mužem pohrdal, neboť Goebbels ustavičně vzhlížel k vůdci se zamilovanýma očima a samolibě šířil shazovačné klevety o prominentních židech a socialistech, aby vzápětí vysypal z rukávu jména slavných německých herců a hereček ze studií UFA. Ernst mu popřál dobré ráno, posadil se a vzpomněl si na jeden vtip, který

nedávno začal kolovat mezi lidem: Jak vypadá ideální árijec? Je světlovlasý jako Hitler, štíhlý jako Goring a vysoký jako Goebbels.

Hitler předložil dokument růžolícímu Góringovi, který si ho přečetl, pokýval hlavou a bez další poznámky ho vložil do svého přepychového koženého šanonu. Vůdce se posadil a nalil si horkou čokoládu. Zvedl obočí ke Goebbelsovi, což znamenalo, že má šéf propagandy pokračovat v přerušeném jednání, a Ernst si uvědomil, že jeho osud ohledně Walthamské studie zůstane ještě nějakou dobu u ledu.

„Jak jsem říkal, můj Vůdce, mnozí návštěvníci olympijských her budou mít zájem o zábavu.”

„Máme tu kavárny a divadlo. Máme tu muzea, parky, biografy. Mohou se podívat na naše snímky z babelsberských studií, mohou vidět Gretu Garbo a Jean Harlowovou. A taky Charlese Laughtona a myšáka Mickeyho.” Netrpělivý tón Hitlerova hlasu Ernstovi prozradil, že vůdce přesně ví, jaký druh zábavy měl Goebbels na mysli. Následovala mučivě dlouhá a vyostřená debata, zda by se měly legální prostitutky, takzvané „kontrolní dívky” s licencí, znovu vpustit do ulic. Hitler se zpočátku stavěl proti této myšlence, ale Goebbels měl celou záležitost promyšlenou a argumentoval dosti přesvědčivě. A tak vůdce nakonec souhlasil pod podmínkou, že se na území města nebude pohybovat více než sedm tisíc těchto žen. Kromě

toho mělo být dočasně zmírněno uplatňování článku 175 trestního zákona, jímž se zakazovala homosexualita. V této souvislosti byly i Hitlerovy sexuální preference tématem mnoha klevet, které ho spojovaly s krvesmilstvem, zálibou v malých chlapcích, zvířatech i tělesných výměšcích. Ernst však dospěl k přesvědčení, že vůdce prostě a jednoduše nemá o sex zájem: jedinou milenkou, po níž

toužil, mu byl německý národ.

„A nakonec,” pokračoval Goebbels uhlazeně, „je zde otázka veřejného pohledu. Myslím si, že bychom možná mohli ženám povolit, aby si o něco zkrátily sukně.”

Zatímco se první muž německé třetí říše dohadoval s pobočníkem, o kolik centimetrů lze berlínským ženám povolit, aby se přiblížily trendu světové módy, v Ernstově mysli stále vrtal čer-víček neklidu. Proč se před pár měsíci nezmínil alespoň názvem o Walthamské studii? Mohl přece zaslat vůdci dopis obsahující letmou zmínku. V podobných věcech si dnes člověk musel počínat mazaně. Debata pokračovala. Nakonec vůdce rozhodně řekl: „Sukně lze zvednout o pět centimetrů. Tím je vše vyřešeno. Ale líčení

nepovolíme.”

„Ano, můj Vůdce.”

Nastala chvíle ticha, během níž se Hitlerovy oči usadily v rohu místnosti, což ostatně činily často. Nato fůhrer zostra pohlédl na Ernsta. „Plukovníku.”

„Ano, můj Vůdce?”

Hitler se postavil, přešel ke stolu, sebral kus papíru a pomalu se vrátil k ostatním. Góring s Goebbelsem nespouštěli z Ernsta oči. Ačkoliv si každý z nich myslel, že právě jeho pojí k vůdci těsný

vztah, hluboko uvnitř užírala oba dva obava, že Hitlerova přízeň je pouze dočasná nebo, což bylo ještě děsivější, iluzorní a že se v kterémkoliv okamžiku mohou ocitnout ve stejně nezáviděníhodném postavení jako tady spráskaný pes Ernst, byť ten si alespoň stále zachovával vzpřímený postoj plukovníka. Vůdce si otřel knírek. „Mám důležitou věc.”

„Samozřejmě, můj Vůdce. Pomohu vám, jak jen to bude možné.” Ernst upíral na Hitlera pohled a odpovídal pevným hlasem.

„Týká se to našeho letectva.”

Ernst pohlédl na Goringa, jehož růžové tvářičky rámovaly falešný úsměv. Tento muž, který byl ve válce neohroženým esem mezi piloty (přestože ho nakonec propustil samotný baron von Richthofen, poněvadž opakovaně útočil na civilisty), dnes působil jako komisař pro letectví a současně jako vrchní velitel luftwaffe -německé letectvo přitom tvořilo jeho oblíbenou náplň činnosti mezi dobrými dvanácti dalšími funkcemi, které zastával. Právě v otázce německých vzdušných sil se Goring s Ernstem nejčastěji scházeli a nejvášnivěji přeli.

Hitler podal dokument Ernstovi. „Umíte anglicky?” „Trochu.”

„Toto je dopis od samotného pana Charlese Lindbergha,” oznámil Hitler hrdě. „Zúčastní se olympiády jako náš zvláštní host.” Opravdu? To byla vzrušující informace. Goring i Goebbels se s úsměvem předklonili a poklepali na stůl před sebou, čímž dali najevo, nakolik je zpráva potěšila. Ernst uchopil dopis pravicí, jejíž hřbet měl podobně jako rameno zjizvený od šrapnelu. Lindbergh… Ernst kdysi lačně sledoval zprávu o transatlantickém letu tohoto muže, avšak ještě více ho dojalo příšerné svědectví o smrti letcova syna. Ernst poznal hrůzu spojenou se ztrátou dítěte. Náhodný výbuch v lodním skladu střeliva, který ho připravil o Marka, byl tragickým a drásavým zážitkem, avšak alespoň byl tehdy Ernstův syn u kormidla bitevní lodi a dožil se narození syna Rudyho. Ztratit malé dítě z rukou zločince, to muselo být teprve otřesné.

Ernst si letmo pročetl dokument a dokázal rozpoznat srdečná slova, v nichž Lindbergh vyjadřoval zájem seznámit se s posledními pokroky Německa v oblasti letectví.

Vůdce pokračoval: „Právě kvůli tomu jsem si vás pozval, plukovníku. Někteří lidé si myslí, že by mělo strategickou hodnotu, kdybychom ukázali světu naši rostoucí sílu ve vzduchu. Sám se k tomuto názoru kloním. Co si myslíte o malé letecké

přehlídce na počest pana Lindbergha, při níž bychom představili náš nový jednoplošník?”

Ernst pocítil nesmírnou úlevu, že se schůzka netýká Walthamské

studie. Oddechnutí však trvalo pouhý okamžik. Ernstovy obavy opět zesílily, když se zamyslel nad položenou otázkou… a nad odpovědí, s níž musel přijít. Hitlerova zmínka o „některých lidech” se totiž pochopitelně týkala Hermanna Goringa.

„Ten jednoplošník, pane, eh…” Letoun Messerschmitt Me 109 byl dokonalým strojem na zabíjení, bitevním letounem dosahujícím rychlosti téměř pěti set kilometrů za hodinu. Na světě existovaly i jiné bitevní jednoplošníky, ale tento byl nejrychlejší. Ba co víc, model Me 109 byl vyroben pouze z kovu, což se Ernst snažil prosadit už dávno, poněvadž celokovová konstrukce umožňovala snadnou masovou výrobu i snadné opravy a údržbu v terénu. Velký počet letadel byl přitom nezbytný pro podporu ničivých bombardovacích náletů, které Ernst plánoval jako předehru k případné pozemní invazi jednotek třetí říše.

Naklonil hlavu, jako by o Hitlerově otázce uvažoval, přestože byl o odpovědi přesvědčen již ve chvíli, kdy dotaz uslyšel. „Stavěl bych se proti tomuto nápadu, můj Vůdce.”

„Proč?” Hitlerovi zaplály oči, což bylo znamení, že se zřejmě

blíží výbuch hněvu, dost možná v doprovodu něčeho, co bylo téměř stejně nepříjemné: nekonečného chvástavého monologu .o vojenské historii či politice. „Copak se nesmíme bránit? Copak se stydíme dát světu najevo, že odmítáme třetiřadou roli, do níž se nás spojenci stále pokoušejí odsoudit?”

Teď opatrně, pomyslel si Ernst. Teď si musíš počínat jako chirurg odstraňující nádor. „Já nemám na mysli tu zrádcovskou smlouvu z roku devatenáct set osmnáct,” odpověděl a naplnil přitom hlas maximem pohrdání vůči versailleské úmluvě. „Spíš myslím na to, zda by bylo moudré dopustit, aby se ostatní o tom letounu vůbec dozvěděli. Je konstruován způsobem, který lidé obeznámení s letectvím označují za jedinečný. Mohli by si odvodit, že se již

letadlo sériově vyrábí. Například Lindbergh by to mohl snadno poznat. Pokud se nemýlím, tak si svůj Spirit of St. Louis postavil sám.”

Goring se vyhnul vizuálnímu kontaktu s Ernstem a podle očekávání řekl: „Musíme začít dávat nepřátelům najevo sílu.”

„Možná,” reagoval Ernst pomalu, „by přicházelo v úvahu vystavit jeden z prototypů stodevítky na olympiádě. Prototypy jsou konstruovány s větším podílem ruční práce než výrobní modely a není na nich žádná výzbroj. Navíc jsou vybaveny britskými motory Rolls-Royce. Svět by pak spatřil naše technické úspěchy a zároveň by ho odzbrojil fakt, že používáme motory někdejšího nepřítele. Což by vyvolalo dojem, že nám vůbec nepřišlo na mysl jakékoliv útočné využití letadla.”

„Na vaší poznámce něco je, Reinharde,” řekl Hitler. „Ano, leteckou přehlídku pořádat nebudeme. A vystavíme prototyp. Dobře. Je rozhodnuto. Díky, že jste přišel, plukovníku.”

„Můj Vůdce.” Ernsta zaplavila úleva. Postavil se a zamířil k odchodu.

Byl již téměř u dveří, když Goring nenuceně prohodil: „Jo, Reinharde, napadla mě taková věc. Myslím, že se do mého úřadu nedopatřením dostal jeden váš spis.”

Ernst se obrátil zpátky do kanceláře a změřil si pohledem Goringovu tvář. Ministr se usmíval jako měsíček, avšak v očích mu kypěl vztek z Ernstova vítězství v otázce bojového letounu. Toužil po pomstě. „Myslím, že to nějak souviselo s…,” přimhouřil oči a zamyslel se. „S čím vlastně? Aha, už to mám. S Walthamskou studií. Ano.” Pane na nebi…

Hitler jim nevěnoval pozornost. Rozvinul před sebe jakýsi architektonický nákres a začal ho bedlivě studovat.

„Nedopatřením?” zeptal se Ernst. V Goringově podání tento výraz znamenal, že dokument štípl některý z jeho špionů. „Děkuji vám, pane ministře,” řekl nenuceně. „Hned k vám někoho pošlu, aby si ho vyzvedl. Hezký den vám vš…”

Úhybný manévr se však pochopitelně minul účinkem. Goring pokračoval: „Máte štěstí, že ten dokument skončil právě u mne. Představte si, co by si někteří lidé pomysleli, kdyby jim přišel pod ruku židovský spisek opatřený vaším jménem.” Hitler zvedl hlavu. „O co jde?”

Jako vždy pozoruhodně zpocený Goring si otřel tvář a odvětil: „O

Walthamskou studii, kterou si plukovník Ernst vyžádal.” Hitler zavrtěl hlavou a ministr pokračoval: „Totiž, předpokládal jsem, že náš vůdce o ní ví.” „Mluvte dál,” naléhal Hitler.

„Já sám o ní nic netuším,” řekl Goring. „Pouze jsem obdržel -omylem, jak už jsem předeslal, několik zpráv sepsaných těmi židovskými doktory na hlavu. Jednu napsal ten Rakušák Freud. A jednu člověk jménem Weiss. Na ostatní si už nevzpomínám,” řekl a dodal se zkřivenými rty: „Tihleti psychologové…” Na žebříčku Hitlerovy nenávisti zaujímali židé první, komunisté druhé a intelektuálové třetí místo. Psychologové se těšili zvláštní neoblibě, poněvadž odmítali rasovou vědu, hypotézu, že rasa předurčuje lidské chování, což byl jeden z milníků národně

socialistického myšlení.

„Je to pravda, Reinharde?”

„V rámci své práce čtu mnoho dokumentů o agresivitě a konfliktech,” prohodil Ernst nenuceně. „A tyto práce pojednávají právě o nich.”

„Nikdy jste se o nich přede mnou nezmínil.” Načež se Hitler, věren své příslovečné schopnosti vycítit i sebemenší náznak kon-spirace, rychle zeptal: „Co ministr války von Blomberg? Je ten s tou vaší studií obeznámen?”

„Ne. Prozatím není o čem referovat. Jak už název napovídá, jedná se o pouhou studii, kterou zpracovává Walthamská vojenská

univerzita. Kvůli větší informovanosti. To je všechno. Možná z ní

vůbec nic nevzejde.” Ernst pocítil zahanbení, že musí sehrávat tohle divadýlko, avšak přesto dodal s vehemencí, při níž se i Goebbelsovi zalesklo v pochlebovačných očích: „Ale stejně tak je možné, že nám výsledky ukážou, jakým způsobem lze vybudovat ještě mnohem silnější a výkonnější armádu, jež bude s to dosáhnout vznešených cílů, které jste naší vlasti vytýčil.” Ernst nedokázal posoudit, zda mělo toto patolízalské představení nějaký účinek. Hitler vstal a začal přecházet po místnosti. Přistoupil k důkladně propracovanému modelu olympijského stadionu a okolí a dlouze na něj zíral. Ernst cítil tlukot srdce i v zubech.

Vůdce se náhle otočil a křikl: „Přeji si mluvit se svým architektem. Okamžitě!”

„Ano, Vůdce,” řekl jeho asistent a odchvátal do předpokoje. O chvíli později vstoupil do kanceláře muž. Nebyl to však architekt Albert Speer, nýbrž Heinrich Himmler v černé uniformě, jehož drobná brada, chatrná tělesná konstrukce a kulaté brýle s černými obroučkami dávaly člověku téměř zapomenout, že právě on je neomezeným vládcem nad SS, gestapem a všemi dalšími policejními složkami v zemi.

Himmler zasalutoval svým charakteristicky škrobeným způsobem a upřel na Hitlera milující modrošedé oči. Hitler reagoval standardním pozdravem v podobě hmitu ruky nad úroveň ramenou. Vůdce SS se rozhlédl po místnosti a dospěl k závěru, že zprávu, která ho sem přivedla, bude moci fúhrerovi sdělit i před přítomnými pohlaváry.

Hitler nepřítomně ukázal na servis s kávou a čokoládou. Himmler zavrtěl hlavou. Ernst si všiml, že šéf policie, který s výjimkou lísavých pohledů směrem k vůdci obvykle působil naprosto vyrovnaným dojmem, se dnes chová poněkud nervózně. „Přišel jsem ohlásit jistou skutečnost související s bezpečností. Velitel SS v Hamburku obdržel dnes ráno dopis s dnešním datem. Nebyl mu adresován jménem, ale titulem. Tvrdí se v něm, že nějaký Rus se chystá v Berlíně napáchat během příštích několika dnů nějaké

škody. Prý na nejvyšší úrovni.”

„Kdo ten dopis napsal?”

„Podepsal se jako oddaný národní socialista. Ale jméno neuvedl. Dopis se našel na ulici. O jeho původu nic dalšího nevíme.” Himmler vycenil dokonale bílé a dokonale rovnoměrné zuby a škubl sebou jako dítě, které zklamalo rodiče. Sundal si brýle, otřel si skla a opět si brýle nasadil. „Ať už byl odesílatelem kdokoliv, uvedl, že bude pokračovat v pátrání, a jakmile odhalí totožnost onoho člověka, dá nám vědět. Jenže od té doby už se nám nikdo neozval. Skutečnost, že se ten dopis našel na ulici, naznačuje, že odesílatel byl dopaden a případně zabit. Možná se už nic dalšího nedozvíme.”

„V jakém to bylo jazyce?” zeptal se Hitler. „V němčině?”

„Ano, můj Vůdce.”

„,Škody. Jaké škody to mohou být?”

„To nevíme.”

„Eh, takže bolševici by rádi narušili naše hry.” Hitlerův obličej se změnil ve vzteklou masku.

„Myslíte, že je ten dopis pravý?” dotázal se Goring.

„Možná o nic nejde,” odvětil Himmler. „Ale Hamburkem v těchto dnech projíždějí desetitisíce cizinců. Je možné, že se někdo doslechl o nějakém spiknutí a nechtěl se v celé věci angažovat, a tak raději napsal anonymní dopis. Rád bych na vás všechny apeloval, abyste si počínali mimořádně obezřetně. Obrátím se i na vojenské velitele a ostatní ministry. Už jsem nařídil bezpečnostním složkám, aby celou záležitost začaly prošetřovat.”

„Dělejte, co musíte!” zaburácel Hitler hněvivě. „Všechno! Své hry si poskvrnit nenecháme.” O zlomek vteřiny později se nicméně jeho hlas až zlověstně zklidnil a jeho modré oči se znovu rozjasnily. Předklonil se, dolil si horkou čokoládu a položil si na podšálek dvě sušenky. „A teď už všichni odejděte, prosím. Děkuji vám. Musím probrat několik stavebních záležitostí.” Přivolal od dveří asistenta. „Kde je Speer?”

„Za okamžik tady bude, můj Vůdce.”

Muži vyrazili ke dveřím. Ernstovo srdce nabralo opět obvyklý tep. To, co se právě stalo, bylo pro chod vnitřních kruhů národně

socialistické vlády typické. Intriky s potenciálně katastrofálními důsledky byly jednoduše smeteny ze stolu jako drobečky před verandu. A pokud jde o Goringovu pletichu, pak…

„Plukovníku?” ozval se Hitlerův hlas.

Ernst se okamžitě zastavil a ohlédl se.

Vůdce civěl na model stadionu a prohlížel si nově postavenou železniční stanici. „Připravíte mi zprávu o té své Walthamské studii,” řekl. „Podrobnou. V pondělí ji budu mít na stole.”

„Ano, samozřejmě, můj Vůdce.”

U dveří Góring natáhl ruku dlaní nahoru a nechal Ernsta odejít prvního. „Dohlédnu, abyste ty zatoulané dokumenty dostal, Reinharde. A doufám, že se s Gertrud zúčastníte mého olympijského večírku.”

„Děkuji vám, pane ministře. Vynasnažím se přijít.” Pátek večer, mlhavý a teplý, provoněný posečenou travou, rozoranou půdou a sladkým čerstvým nátěrem.

Paul Schumann se osamoceně procházel olympijskou vesničkou vzdálenou půl hodiny cesty západně od Berlína.

Dorazil sem teprve před chvílí po složité cestě z Hamburku. Byl to vyčerpávající den, to ano. Avšak zároveň mu také dodal novou sílu a Paul překypoval vzrušením z přítomnosti v cizí zemi, v domově

svých předků, i z očekávání své mise. Prokázal se novinářskou legitimací a byl vpuštěn do americké části olympijské vesničky, která sestávala z desítek budov s kapacitou padesáti až šedesáti lůžek. Kufr i aktovku zanechal v jedné malé místnosti pro hosty v zadním traktu, kde měl několik nocí setrvat, a nyní rázoval po bezvadně upraveném areálu. Rozhlížel se po vesničce a cítil pobavení. Paul Schumann byl zvyklý na mnohem drsnější sportoviště, například na vlastní tělocvičnu, kde se již pět let nemalovalo a která páchla potem, plesnivou kůží a pivem, jakkoliv horlivě ji Sorry Williams drhl a vytíral. Olympijská vesnička naopak přesně odpovídala svému názvu: bylo to jakési samostatné roztodivné městečko zasazené v březovém hájku, tvořené nádherným obloukem nízkých, novotou zářících budov a doplněné o jezírko, o klikaté chodníčky a stezky pro běh a chůzi, o tréninkové plochy, a dokonce i o vlastní sportovní arénu.

Podle průvodce, kterého Andrew Avery přiložil Paulovi do aktovky, měla vesnička vlastní celní úřad, obchodní domy, strojovnu, poštu, banku, čerpací stanici, prodejnu sportovních potřeb, stánky se suvenýry, občerstvení a cestovní kancelář.

Sportovci se právě účastnili uvítací slavnosti, na kterou Jesse Owens, Ralph Metcalfe a mladý boxer, s nímž Paul na lodi trénoval, naléhavě zvali i Paula. Ten však věděl, že po příjezdu na místo odkrouhnutí potřebuje budit co nejmenší pozornost. Odmítl je tedy s tím, že se musí připravit na jedno zítřejší interview. Najedl se v jídelně, kde mu naservírovali jeden z nejlepších stejků, jaké

kdy měl, dal si kávu a chesterfieldku a nyní pomalu končil svou procházku po vesničce.

Jedinou věcí, která ho vzhledem k důvodu jeho přítomnosti ve městě znepokojovala, byla skutečnost, že každému komplexu národní výpravy byl přidělen jeden německý voják, jakýsi „styčný důstojník”. Před objektem Američanů tak hlídkoval přísně vyhlížející hnědovlasý mladík v šedé uniformě, která musela být v dnešním horku nesnesitelně nepohodlná. Pokud to jen trochu šlo, držel se od něj Paul stranou, jeho spojka Reginald Morgan varovala Averyho, že se má Paul mít na pozoru před jakýmkoliv člověkem v uniformě. A tak chodil na ubytovnu pouze zadním vchodem a dával si záležet, aby ho strážný nikdy nezahlédl zblízka. Když kráčel po umeteném chodníčku, všiml si jednoho amerického běžce s mladou ženou a dítětem, hned několik členů týmu si do Německa přivezlo i manželky a další příbuzné. Paulovi to připomnělo rozhovor s bratrem, který spolu vedli minulý týden krátce před vyplutím Manhattanu.

Paul se od bratra, sestry i jejich rodin již deset let distancoval -nechtěl, aby se násilí a nebezpečí, které zákonitě provázely jeho život, snesly i na životy jejich. Jeho sestra bydlela v Chicagu, kam se Paul tak jako tak dostal jen velice zřídka, ale s bratrem se tu a tam vídal. Hank bydlel na Long Islandu a provozoval tiskárnu, která byla nástupkyní dědečkova podniku. Byl dobrým manželem i otcem, který nevěděl zcela přesně, čím se jeho bratr živí, ale zároveň tušil, že to nějak souvisí s tvrďáky a kriminálníky.

A přestože se Paul nesvěřil Byku Gordonovi ani ostatním mužům v Místnosti s jakýmikoliv osobními pohnutkami, hlavním důvodem, proč na zakázku v Německu přistoupil, byla skutečnost, že mu výmaz trestního rejstříku a tlustá čára za minulostí mohly umožnit obnovení styků s rodinou, o čemž už celá léta snil. Dal si tehdy panáka whisky, pak ještě jednoho a nakonec zvedl telefon a zavolal bratrovi domů. Po deseti minutách upjaté neformální konverzace o vlně veder, výkonech Yankees a Hankových dvou synech se do toho Paul vrhl po hlavě a zeptal se Hanka, jestli by měl zájem vzít do firmy Schumann Printing podílníka. „Se starými kumpány už nemám nic společného,” ujistil bratra rychle a dodal,.že by mohl do podniku přinést deset tisíc dolarů. „Legální prašule. Stoprocentně.”

„Matko perel,” hlesl Hank a oba se rozesmáli této oblíbené otcově

průpovídce.

„Ale je tu jeden problém,” dodal Hank vážně. Paul si myslel, že ho chce bratr vzhledem k jeho stinné minulosti odmítnout.

Schumann starší nicméně řekl: „Budeme si muset koupit novou ceduli. Na tu stávající se žádné Schumann Brothers Printing nevejde.”

Ledy se prolomily a oba sourozenci začali rozebírat podrobnosti plánu. Paula nesmírně překvapilo, že Hanka jako by jeho návrh dojal až k slzám. Rodina pro něj byla stěžejní a nikdy nemohl pochopit, proč se mu Paul v posledních deseti letech tak odcizil. Paul usoudil, že

podobný život by se docela zamlouval také jeho vysoké krásné Marion. Jasně, hrála si na nezbednou holku, ale to byla jen přetvářka a Paul byl natolik chytrý, že jí nedával příliš okusit temných stránek života v podsvětí. Seznámil ji s Damonem Runyonem, zahrnoval ji lahvovým pivem v tělocvičně, bral ji do baru v Hells Kitchen, kde Owney Madden okouzloval dámy britským přízvukem a přehlídkou pistolí s perleťovými pažbami. Zároveň však věděl, že stejně jako spoustu dalších holek, které nedodělaly vysokou, také Marion unaví nevázaný život, který

byla momentálně nucena vést. Tancování v klubech ji jednoho dne omrzí a ona zatouží po něčem stabilnějším. Stát se manželkou dobře zajištěného tiskaře by pro ni byla výhra.

Hank prohlásil, že si o tom promluví s právníkem a nechá sepsat dohodu o podílnictví, kterou Paul po návratu ze své „obchodní

cesty” podepíše.

Když se nyní Paul vracel do svého pokoje na ubytovně, všiml si tří chlapců v kraťasech, hnědých košilích a černých vázankách. Na hlavách měli hnědé hučky ve vojenském stylu. Podobných chlapců zde Paul viděl desítky, neboť pomáhali jednotlivým výpravám. Tato trojice právě kráčela k vysokému stožáru, na jehož vrcholu vlála nacistická vlajka. Paul už ten prapor viděl ve filmových týdenících i v novinách, ale vždy se jednalo o černobílé záběry. Nyní naopak zářila karmínová barva podkladu jako čerstvá krev, a to i přes nastávající soumrak.

Jeden z chlapců si všiml, že je Paul pozoruje, a německy se ho zeptal: „Vy jste sportovec, pane? A neúčastníte se našeho slavnostního zahájení?”

Paula napadlo, že bude lépe neprozrazovat své jazykové schopnosti ani tomuto mládenci, a odpověděl v angličtině: „Promiň, nemluvím moc dobře německy.”

Chlapec přešel do Paulovy mateřštiny. „Vy jste sportovec?” „Ne, jsem novinář.” „Angličan, nebo Američan?” „Američan.”

„Á,” pronesl vesele mladík se silným přízvukem, „vítejte v Berlíně, meín Herr.” „Děkuji.”

Druhý mladík si povšiml Paulova pohledu a řekl: „Líbí se vám vlajka naší strany? Je, řekl byste, působivá, ano?”

„Jo, to je.” Hvězdy a pruhy působily poněkud měkčeji. Tato vlajka jako by člověka fackovala.

„Prosím,” řekl první chlapec, „každý část má nějaký význam, nějaký důležitý význam. Víte, co to jsou?”

„Ne. Pověz mi to.” Paul pohlédl na vlajku.

Šťasten, že může něco vysvětlit dospělému, začal hoch drmolit: „Červená, to je socialismus. Bílá je určitě jako nacionalismus. A černá…, ten hákový kříž. Vy byste řekli svastika…” Pohlédl na Paula se zdviženým obočím a nic dalšího nedodal.

„Ano,” řekl Paul. „Pokračuj. Co to znamená?” Chlapec se zadíval na své společníky a pak na Paula. Ve tváři měl podivný úsměv. „Ale,” prohlásil nakonec, „vy to určitě víte.” Obrátil se ke kamarádům a řekl německy: „A teď tu vlajku spustím.” Usmál se a zopakoval Paulovi: „Vy určitě víte.” Zamračil se soustředěním a začal spouštět vlajku, zatímco jeho druhové na-, táhli paže k pozdravu, který teď člověk vídal na každém kroku. Zatímco Paul kráčel k ubytovně, začala trojice neskolenými, ale o to energičtějšími hlasy zpívat jakousi píseň. Paul zaslechl některé útržky, které se k němu nesly v tetelivém horkém vzduchu: „Držte vlajku vysoko, semkněte se. SA pochoduje pevným krokem… Ustupte, ustupte před hnědými prapory, ať úderné oddíly vyčistí zemi… Trubka naposledy troubí. Stojíme připraveni k boji. Již

brzy všechny ulice spatří Hitlerovu vlajku a naše otroctví

skončí…”

Paul se ohlédl a viděl, jak chlapci uctivě vlajku skládají a pochodují s ní pryč. Vklouzl zadním vchodem na ubytovnu a vrátil se do svého pokoje, kde se umyl, vyčistil si zuby, svlékl se a ulehl na postel. Dlouho civěl do stropu, čekal na spánek a přemýšlel o Heinslerovi, o muži, jenž ráno spáchal na lodi sebevraždu, jenž se odhodlal k tak vášnivé a současně bláznivé

sebeoběti.

Kromě toho přemýšlel i o Reinhardu Ernstovi.

A nakonec, když už začal dřímat, si vzpomněl i na chlapce v hnědé uniformě. Viděl před sebou jeho tajemný úsměv a stále dokola slyšel jeho hlas: Vy to určitě víte…, vy určitě víte… Sobota 25. července 1936

Berlínské ulice byly dokonale uklizené a lidé příjemní mnozí z nich mu dokonce kývali na pozdrav, když kolem nich procházel. Paul Schumann měl namířeno přes Tiergarten na sever. Byla sobota pozdě dopoledne a on šel na schůzku s Reggiem Morganem. Park byl nádherný, plný hustých stromů, chodníčků, jezírek a zahrad. V newyorském Central Parku si člověk neustále uvědomoval město kolem sebe, poněvadž mrakodrapy byly odevšad vidět. Berlín se naproti tomu držel při zemi: stálo zde jen velmi málo výškových budov, nebo také „chytačů oblak”, jak Paul zaslechl v autobuse říkat jakousi ženu malému dítěti. Při chůzi parkem plným černých stromů a bujné vegetace zcela přestal mít pocit, že je ve městě. Připomnělo mu to husté lesy ve státě New York, kam ho bral dědeček každé léto na lov, dokud mu nepřestalo sloužit zdraví, takže již

nebyl podobných výprav schopen.

Paul nicméně pociťoval zvláštní neklid. Zároveň se jím však nenechal vyvést z míry, protože tento pocit důvěrně znal: smysly měl zostřené na počátku každé zakázky, kdy si prohlížel kancelář

či byt budoucí oběti, kdy ji sledoval a zjišťoval o ní co nejvíce informací. I tentokrát se čas od času instinktivně zastavil a nenuceně se ohlédl, jako by se snažil zorientovat. Zdálo se, že ho nikdo nesleduje, ale jistotu neměl. Háj byl na některých místech velmi temný a někdo ho z těchto zákoutí mohl snadno pozorovat. Několik otrhaných mužů se podezíravě dívalo jeho směrem a pak zmizelo za stromy nebo v keřích. Pravděpodobně se jednalo o vandráky či žebráky, ale Paul neponechával nic náhodě a nesčetněkrát změnil směr chůze, aby setřásl každého, kdo by se ho rozhodl sledovat.

Překročil kalnou řeku Sprévu, našel Spenerstrasse a pokračoval dále na sever směrem z parku, přičemž mu neuniklo, že zdejší domy jsou co do udržovanosti nesmírně odlišné. Některé působi ly velkolepým dojmem, avšak přímo vedle nich se často krčily jiné, které byly očividně opuštěné a zchátralé. Paul prošel kolem jedné vily, na jejímž předním dvorku divoce rostlo hnědé býlí. Kdysi se evidentně jednalo o velice luxusní dům. Nyní však byla většina oken vytlučená a někdo, pravděpodobně mladí vandalové, předpokládal Paul, ji postříkal žlutou barvou. Cedule na dvorku oznamovala, že se v sobotu uskuteční rozprodej interiéru. Možná daňové problémy, pomyslel si Paul. Ale co se s tou rodinou stalo?

Kam odjela? Paul cítil, že jí nastaly těžké časy. že se změnily okolnosti.

Nakonec vždycky zapadne slunce…

Restauraci našel snadno. Spatřil na ní ceduli a vůbec mu přitom neblesklo hlavou, že nápis „Bierhaus” vypadá v jazyce jeho předků poněkud jinak než v angličtině. Byl tady chvíli a už přemýšlel německy. Zasloužila se o to jeho výchova i dlouhé hodiny sazečské práce v dědečkově tiskárně. Prohlédl si lokál. Na zahrádce sedělo asi šest obědvajících

hostů, vesměs osamocených mužů a žen, kteří

byli zahloubáni do jídla či do novin. Paul na nich neshledal nic zvláštního.

Přešel přes silnici k boční uličce, o níž mu říkal Avery, a vstoupil do hlubokého a chladného přítmí. Bylo několik minut před polednem.

O chvíli později zaslechl kroky a pak se už před ním objevil podsaditý muž v hnědém obleku s vestou. V zubech žmoulal párátko.

„Dobrý den,” prohodil vesele německy a pohlédl na hnědou koženou aktovku.

Paul přikývl. Muž přesně odpovídal Averyho popisu Reggie-ho Morgana, byť byl o něco zavalitější, než Paul předpokládal.

„Tohle je prima zkratka, viďte? Chodím tudy často.”

„To rozhodně je.” Paul na muže pohlédl. „Nemohl byste mi poradit, prosím? Kterou tramvají se nejlépe dostanu na Alexanderplatz?” Chlapík se zamračil. „Tramvají? To myslíte odsud?” Paul zbystřil. „Ano. Na Alexanderplatz.”

„A proč byste tam jel tramvají? Metrem to máte mnohem rychlejší.” Jasně, pomyslel si Paul, takže to není on. Kliď se odsud. Hned. Ale pomaličku. „Děkuji vám. Jste velmi ochotný. Přeji hezký den.” Paulovy oči však musely něco prozradit. Mužova ruka totiž

zabloudila k pasu pohybem, který Paul až moc dobře znal. Pistole!

pomyslel si.

A ti zatracení pitomci ho sem poslali bez jeho koltu. Zaťal pěsti a vyrazil kupředu, ale jeho protivník vyvinul na tak vypasenou postavu překvapivou rychlost a uskočil mu z dosahu, přičemž hbitě

vytasil z opasku černou pistoli. Paulovi nezbývalo než se otočit a upalovat pryč. Dosprintoval na roh a zahnul do krátké odbočky. Tam se rychle zastavil. Byla toslepá ulička. Vzápětí za sebou uslyšel zašoupání boty a současně ucítil na zádech pistoli, přímo ve výši srdce…

„Ani se nehni,” poručil mu muž hrdelní němčinou. „A odhod tu brašnu.”

Paul upustil aktovku na dlažební kostky. Cítil, jak zbraň opouští

jeho záda a dotýká se ho na hlavě, těsně pod potítkem klobouku. Otče, pomyslel si a neměl tím na mysli žádnou božskou bytost, nýbrž vlastního rodiče, který opustil tento svět před dvanácti lety. Zavřel oči.

Nakonec vždycky zapadne slunce…

Výstřel byl strohý. Nakrátko se rozlehl mezi zdmi uličky a udusil se.

Choulící se Paul cítil, jak se mu hlaveň pistole zaryla ještě silněji do lebky a vzápětí řinčivě dopadla na kočičí hlavy. Rychle odstoupil, podřepl, obrátil se a viděl, jak se chlap, který se ho chystal zabít, zmítá na zemi. Oči měl otevřené, ale skelné. Kulka ho zasáhla do spánku a krev z průstřelu se rozprskla na zemi a na cihlové zdi.

Paul zvedl hlavu a viděl, jak se k němu blíží člověk v uhlově šedém flanelovém obleku. Instinkt na okamžik převládl a Paul rychle sebral pistoli zabitého Němce. Byl to nějaký automat s kloubovým mechanismem na závěru, snad luger. Paul namířil muži na hrudník a přimhouřil oči. Poznával v něm jednoho z hos tů pivnice, seděl na zahrádce a byl zabrán do novin, tedy alespoň to tak na Paula působilo. Nyní držel v ruce pistoli, ale nemířil s ní na Paula, nýbrž stále fixoval postavu na zemi.

„Ani se nehni,” řekl Paul německy. „A odhoď zbraň.” Muž sice pistoli neodhodil, ale jakmile se přesvědčil, že zastřelený Němec nepředstavuje žádnou hrozbu, jednoduše si ji zasunul do kapsy. Nato se zadíval do uličky. „Psst,” zašeptal, naklonil hlavu a zaposlouchal se. „Schumann?” zeptal se nakonec. Paul mlčel. Stále mířil lugerem na neznámého muže, který se krčil nad mrtvým tělem. „Moje hodinky.” Hovořil německy se slabým přízvukem.

„Cože?”

„Moje hodinky. Chci si jen vytáhnout hodinky.” Sáhl si do kapsy pro hodinky, otevřel kryt a přidržel sklíčko před nosem a ústy ležícího. Sklíčko se neorosilo. Muž zastrčil hodinky zpátky.

„Vy jste Schumann?” zopakoval otázku a kývl na aktovku na zemi.

„Já jsem Reggie Morgan.” Také on odpovídal popisu, který Paulovi poskytl Avery: měl tmavé vlasy a knír, přestože byl mnohem štíhlejší než zastřelený Němec.

Paul se rozhlédl po uličce. Nikde nikdo.

Vzhledem k faktu, že mezi oběma muži ležela mrtvola, působila následující konverzace poněkud absurdně, ale Paul se přesto zeptal: „Kterou tramvají se nejlíp dostanu na

Alexanderplatz?”

„Tramvají číslo sto třicet osm,” odvětil Morgan rychle. „Ne, dvěstěpadesátčtyřkou to máte ještě lepší.”

Paul se zadíval na tělo. „Ale kdo je potom on?”

„Zkusíme to zjistit,” odpověděl Morgan a začal postřelenému prohledávat kapsy.

„Budu hlídat,” poznamenal Paul.

„Dobře.”

Paul odstoupil, otočil se a dotkl se lugerem Morganova zátylku.

„Ani se nehni.”

Morgan ztuhnul. „Co to znamená?”

„Ukaž mi svůj pas,” poručil Paul a převzal malou knížečku, která

potvrzovala, že mužem před jeho hlavní je skutečně Reginald Morgan. Vrátil Morganovi pas, ale stále nechával pistoli na místě.

„Popiš mi senátora. Anglicky.”

„Jen opatrně s tou spouští, jestli můžu prosit,” upozornil Morgan hlasem, který řadil jeho kořeny kamsi do Nové Anglie. „Dobře, takže senátor. Je mu dvaašedesát let, má bílé vlasy a nos protkaný

zásluhou skotské více žilkama, než je zdrávo. Je hubený jako lunt, přestože v Delmonicos, to když je v New Yorku -a v Ernies, to když je v Detroitu, spořádá celý stejk.”

„Co kouří?”

„Když jsem ho viděl naposled, což bylo vloni, tak nekouřil nic. Kvůli manželce. Ale svěřil se mi, že chce zase začít. A když ještě

kouřil, tak zásadně dominikánské doutníky, které smrděly jako hořící pneumatiky. Nech už toho, kámo. Nechci umřít jenom proto, že nějaký stařík zase propadl neřestem.”

Paul sklopil pistoli. „Promiň.”

Morgan pokračoval v ohledávání mrtvoly, jako by ho Paulův test ani trochu nevyvedl z míry. „Radši budu dělat s obezřetným chlapem, kterej mě uráží, než s bezstarostným slušňákem. Oba se tak dožijem vyššího věku.” Zalovil mrtvému v kapsách. „Pořád žádní

návštěvníci?”

Paul se zadíval do uličky. „Vzduch je čistý.” Uvědomoval si, že jeho spojka právě ustaraně zírá na cosi, co našla v mužově kapse.

„Ach jo,” povzdechl si Morgan. „Máme problém, brácho.”

„Copak?”

Morgan zvedl oficiálně vyhlížející legitimaci. Na jejím horním okraji se skvěla pečeť orlice a pod ní hákový kříž v kruhu. Nad emblémem se táhla písmena „SA”.

„Co to znamená?”

„To znamená, příteli, že jsi ve městě sotva den a už se nám podařilo zabít člena SA.”

„Čeho?” zeptal se Paul Schumann.

Morgan si povzdechl. „Sturmabteilung. To je úderný oddíl NSDAP. Taky se jim říká hnědokošiláči. Je to taková ozbrojená složka strany. V podstatě jde o Hitlerovy gangstery.” Zavrtěl hlavou.

„Ještě horší je, že nemá uniformu. To znamená, že patří k Hnědé

elitě, skupině nejvýše postavených členů.”

„Ale jak se dozvěděl o mně?”

„Já si nejsem jistý, že se dozvěděl konkrétně o tobě. Prostě stál v telefonní budce a kontroloval všechny lidi na ulici.”

„Já ho vůbec neviděl,” řekl Paul a byl na sebe naštvaný, že mu tento pozorovatel unikl. Všechno tady bylo vyšinuté z kolejí -Paul stále netušil, nač se má zaměřit a co může ignorovat.

„Sotva jsi zamířil do té boční uličky, vyrazil za tebou,” pokra čoval Morgan. „Podle mě si prostě předsevzal, že se podívá, co máš jako cizinec za lubem. Hnědokošiláči mají svoje léna. A tohle léno zřejmě patřilo jemu.” Zamračil se. „Ale přesto je dost neobvyklé, že jsou takhle ve střehu. Otázka zní, proč vysoce postavený člen SA špehuje běžné občany. Obvykle na to mají poskoky. Možná dostali nějaké varování.” Zadíval se na mrtvolu.

„Každopádně je to problém. Jestli hnědokošiláči zjistí, že byl jeden jejich příslušník zabit, nepřestanou pátrat, dokud nenajdou vraha. A že tihle lidi pátrat umějí. Ve městě jich působí

desetitisíce. Jsou jako švábi.”

Počáteční šok z přestřelky odezněl a Paulovi se vracely obvyklé instinkty. Vystoupil ze slepé odbočky do hlavní pasáže Drážďanské uličky. Stále zela prázdnotou. Okolní okna byla potemnělá a žádné

dveře se neotevřely. Paul zvedl před Morganem prst, vrátil se k ústí uličky a nakoukl za roh směrem k pivnici. Zdálo se, že nikdo z hrstky lidí na ulici výstřel neslyšel.

Vnořil se zpátky do uličky a řekl Morganovi, že vzduch se zdá čistý. „Nábojnice,” řekl poté.

„Cože?”

„Ta nábojnice. Ze tvé pistole.” Prohledávali zem tak dlouho, až

Paul našel malý nažloutlý váleček. Sebral ho kapesníkem, pečlivě ho očistil pro případ, že by na něm zůstaly Morganovy otisky, a odhodil ho do kanálu. Slyšel, jak nábojnice v potrubí řinčí, až se nakonec ozvalo žbluňknutí.

Morgan pokýval hlavou. „Říkali, že jsi dobrý.” Ne tak dobrý, aby mě ve Spojených státech nečapli díky podobnému kousku mosazi, jako byl tenhle.

Morgan otevřel notně opotřebovaný kapesní nůž. „Odřežeme mu z šatů visačky, vezmeme mu všechny osobní věci a pak odsud co nejrychleji zmizíme. Dřív než ho najdou oni.”

„A kdo to je oní?” zeptal se Paul.

Z Morganových rtů se vydral dutý smích. „V dnešním Německu jsou všichni oní.”

„Mohl by mít člen SA tetování? Třeba hákový kříž? Nebo písmena SA?”

„Ano, to je možné.”

„Tak ho prohlédněme. Na rukou a na hrudníku.”

„A když nějaké najdeme?” zeptal se Morgan a zamračil se. „Co s ním uděláme?”

Paul kývl směrem k noži.

„Děláš si legraci.”

Paulův obličej však prozrazoval, že to myslí smrtelně vážně.

„To nemůžu udělat,” zašeptal Morgan.

„Tak to udělám já. Jestli je důležité, aby ho neidentifikovali, tak se to provést musí.” Paul

poklekl na dlažební kostky a rozepnul muži sako a košili. Chápal Morganovu přecitlivělost, ale pro zabijáka to byla práce jako každá jiná. Pokud se jí člověk nevěnoval na sto procent, pak bylo lépe hledat si jinou. Jediné drobné tetování totiž mohlo znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Nakonec se však ukázalo, že v tomto případě nebude žádné cejchování zapotřebí. Mužovo tělo bylo čisté.

Náhle se ozval výkřik.

Oba muži strnuli. Morgan pohlédl do uličky a jeho ruka znovu zajela k pistoli. Také Paul sevřel zbraň, kterou uzmul členovi SA. Hlas se ozval znovu. A pak bylo ticho přerušované jen šuměním dopravy na ulici. O chvíli později nicméně Paul rozpoznal přízračně kvílející sirénu, jejíž kolísavý zvuk se stále přibližoval.

„Měl bys zmizet,” řekl Morgan naléhavě. „Já to s ním vyřídím.” Na chvíli se zamyslel. „Setkáme se za pětačtyřicet minut. Na Rosenthalerstrasse severozápadně od Alexanderplatzu je restaurace Letní zahrada. Mám jednu spojku, která disponuje informacemi o Ernstovi. Řeknu jí, ať tam za námi přijde. Ty běž zatím na ulici a postav se před pivnici. Tam by ti mělo zastavit taxi. V tramvajích a autobusech často jezdí policie, takže když to půjde, ber si taxíka nebo choď pěšky. Dívej se přímo před sebe a s nikým nenavazuj vizuální kontakt.”

„Letní zahrada,” zopakoval Paul, sebral aktovku a oprášil ji. Němcovu pistoli si zastrčil dovnitř. „A od této chvíle se budem bavit německy. Vyhneme se tak podezření.”

„Dobrý nápad,” odpověděl Morgan v němčině. „Mluvíš dobře. Líp než

jsem čekal. Ale změkči svoje G. Pak budeš mluvit víc jako Berlíňan.”

Další výkřik. Houkačka se přiblížila. „Jo, Schumanne. Jestli tam za hodinu nebudu… Víš, jak ti Byk Gordon říkal o té vysílačce v budově ambasády, na které se pořád dělá?”

Paul přikývl.

„Zavolej jim odtamtud a řekni, že potřebuješ nové instrukce.” Morgan se ponuře zasmál. „A rovnou jim pak můžeš oznámit, že jsem mrtvý. A teď už padej. Koukej dopředu a snaž se vypadat nenuceně. A hlavně neutíkej, ať se děje, co se děje.”

„Nemám utíkat? Proč?”

„Protože v téhle zemi žije až příliš mnoho lidí, kteří tě začnou pronásledovat jen proto, že běžíš. Tak pohyb!” S precizností krejčího se Morgan vrátil ke svému úkolu.

Zaprášené a otlučené černé auto zastavilo u chodníku nedaleko od boční uličky, kde stáli tři příslušníci pořádkové policie v bezvadně nažehlených zelených uniformách se sytě oranžovými výložkami na límci a vysokými zelenočernými přilbami na hlavách. Z místa pro spolujezdce vystoupil kníratý muž středního věku ve špinavě bílém trojdílném obleku a automobil se po jeho odchodu zvedl o několik centimetrů. Muž si nasadil na hlavu s řídnoucími prošedivělými vlasy vyčesanými dozadu panamský klobouk a vyklepal si z pěnovky doutnající tabák.

Motor auta se zajíkl, zakuckal a konečně zmlkl. Inspektor Willi Kohl si strčil zažloutlou dýmku do kapsy a s jistým rozhořčením pohlédl na automobil. Špičkoví vyšetřovatelé SS a gestapa jezdili v mercedesech a BMW. Inspektoři Kripo neboli kriminální policie včetně těch vysoce postavených, jako byl Kohl, se naopak museli trmácet ve vozech Auto Union. A ze všech modelů firmy, která měla ve znaku čtyři propletené kruhy znázorňující spojené továrny Audi, Horch, Wanderer a DKW, dostal Kohl samozřejmě k dispozici ten nejskromnější, dva roky starý model (jeho vůz sice jezdil na benzin, ale fakt, že iniciály DKW znamenaly „vozidlo na parní pohon”, hovořil sám za sebe).

Konrád Janssen, hladce oholený muž bez klobouku, který se tolik podobal mnoha

dnešním mladým kandidátům na inspek-torskou funkci, se vynořil ze dveří řidiče a zapnul si dvouřadové sako ze zeleného hedvábí. Zamířil ke kufru a vytáhl aktovku a fotoaparát Leica. Kohl si propleskal kapsy, aby se ujistil, že má s sebou notes i obálky na důkazy, a vyrazil k policistům.

„Heil Hitler, inspektore,” oslovil ho familiérně nejstarší z trojice pořádkových policistů. Kohl muže neznal a přemýšlel, zda se s ním už mohl někde setkat. Pořádková policie sice mohla inspektorům příležitostně vypomáhat, ale technicky nespadala pod velení policie kriminální. Kohl byl s touto bezpečnostní složkou v kontaktu jen málo.

Zvedl paži k ledabylému pokusu o stranický pozdrav. „Kde je to tělo?”

„Tamhle, pane,” odpověděl strážník. „V Drážďanské uličce.” Jeho kolegové stáli v jakémsi polopozoru a působili obezřetně. Příslušníci pořádkové policie měli nesmírný talent na dopravní

přestupky, chytání kapsářů a zvládání davu, kdykoliv Hitler projížděl širokou třídou Unter den Linden, avšak dnešní vražda kladla na jejich bystrost mimořádné nároky. Při zabití lupiče by byli

povinni pečlivě zajistit místo činu, při zabití příslušníka SA se od nich očekávalo, že co nejrychleji zmizí a zapomenou, že něco viděli.

„Řekněte mi, co víte,” oslovil Kohl staršího policistu.

„Ano, pane. Ale obávám se, že toho není mnoho. Na tiergar-tenský okrsek přišlo hlášení a já sem okamžitě vyrazil. Byl jsem tady první.”

„Kdo vám to hlášení podal?” Kohl vešel do uličky, ohlédl se na policisty a netrpělivě jim pokynul, aby ho následovali.

„Nějaká žena. Nepředstavila se. Prý někde odtud zaslechla výstřel.”

„V kolik hodin volala?”

„Kolem poledne, pane.”

„A vy jste přijel kdy?”

„Vyrazil jsem hned, když mě velitel uvědomil.”

„A vy jste přijel kdy?” zopakoval otázku Kohl.

„Nějakých dvacet minut po poledni. Možná třicet.” Ukázal do úzké slepé uličky.

Na dlažebních kostkách v ní ležel na zádech otylý čtyřicátník. Příčinou jeho smrti byl zcela očividně průstřel ve spánku, který silně krvácel. Šaty měl muž zmačkané a kapsy obrácené. Nebylo pochyb, že zemřel přímo zde: krvavé stopy na to jasně ukazovaly. Inspektor se obrátil ke dvěma mladším policistům. „Vy, prosím, zkuste sehnat nějaké svědky, pokud možno někoho, kdo bydlí u východu z uličky. A taky v těchto budovách.” Ukázal na okolní dvě

cihlové budovy, přestože si zároveň povšiml, že na této straně nemají okna. „A v té restauraci, kolem které jsme jeli. Bierhaus, tak se jmenovala.”

„Ano, pane.” Strážníci ostrým krokem odešli.

„Prohledali jste ho?”

„Ne,” odpověděl nejstarší pořádkový policista a dodal: „Jen jsme se pochopitelně přesvědčili, jestli to není žid.”

„Takže jste ho prohledali.”

„Prostě jsem mu otevřel poklopec. A pak ho zase zavřel. Jak vidíte.”

Kohl přemýšlel, zda člověk, který rozhodl, že úmrtím obřezaných mužů bude věnována jen malá priorita, vůbec vzal někdy v úvahu, že se tento zákrok někdy provádí ryze ze zdravotních důvodů, a to dokonce i nejárijštějším dětem.

Prohledal muži kapsy, ale nenašel žádnou legitimaci. Vlastně

nenašel vůbec nic. Zvláštní.

„Nic jste mu nesebral? Neměl u sebe žádné doklady? žádné osobní

věci?”

„Ne, pane.”

Inspektor ztěžka poklekl a pečlivě začal ohledávat tělo. Přitom zjistil, že mužovy ruce jsou měkké a bez mozolů. „Takovéhle ruce,” konstatoval napůl pro sebe a napůl pro Konráda Janssena, „s ostříhanými nehty a chloupky a se zbytky mastku na kůži svědčí o tom, že nepracoval manuálně. Vidím mu na prstech inkoust, ale ne mnoho, což naznačuje, že nepůsobil v tiskařském průmyslu. Charakter stop navíc nasvědčuje tomu, že inkoust pochází od psaní, pravděpodobně účetních knih a korespondence. Nebyl to novinář, protože pak by měl na rukou stopy po tuze a já tu žádné nevidím.” Kohl to věděl, protože krátce poté, co se k moci dostali národní

socialisté, vyšetřoval smrt desítek reportérů. žádný z těchto případů však nebyl uzavřen a žádný se v současné době ani aktivně nevyšetřoval. „Takže obchodník, duševní pracovník, zaměstnanec státní správy, ministerský úředník…”

„Pod nehty taky nic nemá, pane.”

Kohl přikývl a upřel pozornost na mužovy nohy. „Jak říkám, s největší pravděpodobností intelektuál. Ale má velice svalnaté nohy. A podívejte na ty nadměrně ošoupané boty. Á, jen se na ně podívám a už mě pálí nohy. Tipl bych si, že hodně chodil a pěstoval turistiku.” Inspektor zabručel a s námahou se zvedl.

„A dnes si po časném obědě vyšel na procházku.”

„Ano, s velkou pravděpodobností. Leží tady párátko, které by mu mohlo patřit.” Kohl párátko zvedl a přičichl k němu. Česnek. Sklonil se a ucítil stejný zápach i v okolí mužových úst. „Ano, myslím, že ano.” Zastrčil dřívko do jedné z malých hnědých papírových obálek a zapečetil ji.

„Takže oběť loupeže,” dedukoval mladý vyšetřovatel.

„Rozhodně je to možné,” řekl Kohl pomalu. „Ale já si to nemyslím. Copak by bral lupič tomu člověku všechno, co měl u sebe? Navíc nemá na krku ani na uchu stopy po střelném prachu. To znamená, že kulka byla vypálena z větší vzdálenosti. Lupič by stál u oběti blíž a spíš by se jí díval do obličeje. Zatímco tento člověk byl zastřelen zezadu a z boku.” Inspektor olízl špičku tlusté tužky a zapsal si své postřehy do zmačkaného notesu. „Ano, ano, určitě existují lupiči, kteří čekají na oběť a pak ji zastřelí a oberou. Jenže se to dost dobře neslučuje s tím, co o většině zlodějů víme, nemám pravdu?”

Charakter průstřelu navíc naznačoval, že pachatel nepocházel z řad gestapa, SS ani SA. V takových případech bývá kulka obvykle vypálena z bezprostřední blízkosti do přední či zadní části lebky.

„Ale co v téhle uličce dělal?” zadumal se kandidát na inspektora a rozhlédl se kolem sebe, jako by odpověď ležela na zemi.

„Tato otázka nás prozatím nezajímá, Janssene. Toto je oblíbená zkratka mezi Spenerstrasse a Calvinstrasse. Mohl mít i špatné úmysly, ale to budeme muset zjistit na základě jiných důkazů, než

je trasa jeho chůze.” Kohl se znovu zadíval na střelnou ránu a pak přistoupil ke zdi, na níž se rozstříklo značné množství krve.

„A.” Inspektor s nadšením kvitoval nález kulky, která ležela v místě, kde kočičí hlavy přecházely v cihlovou zed. Opatrně sebral projektil do kapesníku. Byl jen lehce poškrábaný. Kohl

okamžitě

poznal, že jde o kulku ráže devět milimetrů. To znamenalo, že s největší

pravděpodobností pochází z automatické pistole, která

vyhazuje prázdné nábojnice.

Obrátil se k pořádkovému policistovi. „Prosím vás, strážníku, prohledejte centimetr po centimetru okolí. A zaměřte se na mosaznou nábojnici.”

„Ano, pane.”

Kohl vytáhl z kapsy vesty lupu a prohlédl si přes ni projektil.

„Kulka je ve velmi dobrém stavu. To je povzbudivé. Uvidíme, co nám na Alexu řeknou drážky a zábřity. Vypadají docela ostře.”

„Takže měl pachatel novou zbraň,” nadhodil Janssen a poté svou poznámku doplnil. „Anebo starou, ze které se málo střílelo.”

„Velmi dobře, Janssene. Přesně tak jsem to chtěl formulovat.” Kohl vložil kulku do další hnědé obálky, zalepil i ji a zapsal si další

poznámky.

Janssen se opět zadíval na mrtvolu. „Ale jestli ho neobrali, pane, tak proč mu obrátili kapsy?”

„Pozor, já nechtěl říct, že ho neoloupili. Pouze si nejsem jist, zda byla loupež hlavním motivem… Á, tady. Rozhalte mu ještě to sako.”

Janssen odtáhl cíp látky.

„Vidíte ty nitě?”

„Kde?”

„Tady přece!” Kohl ukázal na příslušné místo.

„Ano, pane.”

„Odřezali mu visačku. Platí to o všech jeho svršcích?”

„Kvůli identifikaci,” poznamenal mladý vyšetřovatel, ohledal oběti kalhoty a košili a pokýval hlavou. „Pachatel nechce, abychom věděli, koho zabil.”

„Co nápisy v botách?”

Janssen muže zul a ohledal mu boty. „Chybí, pane.” Kohl si je prohlédl a pak ohmatal zabitému muži sako. „Ten oděv je vyroben z… náhražkové látky.” Inspektor se téměř přeřekl a použil termín „Hitlerova látka” v narážce na fakt, že tato falešná

tkanina se vyráběla z lýka. (Mezi lidmi koloval vtip: když se vám takový oblek roztrhne, namočte ho, položte na sluníčko a látka zase sroste.) Vůdce totiž vyhlásil plán učinit zemi nezávislou na dovozech. Gáza, margarín, benzin, motorový olej, guma, látky, to vše se nyní vyrábělo z alternativních materiálů dostupných v Německu. Problém však byl stejný jako u všech náhražek: prostě a jednoduše nebyly dost kvalitní a lidé je někdy shazovač-ně

označovali za „Hitlerovo” zboží. Nebylo ovšem moudré používat podobný výraz na veřejnosti: někdo mohl člověka udat. Význam tohoto konkrétního zjištění spočíval v závěru, že zabitý

muž byl pravděpodobně Němec. Většina cizinců v zemi disponovala konvertibilní měnou, což znamenalo, že jejich kupní síla byla poměrně vysoká a nikdo z nich by si dobrovolně nekupoval takto laciné svršky.

Proč chtěl ovšem pachatel udržet totožnost zavražděného v tajnosti? Náhražkový oděv naznačoval, že na tomto muži není nic zvlášť důležitého. Kohl však zároveň věděl, že mnozí vysoce postavení představitelé národně socialistické strany jsou špatně

placeni a i ti, kteří pobírají slušnou mzdu, často nosí náhražkové

oblečení jako projev oddanosti vůdci. Mohla tedy být motivem vraždy činnost oběti ve

straně či ve vládě?

„Zajímavé,” prohodil Kohl a ztuha se postavil. „Pachatel zastřelí člověka v zalidněné části města. Ví, že někdo mohl uslyšet výstřel, a přesto riskuje vlastní odhalení a odřeže zabitému ze svršků visačky. O to více mne fascinuje zjistit, kým tento nešťastný muž byl. Sejměte mu otisky, Janssene. Kdybychom měli čekat na soudního patologa, zůstaneme tu celou věčnost.”

„Ano, pane.” Mladý policista otevřel aktovku, vytáhl příslušné náčiní a pustil se do práce.

Kohl si prohlédl dlažební kostky. „Až dosud jsem používal výraz pachatel v jednotném čísle, Janssene, ale pochopitelně jich zde mohl být celý tucet. Na zemi ovšem nevidím nic, co by nasvědčovalo takové choreografii události.” Pokud se místo činu nacházelo na otevřeném prostranství, pověstný berlínský vítr brzy pokryl všechny plochy matoucím písečným prachem. To však nebyl případ této stísněné uličky.

„Pane…, inspektore,” zavolal pořádkový policista. „žádné nábojnice tu nemůžu najít. Už jsem to tu celé prohledal.” Kohla tento fakt znepokojil a Janssenovi výraz jeho šéfa neunikl.

„To proto,” vysvětlil inspektor, „že pachatel nejen odřezal oběti visačky z oděvu, ale také si dal práci nalézt prázdnou nábojnici.”

„Takže je to profesionál.”

„Jak už jsem říkal, Janssene, během dedukce nikdy neformulujte své závěry, jako by byly hotovou věcí. Jakmile to učiníte, vaše mysl se instinktivně uzavře dalším možnostem. Řekněme spíše, že náš podezřelý mohl vykazovat vysoký stupeň důslednosti a pozornosti vůči detailům. Možná to byl profesionální zločinec, možná nikoliv. Onen lesklý malý předmět mohl koneckonců odnést potkan nebo pták, případně ho mohl sebrat nějaký školák a pak pláchnout před děsivým pohledem na mrtvého člověka. Anebo je i sám pachatel chudák, který má pro mosaz nějaké další využití.”

„Jistě, inspektore,” přitakal Janssen, jako by si Kohlova slova vrýval do paměti.

Během krátké doby, co spolu pracovali, zjistil inspektor o Janssenovi dvě věci: že onen mladý muž nemá smysl pro ironii a že se pozoruhodně rychle učí. Druhá vlastnost byla pro netrpělivého inspektora darem z nebes. Ovšem v případě vlastnosti první si inspektor přál, aby jeho žák poněkud častěji vtipkoval, práce u policie je povolání, u něhož je humoru zoufale zapotřebí. Janssen dokončil snímání otisků. Práci provedl na jedničku. „A teď popráškujte ty dlažební kostky kolem něj a pořiďte fotografie veškerých nalezených otisků. Pachatel mohl být natolik chytrý, že odřezal oběti visačky, ale zároveň ne dost chytrý, aby se přitom nedotýkal země.”

Po pěti minutách nanášení jemného prášku kolem těla Janssen prohlásil: „Myslím, že tu nějaké stopy jsou, pane. Podívejte.”

„Ano. Ty jsou dobré. Zaznamenejte je.”

Jakmile mladý vyšetřovatel vyfotografoval otisky, odstoupil a pořídil další snímky mrtvého těla a místa činu. Inspektor mezitím pomalu obcházel tělo. Znovu vytáhl z kapsy vesty zvětšovací sklo a zavěsil si na krk jeho zelenou šňůrku, kterou mu mladá Hanna upletla jako vánoční dárek. Ohledal kočičí hlavy těsně vedle těla.

„To vypadá jako kožené šupinky.” Pečlivě si jednotlivé kousky prohlédl. „Staré a suché. Hnědé. Příliš tuhé, než aby pocházely od rukavic. Takže jsou možná z bot, z opasku, ze staré torny nebo z kufříku, který měl u sebe vrah, případně oběť.” Sebral několik šupinek a vsypal je do další hnědé obálky. Olízl klovatinu a zalepil chlopeň.

„Máme tady svědka, pane,” ohlásil jeden z mladších pořádkových policistů. „I když příliš nespolupracuje.”

Svědek. Výborně! Kohl následoval muže k ústí uličky. Druhý strážník tam pošťuchoval dopředu jakéhosi muže, podle Kohlova odhadu čtyřicátníka. Chlapík měl na sobě pracovní šaty, levé oko měl skleněné a pravá paže mu splihle visela podél boku. Jeden ze čtyř milionů lidí, kteří přežili válku, ale tato obludná zkušenost navždy poznamenala jejich tělo.

Pořádkový policista ho postrčil směrem ke Kohlovi. „To stačí, strážníku,” pravil inspektor přísně. „Děkuji vám.” Otočil se ke svědkovi a řekl: „Vaši legitimaci.”

Muž mu podal průkaz totožnosti a Kohl si ho prohlédl. Veškeré údaje sice pustil z hlavy už v okamžiku, kdy muži průkaz vracel, ale zároveň věděl, že i zběžná prohlídka dokladů ze strany policejního důstojníka silně ponouká svědky ke spolupráci. I když ne ve všech případech.

„Rád bych vám pomohl. Ale jak už jsem řekl tamhle strážmistrovi, pane, opravdu jsem toho moc neviděl.” Dělník zmlkl.

„Ano, ano, takže mi povězte, co jste tedy viděl.” Kohlova buclatá ruka vystřihla netrpělivé gesto.

„Ano, inspektore. Drhl jsem zrovna schody do sklepa v čísle dvaačtyřicet. To je tam.” Ukázal od uličky k jakémusi domu. „Tam, jak vidíte. Stál jsem zrovna pod úrovní chodníku a zaslechl jsem něco, co znělo, jako když někomu střílí do výfuku.” Kohl si odfrkl. Od roku třiatřicet může střílení do výfuku předpokládat jen idiot, normální lidé předpokládají výstřel.

„Myslel jsem, že o nic nejde, a tak jsem drhl dál.” Na důkaz čehož

si svědek ukázal na vlhkou košili a kalhoty. „A pak jsem o deset minut pozdějc zaslechl hvízdání.”

„Hvízdání? To jako policejní píšťalku?”

„Ne, pane, myslím, jako že někdo hvízdal skrz zuby. Bylo to docela hlasitě. Zvednul jsem hlavu a viděl, jak z té uličky vychází nějaký chlap. Hvízdal, aby si přivolal taxík. Ten zastavil přímo před mým barákem a já slyšel, jak ten chlap říká řidiči, že ho má odvézt do restaurace Letní zahrada.”

Hvízdání? pomyslel si Kohl. To bylo neobvyklé. Hvízdá se přece na psy a na koně. Ale volat si touto formou taxi je ponižující pro řidiče. V Německu si všechny profese a povolání zasluhovala stejnou úctu. Znamenalo to tedy, že podezřelým je cizinec? Nebo že je jen neomalený? Inspektor si zapsal tento postřeh do notesu.

„Co číslo toho taxíku?” musel se Kohl zeptat a samozřejmě dostal očekávanou odpověď.

„Jo, to nemám zdání, pane.”

„Letní zahrada.” Název zněl velice obecně. „Která letní zahrada?”

„Myslím, že jsem zaslechl Rosenthalerstrasse.” Kohl přikývl. Cítil vzrušení, že hned na počátku vyšetřování narazil na tak dobrou stopu. „A teď rychle, jak ten člověk vypadal?”

„Jak říkám, já byl zrovna pod schodištěm, pane. Viděl jsem mu jen záda a ruku, jak mával na taxíka. Byl to urostlý chlap, určitě víc jak dva metry. Udělaný, ale ne tlusťoch. A mluvil s pří-zvukem.”

„S jakým přízvukem? S regionálním? Anebo měl intonaci úplně cizí

řeči?”

„Jestli, tak se to podobalo někomu od jihu. Jenže můj brácha bydlí kousek od Mnichova a tohle znělo ještě trochu jinak.”

„Takže to byl někdo z ciziny? Kvůli olympiádě je tu teď spousta cizinců.”

„To já nevím, pane. Já strávil celý život v Berlíně. Vlast jsem opustil jenom jednou.” Ukázal si na bezvládnou paži.

„Měl ten člověk koženou aktovku?”

„Jo, myslím, že jo.”

Kohl se otočil k Janssenovi a řekl: „Z té pravděpodobně pochází ty kožené šupinky.” Obrátil se zpět. „A do tváře jste mu neviděl.”

„Ne, pane. Jak říkám.”

Kohl ztlumil hlas. „Kdybych vám teď slíbil, že si nepoznamenám vaše jméno, takže s tím případem nebudete mít žádné další

opletačky, vzpomněl byste si na jeho podobu lépe?”

„Čestné slovo, pane, do tváře jsem mu neviděl.”

„Věk?”

Svědek zavrtěl hlavou. „Já jen vím, že to byl statný chlap a na sobě měl lehký oblek… Barvu vám bohužel říct nemůžu. Jo, a taky měl na hlavě klobouk, jaký nosí ministr letectví Góring.”

„Jaký klobouk myslíte?” dotázal se Kohl.

„S úzkou střechou. Hnědý.”

„Á, to nám pomůže.” Kohl si muže změřil od hlavy k patě. „No dobrá, můžete jít.”

„Heil Hitler,” prohlásil muž s dojemným nadšením a vystřihl rázný pozdrav, snad aby nějak vynahradil skutečnost, že k němu musel použít levou ruku.

Inspektor mu odpověděl roztržitým „Heil” a vrátil se k oběti. Oba vyšetřovatelé si spěšně sbalili vybavení. „Honem. Jedeme do Letní zahrady.”

Vyrazili zpátky k autu. Willi Kohl však vzápětí ucukl bolestí a sklopil pohled ke svým chodidlům. Ani předražené kožené boty vycpané nejjemnější jehněčí vlnou příliš nepomáhaly jeho dořízeným ploskám a prstům na nohou. Kočičí hlavy byly pro jeho nohy mimořádně brutální.

Náhle si uvědomil, že Janssen vedle něj zpomalil. „Gestapo,” špitl mladý vyšetřovatel.

Polekaný Kohl zvedl hlavu a viděl, že se k nim blíží Peter Krauss v ošuntělém hnědém obleku a plstěném klobouku stejné barvy. Za ním kráčeli dva jeho asistenti, mladší muži přibližně v Janssenově věku.

A, teď ne! Podezřelý se právě nyní mohl nacházet v restauraci, aniž by tušil, že po něm někdo pátrá.

Krauss nenuceně přistoupil k oběma inspektorům kriminální policie. Ministr propagandy Goebbels pravidelně vysílal do terénu stranické fotografy, kteří měli pořizovat snímky vzorných árij-ců s rodinami, a nejlepší momentky poté zveřejňoval ve svých publikacích. Peter Krauss by se na podobných fotkách dokonale vyjímal: byl vysoký, štíhlý a světlovlasý. Donedávna byli s Kohlem kolegové, ale vzhledem ke svým zkušenostem v někdejším Oddělení 1A kriminální policie, které se zabývalo politickými zločiny, byl poté Krauss vyzván k práci u tajné policie. Nedlouho po nástupu národních socialistů k moci se Oddělení 1A osamostatnilo a přejmenovalo na gestapo. Krauss byl stejný jako mnoho dalších německých Prusů: v jeho nordických žilách kolovala slovanská krev a v řadách policie se šuškalo, že Krauss byl k práci na PrinzAlbrecht-Strasse přizván teprve poté, co si změnil křestní jméno z původního Pietr, které zavánělo slovanstvím. Kohl slyšel, že Krauss je velmi metodickým vyšetřovatelem, přestože spolu oba muži nikdy nepracovali: Kohl totiž vždy odmítal

politicky motivované zločiny a kriminální policie se teď jimi stejně nesměla zabývat.

„Willi, dobré odpoledne,” oslovil Kohla Krauss.

„Heil. Co tě sem přivádí, Petere?”

Janssen kývl hlavou a vyšetřovatel gestapa ho napodobil. „Měl jsem jeden telefonát se šéfem,” řekl Kohlovi.

Myslel tím snad přímo Heinricha Himmlera? přemýšlel Kohl. Možné to bylo. Právě před měsícem převzal šéf SS kontrolu nad všemi policejními složkami v Německu a navíc vytvořil Sipo ne boli bezpečnostní policii, civilní oddělení, které zahrnovalo gestapo, kriminální policii i nechvalně proslulou SD, což byla zpravodajská složka SS. Navíc byl Himmler nedávno jmenován státním policejním náčelníkem a Kohla už tehdy napadlo, že pro nejmocnějšího vymahače zákona na zeměkouli je to poněkud skromné označení.

Krauss pokračoval: „Vůdce mu dal za úkol, aby během olympiády nepřipustil ve městě žádný skandál. Máme prověřovat všechny závažné zločiny v okolí stadionu, olympijské vesničky a centra města a zajistit brzké dopadení pachatelů. A my tu hned máme vraždu, co by kamenem dohodil od Tiergartenu.” Krauss nelibě mlaskl.

Kohl se nápadně podíval na hodinky, zoufale potřeboval odjet do Letní zahrady. „Obávám se, že se musím vzdálit, Petere.” Gestapák si pozorně prohlédl mrtvé tělo, přikrčil se a řekl:

„Bohužel je ve městě tolik zahraničních reportérů… Je strašně těžké je všechny kontrolovat, monitorovat…”

„Ano, ano, ale…”

„Musíme zajistit, aby se ten případ vyřešil, než ho vyčmucha-jí.” Krauss se postavil a začal v pomalém kruhu obcházet mrtvé tělo.

„Víme už, kdo to je?”

„Zatím ne. Nemá u sebe žádnou legitimaci. Poslyš, Petere, nesouvisí ten případ nějak s SS nebo SA, že ne?”

„Pokud vím, tak ne,” odvětil Krauss a zamračil se. „Proč?”

„Protože jsme si cestou sem s Janssenem všimli, že je v ulicích mnohem více hlídek. A taky nahodilých kontrol dokladů. O žádné operaci jsme přitom nic neslyšeli.”

„Ále, to nic není,” řekl inspektor gestapa a mávl rukou. „To je jen taková drobná bezpečnostní záležitost. Nic, s čím by si kripo měla lámat hlavu.”

Kohl se znovu podíval na kapesní hodinky. „No, ale teď už opravdu musím jít, Petere.”

Krauss se postavil. „Obrali ho?”

„Sebrali mu veškerý obsah kapes,” odpověděl Kohl netrpělivě. Krauss se dlouze zadíval na tělo a Kohl teď nemyslel na nic jiného, než jak podezřelý vysedává v Letní zahradě a láduje se řízkem nebo klobásou. „Musím se vrátit,” zopakoval Kohl.

„Ještě moment.” Kraus pokračoval v ohledání těla a pak prohlásil, aniž zvedl hlavu: „Mělo by to logiku, kdyby byl pachatelem cizinec.”

„Cizinec? Totiž…,” vyhrkl Janssen rychle a obočí na mladistvém obličeji se mu zvedlo. Kohl ho však zpražil ostrým pohledem a mladík zmlkl.

„Copak?” zeptal se Krauss.

Kandidát na inspektora zachoval duchapřítomnost. „Jen mě zajímá, proč si myslíte, že by to mělo logiku.”

„No, opuštěná ulička, chybějící legitimace, chladnokrevné

zastřelení… Když se v téhle branži pohybujete nějakou dobu, získáte na pachatele podobných vražd čich, milý kolego.”

„Jakých podobných vražd?” nemohl se Kohl nezeptat. Člověk zastřelený v berlínské uličce nebyl v dnešní době ničím neobvyklým.

Krauss si však dál vedl svou: „S největší pravděpodobností to byl Cikán nebo Polák. Násilnické národy, jen co je pravda. Navíc mají

hromadu motivů vraždit nevinné Němce. Případně to mohl udělat Čech, pochopitelně odněkud z východu, ne ze Sudet. Ti jsou střílením lidí zezadu proslulí.”

Stejně jako esesáci, chtělo se Kohlovi dodat. Místo toho však jen podotkl: „V tom případě můžeme doufat, že se z pachatele vyklube Slovan.”

Krauss ovšem na narážku na jeho vlastní etnický původ nereagoval. Znovu pohlédl na mrtvolu. „Prošetřím to, Willi. A řeknu svým lidem, aby se spojili s A-many v oblasti.”

„Zapojení národně socialistických informátorů mě naplňuje optimismem,” prohlásil Kohl. „Jsou velice dobří. A jejich taková

spousta.”

„To jistě.”

Také Janssen se nyní chvályhodně podíval na hodinky, zašklebil se a řekl: „Ať na tu schůzku nepřijdeme pozdě, pane.”

„Ano, ano, už jdeme.” Kohl vyrazil z uličky. Nakonec se však ještě

jednou zastavil a houkl na Krausse: „Můžu mít ještě jednu otázku?”

„Ano, Willi?”

„Jaký nosí ministr letectví Goring klobouk?”

„Ty se ptáš, jestli…” „Goring. Jaký nosí klobouk?”

„To nemám tušení,” odpověděl Krauss a na okamžik se zatvářil sklíčeně, jako by tyto věci měl každý dobrý důstojník gestapa znát, jako když bičem mrská. „Proč?” „To je jedno.” „Heil Hitler.”

„Heil”

Když spěchali zpátky k DKW, poručil Kohl zadýchaně Janssenovi:

„Předej ten film jednomu z těch pořádkových policistů, ať ho bleskem odnese na ústředí. Chci mít ty fotky okamžitě k dispozici.”

„Ano, pane.” Mladý vyšetřovatel změnil směr, předal film strážníkovi, vyložil mu příslušné instrukce a doběhl Kohla, který

mezitím křikl na dalšího příslušníka: „Až dorazí lidi ze soudního, vyřiďte jim, že chci mít pitevní zprávu co nejdříve na stole. Chci vědět, jakými chorobami náš přítel trpěl. Zvlášť mě zajímá kapavka a souchotiny. Včetně stadia. A taky chci znát obsah jeho žaludku. Plus případná tetování, zlomené kosti a chirurgické jizvy.”

„Rozkaz.”

„Nezapomeňte jim vyřídit, že je to naléhavé.” Soudní patologové

měli v posledních dnech tolik práce, že již pouhé odvezení těla mohlo trvat osm až deset hodin, pitva se pak mohla protáhnout na několik dní.

Kohl spěchal k DKW a svíjel se přitom bolestí: jehněčí vlna v jeho obuvi se přesouvala sem a tam. „Jak se nejrychleji dostaneme do Letní zahrady? To je jedno, však my už to vymyslíme.” Rozhlédl se kolem sebe. „Tam!” křikl a ukázal Janssenovi novinový stánek. „Kup tam všechny noviny, které budou mít.” „Ano, pane, ale proč?” Willi Kohl se zabořil na sedadlo řidiče a stiskl tlačítko zapalování. Nemohl sice popadnout dech, ale netrpělivost ještě

stále zvládal. „Protože potřebujeme fotku Goringa v klobouku. Proč

asi?”

Paul stál na nároží, v ruce držel splihlý výtisk Berlínského žurnálu a zkoumavě si prohlížel kavárnu Letní zahrada: dámy v rukavičkách popíjely kávu, muži hltali pivo velkými doušky a stírali si pěnu z knírů do nažehlených plátěných ubrousků. Lidé

kouřili a vychutnávali si odpolední slunce.

Paul Schumann setrvával v dokonale nehybné poloze a pozoroval, pozoroval, pozoroval.

Něco tu nehraje…

Bylo to, jako když sázel písmo: vytrhával kovové hlásky z formového rámu a pečlivě z nich skládal slova a věty. „Hlavně

dávej pozor na péčka a kvéčka,” upozorňoval ho bez ustání otec, právě tato dvě písmena se snadno zaměňovala, neboť byla zrcadlově

obrácená.

A stejně pečlivě se nyní Paul díval do Letní zahrady. Už jednou dnes unikl jeho pozornosti příslušník SA, který ho sledoval z telefonní budky před uličkou, pro hrdlořeza to bylo neomluvitelné

selhání. Nehodlal dopustit, aby se to stalo znovu. Po několika minutách vycítil, že mu nehrozí bezprostřední

nebezpečí, ale jak to můžu vědět? kladl si zároveň otázku. Sledovaní lidé byli možná přesně tím, čím se zdáli být: obyčejnými měšťáky, kteří v toto lenivé sobotní odpoledne hodují, vyřizují

pochůzky a o kolemjdoucí nejeví zájem.

Možná jsou však stejně podezíraví a vražedně oddaní nacistům jako ten chlap na Manhattanu, jako ten Heinsler.

Miluji fúhrera…

Paul odhodil noviny do odpadkového koše, přešel přes ulici a zamířil do restaurace.

„Stůl pro tři, prosím,” sdělil vrchnímu.

„Posaďte se kamkoliv, kamkoliv,” odpověděl utrápený vrchní. Paul se posadil ke stolu uvnitř a nenuceně se rozhlédl kolem sebe. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Nebo to tak alespoň vypadalo.

Kolem proplul číšník. „Budete si přát?”

„Zatím pivo.”

„Jaké pivo?” Číšník začal vyjmenovávat značky, o nichž Paul nikdy neslyšel.

„To první,” řekl. „Velké.”

Číšník zamířil k baru a o chvíli později se vrátil s vysokou sklenicí světlého piva. Paul se žíznivě napil, ale zjistil, že mu nápoj nechutná. Byl téměř sladký, podivně ovocný. Odsunul sklenici a zapálil si chesterfieldku, kterou vyklepal z krabičky pod stolem, aby nikdo neviděl americkou značku. Když opět zvedl hlavu, všiml si, že do lokálu ledabyle vchází Reginald Morgan. Rozhlédl se kolem sebe, zahlédl Paula, přistoupil k němu a řekl německy:

„Jsem rád, že vás zase vidím, příteli.”

Potřásli si rukama a Morgan se posadil naproti Paulovi. Byl celý zpocený, a tak si otřel obličej do kapesníku. Jeho oči působily znepokojeně. „Bylo to o fous. Pořádková policie tam dorazila, právě když jsem odcházel.”

„Viděl tě někdo?”

„Myslím, že ne. Odešel jsem zadním koncem uličky.”

„Je bezpečné tady zůstat?” zeptal se Paul a rozhlédl se. „Neměli bychom radši odejít?”

„Ne. V tuhle denní dobu by bylo rozhodně podezřelejší přijít do restaurace a pak rychle odejít bez jídla. To není jako v New Yorku. Pokud jde o jídlo, nenechají se Berlíňané honit. Úřady se zavírají na celé dvě hodiny, aby se lidi mohli řádně najíst. A pochopitelně si taky dávají

dvě snídaně.” Morgan se poplácal po břiše. „Aspoň víš, proč jsem měl takovou radost, když mě poslali právě sem.” Nenuceně se podíval kolem sebe a řekl. „Na.” Přistrčil Paulovi tlustou knihu. „Vzpomněl jsem si, že ti ji mám vrátit.” Kniha nesla německý název Mein Kampf, což si Paul přeložil jako

„Můj boj”. Jako autor byl uveden Hitler. Copak on napsal i knihu?

podivil se Paul.

„Díky. Ale to opravdu nespěchalo.”

Paul zamáčkl cigaretu do popelníku, ale vzápětí si ji strčil do kapsy, neboť si vždy a všude dával pozor, aby po sobě nezanechal stopy, které by ho mohly někam zařadit.

Morgan se předklonil a usmál se, jako by příteli šeptem vyprávěl oplzlý vtip. „Uvnitř máš sto marek a adresu penzionu, ve kterém budeš bydlet. Je to poblíž Lutzowplatzu, jižně od Tiergartenu. Napsal jsem ti tam i popis trasy.”

„Je to v přízemí?”

„Myslíš ten byt? To nevím. Neptal jsem se. To jako kvůli únikovým trasám?”

Paul si živě představil Maloneovo opilecké doupě s neprodyšně

uzavřenými dveřmi i okny a uvítacím výborem ozbrojených námořníků.

„Přesně tak.”

„No, tak se na něj koukni. Když se ti nebude líbit, možná půjde vyměnit za jiný. Bytná vypadala příjemně. Jmenuje se Kathe Richterová.”

„Patří taky k náckům?”

„To slovo tady nepoužívej,” řekl Morgan tiše. „Prozradí tě. Nazi je bavorský slangový výraz pro blbečka. Správná zkratka zní Nazo, ale to tady taky moc neuslyšíš. Říkej prostě národní socialista. Někteří lidé používají taky iniciály NSDAP. Anebo můžeš prostě

hovořit o straně. A pronášet to uctivě… Pokud jde o slečnu Richterovou, ta nejeví žádné sympatie k té či oné straně.” Kývl na Paulovo pivo: „Nejede ti?”

„Chutná jako chcanky.”

Morgan se zasmál. „To je pšeničné pivo. Tady ho pijí děti. Proč

sis ho objednával?”

„Nabízeli mi tisíc druhů. V životě jsem o nich neslyšel.”

„Já nám něco objednám.”

Když se dostavil číšník, Morgan poručil: „Přineste nám, prosím, dvě piva Pschorr. A k tomu klobásu s chlebem, zelím a kyselými okurkami. A taky máslo, jestli ho dnes máte.”

„Ano, pane.” Číšník odnesl Paulovu sklenici. Morgan pokračoval: „V té knize máš taky ruský pas se svou fotkou a pár rublů, zhruba v hodnotě sta dolarů. V případě nepředvídané

situace se seber a odjeď na švýcarské hranice. Němci budou rádi, že dostanou ze země dalšího Rusa, a nechají tě projet. Rubly ti nevezmou, protože je nesmějí utrácet. Švýcarům zase bude úplně

jedno, že jsi bolševik, a s radostí tě vpustí do země, abys u nich utratil nějaké peníze. Ty pojedeš do Curychu a necháš

vzkaz na americkém velvyslanectví. Gordon tě pak odtamtud vytáhne. Po tom, co se stalo v té uličce, si musíme dávat mimořádný pozor. Jak říkám, ve městě se očividně něco děje. V ulicích se pohybuje mnohem víc hlídek než obvykle: nejen členové SA, což by nebylo nic zvláštního, protože tihle lidi stejně nemají na práci nic jiného než jen pochodovat a hlídkovat, ale i esesmani a gesta-páci.”

„Eses…?”

„Esesmani? Viděls ty dva na zahrádce? Ty v těch černých uniformách?”

„Ano.”

„Původně SS působila jako Hitlerova osobní stráž. Teď je z ní

další soukromá armáda. Členové většinou chodí v černém, ale některé uniformy jsou i šedé. Gestapo je naproti tomu tajná

policie, jejíž příslušníci chodí v civilu. Není jich moc, ale jsou strašně nebezpeční. Jejich pravomoce se vesměs omezují na politické zločiny. Jenže politickým zločinem může být v dnešním Německu všechno. Odplivneš si na chodník a už je to urážka vůdcovy cti, kvůli které tě klidně pošlou do věznice Moabit nebo do koncentračního tábora.”

Číšník přinesl jídlo a piva Pschorr a Paul jedním tahem vypil polovinu sklenice. Pivo bylo zemité a plné. „Tak to si dám líbit.”

„Chutná ti? Když jsem přijel sem, uvědomil jsem si, že už nikdy nebudu moct pít americké pivo. Pivovarnické umění si žádá léta praxe. Je stejně uznávané jako diplom z univerzity. Berlín je hlavním městem evropského pivovarnictví, ale nejlepší pivo se dělá

v Mnichově, dole v Bavorsku.”

Paul začal hladově jíst. Pivo a jídlo však nebyly hlavní věcí, na kterou teď myslel. „Musíme se rychle přesunout,” zašeptal. Každá

hodina okolkování poblíž místa útoku zvyšovala při jeho profesi riziko dopadení. „Potřebuju informace a zbraň.” Morgan přikývl. „Moje spojka by tu měla být každou minutou. Má

podrobné informace o…, o muži, kterého jsi sem přijel navštívit. A pak ještě dneska odpoledne zajedeme do jedné zasta-várny. Majitel tam má pro tebe kvalitní pušku.”

„Pušku?” Paul se zamračil.

Morgan se zatvářil ustaraně. „Ty neumíš střílet z pušky?”

„Ale jo, umím střílet z pušky. Sloužil jsem u pěchoty. Ale zásadně

pracuju zblízka.”

„Zblízka? To je pro tebe jednodušší?”

„Tady nejde o jednoduchost. Je to prostě účinnější.”

„No, věř mi, Paule, že to sice bude nesmírně obtížné, ale může se stát, že se ke svému cíli opravdu dostaneš tak blízko, abys ho mohl zastřelit pistolí. Jenže všude kolem něj poletuje tolik hnědokošiláču, esesáků a gestapáků, že by tě přitom bezpochyby dopadli. A já ti ručím za to, že tvoje smrt by byla v tom případě

zdlouhavá a nepříjemná. Kromě toho existuje ještě jeden důvod, proč ho zastřelit puškou, Ernst musí zemřít na veřejnosti.”

„Proč?” dotázal se Paul.

„Senátor říkal, že všichni členové německé vlády i strany dobře vědí, jak klíčovou roli hraje Ernst v přezbrojení. Je nesmírně

důležité zajistit, aby ten, kdo nastoupí na jeho místo, dobře věděl, že také jemu hrozí nebezpečí, pokud naváže na Ernstovu práci. Kdyby zemřel v ústraní, Hitler by jeho vraždu zametl pod koberec a prohlásil by, že zplnomocněnec zahynul při nehodě nebo podlehl nějaké chorobě.”

„V tom případě to provedu na veřejném místě,” souhlasil Paul.

„Puškou. Ale nejdřív na ní budu muset seřídit mířidla, zvyknout si na ni, najít nějaký vhodný terén, předem ho prozkoumat, zjistit, jaké jsou na něm převládající větry, jaké je tam světlo a jaké

odtamtud vedou únikové cesty.”

„Samozřejmě. Ty jsi expert. Dělej, jak rozumíš.” Paul dojedl. „Po tom, co se stalo v té boční uličce, se potřebuju trochu zakopat. Chci si co nejdřív odnést věci z olympijské

vesničky a nastěhovat se do toho penzionu. Je už ten pokoj volný?” Morgan odpověděl, že ano.

Paul si lokl trochu piva, přitáhl si k sobě Hitlerovu knihu, položil si ji na klín, prolistoval ji a našel pas, peníze i adresu. Vyňal z knihy útržek papíru, na němž byly načmárány informace o penzionu. Vložil knihu do aktovky, vryl si do paměti adresu i trasu, nenápadně namočil papírek do rozlitého piva na stole a žmoulal ho v silných rukou tak dlouho, až se z něj stala pouhá buničná kulička. Tu si poté zastrčil do kapsy k cigaretovým nedopalkům, aby se jí později zbavil.

Morgan zvedl obočí. Říkali, že jsi dobrý.

Paul kývl na aktovku a zašeptal: „Můj boj. Ta Hitlerova kniha. O

čem pojednává?”

„Někdo ji nazval sbírkou sto šedesáti tisíc gramatických chyb. Má jít o Hitlerovu filozofii, ale v podstatě je to takový hutný

nesmysl. Ale možná si ji budeš chtít nechat.” Morgan se usmál. „V

Berlíně není spousta věcí k dostání a teď se například těžko shání toaletní papír.”

Paul se krátce zasmál a zeptal se: „A ten člověk, se kterým se máme setkat… Proč mu můžeme věřit?”

„V Německu se to má teď s důvěrou zvláštně. Riziko je tak značné a všudypřítomné, že nestačí někomu věřit jen proto, že věří v totéž

co ty. Pokud jde o můj kontakt, jeho bratr byl odborovým aktivistou, kterého zavraždili členové SA, takže sympatizuje s námi. Nehodlám však riskovat život jenom na základě toho. A tak jsem mu zaplatil obrovskou částku. Existuje tu takové rčení: Koho chleba jíš, toho píseň zpívej. No a Max jí spoustu mého chleba. Navíc se teď ocitl v choulostivém postavení, protože mi už prodal některé velmi užitečné a pro něj kompromitující materiály. Jde o dokonalý příklad, jak tady důvěra funguje: buďto musíš někoho uplatit, anebo mu vyhrožovat, a já dělám pokud možno obojí

současně.”

Otevřely se dveře a Morgan přimhouřil oči poznáním. „Á, to je on,” zašeptal. Do restaurace vstoupil vychrtlý muž v pracovní kombinéze a malým ruksakem přehozeným přes rameno. Rozhlédl se kolem sebe a zamžoural, aby si přivykl na přítmí. Morgan na něj zamával a muž

se k nim připojil. Očividně byl nervózní a neustále těkal očima mezi Paulem, ostatními hosty, číšníky a stíny v chodbách vedoucích na toalety a do kuchyně. V dnešním Německu jsou všichni oni… Muž se posadil ke stolu, nejprve zády ke dveřím, ale pak si přesedl, aby lépe viděl na zbytek restaurace. „Dobré odpoledne,” řekl Morgan. „Heil Hitler.” „Heil,” odvětil Paul.

„Tady náš přítel žádá, abychom mu říkali Max. Pracuje pro muže, kterého jsi sem přijel navštívit. Pohybuje se v jeho domě. Dodává tam zboží a zná hospodyni a zahradníky. Bydlí ve stejném městečku, v Charlottenburgu západně odtud.”

Max odmítl jídlo i pivo a dal si pouze kávu, do které si nasypal tolik cukru, že na hladině zůstal práškový povlak. Energicky začal nápoj míchat.

„Potřebuju vědět všechno, co mi o něm můžete říct,” zašeptal Paul.

„Ano, ano, povím vám to.” Max nicméně zmlkl a znovu se rozhlédl kolem sebe. Jeho podezíravost byla stejně nápadná jako tužidlo, kterým si přidržoval řídnoucí vlasy. Paula jeho neklid dráždil, nemluvě o tom, že byl nesmírně nebezpečný. Němec otevřel ruksak a podal Paulovi tmavě zelenou složku. Paul se narovnal, aby mu nikdo nemohl číst obsah přes rameno, otevřel desky a zjistil, že se dívá na šestici zmačkaných fotografií. Všechny zachycovaly muže v obleku šitém na míru, v obleku puntičkářského a svědomitého muže. Bylo mu kolem padesátky a měl kulatou hlavu a

nakrátko střižené prošedivělé vlasy. Na očích měl brýle s drátěnými obroučkami.

„Určitě je to on?” zeptal se Paul. „Nepoužívá třeba dvojníky?”

„Dvojníky nepoužívá.” Max třesoucíma se rukama zvedl šálek, usrkl kávu a znovu se rozhlédl po restauraci.

Paul si přestal fotky prohlížet. Chtěl Maxovi říct, aby si je nechal a po příchodu domů je zničil, ale ten působil příliš nervózně a Paul si dokázal živě představit, že by mohl zpanikařit a zapomenout je v tramvaji nebo v metru. Strčil si tedy složku do aktovky vedle Hitlerovy knihy, obojího se zbaví později.

„Tak,” řekl a opět se předklonil, „a teď mi o něm povězte. Všechno, co víte.”

Max mu vyložil veškeré informace o Reinhardu Ernstovi. Plukovník si prý udržuje disciplínu a vzezření vojáka, přestože už několik let v armádě nepůsobí. Vstává brzy a pracuje dlouhé, dlouhé hodiny šest i sedm dní v týdnu. Pravidelně cvičí a je zdatný střelec. Často u sebe nosí malou automatickou pistoli. Kancelář má na Wilhelmstrasse v budově kancléřství a do práce jezdí sám, jen málokdy ho doprovází tělesný strážce. Řídí mercedes s otevřenou střechou.

Paul chvíli přemýšlel, co mu Max řekl. „V tom kancléřství se zdržuje denně?”

„Obvykle ano. I když čas od času jezdí do loděnic a v poslední době i do Kruppových závodů.”

„Kdo je to Krupp?”

„Vlastní zbrojařské společnosti.”

„A kde u toho kancléřství parkuje?”

„To nevím, pane. Nikdy jsem tam nebyl.”

„Dokážete zjistit, kde se bude zdržovat v příštích několika dnech?

A kdy by mohl jet do kanceláře?”

„Ano, pokusím se.” Max se odmlčel. „Nevím, jestli…” Hlas se mu vytratil.

„Co?” zeptal se Paul.

„Vím taky pár věcí o jeho osobním životě. O jeho manželce, snaše, vnukovi. Chcete znát i tuhle stránku jeho života? Anebo raději ne?”

Dotýkat se ledu…

„Povězte mi všechno,” zašeptal Paul.

Jeli po Rosenthalerstrasse maximální rychlostí, kterou jim slabý motor umožnil, a pomalu se blížili k restauraci Letní zahrada.

„Můžu se na něco zeptat, pane?” zeptal se Konrád Janssen šéfa.

„Ano?”

„Inspektor Krauss doufal, že pachatelem bude cizinec, a my máme důkazy, že tomu tak skutečně je. Proč jste mu to neřekl?”

„Důkazy, které nasvědčují tomu, že by tomu tak mohlo být. Navíc nijak zvlášť přesvědčivé. Vlastně jen to, že podezřelý hovořil s přízvukem a pískal na taxík.”

„Ano, pane. Ale neměli jsme se o tom zmínit? Mohli jsme využít zdrojů gestapa.”

Obtloustlý Kohl v horku ztěžka dýchal a šíleně se potil. Měl léto rád, protože si celá rodina mohla užívat v Tiergartenu a v lunaparcích, případně si zajet k jezeru Wannsee nebo k řece Havel a udělat si piknik. V otázce klimatu však byl jeho srdci nejbližší podzim. Otřel si čelo a odpověděl: „Ne, Janssene, neměli jsme se o tom zmínit a neměli jsme usilovat o pomoc gestapa. A povím vám proč: za prvé dělají gestapo i SS už od svého ustavení minulý

měsíc všechno možné, aby zbavili kriminální policii nezávislosti. My si jí musíme

zachovat co nejvíce, a to znamená, že svou práci musíme dělat sami. A za druhé, což je mnohem, mnohem důležitější: ony zdroje gestapa mnohdy spočívají v zatýkání kohokoliv, kdo se zdá alespoň trochu vinen, čímkoliv. A někdy i v zatýkání těch, kdo jsou očividně nevinní, ale jejichž zatčení by mohlo být výhodné.”

V sídle kriminální policie se nacházelo šest set zadržovacích cel, jejichž účel kdysi býval stejný jako u všech policejních stanic kdekoliv na světě: zadržovat zatčené podezřelé do doby, kdy budou buďto propuštěni, anebo postaveni před soud. V současné době se však v těchto celách, přeplněných až k prasknutí, tísnili lidé

obvinění z mlhavých politických zločinů a na jejich chod dohlíželi příslušníci SA, brutální mladí muži v hnědých uniformách s bílými páskami na rukávu. Samotné cely pak představovaly pouhou přestupní

stanici na cestě do koncentračního tábora nebo do sídla gestapa na PrinzAlbrecht-Strasse. A někdy i na hřbitov.

„Ne, Janssene,” pokračoval Kohl, „my jsme řemeslníci provozující

vytříbené umění policejní práce, ne saští sedláci vyzbrojení srpy, kteří jsou s to skosit desítky občanů v honbě za jediným provinilcem.”

„Ano, pane.”

„Nikdy na to nezapomínejte.” Kohl zavrtěl hlavou. „Ách, o kolik těžší je dělat tuhle práci v morálním bahně všude kolem nás.” Zamířil s autem k obrubníku a pohlédl na svého žáka. „Janssene, vždyť vy byste mě mohl nechat zatknout a poslatna rok do Oranienburgu jen za to, co jsem právě řekl.”

„Já bych to nikomu neprozradil, pane.”

Kohl vypnul motor. Oba vyšetřovatelé vystoupili a rychle vyrazili po širokém chodníku k Letní zahradě. Když se přiblížili, ucítil Willi Kohl vůni dobře marinované svíčkové, jímž byl tento podnik proslulý. Okamžitě mu začalo kručet v žaludku.

Janssen s sebou nesl výtisk národně socialistického deníku Volksrundschau, na jehož titulní stránce se vyjímala velká foto grafie Goringa v okázalém klobouku, jehož střih rozhodně nebyl v Berlíně běžný. Při myšlenkách na klobouk pohlédl Kohl na svého učedníka: světlá tvář inspektora-čekatele na červencovém slunci brunátněla. Copak si dnešní mladí muži neuvědomují, že klobouky nebyly vynalezeny pro nic za nic?

Když se přiblížili k restauraci, pokynul Kohl Janssenovi, aby zpomalil. Zastavili se vedle kandelábru a začali si prohlížet Letní zahradu. V tuto hodinu už zde mnoho stolovníků nezbývalo. Dva důstojníci SS právě platili a odcházeli, což bylo jen dobře, poněvadž z důvodů, které právě nastínil Janssenovi, nechtěl Kohl raději o případu nikomu nic říkat. V restauraci tak zůstal už jen jakýsi muž středního věku v kožených kalhotách a jeden penzista. Kohl si všiml hustých závěsů, které jim bránily v pohledu dovnitř. Kývl na Janssena a oba vystoupili na terasu. Inspektor se legitimoval a dotázal se každého z hostů, zda do restaurace neviděl vcházet statného muže v hnědém klobouku.

Penzista přikývl. „Urostlého? No jistě, detektive. Nedíval jsem se pořádně, ale myslím, že někdo takový vcházel do lokálu zhruba před dvaceti minutami.”

„Je pořád uvnitř?”

„Nevšiml jsem si, že by vycházel.”

Janssen zpozorněl jako ohař na stopě. „Zavoláme orpo, pane?” Orpo byla uniformovaná pořádková policie, jejíž příslušníci bydleli v kasárnách a dohlíželi na veřejný pořádek pomocí pušek, automatických pistolí a pendreků. Kohl si však znovu vybavil pozdvižení, které by mohl jejich příjezd vyvolat, zejména pak v souvislosti s ozbrojeným podezřelým v restauraci plné hostů. „Ne, myslím, že to nebude potřeba, Janssene. Půjdeme na to rafinovaněji. Vy půjdete

dozadu a počkáte u dveří. Pokud někdo vyjde ven, ať už v klobouku, anebo bez něj, zadržíte ho. Nezapomeňte, že náš podezřelý je ozbrojen. Chovejte se nenápadně.”

„Ano, pane.”

Mladík se zastavil u boční uličky, mimořádně kradmým pohybem odbočil za roh a zmizel.

Kohl nenuceně vyrazil kupředu, před restaurací se opět zastavil, jako by pročítal vyvěšený jídelní lístek, a pak se opět přisunul blíže. Pociťoval zvláštní neklid, pistole ho až příliš tížila v kapse. Až do nástupu národních socialistů k moci nosilo jen málo detektivů kriminální policie služební zbraň. Když však před několika lety tehdejší ministr vnitra Góring rozšířil množství

policejních složek v zemi, nařídil současně policistům, aby služební braň nosili a aby ji, k úžasu Kohla i jeho kolegů z kriminální policie, dle libosti používali. Goring dokonce vydal vyhlášku, podle níž bude popotahován ten policista, který

nevystřelí na podezřelého, a nikoliv ten, který postřelí člověka, u něhož se následně prokáže nevina.

Willi Kohl nevystřelil ze zbraně od roku 1918.

Když si však nyní představil roztříštěnou lebku oběti v Drážďanské

uličce, měl nakonec radost, že zbraň u sebe má. Upravil si sako, ujistil se, že v případě potřeby dokáže zbraň rychle vytasit, zhluboka se nadechl a prošel dveřmi do lokálu.

Načež ztuhl jako socha. Interiér Letní zahrady byl zcela potemnělý

a jeho oči si již přivykly na oslnivé slunce venku, takže na okamžik vůbec nic neviděly. Blázne, pomyslel si inspektor vztekle. Měl jsi na to myslet. Stojíš tady, na čele máš napsáno „kripo” a pro ozbrojeného podezřelého jsi pohodlný cíl.

Vstoupil dále do restaurace a zavřel za sebou dveře. V jeho ztmavlém zorném poli se lidé pohybovali sem a tam. Někteří z nich

- alespoň se mu to zdálo, stáli. A jeden mířil rovnou k němu. Kohl polekaně ustoupil. Jeho ruka zamířila ke kapse s pistolí.

„Přejete si stůl, pane? Posadte se, kam je libo.” Kohl zamžoural a cítil, jak jeho zrak pomalu přivyká šeru.

„Pane?” zopakoval vrchní.

„Ne,” řekl inspektor. „Jen někoho hledám.” Teprve nyní byl schopen opět normálně vidět.

V restauraci sedělo pouze asi dvanáct hostů. žádným z nich však nebyl urostlý muž ve světlém obleku a hnědém klobouku. Kohl vyrazil do kuchyně.

„Pane, tam nemůžete…”

Inspektor ukázal vrchnímu legitimaci.

„Dobře, pane,” pravil muž bázlivě.

Kohl prošel děsivě rozpálenou kuchyní, zamířil k zadním dveřím a otevřel je. „Janssene?”

„Dveřmi nikdo neprošel, pane.”

Inspektor-čekatel se připojil k šéfovi a oba se vrátili do jídelny.

Kohl k sobě přivolal číšníka.

„Jak se jmenujete, pane?”

„Johann.”

„Nuže, Johanne, neviděl jste zde v posledních dvaceti minutách muže v takovém klobouku?” Kohl kývl na Janssena a ten vytáhl fotografii Goringa.

„No ano, viděl. Právě před chvíli někam odešel se svými společníky. Zdálo se mi to dosti podezřelé. Odešli totiž bočními dveřmi.”

Číšník ukázal k prázdnému stolu a Kohl si znechuceně povzdechl. Byl to jeden ze dvou stolů u oken. Jistě, závěs byl hustý, ale inspektor si nyní všiml drobné mezírky na boku, podezřelému bezpochyby neuniklo, jak na terase vysl ýchají hosty.

„Pojďte sem, Janssene!” Kohl i jeho pomocník vyrazili bočními dveřmi do chudokrevné zahrady, jakých byly ve městě desetitisíce, Berlíňané zbožňovali pěstování květin a rostlin, ale ceny pozemků

dosahovaly takových výšin, že jim nezbývalo než proměnit v provizorní zahrádku každý volný kousíček půdy. Jediná cesta ze zahrady vedla na Rosenthalerstrasse. Detektivové na ni klusem dorazili a rozhlédli se po přeplněných chodnících. Po jejich podezřelém nebylo nikde ani stopy.

Kohl běsnil vzteky. Kdyby se byl nenechal rozptylovat Kraus -sem, pravděpodobně by měli větší šanci dopadnout onoho statného muže v klobouku. Ze všeho nejvíce se však zlobil sám na sebe, že si před pár okamžiky počínal na terase tak nerozvážně.

„Kvůli spěchu,” zamumlal k Janssenovi, „jsme připálili kůrku, ale trochu střídy se snad ještě zachránit dá.” Otočil se a vyrazil zpět k hlavnímu vchodu do Letní zahrady.

Paul, Morgan a nervózní vychrtlý muž, jenž si nechal říkat Max, stáli o patnáct metrů dále na Rosenthalerstrasse a skrývali se v malém lipovém stromořadí.

Všichni tři společně přihlíželi, jak muž v bílém obleku a jeho mladší pobočník procházejí zahradou na ulici, rozhlížejí se na všechny strany a pak se vracejí k hlavnímu vchodu.

„Nemohli jít přece po nás,” prohodil Morgan. „To není možné.”

„Někoho ale hledali,” namítl Paul. „Z těch bočních dveří vyšli minutu za námi. To není náhoda.”

„Myslíte, že byli z gestapa?” zeptal se Max roztřeseným hlasem.

„Anebo z kripa?”

„Co je to kripo?” zeptal se Paul.

„Kriminální policie. Detektivové v civilu.”

„Z nějaké policie určitě byli,” konstatoval Paul. O tom nebylo pochyb. On sám pojal podezření už v okamžiku, kdy ty dva muže zahlédl, jak se blíží k Letní zahradě. Stolek u okna si vybral právě proto, aby ze svého místa viděl na ulici, a vskutku si po chvíli všiml, jak se oba muži, starší cvalík v panamáku a mladší

štíhlejší muž v zeleném obleku, vyptávají na cosi hostů na terase. Mladší muž se poté vzdálil, pravděpodobně šel hlídkovat k zadnímu vchodu -, zatímco policista v bílém obleku přistoupil k vyvěšenému jídelnímu lístku a studoval ho mnohem déle, než člověk za normálních okolností činí.

V tu ránu se Paul postavil, hodil na stůl peníze, pouze bankovky, na kterých se prakticky nedají identifikovat otisky prstů -a stroze prohlásil: „Odcházíme.” Následován Morganem a zpanikařeným Maxem vyrazil z bočních dveří a pak před malou zahrádkou počkal, až policista zmizí v restauraci. Teprve poté rychle zamířil na Rosenthalerstrasse.

„Policie,” zamumlal nyní Max a zdálo se, že má slzy na krajíčku.

„Ne…, ne…”

Honí tě tu až příliš mnoho lidí…, sleduje tě až příliš mnoho lidí, donáší na tebe až příliš mnoho lidí.

Udělal bych pro něj a pro stranu všechno…

Paul se znovu zadíval na ulici směrem k Letní zahradě. Nikdo je nepronásledoval. Přesto cítil bezmála elektrizující nutkání

vyzvědět od Maxe co nejrychleji místo příštího Ernstova pobytu a přikročit k akci. Otočil se a řekl: „Potřebuju znát…” Zajíkl se. Max byl pryč.

„Kde je?”

Také Morgan se otočil. „Safra práce,” zamumlal anglicky.

„že by nás prozradil on?”

„Nevěřím, že by to udělal, znamenalo by to i jeho zatčení. Ale…” Morgan pohlédl za Paula a zmlkl. „Ne!” Paul se obrátil a viděl, že Max stojí o dva bloky dále v několikačlenné skupině lidí, které zastavili dva muži v černých uniformách, jichž si očividně nevšiml. „Bezpečnostní kontrola SS.” Max se nervózně rozhlížel kolem sebe a čekal, až na něj přijde řada a esesáci ho vyslechnou. Otíral si obličej a tvářil se provinile jako puberťák.

„Nemá se čeho bát,” zašeptal Paul. „Papíry má v pořádku. A Ernstovy fotky nám předal. Jestli nepropadne panice, vůbec nic mu nehrozí.”

Uklidni se, pobízel Maxe v duchu. A hlavně se nerozhlížej… V tu chvíli se Max usmál a přistoupil k esesákům blíže.

„Zvládne to,” poznamenal Morgan.

Ne, nezvládne, pomyslel si Paul. Zvorá to.

Přesně v tom okamžiku se Max obrátil a dal se na úprk. Esesmani odstrčili dvojici lidí, se kterou právě hovořili, a vyrazili za ním. „Stůj, zastav!”

„Ne!” zašeptal Morgan. „Proč to udělal? Proč?” Protože je k smrti vyděšený, pomyslel si Paul.

Max byl štíhlejší než členové SS, kteří měli navíc na sobě neforemné uniformy, a postupně se jim začal vzdalovat. Možná to dokáže. Možná…

Ulicí se rozlehl výstřel a Max se zhroutil na chodník. Na zádech mu vykvetla krvavá mapa. Paul se podíval za sebe. Třetí příslušník SS, který stál na opačné straně ulice, vytasil pistoli a vypálil. Max se začal plazit k obrubníku, ale to už ho dostihli první dva zadýchaní esesáci. Jeden vytáhl pistoli, prohnal nebohému Maxovi kulku hlavou a opřel se o kandelábr, aby popadl dech.

„Jdeme,” špitl Paul. „Rychle!”

Odbočili zpátky na Rosenthalerstrasse a vyrazili na sever spolu s dalšími chodci, kteří se svižně vzdalovali od místa střelby.

„Pane na nebi,” mumlal Morgan. „Celý měsíc jsem ho piplal a vodil ho za ručičku, aby vyzvěděl informace o Ernstovi. Co si teď počneme?”

„Ať už se rozhodneme jakkoliv, musí to být rychle. Někdo by si totiž mohl dát do spojitosti jeho,” Paul se ohlédl za tělem ležícím na ulici, „a Ernsta.”

Morgan si povzdechl a na okamžik se zamyslel. „Neznám nikoho dalšího, kdo by měl k Ernstovi tak blízko… Ale mám jednoho člověka na ministerstvu informací.”

„Ty máš člověka přímo uvnitř ministerstva?”

„Národní socialisti jsou paranoidní, ale mají jednu vadu, která to kompenzuje: vlastní ego. Jsou obklopeni takovou spoustou agentů, a přitom je vůbec nenapadne, že by někdo mohl infiltro-vat mezi ně. Můj člověk je sice obyčejný ouřada, ale třeba dokáže něco zjistit.”

Zastavili na rušném nároží a Paul řekl: „Zajedu si pro věci do olympijské vesničky a přestěhuju se do toho penzionu:”

„Zastavárna, kde ti opatříme pušku, stojí nedaleko od stanice Oranienburger. Počkám na tebe na náměstí Listopadu 1923 pod tou velkou Hitlerovou sochou. Řekněme o půl páté. Máš mapu?”

„Seženu si ji.”

Oba muži si podali ruce a s pohledem na houf lidí zevlujících kolem těla nešťastného Maxe vyrazili každý svým směrem. Zvuk sirény zaplňoval ulice města, které bylo úhledné, spořádané a plné

zdvořilých a usměvavých lidí, a které se právě stalo dějištěm dvou vražd za stejný počet

hodin.

Ne, pomyslel si Paul, nebožák Max nebyl tím, kdo ho zradil. Z

tohoto poznání ovšem současně vyplýval mnohem nepříjemnější důsledek: totiž že ona dvojice policistů či snad agentů gestapa dokázala vystopovat Morgana, Paula nebo oba dva z Drážďanské uličky až do Letní zahrady úplně sama a chybělo jen pár minut, aby je dopadla. Byla to ukázka mnohem lepší policejní práce, než na jakou byl Paul zvyklý z New Yorku. Co je to, ksakru, za lidi?

přemýšlel v duchu.

„Johanne,” oslovil Willi Kohl číšníka, „co měl ten muž v hnědém klobouku na sobě?”

„Světle šedý oblek, bílou košili a zelenou vázanku, která mi připadala poněkud křiklavá.”

„A byl urostlý?”

„Velmi urostlý, pane. Ale ne otylý. Možná to byl sportovec.”

„Nějaké další poznávací znamení?”

„žádného jsem si nevšiml.”

„Byl to cizinec?”

„To nevím. Ale německy mluvil bezvadně. Snad jen se slabým přízvukem.”

„Jakou měl barvu vlasů?”

„To nedokážu posoudit. Ale spíš tmavší než světlejší.”

„Věk?”

„Ani mladý, ani starý.”

Kohl si povzdechl. „Říkal jste, že měl společníky?”

„Ano, pane. On sám dorazil jako první. Pak si k němu přisedl další muž. Podstatně menší. Na sobě měl černý nebo tmavě šedý oblek. Na vázanku si nevzpomínám. A potom ještě jeden, třicát-ník v hnědých montérkách. Zřejmě nějaký dělník. Ten dorazil o něco později.”

„Měl u sebe ten urostlý muž koženou aktovku nebo brašnu?”

„Ano. Hnědou.”

„A jeho společníci mluvili taky německy?”

„Ano.”

„Slyšel jste, o čem se bavili?”

„Ne, inspektore.”

„A co obličej toho muže?” dotázal se Janssen. „Myslím toho v klobouku.”

Číšník zaváhal. „Do tváře jsem mu neviděl. Jeho kumpánům taky ne.”

„Obsluhoval jste je, a přitom jim neviděl do tváře?” podivil se Kohl.

„Nevěnoval jsem jim pozornost. Uvnitř je šero, jak vidíte. A při tomhle provozu…, je tu spousta lidí. Člověk se dívá, ale jen málokdy vidí, jestli mi rozumíte.”

To je pravda, pomyslel si Kohl. Současně ovšem věděl, že když se před třemi lety dostal k moci Hitler, stala se slepota národní chorobou. Lidé buďto udávali spoluobčany za „zločiny”, u nichž

nebyli přítomni, anebo si naopak nedokázali vybavit podrobnosti o zločinech, u nichž přítomni byli. Pokud člověk věděl příliš mnoho, mohl si snadno vykoledovat cestu na Alex, tedy do sídla kriminální policie -, případně na PrinzAlbrecht-Strasse, kde sídlilo gestapo, a tam donekonečna prohlížet fotky známých zločinců. Nikdo se na těchto místech nechtěl ocitnout dobrovolně, dnešní svědek totiž snadno mohl být zítřejším zadrženým. Číšník znepokojeně přejížděl očima po podlaze. Na čele mu vyrazil pot. Kohlovi ho bylo líto. „Možná byste nám místo popisu jeho tváře mohl poskytnout nějaké další postřehy a my bychom vás pak zprostili

návštěvy policejního ústředí. Kdybyste si náhodou vzpomněl na něco užitečného.”

Číšník zvedl hlavu. Ve tváři měl vepsánu úlevu.

„Pokusím se vám pomoci,” dodal inspektor. „A začněme u konkrétních faktů. Co jedl a co pil?”

„A, vlastně vidíte. Nejprve si objednal pšeničné pivo. Určitě ho nikdy předtím nepil. Jenom si lokl a odstrčil ho stranou. Pak mu ale první společník objednal pschorra a toho už vypil celého.”

„Dobře.” Kohl nikdy zpočátku nevěděl, co mohou podobné detaily nakonec o podezřelém prozradit. Snad jeho původ či státní příslušnost, snad ještě něco konkrétnějšího. Každopádně však stály za zaznamenání, což Willi Kohl právě učinil, když napřed vytáhl ohmataný notes a olízl špičku tužky. „A co jedl?”

„Naši klobásu se zelím. Se spoustou chleba a margarínu. Jeho kumpán si dal totéž. Ten hromotluk spořádal všechno. Zdálo se, že má hlad jako vlk. Jeho společník snědl jen půlku.”

„A ten třetí?”

„Ten si dal jen kávu.”

„Jak ten hromotluk, budeme mu tak říkat -, jak držel vidličku?”

„Vidličku?”

„Když si ukrojil kus klobásy, přehodil si vidličku z jedné ruky do druhé a teprve pak sousto snědl? Anebo si vkládal sousta do úst stejnou rukou?”

„To…, to já nevím, pane. Řekl bych, že si možná opravdu tu vidličku přehazoval. Zdálo se mi totiž, že vidličku odkládá pokaždé, když se chtěl napít piva.”

„Dobře, Johanne.”

„S radostí napomohu vůdci, kdykoliv to půjde.”

„Ano, ano,” přitakal Kohl znaveně.

Přehazování vidličky. V jiných zemích běžné, v Německu již méně, stejně jako hvízdání na taxi. Takže ten jeho přízvuk byl možná opravdu cizácký.

„Kouřil?”

„Myslím, že ano, pane.”

„Dýmku, doutník, cigaretu?”

„Řeklbych, že cigaretu. Ale…”

„Značku výrobce jste neviděl.”

„Ne, pane. Neviděl.”

Kohl přešel přes místnost a prohlédl si stůl, u něhož podezřelý

seděl, i okolní židle. Nic užitečného. Přimhouřil oči a zjistil, že popelník sice obsahuje popel, ale žádné oharky. Další důkaz o hromotlukově prohnanosti?

Kohl se přikrčil a škrtl sirkou nad podlahou pod stolem.

„Ach ano, Janssene, podívejte! Jsou tady stejné hnědé kožené

šupinky, jaké jsme našli už v uličce. Rozhodně jde o našeho podezřelého. A tady ty stopy v prachu naznačují, že svou tašku odložil.”

„Zajímalo by mě, co obsahuje,” pravil Janssen.

„To nás nezajímá,” prohlásil Kohl, sebral šupinky a uložil je do obálky. „V tuto chvíli ne. Význam má jen ono samotné zavazadlo jakožto spojení mezi podezřelým a Drážďanskou uličkou.” Poděkoval číšníkovi a s toužebným pohledem na talíř s vídeňským řízkem vyšel ven. Janssen ho následoval.

„Zkusíme se zeptat lidí v okolí, jestli někdo naše pány neviděl. Vy si vezměte protější

stranu ulice, Janssene. A já se postarám o květináře.” Kohl se chmurně zasmál. Berlínští květináři byli proslulí svou obhroublostí.

Janssen vytáhl kapesník a otřel si čelo. Zdálo se, že si slabě

povzdechl.

„Jste unaven, Janssene?”

„Ne, pane. Vůbec ne.” Mladík zaváhal a pak dodal: „Já jen, že naše práce se někdy zdá beznadějná. Tolik úsilí kvůli jednomu tlustému mrtvému muži.”

Kohl vylovil z kapsy žlutou dýmku a začal do ní pěchovat tabák.

„Ano, máte pravdu, Janssene,” řekl konečně. „Obětí je sku tečně otylý muž středního věku. Ale my jsme bystří detektivové, ne? Víme o něm ještě něco jiného.”

„A co, pane?”

„že to byl něčí syn.”

„No…, to samozřejmě.”

„A možná to byl i něčí bratr. Možná něčí manžel nebo milenec. A pokud měl štěstí, byl to možná i otec synů a dcer. Navíc bych doufal, že měl v minulosti nějaké milenky, které si na něj tu a tam vzpomenou. A v budoucnu ho mohly očekávat další milostné

vztahy. Případně mohl přivést na svět tři nebo čtyři další děti.” Škrtl sirkou a připálil si pěnovku. „Budete-li pohlížet na incident takto, Janssene, tak před sebou nemáme pouze tajemnou záhadu o jednom obtloustlém mrtvém muži. Máme před sebou tragédii, která jako pavouci síť obepíná mnoho různých životů a mnoho různých míst a klene se přes řadu dlouhých let. Jak je to smutné… Už chápete, proč je naše práce tak důležitá?”

„Ano, pane.”

A Kohl uvěřil, že mu mladík skutečně porozuměl.

„Janssene, musíte si opatřit klobouk. Rozmyslel jsem si to: raději si vezměte tu stranu ulice, která leží ve stínu. Pochopitelně to znamená, že květináře budete muset vyslechnout vy. Počastují vás výrazy, které mimo kasárna SA neuslyšíte, ale alespoň se večer nevrátíte k manželce s kůží barvy červené řepy.” Paul kráčel k rušnému náměstí, aby si sehnal taxi, a čas od času se přitom ohlédl. Kouřil chesterfieldku, prohlížel si pamětihodnosti, prodejny i kolemjdoucí a znovu pátral po čemkoliv podezřelém.

Vklouzl na bezvadně uklizené veřejné záchodky a zamířil do kabinky. Típl cigaretu a odhodil ji do toalety spolu s nedopalky a žmolkem papíru, který obsahoval adresu penzionu Kathe Richterové. Nato roztrhal Ernstovy fotografie na desítky drobných kousků a vše po sobě spláchl.

Když opět vyrazil na ulici, snažil se zapudit tíživé výjevy z Maxovy smutné a zbytečné smrti a soustředil se pouze na svůj úkol. Puškou už člověka nezabil celé dlouhé roky, přestože s dlouhými palnými zbraněmi rozhodně zacházet uměl. Držet šestikilogramovou zbraň v absolutní nehybnosti vyžaduje pořádnou sílu, ale Paul se díky svým pevným pažím stal kdysi nejlepším střelcem v brigádě. Jak ovšem vysvětlil Morganovi, pokud měl někoho odkrouhnout, dával raději přednost pistoli.

A vždy ke své oběti přistupoval zblízka, téměř na dotek. Nikdy jí neřekl jediné slovo, nikdy ji nekonfrontoval, nikdy jí

ani nedal najevo, co se vzápětí stane. Prostě se u ní, či pokud možno za ní, objevil tak tiše, jak to jen urostlý muž dokáže, prostřelil jí hlavu a na místě ji zabil. Nikdy ho ani nenapadlo chovat se jako ten sadista Bugsy Siegel nebo nedávno zesnulý Dutch Schultz, ti pomalu ubíjeli oběti k smrti, mučili je, vysmívali se jim. Paulovo počínání v roli hrdlořeza naopak nemělo co dělat s hněvem, s potěšením ani se zarputilým uspokojením z pomsty: jednalo se pouze a výlučně o spáchání zla ve snaze zabránit zlu ještě většímu.

Paul Schumann platil za toto pokrytectví vysokou cenu. Blízkost zabíjení ho drtila. Smrt druhých mu dělala špatně a vysílala ho do tunelu zármutku a výčitek svědomí. S každým zabitím odumřela i část jeho osobnosti. Když jednou seděl opilý v chatrném irském baru ve West Side, dospěl k závěru, že je opakem Krista: zemřel, aby mohli zemřít jiní. Doufal, že je natolik zlitý, že tu myšlenku přes noc zapomene. Jenže ona mu v hlavě zůstala.

Přes to všechno měl pocit, že má Morgan pravdu, když mu doporučuje použít pušku. Jeho přítel Damon Runyon kdysi prohlásil, že vítězem může být člověk jen tehdy, pokud je ochoten udělat krok přes okraj. Paul takové kroky činil opravdu často, ale současně věděl, kdy v chůzi přestat. Nikdy netrpěl sebevražednými sklony. Když

cítil, že okolnosti hrají proti němu, v řadě případů zakázku bez váhání odložil. Kurz šest ku pěti proti němu byl možná ještě

přijatelný. Ale když byl horší? Paul nechtěl…

Vtom ho vyděsila hlasitá rána. Z okna knihkupectví pár metrů od něj vyletěl na chodník jakýsi předmět. Regál. Hned po něm dopadlo na dláždění několik knih. Paul pohlédl do prodejny a spatřil muže středního věku, který si držel zkrvavenou tvář. Zdálo se, že ho do ní někdo udeřil. Jakási plačící žena ho držela za rameno a oba vypadali ustrašeně. Kolem nich stáli čtyři velcí muži ve světle hnědých uniformách. Paul předpokládal, že jsou to členové SA, hnědokošiláči. Jeden z nich držel v ruce knihu a křičel na muže: „Tyhle sračky prodávat nesmíte! Jsou zakázané. Znamenají vstupenku do Oranienburgu.”

„Vždyť je to Thomas Mann,” protestoval muž. „Neobsahuje nic proti vůdci naší strany. Já…”

Hnědokošiláč udeřil knihkupce otevřenou knihou do tváře a posměšně přitom recitoval: „Vždyť je to…” Další zběsilý úder. „Thomas…” Při třetí ráně se zlomil hřbet knihy. „Mann…” Knihkupcovo terorizování dovádělo Paula k vzteku, ale nebyl to jeho problém. Těžko si mohl dovolit zde na sebe poutat pozornost. Vyrazil dál. Náhle však jeden z SA-manů popadl ženu za paži a vystrčil ji ze dveří. žena prudce vrazila do Paula a svalila se na chodník. Byla tak vyděšená, že si ho ani nevšimla. Rozbité sklo výlohy ji pořezalo na kolenou a na dlaních, takže silně krvácela. Pravděpodobný vůdce bojůvky SA vyvlekl z prodejny i muže. „Zničte to tu,” poručil kolegům, kteří začali převracet pulty a regály, strhávat ze stěn obrazy a mlátit masivními židlemi o podla hu ve snaze je rozbít. Velitel letmo pohlédl na Paula a uštědřil knihkupci silnou ránu do trupu. Knihkupec zachroptěl, předklonil se a začal zvracet.

Hnědokošiláč vykročil k ženě, popadl ji za vlasy a právě se ji chystal udeřit do tváře, když vtom ho Paul instinktivně uchopil za paži.

Muž se otočil tak rychle, že mu z úst zasazených ve velkém hranatém obličeji vylétla slina. Zadíval se do Paulových modrých očí. „Kdo jsi? Víš, kdo jsem já? Hugo Felstedt z berlínské brigády SA. Alexandere! Stefane!”

Paul odstrčil ženu stranou. Ta se sklonila a pomohla knihkupci, který si právě otíral ústa a plakal bolestí a ponížením. Z prodejny se vynořili druzí dva SA-mani. „Kdo to je?” zeptal se jeden.

„Průkaz! Okamžitě!” ječel Felstedt.

Přestože Paul celý život boxoval, pouličním šarvátkám se raději vyhýbal. Otec mu kdysi rázně vštěpoval zásadu, že se nikdy nemá účastnit měření sil, při němž nikdo nedohlíží na pravidla. Měl zakázáno boxovat na školních dvorcích a v postranních uličkách.

„Posloucháš mě, hochu?” ujišťoval se vždy otec závěrem a Paul poslušně odpovídal: „Jasně, táti, spolehni se.” Někdy mu však opravdu nezbývalo nic jiného než se postavit proti Jakeu McGuireovi nebo malému Billu Carterovi a vzájemně si rozdat pár ran. Paul nevěděl

přesně, proč nutnost jít do střetu cítil právě tehdy a jindy ne. Nějakým způsobem však člověk vždy neomylně poznal, kdy prostě nemůže jen tak odejít.

A někdy, a možná mnohokrát, sice člověk odejít mohl, ale prostě a jednoduše nechtěl.

Změřil si Němce od hlavy až k patě a dospěl k závěru, že je stejný jako ten mladý poručík Vincent Manielli. Mladý a svalnatý, ale skutek utek. Přesunul váhu na špičky, zapřel se a téměř neviditelným pravým direktem udeřil Felstedta do břicha. Muži poklesla čelist, zapotácel se, zalapal po dechu a popadl se za hrudník, jako by hledal vlastní srdce.

„Ty svině!” vykřikl šokovaně jeden ze zbylých hnědokošiláčů a hmátl pro pistoli. Paul tanečním krokem vyrazil kupředu, popadl muže za pravici, odtáhl mu ji od pouzdra a levým hákem ho přetáhl přes obličej. V boxu neexistuje horší bolest než po dobře mířené ráně do nosu, ozvalo se prasknutí chrupavky a na mužovu světle hnědou uniformu začala kapat krev. SA-man kvílivě zaskučel a odpotácel se ke zdi. Z očí mu vytryskly slzy.

Hugo Felstedt mezitím padl na kolena a o své srdce se již

nezajímal, tentokrát se držel za žaludek a dojemně zvracel on. Třetí hnědokošiláč zašmátral pro pistoli.

Paul k němu rychle vykročil a zaťal ruce v pěst. „Ne,” varoval ho klidně. Muž ovšem zničehonic vyrazil na ulici a volal: „Seženu pomoc…, seženu pomoc…”

Z prodejny vyšel čtvrtý člen SA. Když se k němu Paul přitočil, muž

vykřikl: „Prosím, neubližujte mi!”

Paul poklekl, a aniž spustil z muže zrak, otevřel aktovku a začal se prohrabovat v lejstrech a hledat pistoli.

Když na okamžik sklopil oči, SA-man se rychle sehnul, popadl pár střepů a mrštil je po Paulovi. Ten stačil uskočit, ale to už se na něj Němec vrhl a udeřil ho do tváře pěstí s nasazeným boxerem. Rána nezasáhla Paula přímo, ale přesto ho omráčila, takže přepadl přes aktovku na malou zaplevelenou zahrádku před knihkupectvím. Hnědokošiláč skočil za ním. Oba muži se do sebe zaklesli. Němec nebyl nijak zvlášť silný a rozhodně se neřadil ke zdatným rváčům, ale Paulovi přesto chvíli trvalo, než se vyškrábal na nohy. V

rozčilení, že se nechal vyvést ze střehu, popadl muže za zápěstí a prudce ho zkroutil, až uslyšel prasknutí.

„Au,” zašeptal Němec, sesunul se k zemi a omdlel. Felstedt se mezitím posadil a otíral si z obličeje zvratky. Paul mu vytáhl z pouzdra pistoli a odhodil ji na střechu nízké budovy opodál. Obrátil se ke knihkupci a ženě. „Odejděte. Hned.” Oba na něj jen civěli a nezmohli se na jediné slovo.

„No tak!” zamumlal Paul zostra.

Ulicí se rozlehl hvizd. A několik výkřiků.

„Utečte!” osopil se na dvojici Paul.

Knihkupec si znovu otřel ústa a naposledy se zadíval na to, co zbylo z jeho prodejny. žena ho vzala kolem ramenou a oba rychle odchvátali.

Když se Paul zadíval na opačnou stranu Rosenthalerstrasse, všiml si, že jeho směrem pádí šest dalších hnědokošiláčů.

„Ty židovská svině,” zabručel chlapík s přeraženým nosem. „Tímhle jsi skončil.”

Paul sebral aktovku, nastrkal dovnitř roztroušený obsah a vyběhl k nejbližší boční uličce. Ohlédl se. Pronásledoval ho hlouček mužů. Odkud se, ksakru, všichni berou? Vyrazil z uličky a ocitl se na ulici lemované obytnými domy, dvoukoláky, rozpadajícími se restauracemi a

vyfintěnými prodejničkami. Zastavil se a rozhlédl se po přelidněné třídě.

Prošel kolem prodavače oděvů z druhé ruky, a když se muž nedíval, strhl mu z ramínka tmavě zelené sako. Sroloval je a zamířil do další boční uličky, aby si ho navlékl. Současně však opodál zaslechl křik: „Tam! Je to on…? Hej, ty! Stůj!” Nalevo od něj ukazovali jeho směrem tři další příslušníci SA. Zpráva o incidentu se rychle šířila. Paul se rychle vnořil do uličky, která byla delší a tmavší než první. Za ním se stále ozývaly hlasy. A pak i výstřel. Paul zaslechl ostré plesknutí, když se kulka zavrtala do cihlové zdi kousek od jeho hlavy. Ohlédl se. K jeho pronásledovatelům se připojili další tři nebo čtyři uniformovaní muži.

V téhle zemi žije až příliš mnoho lidí, kteří tě začnou pronásledovat jen proto, že běžíš…

Paul si zprudka odplivl na zeď a s námahou nabral vzduch do plic. O zlomek vteřiny později vyrazil z přítmí na další ulici, která

byla ještě zalidněnější než předchozí. Zhluboka se nadechl a vmísil se do davu lidí na sobotních nákupech. Podíval se na ulici a viděl, že do ní ústí tři nebo čtyři další boční uličky. Kterou?

Zesílený křik ho uvědomil, že se již hnědokošiláči vyhrnuli za ním. Na bloumání nebyl čas. Paul si zvolil nejbližší boční uličku. Špatná volba. Ze slepé uličky vedly jen patery či šestery dveře. A všechny byly zamčené.

Paul už začal z této pasti vybíhat, ale pak se zarazil. Ulici již

pročesávalo dobrých dvanáct příslušníků SA, kteří se neomylně

blížili k jeho úkrytu. Většina z nich držela v ruce pistole a navíc je obletovali chlapci oblečení stejně jako tři malí

vlajkonoši, s nimiž se Paul včera setkal v olympijské vesničce. Zadržel dech a přitiskl se k cihlové zdi.

To je tedy průšvih, pomyslel si vztekle.

Nacpal si do aktovky klobouk, vázanku i sako a oblékl si ukradený

zelený oděv.

Položil si tašku k nohám, vytáhl z ní pistoli a přesvědčil se, že je nabitá a že v komoře vězí náboj. Zapřel se rukou o zeď, opřel si pistoli o předloktí, pomalu se předklonil a namířil na muže v čele kohorty, na Felstedta.

SA-mani jen těžko zjistí, odkud rána vyšla, a Paul doufal, že se rozprchnou do úkrytu, čímž mu poskytnou příležitost prokličkovat mezi řadami opodál stojících vozíků. Bylo to riskantní…, jenže oni budou za pár okamžiků u jeho uličky, takže co jiného mu zbývá?

Blíž, ještě blíž…

Dotýkat se ledu…

Paul pomalu zvyšoval tlak na spoušť a mířil přitom doprostřed Felstedtova hrudníku, mířidla pistole poskakovala po místě, kde Němcovo srdce zakrýval šikmý kožený popruh kalhot.

„Ne,” zašeptal mu náhle do ucha naléhavý hlas. Paul se vmžiku otočil a namířil pistoli na muže, který se tak náhle a neslyšně objevil za ním. Mohlo mu být kolem čtyřiceti let a na sobě měl dost obnošený oblek. Husté napomádované vlasy měl vyčesané dozadu a pod nosem se mu táhl huňatý knír. Byl o pár centimetrů menší než Paul a přes opasek mu přetékalo břicho. V

rukou držel obrovskou lepenkovou krabici.

„Nemohl byste s tím mířit někam jinam?” zeptal se nevzrušeně a kývl na pistoli.

Paul se zbraní ani nehnul. „Kdo jste?”

„Na konverzaci možná bude čas později. Teď máme před sebou naléhavější věci.” Protáhl se kolem Paula a vykoukl za roh. „Je jich zhruba dvanáct. To jste musel provést něco opravdu mrzutého.”

„Tři z nich jsem zmlátil.”

Němec překvapeně zvedl obočí. „Tak to si, pane, můžete být jist, že jestli některého z nich zabijete, budou se jich tu za pár minut rojit stovky. Uštvou vás a dost možná přitom zabijí desítku nevinných lidí. Můžu vám pomoci utéct.”

Paul zaváhal.

„Jestli mě neposlechnete, tak vás zabijí. Vraždění a pochodování

jim jde opravdu dobře.”

„Polož tu krabici.” Muž poslechl, Paul mu zvedl sako, zadíval se mu na opasek a pak mu pokynul, aby se otočil.

„Nemám pistoli.”

Paul netrpělivě gesto zopakoval.

Němec se otočil a Paul mu propleskal kapsy a kotníky. Muž byl skutečně neozbrojen.

„Sledoval jsem vás,” konstatoval Němec stoicky. „Sundal jste si sako i klobouk, to je fajn. V té křiklavé kravatě jste vyčníval z řady jako panna na Nollendorlplatzu. Jenže vás s největší

pravděpodobností budou prohledávat. Musíte se těch šatů zbavit.” Ukázal na Paulovu aktovku.

Opodál se ozval zvuk pádících bot. Paul ustoupil a zamyslel se nad mužovými slovy. Němcova rada měla logiku. Vytáhl z aktovky svršky a zamířil k odpadkovému koši.

„Ne,” upozornil ho muž. „Tam ne. Jestli se chcete v Berlíně něčeho zbavit, neházejte to do koše, protože to odtamtud vyhrabou lidi, kteří prohledávají popelnice. A taky to nevyhazujte do kontejnerů

na odpad, protože tam to zase najde gestapo nebo V-mani nebo Amani z SD, ti se v odpadcích vrtají pravidelně. Jediné bezpečné

místo je kanál. Kanály nikdo neprohledává. Tedy, alespoň zatím.” Paul pohlédl na nedaleké mřížoví a zdráhavě do něj nacpal své

svršky.

Jeho irská kravata pro štěstí…

„A teď zahájíme přímo kouzelnický únik před hovnokošiláči.” Muž si sáhl do kapsy saka, vytáhl několik klobouků a vybral světlý

plátěný skládací cylindr. Rozložil ho, podal ho Paulovi a ostatní

opět zasunul do kapsy. „Nasaďte si ho.” Paul poslechl. „A teď ta pistole. Musíte se jí zbavit. Já vím, že se ošíváte, ale po pravdě

řečeno vám stejně příliš nepomůže. žádná zbraň neobsahuje tolik nábojů, aby zastavila všechny SA-many ve městě, natožpak ten váš

titěrný luger.”

Ano, nebo ne?

Také tentokrát instinkt Paulovi napověděl, že muž má pravdu. Přikrčil se a prohoďil mříží i pistoli. Hluboko pod úrovní ulice zaslechl žbluňknutí.

„A teď pojďte za mnou.” Muž sebral krabici. „No jo,” zašeptal, když viděl Paulovo váhání, „vy si teď určitě říkáte: Jak mu mám věřit? Vždyť ho vůbec neznám. Jenže já mám takový dojem, že za daných okolností by otázka měla spíš znít: Jak mu můžu nevěřit?

Přesto záleží jen a jen na vás. Na rozhoďnutí máte zhruba deset vteřin.” Zasmál se. „Takhle je to vždycky, že jo? Čím důležitější

rozhodnutí, tím méně času na něj máte.” Zamířil ke dveřím, zastrčil do nich klíč, odemkl je a ohlédl se za Paulem. Ten vyrazil za ním. Vešli do jakéhosi skladu, Němec zabouchl dveře a uzamkl je. Paul vykoukl z upatlaného okna a viděl, jak do uličky vstoupila banda SA-manů, rozhlédla se kolem sebe a pokračovala dále po ulici.

Místnost byla přeplněná krabicemi, bednami a zaprášenými lahvemi od vína. Muž se zastavil a ukázal na jednu krabici. „Popadněte ji. Bude to rekvizita pro naši báchorku. A možná nám dokonce přinese zisk.”

Paul se na muže vztekle zadíval. „Ty šaty a pistoli jsem mohl nechat tady ve vašem skladu. Nemusel jsem je vyhazovat.” Muž našpulil spodní ret. „To ano, jenže tohle bohužel není můj sklad. Tu krabici. Prosím vás, pane, musíme si pospíšit.” Paul položil aktovku na krabici, zvedl ji a vyrazil za mužem. Ocitli se v zaprášené přední místnosti. Němec se zadíval skrz umazané okno a zamířil ke dveřím.

„Počkej,” zarazil ho Paul a sáhl si do tváře. Rána od boxeru mu lehce krvácela. Přejel dlaněmi přes pár zaprášených regálů, zakryl si šrám prachem a záměrně si umazal také sako a kalhoty. Šmouhy upoutají menší pozornost než krev.

„Dobře,” řekl Němec a otevřel dveře dokořán. „Teď je z vás upocený námezdní dělník. A já budu váš šéf. Tudy.” Otočil se přímo k hloučku tří nebo čtyř příslušníků SA, kteří právě hovořili se ženou lelkující u pouliční lampy s mrňavým pudlem na červeném vodítku.

Paul zaváhal.

„Pojďte. Nezpomalujte.”

Byli už téměř za hnědokošiláči, když na ně jeden z nich křikl: „Vy tam, stůjte. Kontrola dokladů.” Jeden z jeho kolegů se k němu připojil a zastoupili Paulovi s Němcem cestu. Paulovi se zvedla žluč při pomyšlení, že zahodil pistoli. Pohlédl vedle sebe. Muž z uličky právě chmuřil tvář. „Jo, naše doklady, ano, ano. Moc mě to mrzí, pánové, ale musíte pochopit, že máme dneska strašně napilno, jak vidíte.” Kývl na bedny. „Musíme vyřídit jednu naléhavou neplánovanou zásilku.”

„Doklady jste povinni nosit neustále u sebe.” „Máme to jenom kousek,” prohodil Paul. „Hledáme velkého muže v šedém saku a hnědém klobouku. Je ozbrojen. Neviděli jste někoho takového?” Muži se na sebe zadívali. „Ne,” odpověděl Paul. Druhý hnědokošiláč

prošacoval Němce i Paula, a když nenašel žádné zbraně, sebral Paulovu aktovku, otevřel ji, nakoukl dovnitř a vytáhl Mein Kampf. Paul viděl vybouleninu v místě, kde byl založen ruský pas a rubly. Němec z uličky rychle řekl: „Tam nic zajímavého nenajdete. Ale teď si vzpomínám, že vlastně nějaké doklady máme. Koukněte, co má můj pomocník v krabici.”

SA-mani na sebe pohlédli. Ten s Mein Kampfem v ruce vrátil knihu do aktovky, položil ji na zem a odtrhl víko Paulovy krabice. „Jak vidíte, oba se jmenujeme Bordeaux.” Hnědokošiláč se zasmál a Němec z uličky pokračoval: „Ale dneska si člověk nemůže být ničím jistý. Možná byste si měli vzít dva exempláře k ověření.” SA-mani vytáhli několik lahví červeného vína a mávnutím ruky poslali Paula s Němcem po svých. Paul sebral aktovku a oba vyrazili po ulici.

O dva bloky dále kývl Němec na protější stranu ulice. „Tam.” Podnik, který stál přímo naproti nim, vypadal jako noční klub přizdobený nacistickými vlajkami. Na dřevěné ceduli se skvěl nápis: Arijská kavárna.

„Zbláznil ses?” zeptal se Paul.

„Měl jsem až dosud ve všem pravdu, příteli? Prosím, vstupte. Tohle je nejbezpečnější místo ze všech. Hovnokošiláči zde nejsou vítáni a ani si nemohou vstup dovolit. Ale pokud jste nezmlátil taky nějakého esesmana nebo vysokého stranického bafuňáře, nic vám tady nehrozí… Nezmlátil, nebo snad ano?”

Paul zavrtěl hlavou a zdráhavě vešel za Němcem dovnitř. Okamžitě pochopil, co měl muž na mysli, když hovořil o nedostupnosti podniku. Na ceduli stálo: 20 US/40 DM. Prokrista, pomyslel si Paul. V Debonair Clubu, což byl nejdražší newyorský lokál,

kam chodil, se za vstup platilo pět babek.

Kolik mám u sebe? Čtyřicet marek představovalo téměř polovinu částky, kterou mu poskytl Morgan. Dveřník však jen zvedl hlavu, poznal Němce s knírkem, přikývl a vpustil oba muže dovnitř zadarmo.

Prošli plentou do malého potemnělého baru nabitého starožitnými a uměleckými předměty, filmovými plakáty a zaprášenými lahvemi.

„Otto!” zvolal barman a potřásl si s Němcem rukou. Otto položil krabici na bar a ukázal Paulovi, aby učinil totéž.

„Myslel jsem, že přineseš jen jeden karton.”

„Tady soudruh mi pomohl s druhou bednou, ale má v ní jen deset lahví. Takže to celkem dělá sedmdesát marek, že?”

„Já žádal jen jeden karton. Potřebuju jen jeden karton. A zaplatím jen za jeden.”

Zatímco se oba muži dohadovali, Paul se zaposlouchal do hlasitých slov linoucích se z velkého rozhlasového přijímače za barem.

„…moderní věda objevila bezpočet způsobů, jak ochránit tělo před chorobami, avšak pokud tato jednoduchá hygienická pravidla nedodržujete, můžete vážně onemocnět, jelikož se ve městě pohybuje tolik zahraničních návštěvníků, je pravděpodobné, že se objeví nové nakažlivé kmeny, a proto je životně důležité mít na paměti pravidla osobní hygieny.”

Otto uzavřel smlouvání, očividně ke své spokojenosti, a vykoukl z okna. „Pořád tam číhají. Dáme si zatím pivo. Nechám se od tebe pozvat.” Všiml si, že se Paul dívá na rádio, kterému jinak nikdo v baru ani přes značnou hlasitost nevěnoval pozornost. „Á, líbí se ti hluboký hlas našeho ministra propagandy? Zní dramaticky, že?

Ale měl bys ho vidět, je to učiněný zakrslík. Já mám kontakty po celé Wilhelmstrasse, ve všech vládních budovách. Za jeho zády mu říkají myšák Mickeý. Pojďme dozadu. Nemůžu ty bláboly vystát. Ve všech lokálech musí být povinně rádio, a když mají projev straničtí předáci, musí se zesílit zvuk. Neudělat to je trestné. Tady mají rádio vepředu, aby učinili zákonům zadost, ale skutečný klub je vzadu. Máš radši chlapy, nebo ženské?” „Cože?”

„Chlapy, nebo ženské? Čemu dáváš přednost?” „Já nemám zájem o…”

„Já to sice chápu, ale jelikož musíme počkat, až hnědokošiláče to jejich pátrání unaví, tak mi, prosím tě, pověz: nač se chceš

raději dívat u toho piva, na které jsi mě tak velkoryse pozval? Na chlapy tančící jako chlapi, na chlapy tančící jako ženské, anebo na ženské tančící jako ženské?” „Na ženské.”

„No jo, já taky. Homosexualita je teď v Německu zakázaná. Ale byl bys překvapen, kolik národních socialistů očividně vyhledává

společnost sobě podobných i z jiných důvodů než kvůli diskusím o pravicové politice. Tudy.” Vstoupil za modrou sametovou plentu. Druhá místnost byla podle všeho určena mužům, kteří dávají

přednost ženám. Posadili se k rozviklanému proutěnému stolku v černě vymalovaném sále ozdobeném lampióny, papírovými fáborky a trofejemi zvířat, jež byly stejně zaprášené jako nacistické vlajky visící ze stropu.

Paul vrátil Ottovi plátěný cylindr a Otto si ho strčil do kapsy k ostatním. „Díky.”

Otto přikývl. „Od čeho jsme přátelé?” utrousil a začal hledat číšníka nebo servírku.

„Hned jsem zpátky.” Paul vstal a vyrazil na toaletu. Smyl si z obličeje šmouhy a krev, vyčesal si vlasy dozadu a nanesl si na ně tužidlo, takže vypadaly kratší a tmavší a propůjčovaly mu poněkud jiné vzezření. Tvář

neměl nijak vážně roztrženou, ale kolem rány se mu utvořila modřina. Vyšel z toalety, vklouzl do zákulisí a našel šatnu pro účinkující. U protější stěny seděl muž, kouřil doutník, četl noviny a nevěnoval Paulovi pozornost, když strčil prst do krabičky s líčidlem. Paul se vrátil na toaletu a nanesl si líčidlo na modřinu. S líčením měl jisté zkušenosti: všichni dobří

boxeři vědí, jak je důležité ukrýt před soupeřem případná

poranění.

Vrátil se ke stolu a zjistil, že Otto mává na servírku, pohlednou mladou tmavovlásku. Ta však měla zjevně napilno a Otto si podrážděně odfrkl. Otočil se a změřil si Paula bedlivým pohledem.

„Ty teda rozhodně nejsi zdejší, protože nevíš vůbec nic o naší

kultuře. Mluvím o tom rádiu. A o hovnokošiláčích, které bys rozhodně nepoštval proti sobě, kdybys byl Němec. Jenže tvoje němčina je dokonalá. Máš jen droboulinký přízvuk. A přitom nejsi Francouz, Slovan ani Španěl. Takže co jsi vlastně za plemeno?”

„Mockrát díky za pomoc, Otto. Ale některé věci bych si radši nechal pro sebe.”

„To je jedno. Stejně jsem dospěl k závěru, že jsi Američan nebo Angličan. Nejspíš Američan. Znám vás z filmů, ten váš způsob skládám vět… Ano, jsi Američan. Kdo jiný by se nechal honit houfem hovnokošiláčú než neohrožený Američan s velkýma koulema?

Pocházíš ze země hrdinných kovbojů, kteří dokážou vyřídit celý

indiánský kmen. Tak kde je ta servírka?” Rozhlédl se po lokále a uhladil si knírek. „Takže se seznámíme. Já jsem Otto Wilhelm Friedrich Georg Webber. A ty…? Ty si chceš asi nechat svoje jméno pro sebe.”

„Myslím, že to bude moudřejší.”

Webber se uchechtl. „Takže jsi tři kousky zmlátil a vysloužil sis za to bezmeznou lásku hnědokošiláčů a čubčích mláďat?”

„Koho?”

„Hitlerjugend. To jsou ti hošíci, co se pletou SA-manům pod nohy.” Webber si prohlédl Paulovy zarudlé klouby na prstech. „Ty máš

zřejmě rád box, viď, pane Bezejmenný? Vypadáš jako sportovec. Můžu ti sehnat lístky na olympiádu. Už žádné nejsou, jak možná víš. Ale já ti je seženu. Dobré jednodenní lístky na tribunu.”

„Ne, díky.”

„Anebo tě vezmu na nějaký olympijský večírek. Některých se má

zúčastnit i Max Schmeling.”

„Schmeling?” Paul zvedl obočí. Nejúspěšnějšího německého přeborníka v těžké váze obdivoval a právě minulý měsíc seděl na tribuně v Yankee Stadium, aby se podíval, jak se Schmelingem naloží Joe Louis. K úžasu všech přítomných však Schmeling Hnědého bombera ve dvanáctém kole knokautoval. Večer tak Paula přišel na 608 dolarů: osm za lístek a šest stovek za propadlou sázenku.

„Bude tam i s manželkou,” pokračoval Webber. „Je vážně nádherná. Říká si Anny Ondra. Herečka, víš? Prožiješ opravdu nezapomenutelný

večer. Bylo by to dost drahé, ale můžu to zařídit. Pochopitelně

budeš potřebovat smoking. Ale ten ti taky obstarám. Za malý

poplatek.” „Zříkám se.”

„Ále,” zabručel Webber, jako by Paul právě učinil životní chybu. Konečně k jejich stolu dorazila servírka, postavila se těsně k Paulovi a usmála se na něj. „Já jsem Liesl. A vy?” „Hermann,” řekl Paul. „Co si dáte?”

„Dvě piva. Pro mě pschorr.”

„Óch,” ulevil si Webber a zašklebil se Paulově volbě. „Já si dám berlínský ležák. Spodně kvašený. Velký.” Servírka na něj pohlédla. V očích měla přidrzlý výraz, jako by jí dal Webber posledně malé

spropitné. Nato se ještě jednou zadívala do Paulových očí, koketně

se usmála a přesunula se k vedlejšímu stolu.

„Máš tady obdivovatelku, milý ne-Hermanne. Hezká, vid?” „Velice.” Webber mrkl. „Jestli chceš, můžu…” „Ne,” řekl Paul rozhodně. Webber zvedl obočí a upřel pozornost k jevišti, kde právě kroužila tanečnice bez podprsenky. Měla povislá ňadra a blátivé paže a Paul i zdálky viděl kolem jejích úst vrásky, které ještě zvý-razňoval toporný úsměv, s nímž se pohybovala do praskavého zvuku gramofonu.

„Teď odpoledne tady živá hudba není,” vysvětlil Webber. „Ale večer tu vystupují docela dobré skupiny. Dechovka… Já dechovku miluju. Doma si často pouštím gramofonovou desku s tím skvělým britským kapelníkem Johnem Philipem Sousou.” „Nerad to říkám, ale Sousa je Američan.” „Ne!” „Fakticky.”

„To tedy musí být země, tahle Amerika. Prý mají báječný biograf a miliony automobilů. A teď se dozvídám, že mají i Johna Philipa Sousu.”

Paul sledoval, jak se k nim blíží Liesl a pohupuje se v úzkých bocích. Položila piva na stůl. Zdálo se, že se během tří nebo čtyř

minut, kdy byla pryč, čerstvě naparfémovala. Usmála se na Paula, ten zaculení opětoval a pohlédl na účtenku. Jelikož se v německých penězích nevyznal a nechtěl na sebe poutat pozornost manipulací s mincemi, podal servírce pětimarkovou bankovku, která mohla mít podle jeho odhadu hodnotu dvou dolarů a pětadvaceti centů. Liesl si přeplatek vyložila jako spropitné, srdečně Paulovi poděkovala a stiskla mu oběma rukama dlaň. Paul se obával, že ho políbí. Nevěděl, jak požádat o zbytek peněz nazpátek, a tak se nakonec rozhodl, že to bude chápat jako daň za poznání německých zvyklostí. Liesl ho počastovala dalším zbožným pohledem, odešla od stolu a okamžitě se opět zamračila s vědomím, že musí obsluhovat i ostatní stoly. Webber si s Paulem přiťukl a oba muži se zhluboka napili.

Webber si Paula bedlivě prohlédl a řekl: „Takže. Jakoupak le-várnu provozuješ?”

„Levárnu?”

„Když jsem tě poprvé zahlídl v té uličce s pistolí, pomyslel jsem si: bacha, tohle není soci ani kosi…”

„Cože?”

„Soci, to jako sociální demokrat. Ti měli velkou politickou stranu, jenže pak byla zakázána. A kosis, to jsou komunisti. Ti jsou nejen zakázaní, ti jsou přímo mrtví. Kdepak, já věděl, že nejsi agitátor. Ze jsi jeden z nás, šejdíř, umělec v temném vyjednávání.” Rozhlédl se po místnosti. „žádný strach. Pokud nebudem mluvit moc nahlas, nehrozí nám žádné nebezpečí. Tady mikrofony nejsou. Ani žádný fanatický stoupenec strany, mezi těmahle stěna-ma ne. Chlapskej čurák je koneckonců vždycky spolehlivější než svědomí a národní socialisti navíc žádné svědomí

nemají.” Webber se vrátil k tématu. „Takže v čem jedeš?”

„V ničem nejedu. Přijel jsem tady na olympiádu.”

„Vážně?” Webber mrkl. „To musí být nějaká velká sláva, o který

jsem ještě neslyšel.”

„Jsem sportovní novinář.”

„Jo, novinář… Novinář, který se pere s hnědokošiláčema, který

nechce prozradit svoje jméno, který chodí po městě s picačkou značky Luger a který si převlíká šaty, aby unikl

pronásledovatelům. Aby si nakonec ulízl vlasy gelem a naplácal na sebe šminky.” Webber si poklepal na tvář a vědoucně se usmál.

„Náhodou jsem narazil na SA-many, kteří napadli ty dva knihkupce. Tak jsem se jim postavil. A pokud jde o toho lugera, ten patřil jednomu z nich. Uzmul jsem mu ho.”

„Ano, ano, jak říkáš… Znáš Al Caponeho?”

„Jasně že ne,” odpověděl rozhořčeně Paul.

Webber si hlasitě povzdechl, byl opravdu zklamán. „Já americký

zločin sleduju. Tady v Německu to dělá hodně lidí. Všichni pořád čteme kriminální napínáky, to jako romány, chápeš? Řada z nich se odehrává v Americe. S velkým zájmem jsem sledoval osud Johna Dillingera. Zradila ho žena v červených šatech a zastřelili ho v jedné boční uličce po návštěvě kina. Podle mýho bylo fajn, že ještě ten film stačil zkouknout. Zabili ho sice, ale aspoň mu dopřáli tohle malé potěšení. I když by bývalo lepší, kdyby se mrkl na ten film, ožral se, vystehnil tu ženskou a teprve potom ho zastřelili. To by byla dokonalá smrt. No jo, říkej si, co chceš, ale podle mě seš opravdickej gangster, milý Johne Dillingere. Liesl! Nádherná Liesl! Ještě pivo! Tady kamarád objednává dvě

další.”

Webberova sklenice už byla prázdná, Paulova ze tří čtvrtin plná.

„Já si ještě nedám,” zavolal na Liesl. „Přineste ho jenom jemu.” Servírka zamířila k baru a vyslala přitom k Paulovi další zamilovaný pohled, třpytem v očích i štíhlou postavou mu připomínala Marion. Přemýšlel, jak se asi Marion daří a co právě

dělá, když je teď v Americe o šest nebo sedm hodin méně. Zavolej mi, řekla mu během posledního rozhovoru v domnění, že Paul odjíždí služebně do Detroitu. Paul se nedávno doslechl, že se přes Atlantský oceán skutečně dá telefonovat, ale hovor prý stojí téměř

50 dolarů za minutu. Kromě toho by žádného příčetného hrdlořeza nikdy ani nenapadlo nechávat za sebou tak nápadnou stopu. Prohlédl si nacisty v publiku: pár příslušníků SS nebo vojáků v bezvadně upravených černých nebo šedých uniformách, pár byznysmenů. Většina jich byla opilá, někteří ve velmi pokročilém stadiu. Všichni se hrdinně usmívali, ale zdálo se, že je velice ne-erotický erotický program nudí.

Když servírka dorazila, nesla v ruce dvě piva. Jedno postavila před Webbera, jehož jinak okázale ignorovala, a řekla Paulovi: „Za svého přítele můžete zaplatit, ale to vaše pivo je pozornost ode mě.” Vzala ho za ruku a položila mu ji na ucho sklenice.

„Pětadvacet feniků.”

„Díky,” řekl Paul a pomyslel si, že za spropitné z pětimarkov-ky si pravděpodobně mohl koupit celý soudek. Tentokrát dal servírce marku.

Liesl se zachvěla radostí, jako by jí nasadil diamantový prsten, a políbila ho na čelo. „Na zdraví” špitla a zamířila pryč.

„Koukám, že tady máš slevu. Já musím platit padesátník. I když

většina cizinců pochopitelně platí marku pětasedmdesát.” Webber vypil třetinu sklenice, otřel si hřbetem ruky knír a vytáhl krabičku s doutníky. „Jsou sice strašné, ale já je mám docela rád.” Nabídl Paulovi, který zavrtěl hlavou. „Jsou ze zelných listů máčených v tabákové vodě a nikotinu. Opravdové doutníky jsou dneska těžko k sehnání.”

„V jaké branži děláš?” zeptal se Paul. „Kromě toho, že jsi dovozce vína?”

Webber se zasmál a upejpavě na Paula přimhouřil oči. Důkladně natáhl do plic štiplavý kouř a teprve pak zamyšleně odpověděl:

„Dělám do mnoha různých věcí. Ale většinou nakupuju a prodávám nedostatkové zboží.

V poslední době je velká poptávka po vojenských věcech. Pochopitelně ne po zbraních, ale po odznacích, ešusech, opascích, botách, uniformách. Všichni tady mi-lujou uniformy. Když jsou manžílci v práci, ženušky jdou ven a koupí jim uniformu, i když nemá žádnou hodnost ani zařazení. Nosí je i děti. Malé děti! A k tomu medaile, proužky, prýmky, výložky na ramenou i na límci. Taky prodávám uniformyvládě pro naše opravdové vojáky. Už zase máme brannou povinnost. Naše armáda bobtná. Potřebuje uniformy, ale látka se na ně těžko

shání. Takže já nakoupím od známých uniformy, trochu je upravím a prodám je armádě.”

„Chceš říct, že je kradeš jednomu vládnímu zdroji a prodáváš je jinému.”

„Ty jsi vážně vtipný, Johne Dillingere.” Webber se zadíval přes sál. „Momentíček… Hansi, pojď sem. Hansi!” U stolu se objevil muž ve smokingu. Podezíravě se zadíval na Paula, ale Webber ho ubezpečil, že je to přítel, a řekl: „Přišlo mi pod ruku nějaké máslo. Měl bys zájem?”

„Kolik?”

„To jako kolik másla, nebo kolik peněz?”

„Samozřejmě obojí.”

„Deset kilo. Za pětasedmdesát marek.”

„Jestli to bude jako posledně, tak chceš říct šesí kilo másla smíchaného se čtyřmi kily petroleje, sádla, vody a žlutého barviva. Za šest kilo másla je to příliš vysoká cena.”

„No tak mi prodej dva kartony šampaňského.”

„Jeden karton.”

„Deset kilo za jediný karton?” Webber se zatvářil rozhořčeně.

„Šest kilo, jak jsem ti právě vysvětlil.”

„Tak za osmnáct lahví.”

Vrchní ledabyle pokrčil rameny a řekl: „Jestli tam přidáš víc barviva, tak platí. Minulý měsíc nejmíň deset hostů odmítlo to tvoje bílé máslo jíst. A kdo by se jim divil?” Jakmile odešel, dopil Paul pivo a vyklepal si z krabičky chesterfieldku, přičemž i tentokrát držel krabičku pod stolem, aby nikdo neviděl americkou značku. Zapálit se mu však podařilo až na čtvrtý pokus, laciné sirky klubu se neustále lámaly. Webber na ně kývl. „Ty jsem nedodával já, příteli. Na mě se nedívej.”

Paul zhluboka potáhl z cigarety a zeptal se: „Proč jsi mi pomohl, Otto?”

„Protože jsi potřeboval pomoc, samozřejmě.”

„Takže ty děláš dobré skutky, jo?” Paul zvedl obočí. Webber si uhladil knír. „No dobrá, buďme k sobě upřímní: v dnešní

době musí člověk vyhledávat příležitosti mnohem usilovněji než

dříve.”

„A já jsem příležitost?”

„Kdo ví, pane Johne Dillingere? Možná ne, možná ano. Pokud ne, tak mě to nestálo nic víc než hodinu popíjení piva s novopečeným přítelem, což není vůbec žádná ztráta. A pokud ano, tak z toho možná budeme mít užitek oba.” Postavil se, přešel k oknu a vykoukl za hustý závěs. „Myslím, že vzduch už je čistý… Ať už v našem pulzujícím městě pohledáváš cokoliv, možná jsem pro tebe ten správný člověk. Znám tady mnoho lidí, lidí na významných místech, ne, nemyslím mocenské špičky. Myslím lidi, které je v naší branži nejlepší znát.”

„Jaké lidi?”

„Malé, ale dobře postavené lidičky. Slyšel jsi ten vtip o jednom bavorském městě, které nahradilo korouhvičku státním zaměstnancem?

A proč? Protože státní zaměstnanci vždycky vědí nejlíp, odkud vítr fouká. Ha!” Webber se zachechtal, poté však znovu zvážněl a dopil pivo. „Po pravdě řečeno tady umírám. Umírám

nudou. Stýská se mi po starých časech. Takže mi nechej vzkaz nebo za mnou přijd. Obvykle bývám tady. V téhle místnosti, případně u baru.” Napsal Paulovi na ubrousek adresu a přistrčil mu ho.

Paul pohlédl na čtvereček papíru, zapsal si adresu do paměti a vrátil ubrousek Webberovi.

Webber si ho změřil pohledem. „Ty seš teda fikaný sportovní

redaktor, že jo?”

Zamířili ke dveřím a Paul mu podal ruku. „Děkuji ti, Otto.”

„No tak sbohem, příteli,” řekl Webber, když vyšli ven. „Doufám, že tě ještě někdy uvidím.” Zamračil se. „A co zbývá na mě? Objednávka žlutého barviva. Ach jo, co se to z mého života stalo? Sádlo a žluté barvivo.”

Reinhard Ernst seděl ve své prostorné pracovně v kancléřství a ještě jednou si pročítal ledabyle napsaný vzkaz.

Pluk. Ernste:

Očekávám zprávu, kterou jste slíbil připravit o vaší Walthamské

studii. Vyhradil jsem si čas, abych si ji v pondělí prohlédl. Adolf Hitler

Ernst si vyleštil brýle s drátěnými obroučkami a opět si je nasadil. Přemýšlel, co neučesané písmo prozrazuje o jeho autorovi. Zejména podpis byl velmi nápadný. Slovo „Adolf” vypadalo jako blesk, příjmení „Hitler” již bylo čitelnější, ale podivně a silně

se sklánělo doprava.

Ernst se otočil na židli a zadíval se z okna. Připadal si jako vojenský velitel, který si uvědomuje, že se blíží protivník a chystá se k útoku, ale nemá nejmenší tušení, kdy přesně udeří, jakou použije taktiku, jak silné je jeho vojsko, kde je potřeba zřídit frontu a kde dojde ke křídelnímu útoku.

Kromě toho si uvědomoval, že tato bitva bude rozhodující a že je v sázce osud celé armády, a potažmo celého národa. Tíhu svého dilematu rozhodně nenadsazoval. Ernst totiž o Německu věděl něco, co cítilo nebo bylo ochotno nahlas přiznat jen pramálo dalších lidí: totiž že Hitler nezůstane u moci dlouho. Vůdce měl prostě doma i v zahraničí příliš mnoho nepřátel. Byl Caesarem, byl Macbethem, byl Richardem. Jak se jeho šílenství

postupně dralo na povrch, bylo čím dál jasnější, že bude sesazen, zavražděn, nebo dokonce zahyne vlastní rukou (tak neuvěřitelně

maniakální byly jeho výbuchy hněvu), a obrovské mocenské vakuum po jeho odchodu zaplní někdo jiný. Goring to ovšem také nebude: lačnost jeho duše a lačnost jeho těla sváděly vzájemný souboj, kdo ho zničí dříve. Ernst měl tedy dojem, že

s pádem obou těchto vůdců (a zatímco Goebbels bude hynout žalem za Hitlerovu ztracenou lásku) moc národních socialistů postupně

oslabí a na scéně se objeví nějaký centristický pruský státník, nějaký další Bismarck, možná okázalý, ale zároveň uvážlivý a geniální politik.

Na kteréžto proměně by se mohl podílet dokonce i sám Ernst. Protože pokud Adolfa Hitlera nezabije kulka nebo bomba, jedinou skutečnou hrozbu pro něj a pro stranu představuje německá armáda. V červnu čtyřiatřicet nechali Hitler s Goringem během takzvané

„noci dlouhých nožů” povraždit nebo zatknout velkou část vedení

SA. Čistka byla pokládána za nezbytnou pro uklidnění německé

armády, jejíž velitelé začali na obludně početné hnědo-košilácké

milice žárlit. Hitler postavil na jednu stranu vah hordu hrdlořezů

a na druhou německé vojsko, přímé dědice hohen-zollemských pluků

z devatenáctého století, a bez váhání se rozhodl pro druhou možnost. O dva měsíce později po smrti prezidenta Hindenburga učinil Hitler dva kroky k upevnění vlastní pozice. Za

prvé se prohlásil neomezeným vůdcem národa. A za druhé, což bylo mnohem důležitější, požádal německé ozbrojené síly, aby se mu zaručily osobní přísahou věrnosti.

De Tocqueville kdysi prohlásil, že v Německu nikdy nenastane revoluce, protože ji policie nepřipustí. Hitler se ovšem neobával lidového povstání, strach mu naháněla pouze armáda. A právě vytvoření nové a osvícené armády zasvětil Ernst od konce války celý svůj život. Armády, která ochrání Německo a jeho občany před všemi hrozbami a v konečném důsledku dost možná i před Hitlerem samotným.

Hitlerův čas však ještě nevypršel, pomyslel si Ernst, a on si nemohl dovolit ignorovat autora tohoto přípisu, který ho znepokojoval jako řinčení zbroje blížící se nocí. Pluk. Ernste: Očekávám zprávu…

Ernst doufal, že intrika, kterou Góring uvedl do pohybu, sama od sebe vyhnije, ale tento arch pauzovacího papíru znamenal, že se tak nestane. Bylo mu jasné, že musí jednat rychle, aby se připravil na útok a dokázal ho odrazit.

Po obtížném přemítání dospěl plukovník k rozhodnutí. Zastrčil dopis do kapsy, vstal od stolu a odešel z kanceláře, sekretářce sdělil, že se vrátí do půl hodiny.

Prošel jednou chodbou, poté druhou a cestou míjel všudypřítomné stavební práce ve staré zaprášené budově. Všude se to hemžilo zedníky, kteří zde pracovali dokonce i o víkendu. Celá budova byla metaforou nového Německa, národa, který povstal z versailleského popela a nyní prochází rekonstrukcí v souladu s často citovanou Hitlerovou filozofií srovnat každého občana a instituci v zemi „do lajny” s národním socialismem.

Zamířil do další chodby a ocitl se pod přísným portrétem vůdce v tříčtvrtečním profilu, který hleděl lehce vzhůru, jako by v dáli spatřoval vizi celého národa.

Ernst vyšel do prašného větru, prohřátého odpoledním sluncem.

„Heil, plukovníku.”

Ernst kývl na dva strážce vyzbrojené mausery s upevněnými bajonety. Jejich pozdrav ho pobavil. Bylo zvykem, že každý pohlavár s napojením na kabinet byl adresován plným titulem. Říkat však někomu „pane zplnomocněnče” bylo až směšně těžkopádné. Ernst prošel Wilhelmstrasse, minul Voss Strasse a po ní i PrinzAlbrecht-Strasse, kde se letmo zadíval napravo na číslo 8 -na sídlo gestapa v bývalém hotelu a na školu umění a řemesel. Pokračoval na jih, usedl do své oblíbené kavárny a objednal si kávu. Po chvíli se však opět vztyčil a zamířil k telefonní budce. Vytočil číslo, vhodil do štěrbiny pár feniků a čekal na spojení.

„Dobrý den,” ozval se po chvíli ženský hlas.

„To je paní Keitelová, prosím?”

„Ne, pane. Já jsem služebná.”

„A je přítomen pan profesor doktor Keitel? Tady Reinhard Ernst.”

„Moment, prosím.”

O chvíli později se ve sluchátku ozval tichý mužský hlas. „Hezký den, plukovníku. I když je horký.”

„To jistě je, Ludwigu… Musíme se setkat. Dnes. Kolem té studie se objevila jedna naléhavá záležitost. Můžeš si udělat volno?”

„Naléhavá?”

„Mimořádně naléhavá. Můžeš přijet ke mně do kanceláře? Čekám, že se mi ozvou v jisté věci z Anglie. Takže musím být v pracovně. Hodí se ti čtvrtá odpoledne?”

„Ano, samozřejmě.”

Zavěsili a Ernst se Vrátil ke kávě.

K jakým směšným opatřením se musel uchylovat jen proto, aby jeho telefon át neodposlouchávali Góringovi přisluhovači! Zažil jsem válku zevnitř i zvenčí, pomyslel si. Bojiště je hrůzyplné, ano, nepředstavitelně hrůzyplné. O kolik ryzejší a čistší, ba dokonce i andělštější je válka ve srovnání s bojem, při němž vaši nepřátelé

nestojí proti vám, nýbrž po vašem boku.

Během pětadvacetikilometrové jízdy z centra Berlína do olympijské

vesničky po široké a dokonale rovné silnici si taxíkář vesele hvízdal a sděloval Paulu Schumannovi, že po dobu konání olympiády očekává mnoho lukrativních ryt.

Náhle ovšem zmlkl, neboť z rádia se začala linout těžká klasická

hudba, opel byl vybaven dvěma přístroji: jedním pro spojení řidiče s dispečinkem a druhým pro veřejné vysílání. „Beethoven,” poznamenal řidič. „Vždycky ho dávají před oficiální sdělení. Poslechneme si to.” O chvíli později se hudba ztlumila a slova se ujal syrový vášnivý hlas.

„Tak především není přijatelné brát otázku infekce na lehkou váhu, je nutno mít na paměti, že lidské zdraví bude záviset a závisí

nejen na léčbě příznaků choroby, ale i její příčiny. Stačí se podívat na špinavou vodu stojatého rybníka, která je semeništěm bacilů. Rychle tekoucí řeka však neposkytuje pro takové nebezpečí

podmínky. Naše kampaň bude i nadále vyhledávat a vypouštět takové

stojaté rybníky, takže bacily, komáři a mouchy nebudou mít, kde by se množili. A kromě toho…”

Paul ještě chvíli poslouchal, ale stále se opakující blábolení ho brzy začalo nudit. Přestal věnovat bezvýznamnému hlášení pozornost a zadíval se na sluncem vyprahlou krajinu, na domy, hostince a úpravná předměstí západně od Berlína, která postupně ustupovala méně osídleným oblastem. Řidič odbočil ze silnice na Hamburk a zastavil před hlavním vchodem do olympijské vesničky. Paul mu zaplatil, taxikář poděkoval zvednutím obočí, ale nic neřekl a stále upřeně poslouchal projev linoucí se z rádia. Paul chvíli zvažoval, že taxikáře požádá, aby počkal, ale nakonec usoudil, že bude moudřejší objednat si k odvozu do města někoho jiného.

Vesnička se tetelila v odpoledním slunci. Vítr měl slanou chuť

jako oceánský vzduch, ale byl suchý jako kamenec a stále obsahoval spoustu jemného prachu. Paul ukázal u vchodu propustku a pokračoval po dokonale vydlážděném chodníčku kolem řady stromů

zasazených v dokonalém rozestupu a pnoucích se z kulatých mulčú na dokonale zeleném trávníku. Německá vlajka důstojně plápolala v rozpáleném větru: červená, bílá a černá.

Ale, vy to určitě víte…

U ubytovny americké výpravy se Paul vyhnul recepci s německým vojákem a vklouzl na pokoj zadními dveřmi. Převlékl se, zahrabal zelené sako do koše plného špinavého prádla, neboť žádný kanál právě nebyl při ruce, a oblékl si krémové flanelové kalhoty, tenisovou košili a světlý svetr s copánkovým vzorem. Také účes si zvolil jiný, na pěšinku. Líčidlo už se mu z tváře smazalo, ale s tím se teď nedalo nic dělat. Když vycházelze dveří s kufrem a aktovkou, zavolal na něj jakýsi hlas: „Hej, Paule.” Paul se otočil a spatřil Jesseho Owense ve sportovním úboru, jak se právě vrací na ubytovnu. „Co to děláte?” zeptal se Paula.

„Jedu do města. Mám tam nějakou práci.”

„To né, Paule. Doufali jsme, že se tu zdržíte. Včera večer jste ani nebyl na tom prima zahájení. Měl jste vidět to jídlo, co tam měli. žůžo.”

„Já vím, že je to tu skvělé, ale musím se omluvit. Dělám ve městě

nějaké rozhovory.”

Owens přistoupil k Paulovi blíže a kývl na šrám a modřinu na jeho tváři. Jeho ostré oči poté sklouzly na klouby na Paulových rukou, které byly odřené a zarudlé z boje.

„Doufám, že ostatní vaše rozhovory půjdou líp než ten dnešní. Zdá

se, že být sportovním reportérem v Berlíně je docela nebezpečné.”

„Upadl jsem. Není to nic vážného.”

„Pro vás možná ne,” prohodil Owens pobaveně. „Ale co ten chlápek, na kterého jste upadl?”

Paul se neubránil úsměvu. Slavný běžec byl ve skutečnosti obyčejný

kluk. Měl však v sobě cosi světáckého. Když člověk vyrůstá v černošské čtvrti na Jihu nebo Středozápadě, možná dozrává

rychleji. Stejně jako když se musí protloukat školou a na paty mu šlape hospodářská krize.

Když Paul začal dělat, co dělá, také ho to změnilo. A to setsakra rychle.

„Co přesně tady děláte, Paule?” zašeptal běžec.

„Jen svou práci,” odvětil Paul pomalu. „Dělám jen svou práci. Poslyšte, jak to vypadá se Stollerem a Glickmanem? Doufám, že je nevyřadili.”

„Ne, pořád jsou v rozpise,” řekl Owens a zamračil se, „ale šušká

se, že to s nima nevypadá dobře.”

„Tak že jim přeju hodně štěstí. A vám taky, Jesse. Přivezte domů

zlato.”

„Vynasnažíme se. Tak zase někdy?”

„Možná.”

Paul mu podal ruku a vyrazil ke vchodu, kde už čekala řada taxíků.

„Hej, Paule.”

Paul se otočil a viděl, že mu nejrychlejší člověk na světě salutuje a vesele se přitom šklebí. Výslech prodavačů a lidí slunících se na lavičkách podél Rosenthalerstrasse nepřinesl žádný výsledek (ačkoliv Janssen potvrdil, že se skutečně naučil pár nových nadávek, když se jedna kvě-tinářka dovtípila, že ji obtěžuje jen proto, aby se jí na něco zeptal, a ne aby si něco koupil). Kohl se pouze dozvěděl, že se nedaleko odtud střílelo, ale že šlo o záležitost SS, nejspíš se jednalo o jednu z jejich žárlivě střežených „drobných bezpečnostních kauz” -, a nikdo z elitní gardy se o ní neuráčil informovat kriminální policii.

Po návratu na ústředí však detektivové zjistili, že se stal zázrak. Na stole Williho Kohla ležely fotografie oběti a otisků

prstů z Drážďanské uličky.

„Podívejte na to, Janssene,” řekl Willi Kohl a ukázal na lesklé

snímky, které byly úhledně srovnané do pořadače.

Posadil se za oprýskaný stůl v kanceláři v majestátní starobylé

budově na Alexu, jak se říkalo rušnému Alexanderplatzu a okolnímu prostranství. Zdálo se, že ve městě procházejí rekonstrukcí

všechny státní budovy s výjimkou té jejich. Kriminální policie sídlila ve stejné ponuré budově už řadu let. Kohlovi to ovšem nevadilo, jelikož byla budova poměrně vzdálena od Wilhelmstrasse, takže se kriminalisté mohli těšit alespoň z geografické

samostatnosti, když už pozbyli samostatnost administrativní. Kohl měl navíc to štěstí, že dostal vlastní kancelář, místnost o rozměrech čtyři krát šest metrů, která obsahovala pracovní stůl, konferenční stůl a tři židle. Na dubové pracovní ploše stolu ležely tisíce lejster, popelník, stojan na dýmky a stála zhruba desítka zarámovaných fotografií manželky, dětí a rodičů. Kohl se zhoupl na rozvrzané dřevěné židli a prohlédl si fotografie z místa činu i otisky prstů. „Máte

talent, Janssene. Ty snímky jsou velmi dobré.”

„Děkuji, pane.” Také mladík se díval na fotky a pokyvoval hla vou.

Kohl si ho bedlivě prohlédl. Sám měl za sebou tradiční služební

postup policejními hodnostmi. Jako syna pruského sedláka fascinoval mladého Williho Berlín a také policejní práce, o níž v mládí čítal v dětských knihách. V osmnácti letech odjel do města, získal práci uniformovaného důstojníka pořádkové policie, absolvoval základní výcvik na proslulém berlínském policejním institutu, postupně se vypracoval na kaprála a seržanta a při tom všem ještě získal univerzitní diplom. Později, to už měl ženu a dvě děti, se přihlásil na důstojnickou školu téhož institutu, nastoupil ke kriminální policii a během let se vypracoval z pomocného detektiva-inspektora na staršího detektiva-inspektora. Jeho mladý chráněnec měl za sebou naopak zcela odlišnou profesní

dráhu, která však dnes byla stále běžnější. Janssen před několika lety absolvoval prestižní univerzitu, složil kvalifikační zkoušku z právních věd a po zvládnutí policejního institutu byl v takto mladém věku přijat jako kandidát detektiva-inspektora pod Kohlova ochranná křídla.

Kohlovi mnohdy činilo potíže mladého kolegu rozpovídat, Janssen byl nesmírně zdrženlivý. Oženil se se solidní tmavovla sou dívkou a momentálně s ní čekal druhé dítě. Ožíval pouze ve chvílích, kdy hovořil o své rodině či o své vášnivé lásce k cyklistice a turistice. Až do chvíle, kdy celý policejní sbor začal s ohledem na blížící se olympiádu sloužit přesčasy, měli detektivové ve středy odpoledne volno a Janssen se pak na policejní toaletě často převlékal do turistických „fofrovaček” a vyrážel s bratrem či s manželkou na túry.

Ať už se v něm však skrývalo cokoliv, byl bystrý a ctižádostivý a Kohl mohl hovořit o štěstí, že mu byl přidělen právě on. V

posledních několika letech zaznamenávala kriminální policie odliv talentovaných důstojníků na gestapo, kde měli mnohem vyšší mzdy a mnohem lepší příležitosti. Než se Hitler dostal k moci, působilo v celé zemi dvanáct tisíc detektivů kriminální policie. Dnes se jejich počet snížil na osm tisíc. Mnoho z nich přitom tvořili bývalí vyšetřovatelé gestapa, které na kriminální policii poslali výměnou za mladé důstojníky, po pravdě řečeno se z valné části jednalo o násosky a neumětely.

Zazvonil telefon a inspektor ho zvedl. „Tady Kohl.”

„Inspektore, u aparátu Schreiber, prodavač, se kterým jste dnes hovořil. Heil Hitler.”

„Ano, ano, heil.” Cestou z Letní zahrady do Alexu se Kohl s Janssenem zastavili v obchodě galanterním zbožím v Tietzu, obrovském obchodním domě, který vévodil severní straně Alexanderplatzu nedaleko od sídla kripa. Kohl ukázal prodavači fotografii Góringova klobouku a dotázal se, o jaký jde typ. Prodavač neměl tušení, ale slíbil, že se na to podívá.

„Zjistil jste něco?” zeptal se ho Kohl.

„Ach ano, ano, nalezl jsem odpověď. Je to stetson. Americká

provenience. Jak víte, ministr Góring má vybraný vkus.” Kohl to ponechal bez komentáře. „Jsou tady podobné klobouky běžné?”

„Ne, pane. Docela vzácné. A drahé, jak si jistě dokážete představit.”

„Kde se dá v Berlíně takový klobouk koupit?”

„Upřímně řečeno nevím, pane. Bylo mi řečeno, že ministr si je nechává zvlášť objednávat z Londýna.”

Kohl prodavači poděkoval, zavěsil a sdělil Janssenovi, co se dozvěděl.

„Takže je to možná Američan,” konstatoval Janssen. „A možná není. Protože Góring nosí stejný klobouk.”

„Je to taková malá záhada, Janssene. Ale jak zjistíte, mnoho malých střípků často dává jasnější obrázek o zločinu než jeden velký kus.” Vytáhl z kapsy hnědé důkazní obálky a vybral

tu, která

obsahovala kulku.

Kriminální policie měla vlastní soudní laboratoř, která se datovala do dob, kdy pruská policie zaujímala čelní místo mezi bezpečnostními složkami v zemi (ne-li na celém světě: během existence Výmarské republiky vyřešila kripo 97 procent vražd na území Berlína). Také tuto laboratoř však vzalo útokem gestapo a ochudilo ji o vybavení i o personál, takže techničtí zaměstnanci na ústředí byli utrápenější a mnohem méně schopní než kdysi. Willi Kohl si proto předsevzal, že se sám stane expertem na určité

oblasti soudní kriminalistiky. Přestože osobně nejevil zájem o střelné zbraně, vypracoval zásadní studii o balistice, přičemž se ve svém přístupu inspiroval nejlepší laboratoří střelných zbraní

na světě: laboratoří FBI ve Washingtonu, D. °C, jejímž ředitelem byl v té době J. Edgar Hoover.

Vyklepal kulku na čistý arch papíru, nasadil si na oko monokl, uchopil pinzetu a pečlivě náboj ohledal. „Vy máte lepší oči,” řekl nakonec. „Koukněte na ni.”

Inspektor-čekatel opatrně převzal kulku i monokl, zatímco Kohl vytáhl z regálu šanon, jenž obsahoval fotografie a nákresy mnoha různých typů nábojů. Šanon měl několik set stran, ale inspektor je měl roztříděny podle ráží a počtu drážek a zábřitů -tedy rýh vtištěných do olova žlábkováním hlavně, a také podle pravotočivosti versus levotočivosti. Za pouhých pět minut tak Janssen kulku identifikoval.

„A, to je dobrá zpráva,” poznamenal Kohl.

„Jak to?”

„Protože náš pachatel použil neobvyklou zbraň. Podívejte. Jedná se o devítimilimetrovou kulku Largo. S největší pravděpodobností

pochází ze španělské Star Modelo A. To je pro nás dobře, poněvadž

tato zbraň je vzácná. A jak jste na místě činu

poznamenal, buďto jde o novou zbraň, anebo se z ní málo střílelo. Doufejme v první možnost. Janssene, vy umíte dobře formulovat: rozešlete, prosím, telegram všem policejním okrskům v oblasti. Nechť obejdou prodejny zbraní a střeliva a zjistí, zda některá z nich v posledních několika měsících neprodala novou či málo používanou pistoli Star Modelo A, případně náboje do této zbraně. Ne, raději v posledním roce. Chci jména a adresy všech případných zákazníků.”

„Ano, pane.”

Mladý inspektor-čekatel si zapsal potřebné informace a vyrazil do telegrafní místnosti.

„Počkejte, jako doušku připište k naší žádosti popis podezřelého. Včetně faktu, že je ozbrojen.” Inspektor sebral nejpovedenější

snímky otisků prstů podezřelého i inkoustovou kartu s otisky oběti, povzdechl si a dodal: „A teď se musím pokusit jednat diplomaticky. Ach, jak já to nenávidím.”

„Je mi líto, inspektore Kohle, ale celé oddělení je zaneprázdněno.”

„Úplně celé?”

„Ano, pane,” pravil škrobený lysý muž v těsném obleku zapnutém až

vysoko ke krku. „Před několika hodinami jsme dostali příkaz ukončit veškerá vyšetřování a vypracovat seznam všech lidí v záznamech, kteří mají ruské předky nebo nápadně ruské vzezření.” Nacházeli se ve vstupní místnosti vedoucí na rozsáhlé

identifikační oddělení kriminální policie, kde se prováděly analýzy otisků prstů a antropometrie.

„Všech lidí v Berlíně?”

„Ano. Dostali jsme výstražné hlášení.”

Zase ta bezpečnostní záležitost, kterou Krauss pokládal za příliš

bezvýznamnou, než aby se o ní zmiňoval kriminální policii.

„A oni k ověřování osobních spisů využívají vyšetřovatele otisků

prstů? A ještě k tomu naše vyšetřovatele?”

„Všeho nechte,” odvětil muž v zapnutém saku. „Tak zněl rozkaz. Z

ústředí sipo.”

Zase Himmler, pomyslel si Kohl. „Prosím vás, Gerharde, tohle je životně důležité.” Ukázal mu otiskovou kartu a fotografie.

„To jsou dobré snímky.” Gerhard si prohlédl Janssenovo dílo.

„Velice ostré.”

„Vyčleňte na to tři nebo čtyři vyšetřovatele, prosím vás. O nic víc vás nežádám.”

Kriminalistovi přeběhl po obličeji usoužený úsměv. „Nemohu, inspektore. Tři? Vyloučeno.”

Kohl pocítil beznaděj. Jako člověk, který sleduje zahraniční

kriminalistiku, se díval se závistí na Ameriku a Anglii, kde se již soudní identifikace osob prováděla téměř výlučně pomocí

analýzy otisků prstů. Zde v Německu se sice otisky prstů rovněž

použí

valy k identifikaci, ale na rozdíl od Spojených států

nedisponovali Němci jednotným systémem analýzy: ve všech koutech země se prováděla jinak. Policista ve Vestfálsku mohl příslušný

otisk analyzovat jednou metodou, berlínský kriminální policista metodou úplně jinou. Zasíláním vzorků poštou se sice jakési shody dosáhnout dalo, ale takový proces se mohl táhnout celé týdny. Kohl již dávno prosazoval zavedení standardů identifikace otisků prstů

platných po celé zemi, ale narazil na značný odpor a lhostejnost. Kromě toho naléhal na nadřízeného, aby zakoupil několik amerických telefotografických přístrojů, pozoruhodných aparátů, které

dokázaly přenášet faksimile fotografií a snímků, například otisků

prstů, po telefonních linkách v časovém intervalu několika minut. Přístroje však byly nesmírně drahé a Kohlův šéf žádost zamítl, aniž se ji vůbec pokoušel předložit policejnímu prezidentovi. Ještě více však Kohla trápilo, že po nástupu národních socialistů

k moci se začal otiskům prstů přikládat menší význam než

překonanému systému Bertillonovy antropometrie, při němž se k identifikaci zločinců používala měření proporcí těla, obličeje a hlavy. Stejně jako většina moderních detektivů také Kohl Bertillonovu analýzu odmítal jako těžkopádnou. Jistě, struktura těla se člověk od člověka značně lišila, ale ke kategorizaci určité osoby bylo zapotřebí několika desítek přesných měření. A na rozdíl od otisků prstů zločinci jen zřídkakdy zanechávali na místě činu výrazné otisky těla, podle nichž by se dala na základě Bertillonových dat prokázat jejich přítomnost na daném místě. Zájem národních socialistů o antropometrii nicméně přesahoval pouhou snahu o identifikaci: antropometrie pro ně představovala klíč k „vědě”, kterou označovali za kriminobiologii. Jednalo se o kategorizaci potenciálních zločinců nikoliv na základě jejich chování, nýbrž výlučně na základě fyzických parametrů. Stovky příslušníků gestapa a SS pracovaly dnem i nocí na nalezení vztahu mezi charakteristikami, jako byla například velikost nosu či odstín kůže, a zločinnými sklony. Himmler si nekladl za cíl vydávat zločince spravedlnosti, ale eliminovat zločinnost dříve, než k ní vůbec stačí dojít.

Pro Kohla to bylo stejně děsivé jako pošetilé.

Rozhlédl se po obrovské místnosti plné dlouhých stolů, za nimiž se muži a ženy skláněli nad nejrůznějšími dokumenty, a dospěl k závěru, že diplomatický postup, který si cestou sem připravoval, zde nedopadne na úrodnou půdu. Musel se tedy vytasit s jinou taktikou: s uskokem. „No dobře. Tak mi alespoň sdělte datum, kdy s tou analýzou budete moci začít. Něco totiž Kraussovi říct musím. Otravuje mě s tím už hezkých pár hodin.”

Nastala chvíle ticha. „Náš Pietr Krauss?”

„Ano, Pietr Krauss z gestapa. Řeknu mu…, co mu mám vlastně říct, Gerharde? že to potrvá týden, nebo deset dní?”

„V tom případu se angažuje gestapo?”

„Ohledávali jsme s Kraussem místo činu.” Alespoň toto byla pravda. Víceméně.

„Takže možná ten incident souvisí s onou bezpečnostní záležitostí,” konstatoval Gerhard a viditelně zneklidněl.

„To určitě ano,” přitakal Kohl. „Možná přímo tyto otisky patří onomu hledanému Rusovi.”

Gerhard neřekl nic, ale pozorně se na snímky zadíval. Byl velice štíhlý: proč vůbec nosí tak upnutý oblek?

„Předložím ty otisky vyšetřovateli. A ozvu se vám s výsled-ky.”

„Budu vděčen za cokoliv, co v té věci uděláte,” řekl Kohl a pomyslel si: jednomu vyšetřovateli? To bude s největší pravděpodobností plýtvání časem, pokud náhodou nenarazí na šťastnou shodu.

Přesto Gerhardovi poděkoval a vyšel po schodech zpět na své podlaží. Tam zamířil do kanceláře svého nadřízeného, náčelníka inspektorů okresu Berlín-Postupim Friedricha Horchera. Tento štíhlý prošedivělý muž se staromódním navoskovaným knírem býval na počátku kariéry dobrým vyšetřovatelem a uměl se pohybovat i v bouřlivé německé politice poslední doby. Ke straně zaujímal nejednoznačný přístup: ve strašlivých dnech nespoutané inflace býval jejím tajným členem, ale kvůli Hitlerovým extrémním názorům z ní později vystoupil. Teprve nedávno si do ní, možná poněkud zdráhavě, opět našel cestu, či spíše ho do ní neúprosně vtáhl kurz, jímž se jeho země ubírala. Ale stejně dobře to mohl se svým návratem myslet upřímně. Kohl netušil, která verze u Horchera platí.

„Tak jak pokračuje ten případ, Willi? Případ Drážďanské uličky?”

„Pomalu, pane,” řekl Kohl a ponuře dodal: „Zdá se, že zdroje jsou obsazeny . Naše zdroje.”

„Ano, něco se děje. Byl vyhlášen jakýsi poplach.”

„Jistě.”

„Neslyšel jste o něm náhodou něco?” dotázal se Horcher.

„Ne, nic.”

„Ale i tak jsme pod obrovským tlakem. Oni si myslí, že nás sleduje celý svět a že jeden mrtvý poblíž Tiergartenu může navždy zničit obraz našeho města.” V Horcherově postavení byla ironie nebezpečným luxusem a Kohl z šéfova hlasu ani žádnou nevycítil.

„Máte nějaké podezřelé?”

„Známe jeho přibližný popis a máme pár drobných stop. To je vše.” Horcher urovnal lejstra na psacím stole. „Pomohlo by, kdyby byl pachatel…”

„…cizinec?” doplnil ho Kohl.

„Přesně tak.”

„Uvidíme… Ale rád bych učinil jednu věc, pane. Ten mrtv ý muž

doposud nebyl identifikován. To je jistý handicap. Rád bych zveřejnil jeho fotografii ve Volksrundschau nebo v Journalu, třeba ho někdo pozná.”

Horcher se rozesmál. „Fotka mrtvého těla v novinách?”

„Neznalost totožnosti oběti nás při vyšetřování silně

znevýhodňuje.”

„Předložím tu věc ministerstvu propagandy a uvidíme, co na to řekne ministr Goebbels. Taková věc se musí projednat s ním.”

„Děkuji vám, pane.” Kohl se obrátil na odchod, ale pak se zarazil.

„Ještě jedna věc, komisaři. Pořád ještě čekám na tu zprávu z Gatowa. Už to trvá týden. A tak mě napadlo, jestli jste ji třeba neobdržel vy.”

„A co se stalo v Gatowě? Jo, myslíte tu přestřelku?”

„Dvě,” opravil ho Kohl. „Dvě přestřelky.” Při prvním incidentu byly postříleny dvě rodiny, které si u řeky Havel jihozápadně od Berlína dělaly piknik: celkem zemřelo sedm osob včetně tří dětí. Hned příštího dne se pak strhl další masakr, jehož obětí se stalo osm námezdních dělníků žijících v maringotkách mezi Gatowem a Charlottenburgem, exkluzivním předměstím západně od Berlína.

Policejní velitel v Gatowě ještě nikdy neřešil tak monstrózní případ, a tak nařídil jednomu ze svých Černíků, aby požádal o pomoc kriminální policii. Raul, jak se onen horlivý mladý Černík jmenoval, se pak telefonicky spojil s Kohlem a zaslal mu na Alex fotografie z místa činu. Willi Kohl byl sice tvrdým a zkušeným vyšetřovatelem vražd, ale pohled na postřílené matky a děti nicméně šokoval i jeho. Kriminální policie měla pravomoc vyšetřovat všechny nepolitické zločiny kdekoliv v Německu a Kohl si přál dát oběma krveprolitím prioritu.

Zákonná pravomoc je však jedna věc a přidělení zdrojů druhá, a to zejména v případě těchto dvou zločinů, jejichž oběťmi se, jak Raul Kohla informoval, stali v prvním případě židé a ve druhém Poláci.

„Jen ať se s tím vypořádá gatowské četnictvo,” řekl minulý týden Horcher Kohlovi.

„S vraždami takového rozsahu?” zeptal se Kohl znepokojeně a sklíčeně zároveň. Příměstské a venkovské četnické sbory vyšetřovaly automobilové nehody a případy odcizených krav. A náčelník gatowské policie Wilhelm Meyerhoff byl navíc tupý a líný

státní úředník, který by bez cizí pomoci nenašel ani vlastní snídani.

A tak Kohl naléhal tak dlouho, až mu nakonec Horcher dovolil alespoň posoudit zprávu z místa činu. Kohl poté zatelefonoval Raulovi, poučil ho o základních vyšetřovacích metodách a požádal ho, aby provedl výslech svědků. Četník mu slíbil, že mu pošle kopii zprávy, jakmile mu ji nadřízený schválí. Zatím však Kohl obdržel pouze fotografie, žádné jiné dokumenty mu z Gatowa nepřišly.

„Ne, nikdo se mi neozval, Willi,” prohlásil nyní Horcher. „Ale prosím vás, židi, Poláci? My máme jiné priority.”

„Samozřejmě, pane,” řekl Kohl zamyšleně. „To chápu. Jenom mi záleží na tom, aby komunistům náhodou něco neprošlo.”

„Komunistům? Jak ty případy souvisejí s komunisty?”

„Napadlo mě to až ve chvíli, kdy jsem uviděl ty fotky. Všiml jsem si, že na těch vraždách je něco organizovaného, a že se je nikdo ani nepokusil zakrýt. Připadaly mi až příliš nápadné. Jako by je někdo zinscenoval.”

Horcher se zamyslel. „Vy myslíte, že kosis chtěli vyvolat dojem, že za těmi vraždami stojí SS nebo gestapo? Ano, to je chytré, Willi. Ti rudí parchanti by se k tomu bezpochyby snížili.”

„A zvláště když se teď koná olympiáda a ve městě je spousta zahraničních novinářů,” dodal Kohl. „Kosis si totiž nic nepřejí

více než poskvrnit náš obraz v očích celého světa.”

„Poohlédnu se po té zprávě, Willi. Zavolám na pár míst. To byl od vás dobrý tip.”

„Děkuji, pane.”

„A teď ještě vyřešit ten případ Drážďanské uličky. Když si náčelník přeje město bez jediné poskvrnky, bude ho mít.” Kohl se vrátil do kanceláře, ztěžka dosedl na židli, začal si masírovat nohy a přitom si prohlížel fotografie dvou vyvražděných rodin. To, co nakukal Horcherovi, byl pochopitelně nesmysl. Ať už

se v Gatowě seběhlo cokoliv, rozhodně nešlo o komunistické spiknutí. Národní socialisté však reagovali na spiklenecké teorie jako diví a toho se muselo využít. Ach jo, od ledna 1933 jsem se už naučil ledacos, pomyslel si Kohl.

Zasunul snímky zpět do složky opatřené štítkem Gatow/Charlottenburg a odsunul ji stranou. Nato vložil hnědé obálky s důkazy shromážděnými odpoledne do krabice a napsal na ni Incident v Drážďanské uličce. Přidal k důkazům fotografie otisků prstů, snímky z místa činu a snímky oběti a položil krabici na pracovní plochu psacího stolu.

Zatelefonoval soudnímu patologovi a dozvěděl se, že si odskočil na kávu. Asistent mu oznámil, že neidentifikovaná mrtvola číslo A 257-36-Q již byla z Drážďanské uličky přivezena, ale neměl ponětí, kdy bude ohledána. Snad během dnešní noci. Kohl se zamračil. Doufal, že pitva již bude alespoň probíhat, pokud ještě neskončila. Zklamaně zavěsil.

Janssen se mezitím vrátil. „Telegramy jsou rozeslány, pane. Řekl jsem jim, že je to naléhavé.”

„Děkuji vám.”

Znovu zazvonil telefon a Kohl ho zvedl. Volal opět Horcher.

„Willi, ministr Goebbels říkal, že snímek toho mrtvého v novinách zveřejnit nenvůžeme. Snažil jsem se ho přesvědčit. Nasadil jsem svoje nejlepší přesvědčovací triky, to mi věřte. Už jsem si myslel, že se mi to podaří. Ale nakonec jsem byl neúspěšný.”

„Děkuji, komisaři.” Kohl zavěsil a cynicky si pomyslel: nejlepší přesvědčovací triky, to určitě. Pochyboval, že Horcher vůbec někam volal.

Otočil se a seznámil Janssena s šéfovým stanoviskem. „Jo, a navíc potrvá celé dny nebo týdny, než vyšetřovatel z otiskového alespoň zúží okruh otisků, které jste sejmul. Vezměte ten snímek oběti, Janssene… Ne, ne, ten druhý, ten, kde vypadá o něco méně mrtvý. Odneste ho na tiskové oddělení a nechte natisknout pět set obtahů. Řekněte, že to strašně spěchá. že jde o společnou operaci kripa a gestapa. Můžeme inspektora Krausse aspoň trochu využít, když už

jsme kvůli němu přišli pozdě do Letní zahrady. Což mě, musím říci, stále velmi skličuje.”

„Ano, pane.”

Právě když se Janssen o deset minut později vrátil, zazvonil telefon ještě jednou a Kohl zvedl sluchátko z vidlice. „Ano, tady Kohl.”

„A tady Georg Jaeger. Jak se ti vede?”

„Georgu! Vede se mi dobře. V sobotu jsem musel do práce, ačkoliv jsem doufal, že se s rodinou dostanu do lunaparku. Ale tak už to bývá. A co ty?”

„Taky jsem pracoval. Pořád jen pracuju.”

Jaeger byl před několika lety Kohlovým žákem. Byl to velmi nadaný detektiv a poté, co se k moci dostala strana, byl požádán, aby přešel na gestapo. Jaeger to odmítl a jeho neskrývaný nezájem očividně některé pohlaváry urazil. Nakonec skončil v řadách uniformované pořádkové policie, což byl oproti funkci detektiva kripo sestup o příčku níž. Jak se

ovšem ukázalo, Jaeger vynikal i ve své nové práci a zanedlouho už velel celému severnímu a střednímu berlínskému okrsku. Paradoxně se zdálo, že je ve svém vyhnanství spokojenější než na intrikami prolezlém Alexu.

„Volám ti kvůli jedné věci, která ti, doufám, pomůže, profesore.” Kohl se zasmál. Přesně tak ho Jaeger oslovoval, když ještě

pracovali spolu. „A copak to je?”

„Právě jsme obdrželi dálnopis ohledně podezřelého v případu, na kterém pracuješ.”

„Ano, ano, Georgu. Vy jste našli prodejnu zbraní, která někomu prodala model Star Modelo A? Tak brzy?”

„To ne, ale slyšel jsem o nějakých SA-manech, kteří si stěžovali, že je před chvílí u knihkupectví na Rosenthalerstrasse napadl nějaký muž. Jeho popis odpovídal vašemu dotazu.”

„Tohle nám určitě pomůže, Georgu. Můžeš zařídit, aby se se mnou setkali na místě toho útoku?”

„Ti pitomci nechtějí spolupracovat, ale jestli jsou z mého okrsku, tak já už je srovnám do latě. Postarám se, aby tam přišli. Kdy?”

„Ihned. Bezodkladně.”

„Zajisté, profesore.” Jaeger nadiktoval příteli adresu na Rosenthalerstrasse a poté se zeptal: „A jak jde život na Alexu?”

„Tenhle rozhovor si snad raději necháme na jindy, nad sklenkou šňapsu a piva.”

„Ano, samozřejmě,” odpověděl velitel orpa vědoucně. Dovtípil se, že se Kohl zdráhá hovořit o některých věcech po telefonu. Což byla rozhodně pravda. Kohlova snaha o ukončení rozhovoru však neměla co dělat ani tak s intrikami jako spíše se sví-ravým nutkáním najít co nejrychleji muže v Góringově klobouku.

„Ale,” zabručel hnědokošiláč sarkasticky, „detektiv z kripa nám přišel na pomoc? Koukejte, soudruzi, to je mi tedy prazvláštní pohled.”

Muž byl přes dva metry vysoký a podobně jako mnoho příslušníků SA i docela svalnatý: od pomocných prací, než vstoupil do SA, a od ustavičného tupého pochodování, které provozoval nyní. Seděl na obrubníku a na prstech se mu houpal světle hnědý hranatý klobouk. Další SA-man, o něco menší, ale neméně statný, se opřel o výlohu malého hokynářství. Cedule ve výkladu sdělovala: Máslo dnes není, chleba taky ne. O číslo dál stálo knihkupectví s rozbitým oknem. Chodník byl poset skleněnými střepy a roztrhanými knihami. Druhý muž se držel za ovázané zápěstí a dělal bolestivé grimasy. Třetí seděl mrzutě opodál. Na košili mu zasychala krev.

„Co vás přimělo vytáhnout paty z kanclíku, inspektore?” pokračoval první hnědokošiláč. „My určitě ne. Komunisti by nás klidně mohli postřílet jako Horsta Wessela a vy byste se stejně neodtrhl od zákusku a kávičky na Alexanderplatzu.”

Janssen při těchto urážlivých slovech ztuhnul, ale Kohlův pohled ho opět vzpamatoval a detektiv si raději všechny muže účastně prohlédl. Policejní nebo vládní činitel na Kohlově úrovni by klidně mohl urážet nízko postavené SA-many podle libosti a nehrozil by mu za to žádný postih. Kohl však teď potřeboval, aby s ním spolupracovali. „Ale, pánové dobří, pro taková slova snad není důvod. Kripu na vašem blahu záleží stejně jako na blahu kohokoliv jiného. Povězte mi o tom přepadení, prosím.”

„No jo, máte pravdu, inspektore,” prohlásil svalovec a pokýval hlavou nad Kohlovými pečlivě zvolenými slovy. „Bylo to přepadení. Vrhl se na nás zezadu, zatímco jsme vymáhali zákon proti neslušným knihám.”

„A vy jste…?”

„Hugo Felstedt. Jsem velitelem kasáren v berlínském zámku.” Kohl věděl, že jde o opuštěný pivovarský sklad, kterého se zmocnilo pětadvacet SA-manů. Slovo „zámek” se dalo v tomto případě překládat jako „pelešiště”.

„Kdo tu byl?” zeptal se Kohl a kývl do prodejny.

„Nějaká dvojice. Vypadalo to na manžela s paničkou.” Kohl se musel přemáhat, aby si ve tváři zachoval ustaraný výraz. Rozhlédl se po okolí. „Ti utekli taky?”

„Přesně tak.”

Do hovoru se konečně vmísil také třetí hnědokošiláč. „Samozřejmě to byl předem promyšlený plán,” zašišlal skrz chybějící zuby. „Ti dva odvedli naši pozornost a třetí na nás pak zaútočil zezadu. Vrhl se na nás s pendrekem.”

„Aha. A měl na hlavě stetsona? Jakého nosí ministr Goring? A zelenou vázanku?”

„Přesně tak,” souhlasil podsaditý SA-man. „Vyrvanou žiďác-kou vázanku.”

„Viděli jste mu do tváře?”

„Měl obrovský nos a masitou sanici.”

„Huňaté obočí. A odulé rty.”

„Byl docela tlustý,” přispěchal s troškou do mlýna Felstedt. „Jako ten v posledním Sturmeru. Viděl jste ho? Vypadal přesně jako ten chlap na obálce.”

Der Sturmer byl pornografický antisemitský časopis vydavatele Julia Streichera, který obsahoval smyšlené články o zločinech, jichž se dopustili židé, a bláboly o jejich rasové podřadnosti. Obálku pak obvykle tvořily groteskní karikatury židů. B

ulvární

magazín přijímala s rozpaky dokonce i většina národních socialistů a vycházel pouze proto, že si ho oblíbil Hitler.

„Poslední číslo mi bohužel uniklo,” konstatoval Kohl suše. „Mluvil německy?”

„Ano.”

„S přízvukem?”

„S židovským přízvukem.”

„Ano, ano, ale možná ještě i s nějakým jiným. Třeba s bavorským?

Vestfálským? Saským?”

„Možná.” Muž pokýval hlavou. „Ano, myslím, že ano. Víte, on by nám neublížil, kdyby se nám postavil jako muž. Ne jako zbabělec…” Kohl mu skočil do řeči: „Mohlo jít o přízvuk člověka z jiné země?” Trojice mužů se na sebe podívala. „To přece nemůžem vědět, ne?

Nikdy jsme nevytáhli paty z Berlína.”

„Možná palestinský,” nadhodil jeden z nich. „To snad mohl bejt.”

„No dobrá, takže vás napadl zezadu obuškem.”

„A taky tímhle.” Třetí muž zvedl do vzduchu mosazného boxera.

„Ten patří jemu?”

„Ne, ten je můj. On si ten svůj odnesl.”

„Ano, ano, rozumím. Napadl vás zezadu. Ale jak vidím, tak vám krvácí nos.”

„Spadl jsem na něj, když mě udeřil.”

„A kde přesně k tomu útoku došlo?”

„Tamhle.” Muž ukázal na malou zahrádku vedle chodníku. „Jeden z našich soudruhů odběhl pro pomoc. Když se vrátil, tak ten židovský zbabělec zrovna utíkal, prchal jako zajíc.”

„Kudy?”

„Tam. O pár uliček dál na východ. Ukážu vám to.”

„Za chvíli,” řekl Kohl. „Měl s sebou aktovku?”

„Ano.”

„A tu si odnesl s sebou?”

„Přesně tak! Měl v ní schovaný ty svoje obušky.” Kohl ukázal na zahrádku a spolu s Janssenem k ní zamířili. „Tohle je k ničemu,” zašeptal inspektor-čekatel. „Přepadl je obrovský žid s boxerem a obušky. A za ním nejspíš stálo padesát příslušníků vyvoleného národa.”

„Řekl bych, Janssene, že výpovědi svědků a podezřelých jsou jako kouř. Samotná slova jsou mnohdy bezvýznamná, ale mohou vás dovést k ohni.”

Obešli zahrádku a pečlivě si ji prohlíželi.

„Tady, pane!” zvolal Janssen vzrušeně a zvedl anglicky psaného kapesního průvodce po mužském bloku olympijské vesničky. Kohla nález povzbudil. Bylo nepravděpodobné, že by se v této nezajímavé čtvrti vyskytovali zahraniční turisté a náhodou ztratili průvodce právě na místě, kde se odehrál souboj. Jednotlivé stránky byly světlé a neposkvrněné, což naznačovalo, že brožura leží v trávě teprve krátkou dobu. Kohl ji uchopil do kapesníku (otisky prstů se někdy dají najít i na papíře), opatrně ji otevřel, ale nenašel na stránkách žádné ručně psané poznámky, které by prozrazovaly totožnost majitele. Opět průvodce zavřel, strčil si ho do kapsy a houkl na příslušníky SA: „Pojďte sem, prosím.”

Trojice mužů se přišourala k zahrádce.

„Postavte se tam do řady.” Inspektor ukázal na pás holé zeminy. Muži se seřadili do přesného zákrytu, pro což měli SA-mani mimořádný talent. Kohl si prohl édl jejich boty a porovnal velikost a tvar otisk ů podrážky v hlíně. Přitom si všiml, že útočník má větší chodidla než oni a že má ošoupané paty.

„Dobře.” Obrátil se k Felstedtovi: „Ukažte nám, kam jste ho pronásledoval. Vy dva můžete odejít.”

Muž se zkrvaveným obličejem zvolal: „Až ho chytíte, inspektore, zavolejte nám. Máme v kasárnách celu. My už si tam s ním poradíme.”

„Ano, ano, možná se to dá zařídit. A poskytnu vám spoustu času, abyste ho mohli zvládnout ve větším počtu než ve třech.” Muž zaváhal a přemýšlel, jestli ho inspektor právě neurazil. Zadíval se na karmínově potřísněnou košili. „Koukejte na to. Až

nám přijde pod ruku, vypustíme z něj všechnu krev. Jdeme, soudruhu.”

Oba chlapíci odešli po chodníku pryč.

„Tudy. Utekl tudy.” Felstedt odvedl Kohla s Janssenem o dvě uličky dál do přeplněné Gormannstrasse.

„Byli jsme si jistí, že se vydal jednou z těchhle bočních uliček. Na protějších koncích hlídkovali naši muži, ale on prostě zmizel.” Kohl si uličky prohlédl. Z Gormannstrasse vyráželo hned několik bočních průchodů, jeden byl slepý, ostatní pak vedly na další ulice. „No dobrá, pane, takže začneme odtud.” Když byli jeho soudruzi pryč, začal se Felstedt chovat otevřeněji. „On je opravdu nebezpečný, inspektore,” řekl hlubokým hlasem.

„A máte pocit, že je váš popis přesný?”

Felstedt zaváhal. „Byl to žid. Očividně to byl žid, ano. Vlasy měl kudrnaté jako Etiopan a měl židovský nos i židovské oči.” SA-man si oklepal skvrnu na košili a odpotácel se pryč.

„Kretén,” zabručel Janssen a obezřetně pohlédl na Kohla, který pravil: „To je slabé slovo.” Začal nahlížet do jednotlivých uliček a přemítal přitom: „Přestože však byl očividně zasažen slepotou, věřím tomu, co nám velitel Felstedt řekl. Náš

podezřelý byl opravdu zahnán do kouta, ale podařilo se mu uprchnout, a to hned několika desítkám SA-manů. Podíváme se do odpadkových košů v okolí, Janssene.”

„Ano, pane. Myslíte, že se zbavil svršků nebo té aktovky, aby unikl?”

„Je to logické.”

Prošli všechna zákoutí a nakukovali do odpadkových košů a popelnic. Nenašli však nic než staré krabice, papíry, plechovky, lahve a hnijící jídlo.

Kohl chvíli stál se založenýma rukama, rozhl ížel se kolem sebe a nakonec řekl: „Kdo vám pere košile, Janssene?”

„Košile?”

„že jsou vždycky tak bezvadně vyprané a vyžehlené.”

„Samozřejmě manželka.”

„Tak se jí omlouvám, že bude muset vyprat a vyspravit tu, kterou máte momentálně na sobě.”

„A proč by mi ji měla prát a vyspravovat?”

„Protože si teď lehnete na břicho a zajedete rukou pod tu mříž na kanálu.”

„Ale…”

„Ano, ano, já vím. Ale já to dělal taky, dokonce mnohokrát. A uznejte, Janssene, že s přibývajícím věkem má člověk určité

výsady. Takže si sundejte to sako. Je z nádherného hedvábí. Není

třeba si ničit i je.”

Mladý muž podal Kohlovi tmavě zelené sako od obleku. Bylo opravdu hezké. Janssenova rodina na tom byla dobře a nebyla odkázána na jeho měsíční čekatelskou mzdu, což bylo vzhledem k neduživým platům detektivů kripo veliké štěstí. Janssen si klekl na dlažební

kostky, zapřel se jednou rukou a hmátl do temného otvoru. Nakonec se ukázalo, že košile neutrpí žádnou větší újmu, neboť

hned vzápětí Janssen zvolal: „Něco tady je, pane!” Postavil se a ukázal zmačkaný hnědý předmět. Góringův klobouk. Byla k němu i prémie: vskutku křiklavá zelená kravata.

Obojí leželo na kamenné římse pouhého půl metru pod ústím kanálu. Zašmátral pod mříží znovu, ale nic dalšího nenašel.

„Takže už známe několik odpovědí, Janssene,” konstatoval Kohl a prohlédl si vnitřek klobouku. Jako značka výrobce bylo uvedeno: Stetson Mity-Lite. Další visačku všil do klobouku prodejce: Mannis Meris Wear, New York City.

„Další střípek do portrétu podezřelého.” Kohl vytáhl z kapsy vesty monokl, nasadil si ho před oko a ohledal několik vlasů za chycených v potítku. „Má středně dlouhé, tmavě hnědé vlasy s nádechem zrzavé. Vůbec nejsou černé ani kudrnaté. Jsou rovné. A nevidím tu ani stopy po tužidle nebo krému.” Podal klobouk i vázanku Janssenovi, olízl tužku a zapsal si nejnovější postřehy do notesu, který poté zavřel.

„Takže kam teď, pane? Zpátky na Alex?”

„A co bychom tam dělali? Chroupali sušenky a srkali kávu, jak si o nás myslí naši soudruzi z SA? Anebo se dívali, jak gestapo za naše peníze zatýká všechny Rusy ve městě? Ne, já myslím, že se pojedeme projet. Doufám, že se nám DKW zase nepřehřeje. Když jsme naposledy chtěli s Heidi vyvézt děti do přírody, seděli jsme dvě hodiny před Falkenhagenem a nezbývalo nám než celou dobu pozorovat krávy.” Taxi, kterým odjel z olympijské vesničky, mu zastavilo na Lutzowplatzu, rušném náměstí nedaleko hnědého stojatého kanálu jižně od Tiergartenu.

Paul vystoupil, zůstal na chvíli stát, rozhlédl se kolem sebe a snažil se zorientovat. Do nosu mu pronikal zatuchlý pach vody. Když nikde neviděl ostražité oči nad okrajem novin ani

kradmo se pohybující muže v hnědých oblecích či uniformách, vyrazil na východ. Byla to klidná obytná čtvrť plná domů, z nichž některé

byly okázalé a jiné skromné. Paul si dokonale vybavoval Morganovy instrukce: chvíli kráčel podél kanálu, poté ho přešel a odbočil na Prinz-Heinrich-Strasse. Zanedlouho dospěl k tiché Magdeburgerstrasse, kterou lemovaly třípatrové a čtyřpatrové obytné

domy, jež mu připomínaly roztodivné činžáky v západním cípu Manhattanu. Téměř na všech domech visely vlajky, většinou červenobíločerné prapory národních socialistů, ale i několik vzájemně

propletených olympijských kruhů. Na čísle 26, které hledal, visela olympijská zástava. Paul stiskl domovní zvonek a zanedlouho zaslechl kroky. Záclonka v bočním okně zavlála, jako by ji rozvlnil vítr, a pak bylo ticho. Nakonec se ozvalo cvaknutí kovu a dveře se otevřely.

Paul kývl na ženu, která obezřetně vykoukla ven. „Dobré odpoledne,” řekl německy.

„Vy jste Paul Schumann?”

„Přesně tak.”

ženě mohlo být něco před čtyřicítkou, možná něco po ní. Její štíhlou postavu zakrývaly květované šaty s lemováním hluboko pod koleny, které by Marion označila za „parádně nemoderní”, neboť vyšly již před pár lety z módy. Špinavě blond vlasy měla krátké a vlnité a podobně jako většina žen, které Paul v Berlíně viděl, nebyla nalíčená. Její pokožka byla mdlá a hnědé oči unavené, avšak tyto povrchní charakteristiky by jistě mohlo napravit pár vydatných jídel a několik nocí nerušeného spánku. Nejpodivnější na tom všem bylo, že tyto vady na kráse činily ženu v Paulových očích ještě atraktivnější. Byla úplně jiná než

Marioniny kamarádky, a koneckonců i než Marion sama -, které se někdy vyfintily tak, že člověk ani nevěděl, jak ve skutečnosti vypadají.

„Já jsem Kathe Richterová. Vítejte v Berlíně.” Vysunula zarudlou kostnatou ruku a silně si jí s Paulem potřásla. „Nevěděla jsem, kdy přijedete. Pan Morgan říkal, že někdy o tomto víkendu. Váš byt je každopádně připraven. Prosím, pojďte dál.” Paul vstoupil do haly a ucítil naftalín proti molům, skořici a drobný náznak šeříku, možná z ženina parfému. Jakmile Kathe zavřela a uzamkla dveře, znovu se zadívala skrz záclonku bočního okna a chvíli zkoumala dění na ulici. Nato sebrala Paulovi kufr a koženou aktovku.

„Ne, já…”

„Odnesu vám je,” řekla hbitě. „Pojďte tudy.” Odvedla ho ke dveřím v polovině potemnělé chodby, kde byly vedle novějších elektrických světel ještě stále instalovány původní plynové lampy. Na stěnách viselo několik vybledlých olejomaleb s pastorálními výjevy. Kathe otevřela dveře a uvedla Paula do velkého, čistého a skrovně zařízeného bytu. Hlavní dveře vedly do obývacího pokoje, ložnice se nacházela vzadu nalevo a podél stěny se táhla kuchyňka, kterou od obytného prostoru oddělovala mořená japonská plenta. Stoly byly pokryty figurkami zvířat a panenek, lakovanými kazetami a lacinými papírovými vějíři. Byly zde i dvě vratké elektrické lampy. V rohu stál gramofon a vedle něj velké skříňové rádio, k němuž nyní Kathe přistoupila a pustila je.

„Kuřárna je před budovou. Určitě jste zvyklý na kuřárnu pouze pro pány, ale tady ji smějí využívat všichni. Zakládám si na tom.” Paul nebyl na kuřárny zvyklý vůbec. Přesto přikývl.

„A teď mi povězte, jestli se vám to apartmá líbí. Pokud ne, mám tu i jiná.”

Paul vrhl letmý pohled na pokoje a řekl: „Bude mi plně vyhovovat.”

„Nepřejete si vidět ještě něco jiného? Vyzkoušet komoru, pustit vodu, prohlédnout si

výhled?”

Paul si již všiml, že se byt nachází v přízemí a okna nejsou zamřížovaná, takže by mohl v případě potřeby rychle uniknout oknem z ložnice, oknem z obývacího pokoje nebo i dveřmi na chodbu, které

vedou k dalším bytům a dalším únikovým východům. „Pokud voda neteče z toho kanálu, kolem kterého jsem projížděl,” řekl, „tak to určitě bude v pořádku. A pokud jde o výhled, budu příliš usilovně

pracovat, než abych se jím mohl kochat.”

Elektronky rádia se zahřály a místnost zaplnil mužský hlas. Propána! Přednáška o zdraví ještě stále pokračovala, momentálně

se zaměřovala na vysoušení močálů a postřiky proti komárům. Rooseveltovy hovory od krbu byly alespoň krátké a příjemné. Paul přistoupil k přijímači, otočil knoflíkem a snažil se naladit nějakou hudbu. žádnou však nechytil, a tak rádio vypnul.

„Nevadí vám to, že ne?”

„Je to váš pokoj. Dělejte, jak je libo.” Kathe nejistě pohlédla na mlčící rádio a řekla: „Pan Morgan říkal, že jste Američan. Ale vaše němčina je velice dobrá.”

„Za to vděčím rodičům a prarodičům.” Převzal od Kathe kufr, vešel do ložnice a položil zavazadlo na postel. Kufr se zabořil hluboko do peřiny a Paul přemýšlel, jestli je plná prachového peří. Babička mu kdysi vyprávěla, že než se odstěhovali do New Yorku, mívala v Norimberku také takovou prachovou postel, a malého Paula tehdy představa spánku na ptačím peří nesmírně fascinovala. Když se vrátil do obývacího pokoje, Kathe řekla: „Od sedmi do osmi hodin ráno podávám naproti v hale lehkou snídani. Dejte mi, prosím, vědět vždy večer předem, jestli si ji budete přát. Odpoledne se pak samozřejmě podává káva. Umyvadlo naleznete v ložnici. Společná umývárna je na chodbě, ale prozatím jste náš jediný host. Během olympiády tady bude mnohem plněji. Pro dnešek jste ale králem Magderburgerstrasse dvacet šest. Hrad je váš.” Zamířila ke dveřím. „Jdu připravit odpolední kávu.”

„To nemusíte. Já totiž…”

„Ale ano, uvařím ji. Je v ceně.”

Když zmizela na chodbě, vešel Paul do ložnice, kde po podlaze pobíhalo asi deset černých brouků. Otevřel kufřík a postavil do knihovničky Hitlerův Mein Kampf obsahující falešný pas a rubly. Svlékl si svetr, vyhrnul si rukávy tenisové košile, umyl si ruce a otřel si je do vetchého ručníku.

Kathe se zanedlouho vrátila s podnosem, na němž stála zašlá

stříbrná konvice na kávu, šálek a talířek s krajkovým ubrouskem. Položila podnos na stůl před ošuntělou pohovku.

„Posadte se, prosím.”

Paul poslechl a zapnul si rukávy košile. „Znáte Reggicho Morgana dob ře?” zeptal se.

„Ne, pouze se mi ozval na inzer át a zaplatil předem.” Přesně v takovou odpověď Paul doufal. S úlevou kvitoval informaci, že Morgana nekontaktovala ona, což by z její strany bylo poněkud podezřelé. Paul koutkem oka zahlédl, že si Kathe prohlíží jeho tvář. „Vy jste zraněný?”

„Jsem vysoký. Neustále do něčeho narážím hlavou.” Paul se zlehka dotkl obličeje, jako by se do něčeho udeřil, aby svá slova ilustroval. Připadal si při této pantomimě hloupě, a tak sklonil hlavu.

Kathe vstala. „Počkejte, prosím,” řekla a po chvíli se vrátila s náplastí.

„Díky.”

„Bohužel nemám žádný jod. Dívala jsem se.”

Paul zamířil do ložnice, kde se postavil před zrcadlo za umyvadlem a přiložil si náplast na tvář.

„Tady žádné nízké stropy nemáme,” ubezpečila ho Kathe z obýváku.

„Budete tu v bezpečí.”

„To je váš dům?” zeptal se Paul, když se vrátil.

„Ne. Patří člověku, který je momentálně v Holandsku,” odpověděla Kathe. „Já mu ho udržuji výměnou za ubytování a stravu.”

„Má ten člověk co do činění s olympiádou?”

„S olympiádou? Ne, proč?”

„Většina vlajek na ulici je nacistických, totiž národně

socialistických. Ale vám tady visí olympijská vlajka.”

„Ano, ano.” Kathe se usmála. „žijeme duchem her, není-liž pravda?” Její německá gramatika neměla jedinou vadu na kráse a navíc byla Kathe výmluvná, Paul na ní poznal, že v minulosti vykonávala jiné a mnohem prestižnější zaměstnání, ale její upracované ruce, popraskané nehty a nesmírně unavené oči svědčily o současných nesnázích. Paul však také vycítil, jak obrovská energie se v této ženě ukrývá, spolu s odhodláním protlouci se životem do lepších časů. Právě tím mu připadala tak atraktivní.

Nalila mu kávu. „Momentálně nemáme cukr. V obchodech došel.”

„Já nesladím.”

„Ale mám tady štrůdl. Nějaký cukr mi zbyl ještě z dřívějška, takže jsem ho mohla upéct.” Sebrala z talířku servítek, na němž ležely čtyři malé kousky moučníku.„Víte, co je to štrůdl?”

„Moje máma ho dělávala. Každou sobotu. Bratr se sestrou jí pomáhali. Váleli těsto tak natenko, že se skrz ně dalo číst.”

„Ano, ano,” přitakala Kathe zapáleně, „já ho taky tak dělám. Vy jste jim ho válet nepomáhal?”

„Ne, já nikdy. Na kuchyni nějak nemám buňky.” Kousl si moučníku a dodal: „Ale hodně jsem se ho najedl… Je moc dobrý.” Ukázal ke konvici. „A vy si kávu nedáte? Naliju vám trochu?”

„Já?” žena zamžourala. „Ach, ne.”

Paul usrkl kávu. Byla slabá. Kathe mu bezpochyby uvařila „druháka”.

„Budeme mluvit vaším jazykem,” oznámila Kathe a vysypala ze sebe anglicky: „Nikdy jsem u vás nebyla, ale moc tam chci jet.” Paul poznal jen lehký sklon k vyslovování „vé” u slov začínajících na „dvojité vé”. Vyslovit přesně tuto anglickou hlásku je pro Němce nejtěžší.

„Vaše angličtina je dobrá,” pochválil ji Paul.

„Chcete říct dobře,” vyhrkla Kathe a usmála se, že Paula přistihla při chybě.

„Ne,” nedal se Paul. „Vaše angličtina je dobrá. Ale anglicky mluvíte dobře. Good je přídavné jméno. Zatímco well je příslovce, většinou.”

Kathe se zamračila. „Počkejte… Ano, ano, máte pravdu. Úplně se červenám. Pan Morgan říkal, že jste spisovatel. A že jste byl na univerzitě.”

Dva roky na jedné malé školičce v Brooklynu, než ho vyhodili, on se pak přihlásil do armády a šel bojovat do Francie. K dokončení studia se nikdy nedostal. Jakmile se totiž vrátil, život se mu zkomplikoval a univerzita se dostala na vedlejší kolej. Po pravdě řečeno se toho o psaném slovu a knihách dozvěděl více, když

pracoval pro dědečka a otce v tiskárně, než kolik mu toho kdy nalili do hlavy na

univerzitě. Nic z toho však Kathe neřekl.

„Já jsem učitelka. Přesněji řečeno jsem byla učitelka. Učila jsem malé děti literaturu. A taky rozdíl mezi will a shall a maý a can. Jo, a taky mezi good a well. Což mě teď přivádí do rozpaků.”

„Takže anglickou literaturu?”

„Ne, německou. Ale miluji mnoho anglických knih.” Na chvíli nastalo ticho. Paul si sáhl do kapsy, vytáhl pas a podal jí ho.

Kathe se zamračila a obrátila mu ho v ruce.

„Jsem opravdu ten, kdo tvrdím, že jsem.”

„Nerozumím vám.”

„Ten jazyk… Požádala jste mě, ať se bavíme anglicky, abyste zjistila, jestli jsem doopravdy Američan. A ne národně socialistický informátor. Mám pravdu?”

„Já…” Její hnědé oči rychle pohlédly k podlaze. Znovu byla na rozpacích.

„To je v pořádku.” Paul pokýval hlavou. „Koukněte se ještě na fotku.”

Kathe mu podávala pas, ale pak se zarazila, otevřela ho a porovnala fotografii s jeho obličejem. Teprve poté mu doklad vrátila.

„Ano, máte pravdu. Doufám, že mi to odpustíte, pane Schumanne.

„Říkejte mi Paule.”

Kathe se usmála. „To musíte být docela úspěšný novinář, když jste tak… vnímavý. Je to to správné slovo?” „Ano, tak se to říká.”

„Myslím, že strana není ani tak horlivá, ani tak bohatá, aby si najímala Američany na špehování malých lidiček, jako jsem já. Takže vám můžu říct, že jsem u ní upadla do nemilosti.” Povzdechla si. „Byla to moje chyba. Nepřemýšlela jsem. Probírala jsem se žáky Goetheho, toho básníka, a nějak jsem se zmínila, že si vážím jeho odvahy, když zakázal synovi bojovat ve válce za německou nezávislost. Pacifismus je teď v Německu trestný čin. Takže mě za ten výrok propustili a zabavili mi všechny knihy.” Mávla rukou.

„Promiňte. Fňukám tady. Četl jste ho? Goetheho?”

„Myslím, že ne.”

„Líbil by se vám. Je geniální. Vytváří ze slov barvy. Ze všech knih, které mi vzali, mi nejvíc chybí právě ty jeho.” Hladově se zadívala na talíř se štrůdlem. Očividně si žádný nevzala. Paul jí

moučník podal. „Ne, ne, děkuji,” odpověděla.

„Jestli si nedáte, budu si já myslet, že jste národní socialistka, která se mě snaží otrávit.”

Kathe se na štrůdl zadívala, jeden si vzala a rychle ho snědla. Když Paul sklopil oči, aby si vzal ze stolku šálek s kávou, zahlédl koutkem oka, jak bytná nabírá ze stolu na konečky prstů kousky těsta, strká si je do úst a přitom po něm pokukuje, aby měla jistotu, že se nedívá.

Znovu zvedl hlavu a Kathe řekla: „Ach, byli jsme trochu neopatrní, jak to u prvních setkání často bývá. Musíme si počínat obezřetněji. A když jsme u toho…” Ukázala na telefon. „Vždy ho mějte odpojený. Musíte si dávat pozor na odposlouchávací zařízení. Když budete někam volat, předpokládejte, že svůj hovor sdílíte s nějakým národně socialistickým lokajem. To platí zejména o dálkových hovorech z pošty, i když mi bylo řečeno, že telefonní budky na ulici skýtají poměrně velké soukromí.”

„Díky,” řekl Paul. „Ale kdyby někdo odposlouchával moje telefonáty, slyšel by jen pěkně nudné tlachání: jací jsou obyvatelé Berlína, kolik stejků atleti spořádají, jak dlouho trvala výstavba stadionu a podobné věci.”

„Ovšem,” řekla Kathe tiše a postavila se na odchod, „to, co jsme si my dva dnes

odpoledne sdělili, by sice mnozí lidé pokládali za nudné, ale gestapu by to rozhodně stálo za návštěvu. Ne-li za něco horšího.”

Otlučené Auto Union DKW Williho Kohla zvládlo dvacetikilo-metrovou vzdálenost do olympijské vesničky západně od města bez přehřátí, a to i přes nelítostně pražící slunce, které přinutilo oba detektivy svléknout si saka, v rozporu s jejich povahami i s regulemi kripa.

Jejich trasa vedla přes Charlottenburg, a kdyby pokračovali jihozápadním směrem, dojeli by až do Gatowa, navštívili by tedy obě města, nedaleko nichž zemřeli polští dělníci a dvě židovské

rodiny. Příšerné fotografie z obou masakrů se Kohlovi převracely v paměti stejně naléhavě jako zkažená ryba v žaludku. Dorazili k hlavnímu vchodu do vesničky, kde panoval čilý ruch. Ze soukromých automobilů, taxíků i autobusů vysedali atleti i další personál, nákladní auta sem dopravovala bedny, osobní zavazadla a vybavení. Kohl s Janssenem si znovu oblékli saka, došli ke vstupní bráně, ukázali ostraze, tvořené příslušníky německé armády, legitimace a zamířili do prostorného a pečlivě udržovaného areálu. Po širokých chodníčcích tahali lidé ve dvoukolácích kufry a cestovní zavazadla. Jiní lidé, ti v kraťasech a tričkách, cvičili nebo běhali.

„Podívejte,” řekl Janssen nadšeně a ukázal k hloučku Japonců nebo Číňanů. Kohl byl překvapen, že je vidí v bílých košilích a flanelových kalhotách, a ne v…, v čem vlastně? Snad v bederních pokrývkách nebo ve vyšívaných hedvábných róbách. Opodál se procházelo několik snědých mužů z oblasti Blízkého východu -dva z nich se smáli tomu, co říkal třetí. Willi Kohl na ně civěl jako školák. Samozřejmě by se dostatečně kochal i sledováním samotných her, které začínaly příští týden, ale kromě toho se také těšil, že uvidí lidi prakticky ze všech zemí světa, přičemž jedinými velkými státy, které sem žádné sportovce nevyslaly, bylo Španělsko a Rusko.

Detektivové našli ubytovny americké výpravy. V hlavní budově se nacházela recepce. Přistoupili ke styčnému důstojníkovi německé armády.

„Poručíku,” řekl Kohl, když si všiml hodnosti na mužově uniformě. Voják okamžitě vstal a zbystřil ještě více, když detektiv představil sebe a svého asistenta. „Heil Hitler. Jste tady služebně?”

„Přesně tak.” Inspektor popsal podezřelého a dotázal se důstojníka, zda tu někoho podobného neviděl.

„Ne, pane, ale jen v amerických ubytovnách bydlí stovky lidí. Jak vidíte, objekt je docela velký.

Kohl pokýval hlavou. „Potřebuji mluvit s někým z amerického týmu. S nějakým oficiálním představitelem.”

„Ano, pane. Zařídím to.”

O pět minut později se styčný důstojník vrátil s hubeným čtyřicátníkem, který se anglicky představil jako jeden z hlavních trenérů. Na sobě měl bílé kalhoty, a přestože byl velice horký den, měl na bílé košili ještě i bílou vestu s copánkovým vzorem. Kohl si uvědomil, že recepce byla ještě před krátkým okamžikem zcela prázdná, zatímco nyní se zde pohybuje dobrý tucet atletů i dalších lidí, kteří předstírají, že zde mají něco na práci. Z dob, kdy sloužil v armádě, si pamatoval, že nic se nešíří rychleji než

zpráva mezi spolubydlícími muži.

Německý důstojník se nabídl s tlumočením, ale Kohl raději hovořil s vyšetřovanými přímo, a tak řekl lámanou angličtinou. „Pane, já jsem policejní inspektor s německou kriminální policií.” Ukázal muži legitimaci.

„Nějaký problém?”

„Ještě si nejsme jistí. Ale, ehm, snažíme najít muže, se kterým bychom se rádi mluvili. Možná ho máte známého.”

„Jde o docela vážnou záležitost,” dodal Janssen s dokonalou anglickou výslovností. Kohl netušil, že jeho asistent mluví tak dobře.

„Ano, ano,” pokračoval inspektor. „Zdánlivě ztratil tuto knihu.” Vyt áhl průvodce a sňal z něj kapesník. „Dává se osobám u olympijských her, nedává?”

„To jo. Jenže nejen atletům, ale všem. Rozdali jsme jich mo žná

tisícovku. A taky spousta dalších zemí rozdává anglickou verzi.”

„Ano, ale my lokalizovali také jeho klobouk a byl zakoupen v New Yorku, stát New York. Takže s největší pravděpodobností to je Amerikanec.”

„Vážně?” zeptal se obezřetně trenér. „Jeho klobouk?”

„On je velký muž, domníváme se,” pokračoval Kohl, „s červenými, černohnědými vlasy.”

„Černohnědými?”

Sklíčen svou chudou slovní zásobou pohlédl Kohl na Janssena, který pravil: „Jeho vlasy jsou tmavě hnědé a rovné. S drobným náběhem do zrzava.”

„Má na sobě světle šedý oblek, klobouk a vázanku.” Kohl kývl na Janssena a ten vytáhl důkazy z kufříku.

Trenér se na ně nezúčastněně zadíval a pokrčil rameny. „Možná by nám pomohlo, kdybyste nám řekli, čeho se to týká.” Kohl si znovu pomyslel, jak strašně odlišný je život v Americe. žádný Němec by se neopovážil zeptat, proč si policista přeje něco vědět.

„Je to otázka bezpečnosti státu.”

„Bezpečnosti státu. Aha. No, já bych vám rád pomohl. Opravdu ano. Ale jestli nemáte něco konkrétnějšího…”

Kohl se rozhlédl. „Možná nějaká osoba zde mohla by tohoto muže znát.”

Trenér zavolal na svěřence na recepci: „Ví někdo z vás, komu to patří?”

Atleti zavrtěli hlavami a zamumlali: „Ne,” případně: „Ne-é.”

„Potom možná mám naději, že vy máte, eh…, ano, ano, seznam lidů, kteří tady přijeli s vámi. A adresy. Aby my viděli, kdo je žijící v New Yorku.”

„To máme, ale pouze od členů týmu a trenérů. Zatímco vy jste nenaznačil…”

„Ne, ne.” Kohl byl přesvědčen, že vrah není členem týmu. Na atlety se upíraly zraky veřejnosti, bylo velmi nepravděpodobné, že by některý z nich během prvního dne v Berlíně nepozorovaně proklouzl z olympijské vesničky, zavraždil člověka, v rámci plnění jakési mise navštívil ve městě několik různých míst a pak se vrátil, aniž

by vzbudil podezření. „Já pochybuji, že ten muž je atlet.”

„V tom případě vám bohužel nemohu příliš pomoci.” Trenér zkřížil ruce na prsou. „Víte, detektive, vsadím se, že vaše imigrační oddělení má veškeré informace o adresách návštěvníků. Vedou si záznamy na každého, kdo vstupuje do země nebo z ní odjíždí, nemám pravdu? Slyšel jsem, že tady v Německu jste na to kadeti.”

„Ano, ano, to jsem sebral v úvahu. Ale bohužel ta informace nepředstavuje adresu osoby v jeho domě. Jenom jeho národnost.”

„Ó, no to je blbý.”

Kohl se nedal odbýt. „Ale také jsem měl naději, že možná je nějaký

seznam té lodi, seznam pasažérů Manhattan? Často tam dává i adresy.”

„To jo. Takový seznam určitě máme. Ale nezapomeňte, že na palubě se nacházelo téměř tisíc lidí.”

„Prosím, tomu rozumím. Ale přesto bych ho moc nadějně rád viděl.”

„Jasně. Jenže… Opravdu vám nechci dělat potíže, detektive, ale myslím, že tahle ubytovna…, chápejte, myslím, že bychom tu mohli mít něco jako diplomatický status. Je to naše svrchované území. Takže bych řekl, že potřebujete povolení k prohlídce.” Kohl si vzpomínal na doby, kdy ještě prohlídku v domě podezřelého nebo žádost o vydání důkazu musel schvalovat soudce. Výmarská ústava, na jejímž základě byl po válce vyhlášen německý stát, obsahovala mnoho podobných ochranných opatření, z nichž většinu si autoři vypůjčili od Američanů. (Ústava měla jedinou, zato dost podstatnou vadu, které Hitler po nástupu k moci okamžitě využil: totiž že prezident měl právo na neomezeně dlouhou dobu oktrojovat veškerá občanská práva.)

„Ó, já se tady jen dívám na několik záležitostí. Nemám nějaké povolení.”

„Opravdu bych byl raději, kdybyste ho měl.”

„Toto je záležitost určité naléhavosti.”

„To jistě ano. Ale ono by to tak bylo lepší i pro vás. Nechceme si přece vjíždět do vlasů. Diplomaticky. Víte, co znamená vjíždět si do vlasů?”

„Rozumím tomu slovům.”

„Takže co kdyby třeba váš šéf nejdřív zavolal na ambasádu nebo na olympijský výbor. Až mu to tam odklepnou, dám vám, co chcete, na stříbrném podnose.”

„Odklepnou. Ano, ano.” Kohl byl přesvědčen, že pokud svou žádost podá řádně, velvyslanectví Spojených států na ni přistoupí. Američané si rozhodně nebudou přát, aby se rozkřikla zpráva, že s jejich olympijským týmem pronikl do Německa vrah.

„Velmi dobře, pane,” řekl Kohl zdvořile. „Já jsem budu kontaktovat ambasádu a výbor, jak navrhujete.”

„Fajn. Takže zatím. A hodně štěstí na hrách. Vaši kluci nám určitě dají pěkně zabrat.”

„Budu účasten,” podotkl Kohl. „Mám svoje lístky už více než rok.” Rozloučili se a Kohl s inspektorem-čekatelem vyšli ven. „Zavoláme z auta vysílačkou Horcherovi, Janssene. Určitě se bude moci obrátit na americké velvyslanectví. Tohle by mohlo…” Kohl se zarazil, neboť odněkud ucítil čpavý zápach. Byl mu povědomý, ale zároveň jako by sem nepatřil. „Něco tu nehraje.”

„Co se…”

„Tudy. Rychle!” Kohl rychle vyrazil a odbočil za hlavní americkou ubytovnu. Ve vzduchu byl cítit kouř, avšak nikoliv kouř z grilovacího kotlíku, jaký člověk v létě cítí často, nýbrž dřevitý

kouř z kamen, který je naopak v červenci značně neobvyklý.

„Co je to za slovo, Janssene? Myslím na té ceduli? Nedokážu ho anglicky rozluštit.”

„Píše se tam: Sprchy/pára.”

„Ne!”

„Co se děje, pane?”

Kohl proběhl dveřmi do velké kachlíčkované místnosti. Toalety se nacházely nalevo, sprchy napravo a do páry vedly zvláštní dveře. Právě k nim nyní Kohl přiběhl a zprudka je otevřel. Uvnitř se nacházela kamna a na nich velký tác naložený kameny. Opodál stály kbelíky s vodou, která se nalévala na rozpálené kameny, čímž se vytvářela pára. U rozpálených kamen stáli dva mladí černoši v tmavě modrých bavlněných cvičebních úborech. Ten, který se skláněl u dvířek, měl kulatý pohledný obličej s vysokým čelem, druhý byl štíhlejší a měl hustší vlasy, které mu sahaly nížeji do čela. Buclatý černoch se narovnal a zavřel kovová dvířka kamen. Otočil se a s příjemným úsměvem povytáhl na inspektora obočí.

„Dobré odpoledne, pánové,” promluvil Kohl znovu děsivou angličtinou. „Já jsem…”

„Slyšeli jsme. Jak se máte, inspektore? Připravili jste nám tady skvělé podmínky. Myslím tady ve vesničce.” „Cítil jsem kouř a zeznepokojil jsem.” „Jenom tady topíme.”

„Na rozbolavělé svaly není nic lepšího než pára,” dodal jeho kolega.

Kohl pohlédl skrz skleněná dvířka kamen. Šoupátko bylo otevřené dokořán a plameny zběsile plápolaly. Inspektor viděl, jak se uvnitř kroutí v popel archy bílého papíru.

„Pane,” začal Janssen zostra německy, „co to je za…” Kohl ho však přerušil zavrtěním hlavy a pohlédl na prvního černocha. „Vy jste…?” Přimhouřil oči a pak je opět vytřeštil. „Ano, ano, vy jste Jesse Owens, ten skvělý běžec.” Německý přízvuk zkomolil atletovo jméno na „Jesa Ovens”.

Překvapený Owens natáhl zpocenou ruku. Kohl mu ji pevně stiskl a podíval se na druhého černocha.

„Ralph Metcalfe,” představil se atlet a také on si s inspektorem potřásl pravicí.

„To je taky člen týmu,” podotkl Owens.

„Ano, ano, slyšel jsem i o vás. Vyhrál jste v Los Angeles v kalifornském státě poslední hry. Vítejte vy taky.” Kohlův pohled sklouzl opět k ohni. „Vy si dáváte parní lázeň předtím, než jdete cvičit?”

„Někdy přetím, někdy potom,” odpověděl Owens. „Vy taky chodíte do páry, inspektore?” zeptal se Metcalfe. „Ano, ano, od času do času. Teď si ale většinou jen máčím nohy.”

„Bolavé nohy,” řekl Owens a ušklíbl se. „O tom bych mohl vyprávět. Poslyšte, co kdybychom šli ven, inspektore? Je tam o mnoho chladněji.”

Přidržel Kohlovi s Janssenem dveře. Detektivové zaváhali, ale pak následovali Metcalfea na travnatý pás za ubytovnou.

„Vaše země je nádherná, inspektore,” poznamenal Metcalfe.

„Ano, ano. To je pravda.” Kohl se díval, jak z kovového komína nad parní místností stoupá kouř.

„Doufám, že budete mít při hledání toho vašeho člověka štěstí,” prohlásil Owens.

„Ano, ano. Jsem předpokládán, že asi není užitečné ptát se, jestli víte o někom, kdo nosil stetsonský klobouk a zelenou vázanku. Muž

rozsáhlé velikosti?”

„Pardon, o nikom takovém nevíme.” Pohlédl na Metcalfea, který zavrtěl hlavou.

„A neznáte někoho,” přispěchal s troškou do mlýna Janssen, „kdo sem přijel s týmem a pak záhy odjel? Třeba do Berlína nebo někam jinam?”

Oba atleti na sebe pohlédli. „Ne, bohužel ne,” odvětil Owens.

„Já určitě taky ne,” dodal Metcalfe.

„No jo, je nám velká čest, že vás oba potkáváme.”

„Děkujeme pane.”

„Sledoval jsem zprávy o vašich závodech, byly v michiganském státě? Minulý rok, ty kvalifikace?”

„V Ann Arbor. Vy jste o nich slyšel?” Owens se zasmál, i tentokrát byl překvapen.

„Ano, ano. Rekordy světa. Bohužel už nám teď mnoho zpráv z Ameriky nedostáváme. Přesto se na hry těším. Ale mám čtyři lístky a pět dětí a manželku a příštího zetě. Budeme přítomni a účastni ve…, ve směnách, tak se to říká? Horko vás nebude obtěžovat?”

„Já v mládí běhal na Středozápadě. Tam je stejné počasí jako tady.”

„Víte,” ozval se Janssen vážně, „tady v Německu spousta lidí

doufá, že nevyhrajete.”

Metcalfe se zamračil a řekl: „To kvůli těm kecům…, kvůli tomu, co si Hitler myslí o barevných?”

„Ne,” řekl mladý asistent a nasadil úsměv. „Protože naši bookmakeři by byli zatčeni, kdyby přijímali sázky na cizince. Můžeme sázet jen na německé atlety.”

Owense to pobavilo. „Takže sázíte proti nám?”

„Což o tom, my bychom sázeli na vás,” řekl Kohl. „Ale avšak nemůžeme.”

„Protože je to nezákonné?”

„Ne, protože jsme jenom chudí policisisté bez peněz. Takže uhánějte jako Luft, jako vítr, tak to vy Američané říkáte, že?

Uhánějte jako vítr, Herr Owens a Herr Metcalfe. Já budu na tribunách. A budu vás fandit, i když možná mlčky… Pojďte, Janssene.” Kohl urazil několik metrů, pak se zastavil a otočil se.

„Musím se zeptat ještě jednou: vy jste si jistí, že nikdo neměl hnědý stetsonský klobouk…? Ne, ne, samozřejmě ne, jinak vy byste mi to byli vyřekli. Dobrý den.”

Znovu obešli ubytovnu a zamířili k východu z vesničky. „Byl to ten lodní seznam se jménem našeho vraha, pane? Myslím to, co tam ti černoši pálili?”

„Je to možné. Ale říkejte raději podezřelého, pamatujte na to. Ne vraha.”

Zápach pálícího se papíru se linul rozpáleným vzduchem a štípal Kohla do nosu, jako by se mu chtěl vysmívat a prohlubovat jeho sklíčenost.

„Takže co s tím naděláme?”

„Nic,” řekl Kohl prostě a vztekle si povzdechl. „Nic s tím nenaděláme. A byla to moje chyba.” „Vaše chyba, pane?”

„Toto jsou jemnůstky naší práce, Janssene… Nechtěl jsem o našich záměrech nic prozradit, a tak jsem řekl, že si s tím člověkem přejeme mluvit v záležitosti týkající se bezpečnosti státu, kteroužto formulku dnes používáme až příliš pohotově. Moje slova tak vyvolala dojem, že se nejedná o vraždu nevinné oběti, nýbrž o jakýsi přestupek proti vládě, která byla s jejich zemí ještě před necelými dvaceti lety ve válce. Mnozí z těchto atletů bezpochyby ztratili vinou císařské armády příbuzné, možná i otce, a tak teď mají jakýsi vlastenecký zájem toho člověka krýt. Teď už je příliš

pozdě, abych vzal zpět slova, která jsem tak neuváženě pronesl.” Když došli na ulici před vesnicí, obrátil se Janssen k místu, kde parkovalo jejich DKW. „Kam jedete?” zeptal se však Kohl. „Copak se nevracíme do Berlína?”

„Zatím ne. Seznam pasažérů nám odepřeli. Avšak ze zničení tohoto důkazu logicky plyne, že pro ně museli mít nějaký důvod, a tento důvod by se mohl zákonitě vyskytovat nedaleko od místa, kde ten důkaz spálili. Takže se tady trochu poptáme. Musíme naši stopu sledovat postaru, s použitím svých nebohých nohou… Á, to jídlo krásně voní, viďte? Vyvařují těm atletům dobře. Vzpomínám si, že jsem kdysi denně plaval. Ale to už je let. Pak jsem mohl sníst, co jsem chtěl, a nikdy jsem nepřibral ani gram. Leč obávám se, že tyhle časy jsou už dávno za mnou. Tady doprava, Janssene, doprava.”

Reinhard Ernst zavěsil telefon, zavřel oči a opřel se o masivní židli ve své kanceláři v kancléřství. Poprvé po několika dnech cítil uspokojení, ne, spíše bujarou radost. Zmocnil se ho stejně opojný pocit vítězství, jako když se svými sedmašedesáti muži, kteří přežili, nedaleko od Verdunu úspěšně ubránil severozápadní redutu před třemi stovkami spojeneckých vojáků. Vysloužil si za to železný kříž první třídy a obdivný pohled Viléma II. (pouze kvůli zmrzačené ruce mu císař nemohl řád připíchnout na hruď osobně), ovšem dnešní úspěch, který pochopitelně nebudou doprovázet žádné

veřejné pocty, byl mnohem sladší.

Jeden z nejzávažnějších problémů, s nimiž se potýkal při obnově německého námořnictva, představoval článek versailleské smlouvy, který Německu zakazoval ponorky a omezoval počet válečných lodí na šest lehkých křižníků, šest bitevních lodí, dvanáct torpédoborců a dvanáct torpédovek.

Což bylo pochopitelně absurdní, i pro tu nejzákladnější obranu. V loňském roce však Ernst dosáhl zvratu. Spolu se smělým zvláštním vyslancem Joachimem von Ribbentropem dojednali angloněmeckou námořní smlouvu, která umožňovala stavbu ponorek a zmírnila omezení velikosti německého námořnictva na pětatřicet procent velikosti anglické flotily. Nejvýznamnější část paktu však až do nynějška nebyla vystavena zkoušce. V Ernstově hlavě se totiž

zrodil nápad, aby Ribbentrop nevázal toto procento na počet lodí, jak tomu bylo ve versailleské smlouvě, nýbrž na jejich tonáž. Německo tak nyní získalo právo vystavět ještě více lodí, než měla Británie, pokud jejich celková tonáž nepřesáhne magických pětatřicet procent. Ernst s vrchním velitelem námořnictva Erichem Raederem navíc měli stejně od počátku v plánu stavět spíše lehčí, pohyblivější a ničivější bojová plavidla než obří bitevní lodi, které tvořily základ britské válečné flotily a jež byly zranitelné vůči útokům letectva a ponorek.

Jedinou otázkou tak zůstávalo, zda bude Anglie reklamovat porušení pravidel, jakmile prozkoumá konstrukční zprávy z loděnic a zjistí, že německé námořnictvo bude ve skutečnosti mnohem větší, než se původně předpokládalo.

Volající na druhém konci linky, totiž německý diplomatický pobočník v Londýně, však právě oznámil, že britská vláda předložené údaje prozkoumala a bez dalšího je schválila. Tohle byl tedy obrovský úspěch!

Ernst sepsal hlášení pro vůdce, aby mu tu skvělou zprávu oznámil, a osobně k němu vyslal kurýra.

Právě když nástěnné hodiny odbíjely čtvrtou, vstoupil do Ernstovy kanceláře plešatý muž středního věku v hnědém tvídovém saku a rypsových kalhotách. „Plukovníku, já jsem…” Ernst zavrtěl hlavou a dotkl se rtů, čímž profesora doktora Ludwiga Keitela umlčel. Otočil se a pohlédl z okna. „Ze dnes máme nádherné odpoledne.”

Keitel se zamračil, byl jeden z nejparnějších dní v roce, teplota se šplhala ke čtyřiatřiceti stupňům a vítr byl plný rezavého prachu. Přesto neřekl nic, pouze povytáhl obočí.

Ernst ukázal ke dveřím, Keitel přikývl a oba vyšli na chodbu a opustili kancléřství. Odbočili na sever na Wilhelmstrasse a pokračovali po třídě Unter den Linden, kde zamířili na západ. Přitom hovořili pouze o počasí, o blížící se olympiádě a o novém americkém filmu, který měl mít vbrzku premiéru. Oba muži si stejně jako vůdce oblíbili americkou herečku Gretu Garbo. Její film Anna Kareninová byl právě nedávno schválen k distribuci v Německu, přestože se odehrával v Rusku a propagoval pochybnou morálku. Během diskuse o hereččiných posledních filmech minuli Braniborskou bránu a vešli do Tiergartenu.

Tam se Keitel rozhlédl, zda je někdo nesleduje, a konečně promluvil: „Tak o co jde, Reinharde?”

„Mezi námi vládne běs, doktore.” Ernst si povzdechl.

„Ne, to si děláš legraci?” zeptal se profesor kousavě. „Vůdce si včera vyžádal zprávu o Walthamské studii.” Keitelovi chvíli trvalo, než informaci strávil. „Vůdce? Osobně?”

„Doufal jsem, že na to zapomene. Plně ho zaměstnává olympiáda. Jenže on nezapomněl.” Ernst ukázal Keitelovi Hitlerův pří-pis a vylíčil příteli, jak se vůdce o studii dozvěděl. „Díky

muži mnoha titulů a ještě více kilogramů.”

„Vypasený Hermann,” pronesl Keitel nahlas a vztekle si povzdechl.

„Psst,” umlčel ho Ernst. „Mluv skrz květiny.” Tento obrat se v poslední době používal v Německu často a znamenal: Pokud se na veřejnosti zmiňuješ jménem o stranických funkcionářích, pěj na ně jen chválu.

Keitel pokrčil rameny a tišeji pokračoval: „Proč by mu na nás mělo záležet?”

Ernst neměl čas ani energii probírat pletichaření národně

socialistické vlády s člověkem, který vedl v podstatě akademický

život.

„Takže co budeme dělat, příteli?” zeptal se Keitel.

„Rozhodl jsem se, že přejdeme do ofenzívy. Zasadíme tvrdý úder. Dáme mu tu zprávu, do pondělka. Podrobnou zprávu.”

„Za dva dny?” Keitel se ušklíbl. „Máme jen hrubá data, a i ta jsou jen velmi omezená. Nemůžeš mu prostě říct, že za pár měsíců už

budeme mít kvalitnější analýzu? Mohli bychom…”

„Ne, doktore,” řekl Ernst a zasmál se. Pokud člověk nemohl mluvit skrz květiny, musel se spokojit s šeptáním. „Vůdci se prostě neříká, že má počkat pár měsíců. Ani pár dnů nebo minut. Ne, nejlepší bude, když to uděláme hned. Udeříme jako blesk. Jinak to nejde. Góring bude ve svých intrikách pokračovat, a kdyby se vměšoval příliš silně, mohl by se vůdce začít v té věci šťourat hlouběji a případně celou studii zarazit, pokud by se mu její výsledky nelíbily. Ten ukradený dokument obsahoval část Freudových spisů. Včera na té schůzce se o tom zmínil. Myslím, že použil výrazu židovský doktor na hlavu. Měl bys vidět, jak se na to zatvářil vůdce. Už jsem si myslel, že jsem na cestě do Oranienburgu.”

„Freud byl geniální,” zašeptal Keitel. „Ty myšlenky jsou důležité.”

„Jeho myšlenky použít můžeme. I myšlenky těch dalších psychologů. Ale…”

„Freud není psycholog, ale psychoanalytik.”

Ach, tihle vědátoři, pomyslel si Ernst. Jsou horší než politici.

„Zkrátka jim je v naší studii nebudeme připisovat.”

„To je intelektuálně nepoctivé,” prohlásil Keitel mrzutě. „Morální bezúhonnost je důležitá věc.”

„Za těchto okolností není,” odpověděl Ernst neochvějně. „My tu studii nebudeme zveřejňovat v žádném univerzitním žurnálu. O to tady nejde.”

„Dobrá, dobrá,” pravil Keitel netrpělivě. „Ale pořád to ještě neřeší můj problém. Nedostatek dat.”

„Já vím. Dospěl jsem k závěru, že musíme sehnat další dobrovolníky. Takových dvanáct. Bude to zatím největší skupina, abychom zapůsobili na vůdce a přinutili ho ignorovat Góringa.” Profesor doktor se zašklebil. „Na to nebude čas. Do pondělka do rána? Ne, ne, to nedokážeme.”

„Ale ano, dokážeme. Musíme. Naše práce je příliš důležitá, než aby přišla vniveč kvůli téhle rozmíšce. Zítra odpoledne uspořádáme na univerzitě další seanci. Já zatím pro vůdce sepíšu naši nejvelkolepější vizi nové německé armády. Svým nejlepším diplomatickým jazykem. Správné pořadí frází znám.” Rozhlédl se kolem sebe a znovu zašeptal: „Usekneme ministru letectví ty jeho vypasené nohy přímo pod zadkem.”

„Zkusit to snad můžeme,” podotkl Keitel nejistě. „Ne, my to uděláme,” opravil ho Ernst. „žádné zkusit tady neexistuje. Buďto člověk uspěje, anebo ne.” Uvědomil si, že mluví jako

důstojník, který cepuje podřízeného. Zamyšleně se usmál a dodal: „Já z toho nemám o nic větší radost než ty, Ludwigu. Doufal jsem, že si tento víkend odpočinu. že ho strávím s vnukem. Chystali jsme se vydlabat loďku. Ale na odpočinek bude čas později.” Plukovník se odmlčel a dodal: „Až budeme mrtví.”

Keitel neřekl nic, ale Ernst cítil, že se k němu profesor doktor nejistě obrátil.

„To byl jen vtip, příteli,” dodal plukovník. „Jenom žertuju. A teď si poslechni jednu úžasnou zprávu o našem novém námořnictvu.” Zelenající bronzová socha Adolfa Hitlera, která se tyčila nad padlými, ale vznešenými vojáky na náměstí Listopadu 1923, byla působivá, ale nacházela se ve čtvrti, která se velice lišila od ostatních, jež Paul Schumann v Berlín viděl. V prašném větru poletovaly papíry a ve vzduchu byl cítit kyselý zápach odpadků. Pouliční prodavači vychvalovali laciné zboží a ovoce a malíř na roz-hrkaném vozíku nabízel, že vám za pár feniků nakreslí portrét. V průčelích domů bloumaly stárnoucí neregistrované prostitutky a mladí pasáci, po chodnících pajdali nebo poháněli invalidní vozíky muži s bizarními koženými a kovovými protézami namísto chybějících údů a žebrali na kolemjdoucích. Jeden z nich měl na prsou připevněnu ceduli: Dal jsem své vlasti nohy. Co dáte vy mně?

Jako by Paul pronikl kobercem, pod nějž Hitler zametl veškerý berlínský odpad a vše nežádoucí.

Prošel zrezivělou železnou branou a posadil se na jednu z laviček naproti Hitlerově soše. Šest laviček již bylo obsazených. Všiml si bronzové plakety, přečetl si ji a zjistil, že socha je věnována takzvanému „pivnímu puči” z podzimu 1923, kdy se podle bombastických slov vyrytých do kovu vznešení vizionáři národního socialismu hrdinně postavili zkorumpované Výmarské republice a pokusili se vyrvat zemi z rukou „zádobodačú” (Paul věděl, že němčina s oblibou skládá co největší počet slov do jediného). Zdlouhavá a bezduchá oda na Hitlera a Góringa Paula brzy znudila, a tak se opět posadil a otřel si obličej. Slunce se již sklánělo k obzoru, ale stále zářivě svítilo a nemilosrdně hřálo. Seděl zde sotva minutu či dvě, když Reggie Morgan přešel přes silnici, vklouzl do brány a zamířil k Paulovi.

„Vidím, že jsi to našel bez problémů,” promluvil znovu bezvadnou němčinou. Usmál se, kývl na sochu a ztlumil hlas. „Velkolepá, že?

Ve skutečnosti to bylo tak, že se banda ochmelků po kusila dobýt Mnichov a nakonec popadala jako mouchy. Hitler se při prvním výstřelu vrhl k zemi a přežil jen proto, že se přikryl tělem soudruha.” Prohlédl si Paula. „Vypadáš nějak jinak. Máš jiné

vlasy. A šaty.” Zaostřil pohled na náplast. „Co se ti stalo?” Paul mu popsal souboj se členy SA.

Morgan se zamračil. „Týkalo se to Drážďanské uličky? Hledali konkrétně tebe?”

„Ne. Mlátili nějaké knihkupce. Nechtěl jsem se do toho míchat, ale nemohl jsem je nechat umřít. A tak jsem si pak změnil šaty a vlasy. Ale od hnědokošiláčů se musím držet stranou.” Morgan přikývl. „Myslím, že ti žádné velké nebezpečí nehrozí. Na SS ani na gestapo s tím nepůjdou, raději se mstí sami. Ale ti, se kterými ses dostal do křížku, budou pořád okounět poblíž Rosenthalerstrasse. Nikdy se moc daleko nevydávají. Jinak ti nic není? Střílet můžeš v pohodě?”

„Ano, v pořádku.”

„Dobře. Ale dávej si pozor, Paule. Za tohle by tě zastřelili. Bez jediné otázky, bez zatčení. Prostě by tě na místě odpravili.” Paul ztlumil hlas a přešel k věci. „Co se tvůj kontakt na ministerstvu informací dozvěděl o Ernstovi?” Morgan se zamračil. „Děje se něco divného. Říkal, že po celé Wilhelmstrasse se konají utajené schůzky. Obvykle je budova v sobotu napůl opuštěná,

ale teď jsou tam všude členové SS a SD. Bude potřebovat víc času. Máme mu zavolat zhruba za hodinu.” Poďíval se na hodinky. „Do té doby si můžeme vyzvednout pušku, ten člověk má prodejnu kousek dál na ulici. Pro ďnešek zavřel krám, protože máme přijít my. Ale bydlí opodál. Už na nás čeká. Jdu mu rovnou zavolat.” Vstal a rozhlédl se kolem sebe. Ze všech zďejších úchvatných barů a restaurací byla pouze jediná -kavárna Edelweiss, vybavena veřejným telefonem.

„Hned jsem zpátky.”

Morgan přešel přes ulici. Paul ho sledoval a přitom si všiml, jak se jeden z postižených veteránů dobelhal až k terase restaurace a požádal o almužnu. Tělnatý číšník přistoupil k zábradlí a odehnal ho.

Muž středního věku, který seděl o několik laviček dál, se zničehonic postavil a přisedl si k Paulovi. Zašklebil se, čímž

odhalil

žluté zuby, a zabručel: „Viděl jste to? To je přímo zločin, jak se někteří lidé chovají k hrdinům.”

„Ano, to je,” odvětil Paul. Co bych měl udělat? přemýšlel. Kdyby se postavil a odešel, možná by tím vzbudil podezření. A tak prostě

doufal, že muž zmlkne sám od sebe.

Němec si ho však bedlivě prohlédl a řekl: „Vy jste taky v tom věku. Bojoval jste.”

Nebyla to otázka a Paul předpokládal, že mladí Němci ve věku kolem dvaceti let se mohli vyhnout boji ve válce pouze za mimořádných okolností.

„Ano, samozřejmě.” Hlavou se mu zběsile honily myšlenky.

„A ve které bitvě jste přišel k tomuhle?” Kývl na jizvu na Paulově

bradě.

Tato bitva nicméně neobnášela žádnou vojenskou akci: nepřítelem mu byl sadistický hrdlořez jménem Morris Starble, který mu zasadil ránu nožem v jedné hospodě v Hells Kitchen, za níž o pět minut později zemřel.

Muž se na něj žádostivě zadíval. Paul musel něco odpovědět, a tak se zmínil o bitvě, s níž byl důvěrně obeznámen. „V St. Mihiel.” Celkem čtyři dny v září 1918 postupoval Paul se svými spolubojovníky ze IV. sboru první pěchotní divize v bičujícím dešti a čvachtavém blátě vstříc dva a půl metru hlubokým německým zákopům chráněným zátarasy s ostnatým drátem a

kulometnými hnízdy.

„Ano, ano! Tam jsem byl!” Muž se rozzářil a vřele stiskl Paulovi ruku. „To je tedy náhoda! Kamaráde!”

No, to jsem si teda vybral, pomyslel si Paul hořce. Jaká byla pravděpodobnost, že oba muži bojovali ve stejné bitvě? Přesto se pokusil předstírat, že ho tato shoda okolností příjemně

překvapila. Němec pokračoval: „Takže jste sloužil v jednotce C! To byl teda slejvák! Nikdy předtím ani potom jsem takovou průtrž

nezažil. Kde jste byl?”

„Na západní straně výběžku.”

„Já měl proti sobě druhý francouzský koloniální sbor.”

„Proti nám stáli Američani,” řekl Paul a rychle šmátral ve dvacet let zasuté paměti.

„Jo, plukovník George Patton! Pěkně šílený a pěkně geniální

chlapík. Hnal vojáky po celém bojišti. A ty jeho tanky! Ty se vždycky někde zčistajasna objevily, jako mávnutím kouzelného proutku. Nikdy jsme nevěděli, kde se chystá udeřit příště. žádný

pěšák mi nikdy nenahnal strach. Ale ty tanky…” Zavrtěl hlavou a zašklebil se.

„Ano, byla to docela urputná bitva.”

„Jestli jste z ní vyvázl jen s tímhle šrámem, tak můžete mluvit o štěstí.”

„Bůh nade mnou držel ochrannou ruku, to je fakt.” Paul se odmlčel a zeptal se: „A vy jste byl zraněn?”

„Kus šrapnelu mě trefil do lýtka. Nosím ho v sobě dodnes. Ukazuju tu ránu synovci. Vypadá jako přesýpací hodiny. On se vždycky dotkne té lesklé jizvy a nadšeně se řehtá. Jó, to byly časy.” Usrkl z malé polní lahve. „Mnoho lidí ztratilo u St. Mihiel kamarády. Já ne. Moji kamarádi zemřeli už předtím.” Zmlkl a nabídl láhev Paulovi, který zavrtěl hlavou.

Morgan vyšel z kavárny a kývl.

„Musím jít,” řekl Paul muži. „Bylo mi ctí potkat kolegu veterána a vyměnit si s ním pár slov.”

„Ano.”

„Hezký den, pane. Heil Hitler.”

„Ach ano. Heil Hitler.”

Paul se připojil k Morganovi, který řekl: „Je připraven nás přijmout.”

„Neřekl jsi mu nic o důvodech, proč tu pušku potřebuju?”

„Ne, tedy přinejmenším ne pravdu. Myslí si, že jsi Němec a potřebuješ s ní zabít jednoho mafiánského bossa ve Frankfurtu, který tě podvedl.”

Oba muži urazili asi šest nebo sedm bloků, kde byly domy ještě zchátralejší, až došli do zastavárny. Zaprášené a zamřížované výlohy byly přeplněné hudebními nástroji, kufry, holicími strojky, šperky, panenkami a stovkami dalších položek. Na dveřích visela cedule „Zavřeno”. Počkali několik minut ve vestibulu, než se ve dveřích objevil drobný plešatý muž. Kývl na Morgana, přičemž Paula ignoroval, rozhlédl se kolem sebe a vpustil oba dovnitř. Ještě jednou se ohlédl, zavřel a uzamkl dveře a stáhl roletu. Vstoupili do zatuchlé a zaprášené prodejny. „Pojďte tudy.” Prodavač je provedl dvěma bytelnými dveřmi, které za sebou zavřel a uzamkl, a sešel s nimi po dlouhém schodišti do vlhkého sklepení osvětleného pouze dvěma malými žárovkami. Když si Paul přivykl na matné světlo, všiml si, že ve stojanech podél zdi stojí dobré dvě

desítky pušek.

Zastavárník podal Paulovi zbraň s teleskopickým mířidlem. „To je mauserovka Karabiner. Ráže 7,92 milimetrů. Snadno se dá složit, takže ji můžeš přenášet v kufříku. A koukej na ten teleskop. Nejlepší optika na světě.”

Muž stiskl vypínač a stropní světla ozářila snad třicet metrů dlouhý tunel, na jehož konci ležely pytle s pískem. Na jednom z nich byl upevněn terč.

„Ta chodba je absolutně zvukotěsná. Před mnoha lety sloužila jako zásobovací tunel vykopaný v zemi.”

Paul uchopil pušku a přejel rukou po hladkém dřevě vybroušené a nalakované pažby. Cítil vůni oleje, kreozotu a kůže popruhu. Při své práci používal pušku zřídkakdy a kombinace sladkých vůní, pevného dřeva a kovu ho vrátila nazpátek v čase. Náhle cítil i bláto zákopů, výkaly, petrolejové zplodiny. A také zápach smrti připomínající vlhkou hnijící lepenku.

„Tohle jsou navíc speciální kulky, které mají dutou špičku, jak vidíte. Usmrtí člověka spolehlivěji než klasické projektily.” Paul z pušky několikrát nasucho vystřelil, aby získal cit pro spoušť. Vsunul do zásobníku náboje, posadil se na lavici a opřel si zbraň o dřevěný špalek potažený látkou. Výstřel byl ohlušující, ale on si toho sotva povšiml. Prostě se díval přes mířidlo a soustředil se na černé tečky terče. Několikrát upravil teleskop a poté pomalu vystřílel dvacet nábojů, které v krabičce zbývaly.

„Dobrá!” křikl, protože měl zalehlé uši. „Dobrá zbraň.” Pokýval hlavou a vrátil pušku zastavárníkovi, který ji rozebral, vyčistil a uložil spolu se střelivem do otlučeného kufru.

Morgan kufr převzal, vytáhl obálku a podal ji zastavárníkovi, který zhasnul na provizorní střelnici světlo a odvedl je nahoru. Vykoukl ze dveří, kývl, že vzduch je čistý, a Paul s Morganem opět vyšli na ulici. Paul zaslechl, jak se na ulici rozléhá jakýsi plechově znějící hlas. Zasmál se. „Před tím není úniku.” Na druhé straně vozovky na tramvajovém ostrůvku visel reproduktor, z něhož

se nepřetržitě linul mužský hlas, další informace o veřejném zdraví. „Přestanou s tím vůbec někdy?”

„Ne, nepřestanou,” odpověděl Morgan. „Až se jednou ohlédneme zpátky, zjistíme, čím národní socialisti přispěli ke kultuře: ohyzdnými budovami, špatnou bronzovou sochou a nekonečnými projevy…” Kývl na kufřík s mauserovkou. „A teď se vrátíme na náměstí a zavoláme mému kontaktu. Uvidíme, jestli vyzvěděl dost věcí, abys mohl tenhle nádherný kousek německého řemesla použít.” Zaprášené DKW odbočilo na náměstí Listopadu 1923, a když na hekticky rušné ulici marně hledalo místo k zaparkování, málem vrazilo do prodavače, který u obrubníku prodával pochybné ovoce.

„Tak jsme tady, Janssene,” řekl Willi Kohl a otřel si obličej.

„Vaše pistole nám přijde vhod.”

„Ano, pane.”

„Tak jdeme na lov.”

Vystoupili z auta.

Smyslem inspektorova zdržení po odchodu z ubytovny americké olympijské výpravy bylo vyslechnout taxikáře parkující před olympijskou vesničkou. Národní socialisté projevili svou typickou prozíravost a umožnili jízdy do vesničky pouze taxikářům, kteří hovořili více jazyky, což v důsledku znamenalo, že jich zde působil jen omezený počet a že se po vysazení pasažérů vždy vraceli zpět do vesničky. Kohl tedy usuzoval, že některý z nich mohl někam vézt i jejich podezřelého.

Detektivové si rozdělili taxíky a promluvili s přibližně pětadvaceti řidiči. Jeden z Janssenových taxikářů si vzpomněl na věc, která Kohla doopravdy zaujala. Pasažér odjel z olympijské vesničky krátce před nimi s kufrem a starou hnědou aktovkou. Byl to hřmotný muž se slabým přízvukem. Vlasy sice neměl dlouhé ani s náběhem do zrzava, nýbrž tmavé a ulízané dozadu, avšak Kohl předpokládal, že tato změna se dá snadno zařídit pomocí oleje nebo tužidla. Taxikář dále vypověděl, že muž na sobě neměl ob lek, ale ležérní oděv světlé barvy, podrobnosti si řidič vybavit nedokázal.

Pasažér prý vysedl na Lútzowplatzu a zmizel v davu. Na náměstí se nacházela jedna z nejrušnějších a nejzalidněnějších křižovatek ve městě, existovala jen pramalá naděje, že by zde dokázali najít stopu podezřelého. Taxikář nicméně dodal, že se muž ptal na cestu na náměstí Listopadu 1923 a zajímalo ho, zda se tam dá dojít pěšky.

„Vyptával se na to náměstí ještě nějak podrobněji? Na něco konkrétního? Zmiňoval se, v jaké branži působí? S kým se tam chce setkat? Ptal se na cokoliv dalšího?”

„Ne, inspektore. Na nic. Řekl jsem mu, že pěšky je to na náměstí dlouhá, moc dlouhá cesta. A on mi poděkoval a vystoupil. To bylo všechno. Do tváře jsem se mu nedíval,” vysvětlil taxikář. „Jenom na cestu.”

Zase slepota, samozřejmě, pomyslel si Kohl zatrpkle. Vrátili se na ústředí a vyzvedli si natištěné snímky oběti z Drážďanské uličky. Teprve poté vyrazili co nejrychleji na místo, kde se

nyní

nacházeli: k památníku na počest nezdařeného pokusu o puč v roce 1923 (pouze národní socialisté mohli tak zahanbující porážku vykládat jako vlastní vítězství). Liitzowplatz byl sice příliš

rozlehlý, než aby se dal účinně prohledat, ale na tomto malém náměstíčku se dala prohlídka osob zorganizovat snadněji. Kohl si prohlédl lidi na náměstí: žebráky, pouliční prodavače, prostitutky, nakupující, nezaměstnané muže a ženy v malých kavárničkách. Nabral do plic štiplavý vzduch prosycený zápachem odpadků a zeptal se: „Cítíte poblíž naši kořist, Janssene?”

„Já…” Asistenta Kohlova poznámka zjevně uvedla do rozpaků.

„Je to jen takový pocit,” dodal Kohl a ze stínu neohroženého a vzdorovitého bronzového Hitlera si pozorně prohlédl ulici. „Já osobně v okultno nevěřím. Vy ano?”

„Ani ne, pane. Nejsem pobožný, jestli máte na mysli tohle.” „No, to já se náboženství tak docela nevzdal. Heidi by mi to neschválila. Ale teď mám na mysli iluzi spirituálna založenou na našem vnímání a zkušenostech. Protože já právě podobný pocit mám. Je někde nablízku.”

„Ano, pane,” řekl inspektor-čekatel. „Proč si to myslíte?” Případná otázka, pomyslel si Kohl. Zastával názor, že mladí detektivové by měli své učitele neustále zahrnovat otázkami. A tak to Janssenovi vysvětlil: protože tato čtvrť tvoří součást severního Berlína. Pohybuje se zde velké množství zmrzačených válečných vysloužilců, chudých a nezaměstnaných lidí, salonních komunistů a socialistů, protistranicky zaměřených gangů ve stylu skupiny „Edelweisspiraten”, drobných zlodějíčků a stoupenců odborů, kteří přešli do ilegality poté, co byla odborová hnutí

postavena mimo zákon. Celou čtvrť tak obývaly ty skupiny Němců, kterým se bolestně stýskalo po starých časech: pochopitelně ne po Výmarské republice (protože tu neměl rád nikdo), nýbrž po slávě

Pruska, Bismarcka, Viléma a druhé říše. Z toho logicky vyplývalo, že zde žije jen málo členů strany a jejích sympatizantů, takže se nedalo předpokládat, že by někdo horlivě utíkal na gestapo nebo na místní posádku SA, aby někoho udával.

„Ať už má za lubem cokoliv, právě na takových místech najde podporu a soudruhy. Odstupte si kousek, Janssene. Vždycky je snazší zpozorovat člověka, který hledá podezřelého, než

podezřelého samotného.”

Mladý muž se přesunul do stínu rybárny, jejíž smrduté kádě byly téměř prázdné. Zamřelí úhoři, kapři a neduživí pstruzi z kanálu, nic jiného se tady neprodávalo. Kriminalisté zkoumavě sledovali ulice a hledali kořist.

„Tak zkusme přemýšlet, Janssene. Na Lútzowplatzu vystoupil z taxíku s kufrem a s onou usvědčující aktovkou. Nenechal se z olympijské vesničky dovézt přímo sem, protože si zřejmě odložil ta zavazadla někam, kde teď bude bydlet, a sem na náměstí pak přišel z nějakého jiného důvodu. Z jakého? Aby něco někomu doručil, třeba právě tu aktovku? Nebo aby něco či někoho vyzvedl? Pobýval už v olympijské vesničce, v Drážďanské uličce, v Letní zahradě, na Rosenthalerstrasse, na Lútzowplatzu a teď tady. Co tato místa spojuje? To by mě tedy zajímalo.”

„Poptáme se ve všech těch prodejnách a obchodech?”

„Myslím, že to je nutné. Ale povím vám, Janssene, že ten nedostatek jídla už začíná být vážný. Připadám si poněkud zmá mený. Takže se nejprve poptáme v kavárnách a přitom se současně

trochu nasytíme.”

Prsty na nohou se inspektorovi znovu kroutily bolestí. Jehněčí vlna se přesouvala sem a tam, a tak ho chodidla opět začala pálit. Ukázal na nejbližší restauraci, shodou okolností to byla kavárna Edelweiss, před kterou zaparkovali, a společně vstoupili dovnitř. Byl to pochybný lokál. Kohl si všiml odvrácených pohledů, které obvykle provázejí příchod oficiálního činitele. Když se vyptali zákazníků, zda si zde čirou náhodou nepovšimli onoho newyorského podezřelého, ukázal Kohl legitimaci číšníkovi, který okamžitě

srazil kufry. „Heil Hitler. Čím vám můžu posloužit?” Kohl pochyboval, že v této zakouřené špeluňce někdo někdy slyšel o funkci vrchního číšníka, a tak rovnou požádal o vedoucího.

„To je pan Grolle, ano, pane. Okamžitě ho seženu. Prosím, posadte se zde ke stolu, pánové. A přejete-li si kávu a něco k jídlu, prosím, jsem vám k službám.”

„Já si dám kávu a jablkový štrůdl. Možná dvojitý. A kolega?” Zvedl obočí na Janssena.

„Jen limonádu.”

„K tomu štrůdlu šlehačku?” zeptal se číšník.

„No samozřejmě,” odpověděl Willi Kohl překvapeným hlasem, jako by byla svatokrádež podávat štrůdl bez šlehačky.

Vraceli se od zastavárníka ke kavárně Edelweiss, odkud mohl Morgan zavolat své spojce na ministerstvu informací. „A co nám vlastně řekne?” zeptal se Paul. „Něco o místu Ernstova pobytu?”

„Říkal, že Goebbels trvá na tom, aby mu bylo hlášeno, kdykoliv se mají významní činitelé objevit na veřejnosti. On sám poté posoudí, zda je nezbytné vyslat na místo filmový štáb nebo fotografa, aby celou událost zaznamenali.” Morgan se kysele usmál. „Jdeš třeba na Vzpouru na lodi Bounty, ale nejdřív musíš přečkat dvacet minut úmorných záběrů, na kterých Hitler rozmazluje batolata a Goring pochoduje v těch svých směšných uniformách před tisícovkou příslušníků Pracovní služby. Bez toho ti nepustí ani grotesku s myšákem Mickeyem.”

„A Ernst na tom seznamu bude?”

„V to doufám. Slyšel jsem, že plukovník nemá pro propagandu moc pochopení a že nesnáší Goebbelse i Goringa, ale naučil se v téhle branži chodit. V dnešní době nemůžeš ve vládě uspět, aniž bys hrál tuhle hru s nimi.”

Když se blížili ke kavárně Edelweiss, všiml si Paul laciného černého automobilu, který parkoval u obrubníku před restaurací kousek za Hitlerovou sochou. Zdálo se, že Detroit poráží německý

automobilový průmysl na hlavu. Paul zde sice viděl několik nádherných modelů Mercedesu a BMW, ale většina berlínských aut vypadala spíše takto: krabicovitě a otlučeně. Až se vrátí do Spojených států a vyzvedne si těch deset táců, pořídí si auťák svých snů, nablýskaného černého lincolna. V takovém voze se bude Marion vyjímat jedna báseň.

Paul náhle pocítil velkou žízeň, a tak se rozhodl, že se během Morganova telefonátu posadí ke stolu. Zdálo se, že se kavárna specializuje na moučníky a kávu, ale na nic podobného neměl Paul v tomhle horku chuť. Kdepak, rozhodl se, radši se budu dále vzdělávat v ušlechtilém oboru německého pivovarnictví. Willi Kohl seděl u rozklíženého stolku v kavárně Edelweiss, dojídal štrůdl a dopíjel kávu. Už je to mnohem lepší, pomyslel si. Po pravdě řečeno se mu už z hladu začínaly třást ruce. Nebylo zdravé zůstávat tak dlouho bez jídla. Vedoucí ani nikdo jiný neviděl v lokále člověka, který by odpovídal popisu podezřelého. Kohl přesto doufal, že někdo v této nešťastné čtvrti pozná alespoň

oběť střelby v Drážďanské uličce. „Janssene, máte ty snímky našeho nebohého mrtvého?”

„V autě, pane.”

„Tak je přineste.”

„Ano, pane.”

Inspektor-čekatel dopil a vyrazil k autu.

Kohl ho následoval ze dveří a nepřítomně si přitom poklepával na pistoli v kapse. Otřel si čelo a pohlédl napravo, odkud se sem z ulice linul zvuk další sirény. Uslyšel bouchnutí dveří DKW, otočil se a zadíval se na Janssena. Přitom si stačil všimnout jakéhosi rychlého pohybu za Janssenem, nalevo od něj.

Vypadalo to, jako by jakýsi muž v tmavém obleku a s lepenkovým pouzdrem na hudební nástroj nebo snad kufrem v ruce náhle odbočil a rychle vešel do dvora velkého a zchátralého obytného domu vedle kavárny Edelweiss. Na ráznosti, s níž muž sešel z chodníku, bylo cosi nepřirozeného. Kohlovi navíc připadalo zvláštní, že by měl muž v obleku namířeno na tak podezřelé místo.

„Janssene,” sykl, „viděl jste to?”

„Co?”

„Jak ten muž zamířil na dvůr?”

Mladý detektiv pokrčil rameny. „Ani ne. Zahlédl jsem jen nějaké muže na chodníku. Koutkem oka.”

„Muže?”

„Myslím, že dva.”

V Kohlovi převládly instinkty. „To musíme prověřit.” Obytný dům byl spojen s budovou napravo od něj, a když

inspektor pohlédl do postranní uličky, viděl, že z ní nikde nevyrážejí boční dveře. „Vzadu bude služební vchod jako v Letní zahradě. Vezměte si ho zase na starosti. Já půjdu předem. Předpokládejme, že jsou oba muži ozbrojení a zoufalí. Nedávejte pistoli z ruky. A teď už utíkejte! Jestli si pospíšíte, můžete je předběhnout.”

Mladý kriminalista začal sprintovat uličkou. Kohl také vytáhl pistoli a pomalu se přiblížil k dvoru.

V pasti.

Přesně jako v Maloneově bytě.

Paul s Reggiem Morganem stáli na ponurém dvorku plném odpadků a několika hnědnoucích jalovcových keřů a popadali dech po krátkém sprintu. Dva výrostci v zaprášených šatech házeli kameny po holubech.

„Snad to nejsou titíž policajti?” hekal Morgan. „Ti z Letní zahrady? To není možné.”

„Přesně ti.” Paul si nebyl jistý, že si jich všimli, ale mladší z policistů, ten v zeleném obleku, každopádně pohlédl jejich směrem, právě když Paul táhl Morgana na dvůr. Museli předpokládat, že je detektivové zpozorovali.

„Jak nás našli?”

Paul si kolegovy otázky nevšímal a rozhlížel se kolem sebe. Přiběhl k dřevěným vchodovým dveřím v prostřední části budovy, jejíž půdorys vytvářel písmeno „U”, byly zavřené a uzamčené. Okna v přízemí se nacházela dva a půl metru nad zemí, takže vyšplhat do nich se dalo jen těžko. Většina z nich byla zavřená, ovšem Paul zahlédl jedno otevřené, a byt za ním navíc vypadal opuštěný. Morgan si Paulova pohledu všiml a řekl: „Jasně, tam bysme se mohli schovat. A zatáhnout rolety. Jenže jak tam vyšplháme?”

„Prosím tě,” zavolal Paul na jednoho z chlapců, kteří házeli kameny, „vy tady bydlíte?”

„Ne, pane, jen si sem chodíme hrát.”

„Chcete si vydělat celou jednu marku?”

„Se ví, pane,” odpověděl jeden. Oči se mu rozšířily a rychle k mužům přiklusal. „To tedy chceme.” „Dobře. Ale musíte sebou hodit.”

Willi Kohl se zastavil před vstupem na dvůr.

Chvíli počkal, aby měl jistotu, že Janssen již zaujal místo u zadního vchodu, a poté odbočil za roh. Nikde však neviděl ani stopy po podezřelém z Drážďanské uličky nebo po muži s kufrem. Pouze nějací výrostci postávali kolem hromady dřevěných beden od mléka, které byly rozesety po celém dvorku. Nejistě na inspektora pohlédli a začali z dvorku odcházet.

„Hej, hoši!” zavolal na ně Kohl.

Chlapci se zastavili a neklidně se po sobě podívali. „Ano?”

„Neviděli jste tu před chvílí dva muže?”

Další nejistý vzájemný pohled. „Ne.”

„Pojďte sem.”

Nastala krátká pauza. A pak se oba chlapci současně dali do sprintu: zmizeli z dvorku a od nohou se jim prášilo. Kohl se je ani nepokoušel zastavit. Sevřel pistoli a rozhlédl se po dvorku. Všechny byty v přízemí měly v oknech záclony, případně stály na římse chudokrevné květiny, což znamenalo, že se uvnitř bydlí. Jedno okno však bylo potemnělé a bez záclon.

Kohl k němu pomalu přistoupil a všiml si, že na prašné zemi pod oknem se nacházejí rýhy, pravděpodobně od beden od mléka. Podezřelý a jeho kumpán očividně zaplatili chlapcům, aby nanosili bedny k oknu a pak je vrátili na místo, jakmile oba vyšplhají do bytu.

Inspektor pevně sevřel pistoli a stiskl zvonek domovníka. O chvíli později se objevil jakýsi ztrápený, šlachovitý a prošedivělý muž. Otevřel dveře a s nervózním zamžouráním pohlédl na pistoli v Kohlově ruce.

Kohl vstoupil dovnitř a pohlédl za domovníka do tmavé chodby. Na protějším konci chodby se mihl jakýsi pohyb. Kohl se modlil, aby byl Janssen ve střehu. On sám alespoň prošel zkouškou bitevního pole. Protivník po něm ve válce střílel a také on, alespoň se to domníval, zastřelil jednoho nebo dva nepřátelské vojáky. Ale Janssen? Mladík byl sice talentovaným střelcem, ale zatím jen na papírové terče. Jak si povede, pokud dojde na nefalšovanou přestřelku?

Kohl se otočil k domovníkovi a zašeptal: „Ten byt na tomhle podlaží, druhý zprava.” Ukázal na dveře. „Bydlí tam někdo?”

„Ano, pane.”

Kohl ustoupil, aby viděl na dvorek pro případ, že by se podezřelí pokusili z okna opět vyskočit a uprchnout. „U zadního vchodu hlídkuje další policista,” řekl správci. „Co nejrychleji ho přiveďte.”

„Ano, pane.”

Když ovšem domovník zamířil pryč, přikolébala se k nim jakási podsaditá stará žena ve fialových šatech a modrém šátku. „Pane Greitele, pane Greitele! Rychle, musíte přivolat pplicii.” Kohl se k ní otočil.

„Policie už je tady, paní Hagerová,” řekl domovník.

„Ale, jak je to možné?” žena zamžourala.

„K čemu potřebujete policii?” dotázal se jí inspektor.

„Kvůli krádeži!”

Instinkt Kohlovi napověděl, že to nějak souvisí s pronásledováním jejich podezřelých. „Všechno mi řekněte, paní. Ale rychle.”

„Mám byt v předním křídle domu. A z okna jsem si všimla, jak se dva muži schovávají za hromadou beden od mlíka, jejichž odvoz, musím podotknout, nám slibujete už celé týdny, pane

Greitele.”

„Pokračujte, prosím. Může jít o nanejvýš naléhavou záležitost.”

„Ti dva se tam ukrývali. To bylo zřejmé. A pak, zrovna před pár okamžiky, jsem je viděla, jak se postavili a nasedli na bicykly opřené ve stojanu vedle hlavního vchodu. Jedno z těch kol jsem nepoznala, ale to druhé určitě patřilo slečně Bauerové a ta už dva roky neměla pánskou návštěvu, takže vím, že by žádnému chlapovi to kolo nepůjčila.”

„Ne,” zamumlal Kohl a spěchal pryč. Teprve nyní si uvědomil, že podezřelí chlapcům zaplatili jen za to, aby naházeli pár beden pod okno a nadělali tam v prachu stopy, aby pak vrátili bedny na hromadu, za níž se oni sami ukrývali. Pravděpodobně přitom výrostkům řekli, že se mají chovat nervózně nebo nejistě, aby si Kohl myslel, že přesně tak podezřelí do budovy pronikli. Vyrazil z dvorku, rozhlédl se po ulici a spatřil živoucí důkaz statistiky, kterou jako přičinlivý policejní důstojník velmi dobře znal: totiž že nejpopulárnějším dopravním prostředkem v Berlíně je jízdní kolo. Na ulici se jich rojily stovky a zakrývaly únik podezřelých s účinností mračna hustého kouře.

Paul s Morganem odhodili kola a kráčeli po rušné ulici necelý

kilometr od náměstí Listopadu 1923.

Hledali nějakou další kavárnu nebo výčep s telefonem.

„Jak jsi věděl, že jsou v Edelweissu?” dotázal se Morgan, který po zběsilé jízdě na bicyklu stále zprudka oddechoval.

„Podle toho auta zaparkovaného u obrubníku.”

„Toho černého?”

„Jo? Nejdřív mi to nedošlo, ale pak mi v hlavě něco sepnulo. Vzpomněl jsem si, že když jsem před pár lety dělal na jedné zakázce, vyšlo najevo, že nejsem sám, kdo přijel navštívit Bo Gillet-tea. Ještě přede mnou tam dorazilo pár poldů z Brooklynu. Jenže byli líní a zaparkovali před domem dvěma koly na obrubníku

-mysleli si, že když mají neoznačené auto, nikdo si jich nevšimne. No jo, jenže Bo si jich všiml. Přišel domů, pochopil, že ho hledají, a vypařil se. Trvalo mi měsíc, než jsem ho zase našel. Takže mě dneska podvědomě napadlo, že je to policejní auto. A když

ten mladší vyšel ven, okamžitě jsem si uvědomil, že je to tentýž, kterého jsem zahlídl na terase Letní zahrady.”

„Vystopovali nás od Drážďanské uličky přes Letní zahradu až sem… Jak, pane na nebi?”

Paul se vrátil v myšlenkách. Neřekl Kathe Richterové, že jde sem, a nejméně desetkrát se ujistil, že ho cestou z penzionu ke stanovišti taxíků nikdo nesleduje. V olympijské vesničce se o cíli své cesty rovněž nikomu nezmínil. A zastavárník sice mohl policii vyzradit, že jdou sem, ale ten zase nevěděl nic o Letní zahradě. Kdepak, tihle dva snaživí policisté je sem vystopovali sami.

„Taxíky,” řekl Paul nakonec. „Cože?”

„To je jediný spojující článek. Do Letní zahrady i sem jsme jeli taxíkem. Od této chvíle budeme chodit pěšky, a když to nepůjde, necháme se z taxíku vyhodit dva až tři bloky od místa určení.” Pokračovali směrem od náměstí Listopadu 1923. O pár bloků dál narazili na pivnici s veřejným telefonem. Morgan vešel dovnitř, aby zavolal spojce, zatímco Paul objednal dvě světlá piva a nervózně a ostražitě hlídkoval venku. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby na ulici zahlédl chvátající dvojici policistů, kteří by jim stále byli na stopě.

Co je to, ksakru, za lidi?

Když se Morgan vrátil ke stolu, tvářil se usouženě. „Máme problém,” řekl, usrkl piva, otřel si knír a předklonil se.

„Nezveřejňují žádné informace. Přišlo sice nějaké sdělení od Himmlera nebo Heydricha -

můj člověk si není jistý, od koho přesně -, ale žádné informace o veřejných vystoupeních stranických nebo vládních představitelů nemají být až do odvolání zveřejňovány. žádné tiskové konference, nic. Tohle nařízení vyšlo před pouhými pár hodinami.”

Paul vypil půlku piva. „Takže co uděláme. Víš vůbec něco o Ernstově programu?”

„Já ani nevím, kde bydlí, jen to, že někde v Charlottenburgu. Možná bysme si na něj mohli počkat před kancléřstvím a pak ho sledovat. Ale to půjde strašně těžko. Pokud se nacházíš v okruhu sto padesáti metrů od vysokého stranického činitele, můžeš očekávat, že ti budou kontrolovat papíry a zadrží tě, jestli se jim nebudou pozdávat.”

Paul se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Něco mě napadlo. Nějaké

informace bych možná získat mohl.”

„O kom?”

„O Ernstovi,” odpověděl Paul.

„Ty?” zeptal se překvapeně Morgan.

„Ale budu potřebovat pár set marek.”

„Ty mám, ano.” Morgan odpočítal bankovky a podstrčil je Paulovi.

„A co ten tvůj člověk na ministerstvu informací? Myslíš, že dokáže něco zjistit aspoň o lidech, kteří nejsou oficiálními činiteli?” Morgan pokrčil rameny. „S určitostí to nevím. Ale můžu ti říct naprosto jistě jedno: že jestli jsou národní socialisti na něco kadeti, tak je to shromažďování informací o svých občanech.” Janssen s Kohlem odešli z dvora budovy.

Paní Hágerová jim nedokázala poskytnout popis podezřelých, protože byla paradoxně stižena doslovnou, nikoliv politickou slepotou. Šedý zákal v očích sice této všudybylce umožňoval sledovat cizí muže, kteří se nejprve ukrývali a poté ujeli na cizích bicyklech, ale bránil jí v poskytnutí jakýchkoliv dalších podrobností. Zklamaní detektivové se tedy vrátili na náměstí Listopadu 1923 a znovu zahájili pátrání: chodili po ulici sem a tam, bavili se s prodavači, ukazovali jim portrét oběti a dotazovali se na podezřelé.

Jejich snaha se však nesetkala s úspěchem, tedy až do chvíle, kdy došli do pekařství krčícího se na druhé straně parku ve stínu Hitlerovy sochy. Obtloustlý muž v zaprášené bílé zástěře Kohlovi sdělil, že si všiml, jak na protější straně ulice přibližně před hodinou zastavilo taxi. Taxíky zde jsou neobvyklé, vysvětlil pekař Kohlovi, poněvadž obyvatelé této čtvrti si je nemohou dovolit a pro ostatní neexistuje jediný důvod, proč by vůbec jezdili právě sem, natožpak v taxíku.

Pekař si prý všiml, jak z vozu vystupuje statný muž s vlasy ulízanými dozadu, rozhlíží se kolem sebe a pak kráčí k soše. Na chvíli se posadil na lavičku a poté odešel.

„Co měl na sobě?”

„Nějaké světlé šaty. Moc dobře jsem je neviděl.”

„Všiml jste si u něj nějakých poznávacích znamení?”

„Ne, pane. Měl jsem tu zákazníka.”

„Měl s sebou kufr nebo aktovku?”

„Myslím, že ne, pane.”

Můj předpoklad je tedy správný, pomyslel si Kohl: onen muž se s největší pravděpodobností zdržuje nedaleko od Lútzowplatzu a sem pouze přijel vyřídit nějakou pochůzku.

„Kam se potom vydal?”

„Nevšiml jsem si, pane. Je mi líto.”

Slepota, samozřejmě. Avšak alespoň měli detektivové potvrzeno, že sem jejich podezřelý skutečně před chvílí dorazil. V tom okamžiku vyjel zpoza rohu mercedes a zabrzdil.

„Ách,” zamumlal Kohl a sledoval, jak Peter Krauss vystupuje z vozu a rozhlíží se. Inspektor věděl, jak ho Krauss vystopoval. Podle předpisů musel při každém odchodu z Alexu během pracovní doby informovat službu konající policisty na přepážce, kde bude. Kohl přemýšlel, že jim dnes tuto informaci neposkytne. Porušování předpisů však neměl Willi Kohl v krvi, a tak před odchodem načmáral do knihy Náměstí Listopadu 23 a připojil i očekávanou dobu návratu.

Kohl pokýval na pozdrav. „Jen to tu objíždím, Willi. Zajímalo mě, jak jde ten případ.”

„Který případ?” dotázal se Kohl ve snaze působit nedůtklivě.

„Toho těla v Drážďanské uličce, pochopitelně.”

„A, vypadá to, že našemu oddělení sebrali zdroje,” řekl inspektor a jízlivě dodal: „Z nějakého neznámého důvodu. Ale máme za to, že podezřelý se mohl nacházet právě zde.”

„Říkal jsem vám, že to ověřím u svých kontaktů. S potěšením vám oznamuji, že můj informátor má kvalitní informace, podle nichž je pachatelem opravdu cizinec.”

Kohl vytáhl notes a tužku. „A jak se ten podezřelý jmenuje?”

„To můj informátor neví.”

„Jaké je národnosti?”

„Nedokázal posoudit.”

„No, tak co je to za informátora?” zeptal se Kohl rozhořčeně.

„Jó, to nemůžu prozradit.”

„Potřebuji ho vyslechnout, Petere. Jestli je to svědek.”

„Není to svědek. Má vlastní zdroje, které jsou…”

„.. .rovněž důvěrné.”

„Přesně tak. Pouze ti to říkám, protože bylo povzbudivé slyšet, že se tvá podezření potvrdila.”

„Má podezření?”

„že to není Němec.”

„To jsem nikdy neřekl.”

„Kdo jste?” zeptal se Krauss a otočil se k pekaři.

„Tady inspektor se mě vyptával na jednoho muže, kterého jsem viděl.”

„Váš podezřelý?” dotázal se Krauss Kohla.

„Možná.”

„Vy jste vážně dobrý, Willi. Stojíme hezkých pár kilometrů od Drážďanské uličky, a přesto jste vystopoval pachatele až do téhle díry.” Pohlédl na svědka. „Spolupracuje?” Pekař řekl roztřeseným hlasem: „Nic jsem neviděl, pane. Opravdu. Jen muže, který vystupoval z taxíku.”

„Kde ten chlap byl?”

„Já nechápu…”

„Kde?” zavrčel Krauss.

„Na protější straně ulice. Opravdu, pane, nic jsem neviděl. Stál ke mně zády. Byl…”

„Lháři.”

„Přísahám na…, přísahám na vůdce.”

„Člověk, který křivě přísahá, je pořád lhář.” Krauss pokynul jednomu ze svých mladých asistentů, tělnatému muži s podbrad-kem.

„Odvezeme ho na PrinzAlbrecht-Strasse. Stačí den a hned nám poskytne úplný popis.”

„Ne, pane, prosím vás. Já vám chci pomoct. Přísahám.” Willi Kohl pokrčil rameny. „Ale faktem zůstává, že jste nám nepomohl.”

„Říkal jsem…”

Kohl muže požádal o průkaz totožnosti.

Pekař mu s třesoucíma se rukama podal legitimaci, Kohl ji otevřel a prohlédl.

Krauss znovu pohlédl na svého asistenta. „Spoutej ho. A odvez na ústředí.”

Mladý gestapák skroutil pekaři ruce za záda a nasadil mu na ně pouta. V pekařových očích se zaleskly slzy. „Snažil jsem se rozpomenout. Upřímně jsem…”

„No, však ty už si vzpomeneš. Za to ti ručím.” Kohl se k němu obrátil. „Máme co do činění s nesmírně závažnou záležitostí. Raději bych, kdybyste spolupracoval hned. Ale jestli vás chce můj kolega odvézt na PrinzAlbrecht-Strasse,” in spektor zdvihl na zděšeného pekaře obočí, „tak to pro vás bude špatné, pane Heydrichu. Velice špatné.”

Muž zamžoural a otřel si slzy. „Ale, pane…”

„Ano, ano, rozhodně špatné…” Kohl ztišil hlas a znovu si prohlédl pekařovu legitimaci. „Vy jste…, kde jste se narodil?”

„V Góttburgu, to je kousek za Mnichovem, pane.”

„A.” Kohl zachoval pokorný výraz a pomalu pokýval hlavou. Krauss na něj upřel pohled.

„Ale já myslím, pane…”

„Je to město malé?”

„Ano, pane. Já…”

„Klid, prosím,” řekl Kohl a nadále civěl na mužovu legitimaci.

„O co jde, Willi?” zeptal se Krauss konečně. Kohl si vzal gestapáckého inspektora stranou a zašeptal: „Myslím, že kripo už o tohoto muže nemá zájem. Můžete s ním naložit, jak se vám zlíbí.”

Krauss chvíli mlčel a snažil se v náhlé změně Kohlova postoje najít nějakou logiku. „Proč?”

„A buď, prosím, tak hodný a nezmiňuj se, že jsme ho s Janssenem vůbec zadrželi.”

„Ještě jednou se musím zeptat proč, Willi.”

Kohl chvíli mlčel a nakonec řekl: „Z Góttburgu pochází vůdce SD

Heydrich.”

Reinhard Heydrich, šéf zpravodajské služby SS a Himmlerova dvojka, byl pokládán za nejnelítostnějšího muže ve třetí říši. Kromě toho byl také bezcitným strojem (kdysi oplodnil dívku a poté ji opustil, protože se mu ošklivily ženy s uvolněnou morálkou). Tvrdilo se, že Hitler nerad působí bolest, ale toleruje její využívání, pokud to vyhovuje jeho potřebám. Heinrich Himmler naopak zasazoval bolest rád, ale nedokázal jí využít k prosazení svých cílů. Heydricha působení bolesti těšilo a současně byl mistrem v jejím využívání.

Krauss pohlédl na pekaře a nejistě se zeptal: „Oni jsou…, ty myslíš, že jsou to příbuzní?”

„Raději bych to nepokoušel. Vy na gestapu máte s SD mnohem lepší vztahy než kripo. Můžete ho vyslýchat bez rizika, že to bude mít nějaké důsledky. Zato kdyby viděli v souvislosti s jeho vyšetřováním moje jméno, mohl bych mít po kariéře.”

„Ale přesto…, vyšetřovat Heydrichova příbuzného?” Krauss pohlédl na chodník a zeptal se Kohla: „Myslíš, že ví něco cenného?” Kohl si nebohého pekaře změřil pohledem. „Myslím, že toho možná ví

více, ale nic z toho nám nijak zvlášť nepomůže. Mám takový dojem, že ta jeho vyhýbavost pramení spíš z toho, že ředí mouku pilinami a kupuje máslo na černém trhu.” Inspektor se rozhlédl po okolí.

„Jsem si jist, že pokud se tady s Janssenem poptáme ještě dalších lidí, dozvíme se o

incidentu v Drážďanské uličce veškeré dostupné

informace a současně…”, Kohl ztlumil hlas, „nepřijdeme o práci.”

Krauss začal přecházet sem a tam a dost možná se snažil rozpomenout, jestli se pekaři představil jménem a zda hrozí, že se o něm pekař zmíní bratranci Heydrichovi. „Sundejte mu pouta,” řekl nakonec rázně. Mladý asistent poslechl a Krauss dodal: „Tu zprávu o událostech v Drážďanské uličce budeme brzy potřebovat, Willi.”

„Samozřejmě.”

„Heil Hitler.”

„Heil.”

Oba gestapáci nastoupili do mercedesu, obkroužili sochu vůdce a zařadili se do provozu.

Když auto odjelo, Kohl vrátil pekaři průkaz totožnosti. „Tady máte, pane Rosenbaume. Můžete se vrátit do práce. Už vám nebudeme dělat potíže.”

„Děkuji, ach, děkuji vám,” odpověděl pekař horlivě. Ruce se mu třásly a do vrásek kolem úst mu vtékaly slzy. „Bůh vám žehnej, pane.”

„Psst,” řekl Kohl, podrážděný indiskrétními projevy vděčnosti. „A teď se vraťte do prodejny.”

„Ano, pane. Nechcete bochník chleba? Nebo nějaký štrůdl?”

„Ne, ne. Tak šup do krámu.”

Muž odkvapil dovnitř.

Když kráčeli k autu, zeptal se Janssen inspektora: „Takže on se nejmenoval Heydrich? Jmenoval se Rosenbaum?”

„Bude lépe, Janssene, když v této otázce nebudete zvídavý. Lepšího inspektora to z vás rozhodně neudělá.”

„Ano, pane.” Mladý muž vědoucně pokýval hlavou.

„Nuže,” pokračoval Kohl, „víme, že náš podezřelý vystoupil tamhle z taxíku a chvíli pak seděl na náměstí, než se konečně vydal na svou misi, ať už byla jakákoliv. Takže se zeptáme těch lidí na lavičkách, jestli něco neviděli.”

U vysedávajících Berlíňanů však neměli štěstí, neboť mnozí z nich, jak Kohl vysvětlil Janssenovi, necítili ke straně či k policii ani ty nejmenší sympatie. Štěstí jim nepřálo až do chvíle, kdy narazili na muže sedícího ve stínu bronzového vůdce. Kohl si ho prohlédl a ucítil vojáka, buďto příslušníka pravidelné armády, anebo člena freikorpsu, neformálních milicí, které se utvořily po válce.

Když se ho Kohl zeptal na podezřelého, začal muž energicky kývat hlavou. „Ano, ano, vím, koho máte na mysli.”

„Kdo jste, pane?”

„Já jsem Helmut Gershner, bývalý kaprál armády císaře Viléma.”

„A co nám můžete říci, kaprále?”

„Mluvil jsem s tím mužem před necelou třičtvrtěhodinou. Odpovídá vašemu popisu.”

Kohl cítil, jak mu rychle tepe srdce. „A nevíte, jestli se ještě zdržuje zde?”

„Pokud jsem si všiml, tak ne.”

„Tak nám o něm něco povězte.”

„Ano, inspektore. Bavili jsme se o válce. Nejdřív jsem si myslel, že jsme spolubojovníci, ale pak jsem vycítil, že něco nehraje.”

„A co to bylo, pane?”

„Mluvil o bitvě u St. Mihiel. A přesto nebyl rozrušený.”

„Rozrušený?”

Muž zavrtěl hlavou. „V té bitvě bylo zajato patnáct tisíc mužů a mnoho, mnoho dalších padlo. Pro mou jednotku C to byl den psaný černým písmem. Taková tragédie! Američani a Francouzi nás vytlačili až k

Hindenburgově linii. Připadalo mi, že ten muž toho ví o boji hodně. Měl jsem dojem, že tam asi byl. Jenže ta bitva v něm vůbec nevyvolávala hrůzu. Viděl jsem mu v očích, že na něj ty strašlivé dny ani trochu nepůsobí. A navíc…,” svědkovy oči rozhořčeně zaplály, „se nenapil z mé polní lahve na počest padlým. Nevím, proč ho hledáte, ale už tímhle mi byl podezřelý. Napadlo mě, že je to dezertér. Anebo zbabělec. Možná to byl dokonce zádobodač.”

Případně, pomyslel si Kohl zatrpkle, to byl prostě nepřítel.

„Zmínil se, co tady pohled ává?” dotázal se muže. „Nebo kde?”

„Ne, pane, to neříkal. Bavili jsme se jenom chvíli.”

„Byl sám?”

„Myslím, že ne. Zdálo se mi, že se připojil k dalšímu muži, o něco menšímu, než byl on. Ale neviděl jsem to dobře. Je mi líto. Nevěnoval jsem mu pozornost, pane.”

„Odvedl jste dobrou práci, vojáku,” ubezpečil ho Janssen a nadhodil směrem ke Kohlovi: „Ten člověk, kterého jsme zahlédli ve dvoře, byl zřejmě jeho kolega. Tmavý oblek, menší postava.” Kohl přikývl. „Je to možné. Jeden z jeho společníků z Letní

zahrady.” Otočil se k veteránovi. „Kolik mohlo tomu většímu být?”

„Asi čtyřicet, plus minus rok nebo dva. Zhruba stejně jako mně.”

„A viděl jste mu dobře do tváře?”

„Ale ano, pane. Seděl jsem u něj tak blízko jako teď u vás. Mohu ho dokonale popsat.”

Zaplaťpánbůh, pomyslel si Kohl: zdálo se, že všeobecná slepota je pryč. Zadíval se na ulici a hledal jednoho konkrétního člověka, kterého si zde před půlhodinou všiml. Chytil veterána za rameno, zvedl jednu ruku, aby zastavil dopravu, a přešel s kulhajícím mužem přes ulici.

„Pane,” oslovil pouličního malíře v haleně umazané od barev, který seděl za laciným vozíkem s vystavenými obrázky. Malíř odtrhl oči od zátiší s květinami, které právě maloval. Když spatřil Kohlovu legitimaci, odložil štětec a polekaně se postavil.

„Promiňte, inspektore. Přísahám, že jsem se už mockrát snažil to povolení získat, ale…”

„Umíte pracovat s tužkou, nebo používáte jen barvy?” přerušil ho Kohl rázně.

„Já…”

„Tužkou? Umíte kreslit tužkou?”

„Ano, pane. Často si hodím předběžnou skicu do tužky a potom…”

„Ano, ano, dobře. Měl bych pro vás zakázku.” Kohl posadil belhavého kaprála na otrhanou plátěnou židličku a přistrčil malíři kus čistého papíru.

„Vy chcete, abych toho muže namaloval?” zeptal se malíř odhodlaně, ale zmateně.

„Ne, já chci, abyste namaloval muže, kterého vám tento muž

popíše.”

Taxík se prohnal kolem velkého hotelu, z něhož byly vyvěšeny černočervenobílé nacistické vlajky.

„To je hotel Metropol,” vysvětlil řidič. „Víte, kdo tam momentálně bydlí? Ta slavná herečka a zpěvačka Lillian Harveyová! Osobně jsem ji viděl. Její muzikály si nesmíte nechat ujít.”

„Je dobrá.” Paul neměl tušení, co je to za ženu.

„Právě teď natáčí v Babelsbergu film pro studio UFA. Moc rád bych ji někdy svezl, jenže ona se samozřejmě vozí limuzínou.” Paul nepřítomně pohlédl na nablýskaný hotel, dokonalé

místo pro pobyt filmové hvězdičky. Opel poté odbočil na sever a okolní krajina se náhle proměnila: blok od bloku působila zjizveněji. O

pět minut později řekl Paul řidiči: „Tady mi zastavte, prosím.” Taxikář ho vysadil u obrubníku. Paul si již byl vědom, jaké riziko jízda taxíkem představuje, a tak počkal, až auto zmizí v dopravním ruchu, ušel dva bloky až k Dragonerstrasse a teprve poté pokračoval do Árijské kavárny.

Uvnitř nemusel Otto Webbera hledat dlouho. Němec seděl u stolu v přední části baru a hádal se s jakýmsi chlapíkem v ušpiněném světle modrém obleku a slamáku s plochým dýnkem. Když spatřil Paula, rozzářil se v širokém úsměvu a bez váhání poslal svého společníka pryč.

„Pojďte sem, pojďte sem, pane Johne Dillingere! Jak se vede, příteli?” Postavil se a objal Paula.

Oba muži se posadili. Než si Paul vůbec stačil rozepnout sako, zamířila Liesl, atraktivní mladá servírka, která je obsluhovala i poprvé, nejkratší cestou k němu. „Ále, vy jste se vrátil,” prohlásila, položila mu ruku na rameno a pevně ji stiskla.

„Nedokázal jste mi odolat. Já to věděla! Tak co to bude tentokrát?”

„Pro mě jednoho pschorra,” řekl Paul. „A pro něj nějaké berlínské

pivo.”

Když Liesl odcházela, její prsty se mu otřely o zátylek. Webber sledoval servírku pohledem. „Zdá se, že jsi získal speciální přítelkyni. A copak tě vlastně přivádí zpátky? Liesliny vnady? Anebo jsi zmlátil další hovnokošiláče a potřebuješ mou pomoc?”

„Napadlo mě, že bychom spolu přece jen mohli udělat nějaký obchod.”

„Tvoje slova mi znějí jako Mozartova hudba. Věděl jsem, že jsi číman.”

Liesl přinesla piva prakticky okamžitě. Paulovi neuniklo, že nejméně dva zákazníci, kteří si objednali před nimi, ještě nebyli obslouženi. Servírka zkřivila obličej a rozhlédla se po baru. „Teď

musím pracovat. Jinak by se k vám posadila a nechala se pozvat na šňaps.” Rozmrzele odkráčela.

Webber si s Paulem přiťukl. „Díky za něj.” Kývl k muži v bledě modrém obleku, který teď seděl v baru. „Takové já teď mám problémy. Tomu bys nevěřil. Loni na berlínském autosalonu ohlásil Hitler nové auto. Prý lepší než audi a levnější než DKW. Lidový

vozík se prý mu má říkat. Auto pro všechny. Můžeš ho platit ve splátkách, a až zaplatíš všechno, tak si ho vyzvedneš. Není to špatný nápad. Firma točí tvoje peníze, a přitom si to auto pořád nechává pro případ, že bys nezaplatil všechno. Není to geniální?” Paul přikývl.

„Já měl to štěstí, že jsem našel tisícovky pneumatik.”

„Našel?”

Webber pokrčil rameny. „Jenže teď se dozvídám, že ti zatracení projektanti změnili u toho posraného vozítka rozměry kol. Takže moje zásoby jsou bezcenné.”

„O kolik jsi přišel?”

Webber se zadíval do pěny na svém pivu. „Já jsem teda o žádné peníze nepřišel. Ale taky žádné nevydělám. Což je stejně špatné. Automobily jsou jednou z věcí, které tahle země dělá dobře. Ten malý prďola nechal přestavět všecky silnice. Jenže my máme takový

vtip: můžeš cestovat velmi rychle a pohodlně kamkoliv ve státě. Jenže proč bys to dělal? Na konci každé silnice najdeš jen další

národní socialisty.” Webber se začal otřásat smíchem. Liesl Paula dychtivě pozorovala přes lokál. Co asi chce? Přinést mu další pivo, vyspat se s ním v seníku, kývnout na nabídku k sňatku? Paul se otočil k Webberovi. „Přiznávám, žes měl pravdu, Otto. Jsem něco víc než jen sportovní redaktor.”

„Jestli jsi vůbec sportovní redaktor.”

„Měl bych takovou nabídku.”

„Fajn, fajn. Ale pobavme se o ní mezi čtyřma očima. Rozumíš tomu výrazu? Jako že jenom my dva. Existuje lepší místo, kde si můžeme promluvit, a já tam stejně potřebuju něco doručit.” Dopili piva a Paul nechal na stole pár marek. Webber sebral látkovou nákupní tašku s nápisem KaDeWe, Nejlepší obchod na světě

a oba muži se odebrali ven, aniž se rozloučili s Liesl.

„Tudy,” ukázal Webber. Odbočili na sever směrem od centra, od prodejen i od velkolepého hotelu Metropol, a vnořili se do stále vykřičenější čtvrti.

Stála zde řada nočních klubů a kabaretů, ale všechny měly zatlučená okna. „Podívej na to. Moje stará čtvrť. To už je všechno pryč. Poslyš, pane Johne Dillingere, povím ti, že jsem býval v Berlíně velice slavný. Stejně jako ti vaši mafiáni, o kterých čtu v detektivkách, jsme i my tady mívali svoje Ringvereine.” Toto slovo Paul neznal. Doslova znamenalo „okružní spolky”, ale po Webberově vysvětlení se Paul dovtípil, že jde o mafiánské kruhy.

„No jo, byla jich tu spousta,” pokračoval Webber. „A jakou měly moc. Ten můj byl pojmenován po vašem Divokém západě. Byli jsme Cowboys,” použil anglické slovo. „Nějakou dobu jsem jim dělal prezidenta. No jo, prezidenta. Tváříš se překvapeně. Ale my naše vůdce volili ve volbách.” „Takže demokracie.” Webber náhle zvážněl. „Nesmíš zapomínat, že jsme tehdy byli republika. A měli jsme prezidenta Hindenburga. Naše mafiánské gangy byly velmi dobře řízené. Byly prvotřídní. Vlastnili jsme budovy a restaurace, pořádali elegantní večírky. Dokonce i maškarní plesy, na které jsme zvali politiky a policejní důstojníky. Ano, byli jsme zločinci, ale požívali jsme úctu. Byli jsme hrdí a dovední. Možná se ti někdy pochlubím některým ze svých nejlepších triků.

O vaší mafii toho moc nevím, pane Johne Dillingere, o vašem Al Caponem, o vašem Dutchi Schultzovi -, ale ty naše začaly jako boxerské kluby. Dělníci po práci chodili boxovat a začali zakládat ochranné spolky. Po válce jsme tu měli několik let povstání, občanské nepokoje a boje s komunisty. Hotové šílenství. A pak ta úděsná inflace… Bylo levnější s bankovkami topit než je utrácet za dřevo. Za jediný váš dolar se daly pořídit miliardy marek. Strašné časy. Máme tady takové úsloví: Ďábel hraje v prázdné kapse. A naše kapsy byly prázdné všechny. To proto se prďola dostal k moci. A proto jsem já byl tak úspěšný. Celý svět se proměnil ve směnný obchod a černý trh. A já v takové atmosféře prosperoval.”

„To si umím představit,” poznamenal Paul a ukázal na jeden zatlučený kabaret. „A národní socialisti tohle všechno vyčistili.”

„No, taky se to tak dá říct. Záleží, co myslíš pod pojmem vyčistili. Prďola to nemá v hlavě v pořádku. Nepije, nekouří, nemá rád ženské. Ani chlapy. Všimni si, jak si na manifestacích vždycky drží klobouk na rozkroku. Vtipkujeme, že chrání posledního německého nezaměstnaného!” Webber se bujaře rozřehtal. Jeho úsměv však vzápětí ochabl. „Ale tohle není vtip. Díky němu ovládli věznici vězňové.”

Nějakou dobu kráčeli mlčky. Webber se pak zastavil a hrdě ukázal na jednu zchátralou budovu.

„Jsme na místě, kamaráde. Koukej na ten název.” Vybledlá cedule hlásala anglicky: The

Texas Club.

„Tohle bývalo naše sídlo. Sídlo mého gangu Cowboys, jak jsem ti vykládal. Jenže tehdy bylo mnohem, mnohem hezčí. Dívej se pod nohy, pane Johne Dillingere. Ve vchodu někdy vyspávají chlapi po kocovině. Už jsem si postěžoval, jak moc se časy změnily?” Webber doručil tajemnou nákupní tašku barmanovi a převzal od něj obálku.

Místnost byla plná kouře a zápachu odpadků a česneku. Na podlaze se válela spousta cigaretových a doutníkových špačků vykouřených až na dřeň.

„Dej si tu jenom pivo,” varoval ho Webber. „Bečky chodí z pivovaru zapečetěné a nedají se ředit. Na rozdíl od všeho ostatního. Šňaps tady míchají s etylalkoholem a výtažky z jídla. Víno…, škoda mluvit. A pokud jde o jídlo…” Kývl na sady nožů, vidliček a lžiček připevněné řetízkem ke stěně vedle každého stolku. Mladý muž v umazaných šatech právě procházel po místnosti a oplachoval použité příbory v mastném kbelíku. „Je mnohem lepší zůstat hladový,” poznamenal Webber. „Jinak bys taky odsud vůbec nemusel odejít.”

Objednali si a posadili se. Barman, který celou dobu zahrnoval Paula temnými pohledy, přinesl piva. Oba muži nejprve sklenice otřeli a teprve poté se napili. Webber se náhodou podíval dolů a zamračil se. Přehodil si statnou nohu přes druhou a prohlédl si kalhoty. Záložka se mu začínala třepit a visely z ní jednotlivé

nitě. Webber prozkoumal rozsah škod. „Ach jo. A to tyhle kalhoty byly z Ariglie! Z Bond Street! No nic, řeknu jedné ze svých holek, ať mi to spraví.”

„Z holek? Ty máš dcery?”

„Nekuly třeba jo. A syny snad budu mít taky. Já nevím. Ale teď jsem mluvil o některé z žen, se kterýma žiju.” „Z žen? To žiješ se všemi najednou?”

„Pochopitelně ne,” odpověděl Webber. „Někdy bydlím u jedné, jindy u druhé. Týden tady, pak týden tam. Jedna z nich je kuchařka uhranutá Escoffierem, jedna šije stejně, jako Michelan-gelo sochal, další je žena se značnými zkušenostmi v posteli. Svým způsobem jsou to všechno perly.” „A ony…”

„Jestli se znají?” Webber pokrčil rameny. „Možná ano, možná ne. Neptají se mě a já jim to neříkám.” Předklonil se. „Takže, pane Johne Dillingere. Co pro tebe můžu udělat?”

„Já ti teď něco řeknu, Otto. A ty se klidně můžeš rozhodnout, že se zvedneš od stolu a odejdeš. Anebo můžeš zůstat a vyslechnout mě. Jestli se rozhodneš pro druhou možnost a budeš mi schopen pomoct, tak z toho pro tebe koukají velmi slušné peníze.” „Jsem uchvácen. Povídej dál.”

„Mám v Berlíně jednoho spojence. Před chvílí poručil svému kontaktu, aby se na tebe trochu informoval.”

„Na mně? To mi lichotí.” Zdálo se, že je Webber doopravdy polichocen.

„Narodil ses v roce 1886 v Berlíně, ve dvanácti letech jste se přestěhovali do Kolína a o tři roky později ses vrátil sem, protože tě vyloučili ze školy.”

Teď se Webber zamračil. „Odešel jsem dobrovolně. To se často překrucuje.”

„Za krádež kuchyňského náčiní a intimního styku s komornou.”

„To ona mě svedla a…”

„Sedmkrát tě zatkli a v Moabitu sis odkroutil celkem třináct měsíců.”

Webber se rozzářil. „Tolik zatčení, tak krátké tresty. To svědčí o kvalitě mých konexí na vysokých místech.”

Paul to uzavřel: „Britům jsi loni neudělal zrovna radost, když jsi kuchaři jejich ambasády prodal ten žluklý olej. Stejně jako Francouzům kvůli té konině, kterou jsi vydával za jehněčí. Dokonce vydali upozornění, že už s tebou nemají obchodovat.”

„Ale, tihle Francouzi,” ušklíbl se Webber a dodal: „Takže mi dáváš

najevo, že chceš mít jistotu, že mi můžeš věřit a že jsem opravdu chytrý zločinec, za kterého se vydávám, a ne nějaký trouba, jako jsou národně socialističtí špioni. Prostě se chováš uvážlivě. Proč

by mě to mělo urážet?”

„Ne, spíš jsem měl strach, aby ses neurazil, že můj kolega o tobě

uvědomil pár lidí v Berlíně, pár lidí z naší vlády. Takže se teď

můžeš svobodně rozhodnout, že už se mnou nebudeš mít nic společného. Bylo by to zklamání, ale pochopitelné. Jestli se ovšem rozhodneš, že nám pomůžeš, a potom mě zradíš, tak si tě ti lidé

najdou. A důsledky pro tebe nebudou právě příjemné. Chápeš, co ti chci říct?”

Uplácení a vyhrožování, pilíře důvěry v Berlíně, jak mu říkal Reggie Morgan.

Webber si otřel tvář, sklopil oči a zamumlal. „Já ti zachráním život a ty se ke mně chováš takhle?”

Paul si povzdechl. Nejenže se mu tento těžko pochopitelný chlapík líbil, ale navíc neviděl jiný způsob, jak se dozvědět jakékoliv informace o Ernstově pobytu. Zároveň mu však nezbývalo nic jiného než se obrátit na Morgana, aby nechal svou spojku prověřit Webberovu minulost a zajistit, aby je Webber nezradil. Podobná

preventivní opatření byla v tomto nebezpečném městě životně

důležitá. „V tom případě navrhuji, abychom v tichosti dopili piva a rozešli se po svých.”

Na Webberově tváři se však po chvíli objevil úsměv. „Jenže já

uznávám, že se necítím tak dotčen, jak bych asi měl, pane Schumanne.” Paul vytřeštil oči. Nikdy Webberovi nesdělil své jméno. „Víš, já

měl o tobě taky svoje pochybnosti. A tak když jsi v Arijské

kavárně při naší první schůzce prošel kolem mě, aby sis upravil mejkap, jak říkají moje holky, otočil jsem ti pas a koukl se. Jako národní socialista jsi zrovna nesmrděl, ale jak sám říkáš, v tomhle našem šíleném městě není opatrnosti nikdy nazbyt. A potom jsem se i já informoval na tebe. Můj kontakt nezjistil, že bys měl nějaké styky s Wilhelmstrasse. Mimochodem, co říkáš na moje kvality? Netušil jsi nic, když jsem ti sebral ten pas?” „Ne,” připustil Paul a žalostně se usmál. „Takže mám dojem, že jsme si prokázali dostatek vzájemné úcty”, Webber se kousavě zasmál -

„abychom se mohli zamyslet nad obchodním návrhem. Prosím, pokračuj, pane Johne Dillingere. Pověz mi, co máš na srdci.” Paul odpočítal sto marek, které mu poskytl Morgan, a předal je Webberovi. Němec zvedl obočí. „Co si přeješ koupit?”

„Potřebuju nějaké informace.”

„A, informace. Ano, ano. Ty by mohly stát sto marek. Ale taky by mohly stát mnohem víc. Informace o čem nebo o kom?” Paul se zadíval do tmavých očí muže sedícího naproti němu. „O

Reinhardu Ernstovi.”

Webber vystrčil spodní ret a”naklonil hlavu. „Tak konečně zapadly všechny kousky do sebe. Takžesi přijel kvůli jedné velmi zajímavé

nové olympijské disciplíně. Lovu na vysokou. A vybral sis dobře, příteli.”

„Dobře?” zeptal se Paul.

„Ano, ano. Plukovník tu provádí mnoho změn. A nikoliv ku prospěchu země. Připravuje nás na zlo. Prďola je blázen, ale má kolem sebe chytré lidi, a Ernst je jeden z nejchytřejších.” Webber si zapálil jeden ze svých odporných doutníků. Paul si dal chester fieldku a tentokrát zlomil jen dvě sirky z laciné krabičky, než se mu povedlo si připálit.

Webber měl zasněné oči. „Tři roky jsem sloužil císaři. Až do kapitulace. No jo, a že jsem provedl pár statečných věcí, to ti povím. Moje rota jednou vytlačila Brity o víc než sto metrů a trvalo nám to jenom dva měsíce. Vysloužili jsme si za to pár medailí. Teda ti, kdo to přežili. V některých vesnicích stojí pamětní desky, kde se píše jenom: Padlým. Radnice si nemohly dovolit tolik bronzu, aby tam připsaly ještě i jména mrtvých.” Zavrtěl hlavou. „Vy Jenkýové jste měli maximy. My měli náš MG. Byl úplně stejný jako maximy. Ukradli jsme vám plány, anebo jste je vy ukradli nám. Už si nevzpomínám, jak to bylo. Ale Briťouni, no jo, ti měli vickery. Vodou chlazené. S těma se jim to pepřilo. Parádní kovo-dílenská práce… Kdepak, my si další válku nepřejeme ať si prďo-la říká, co chce, nikdo z nás si ji nepřeje. Byl by to konec všeho. Jenže tomu plukovníkovi jde přesně o ni.” Webber si zastrčil sto marek do kapsy a vyfoukl kouř z ohavného náhražkového doutníku. „Co potřebuješ vědět?”

„Jeho program na Wilhelmstrasse. Kdy přijíždí do práce, kdy odjíždí, v jakém autě jezdí, kde parkuje, jestli tam bude zítra, v pondělí nebo v úterý, jakou trasou jezdí, kterým kavárnám v okolí

dává přednost.”

„Člověk dokáže zjistit všechno, když má dost času. A vejce.”

„Vejce?”

Webber si poklepal na kapsu. „Peníze. Ruku na srdce, pane Johne Dillingere. Tady se nebavíme o tom, jak někomu podstrčit tři dny staré pstruhy z kanálu jako čerstvou pochoutku z řeky Havel. Tahle věc bude vyžadovat, abych na nějaký čas nechal všeho ostatního. Bude to mít vážné důsledky a já budu muset přejít do ilegality. Bude to…”

„Řekni mi prostě číslo, Otto.”

„…velmi nebezpečné. A navíc: co jsou pro vás Američany peníze?

Máte svého Roosevelta.” Odmlčel se a anglicky dodal: „Topíte se na prachách.”

„V prachách,” opravil ho Paul. „Takže to číslo.”

„Tisíc amerických dolarů.”

„Cože?”

„žádné marky nechci. Oni sice tvrdí, že inflace už pominula, ale nikdo, kdo si ty časy prožil, tomu nevěří. V roce 1928 stál litr benzinu pět set tisíc marek. A v…”

Paul zavrtěl hlavou. „To je spousta peněz.”

„Ale není, pokud ti ty informace seženu, tak ne. A já ti ručím, že ti je seženu. Dopředu mi vyplatíš jen polovinu.” Paul ukázal na Webberovu peněženku, kde si hověly jeho marky.

„Tohle je tvoje záloha.”

„Alee…”

„Zbytek ti vyplatím, až a jestli vůbec se ty informace objeví. A jestli mi to schválí.”

„Budu s tím mít výdaje.”

Paul mu přistrčil druhou stovku. „Na.”

„To stačí jen těžko, ale nějak to skoulím.” V tu chvíli si Webber bedlivě Paula prohlédl. „Jsem zvědavý.”

„Na co?”

„Na tebe, pane Johne Dillingere. Jaký je tvůj příběh?”

„žádný příběh není.”

„Ále, každý má vždycky nějaký příběh. No tak, vyprávěj Ottovi ten svůj. Vždyť teď spolu děláme obchod. Čímž k sobě máme blíž, než

kdybysme se spolu vyspali. A nezapomeň, že on prohlídne všechno, pravdu i lži. Připadáš

mi na tu zakázku dost nepravděpodobný kandidát. Přestože možná právě proto vybrali k návštěvě našeho krásného města zrovna tebe. Protože působíš nepravděpodobně. Jak ses vlastně dostal k téhle své vznešené profesi?” Paul chvíli mlčel a pak se rozpovídal: „Můj dědeček přišel před lety do Ameriky. Bojoval v prusko-francouzské válce a nepřál si už

další válku. V Americe si založil tiskařskou společnost.”

„Jak se jmenoval?”

„Wolfgang. Říkával, že mu v žilách koluje tiskařská čerň, a tvrdil, že jeho předci bydleli v Mohuči a pracovali s Gutenbergem.”

„Dědečkovy báchorky,” poznamenal Webber a pokýval hlavou. „Ten můj zase tvrdil, že je Bismarckův bratranec.”

„Jeho továrna stála v newyorském Lower East Side ve čtvrti plné německých přistěhovalců. Jenže v roce 1904 se stala tragédie, více než tisíc tamních lidí zahynulo při požáru výletní lodi General Slocum na East River.”

„Á, to je smutné.”

„Můj dědeček byl na té lodi taky. On ani babička sice nezemřeli, ale při záchraně pasažérů utrpěli těžké popáleniny a nemohli už

pracovat. Potom se většina německé komunity přestěhovala dále na sever, do Yorkville na Manhattanu. Zůstávat v Malém Německu bylo pro lidi příliš smutné. Dědečkův podnik byl odsouzen k bankrotu, poněvadž on sám byl strašně nemocný a v okolí bydlelo méně lidí, kteří by si u něj mohli objednávat zakázky. A tak firmu převzal můj otec. I když nechtěl být tiskařem, vždycky chtěl hrát baseball. Znáš baseball?”

„No samozřejmě.”

„Jenže mu nic jiného nezbývalo. Měl manželku a musel živit mou sestru, bratra a mě, a teď i moje prarodiče. A tak, jak se říká, se chopil příležitosti. Splnil svou povinnost. Odstěhoval se do Brooklynu, začal tisknout i v angličtině a expandoval. Firma byla velice úspěšná. Můj bratr nemohl odejít během války do armády, a tak vedli firmu spolu, zatímco já bojoval ve Francii. Když jsem se vrátil, přidal jsem se k nim a opravdu pěkně jsme se o podnik starali.” Paul se zasmál. „Teď nevím, jestli jsi o tom slyšel, ale v naší zemi platila taková věc zvaná prohibice. Víš, to…”

„Ano, ano, samozřejmě, nezapomeň, že čtu detektivky. Pít alkohol bylo nezákonné! Šílenost!”

„Tiskárna mého otce stála přímo u řeky v Brooklynu. Měla vlastní dok a velký sklad papíru a dokončených zakázek. Jeden z gangů se chtěl toho místa zmocnit a využívat ho ke skladování whisky, kterou propašuje z přístavu. Otec to odmítl. A tak ho jednoho dne navštívilo pár zabijáků. Zmlátili mého bratra, a když otec stále odolával, strčili mu ruce do našeho velkého knihtisku.”

„Ale ne, propána.”

„Hrozně ho dořídili,” pokračoval Paul. „O pár dní později otec zemřel. A bratr s matkou jim hned na druhý den prodali celý podnik za sto dolarů.”

„Takže jsi byl bez práce a spřáhl ses s pochybnou cháskou?” Webber pokýval hlavou.

„Ne, tak to nebylo,” odpověděl Paul tiše. „Šel jsem na policii. Jenže ta neměla o pomoc při hledání těchto konkrétních zabijáků zájem, jestli mi rozumíš.”

„Ptáš se mě snad, jestli vím, co to je zkorumpovaná policie?” Webber se rozchechtal.

„A tak jsem našel svého kolta, svou starou armádní pistoli. Zjistil jsem si, kdo mého otce zabil. Celý týden jsem je sledoval. Dozvěděl jsem se o nich všecko. A pak jsem je odkrouhl.”

„Co jsi…?”

Paul si uvědomil, že poslední výraz přeložil doslova, přestože v němčině nemělo toto spojení předložky a slovního základu žádný význam. „Říkáme tomu odkrouhnout. Prostě jsem jim prohnal kulku temenem.”

„Jo tak,” zašeptal Webber a už se nesmál. „My bysme řekli zhasnul.”

„Ano. A taky jsem věděl, pro koho pracovali: pro majitele černé palírny, který si mučení mého otce objednal. Toho jsem taky odkrouhl.”

Webber zmlkl. Paul si uvědomil, že se s touto historkou ještě nikdy nikomu nesvěřil.

„A dostal jsi svou firmu zpátky?”

„Ne, tiskárnu už předtím vzali útokem federálové a vláda a zkonfiskovali ji. Pokud jde o mě, já se vypařil v Hells Kitchen na Manhattanu. A připravil jsem se umřít.”

„Umřít?”

„Zabil jsem velmi významného člověka. Vůdce toho gangu. Věděl jsem, že jeho společníci nebo někdo jiný si mě najdou a zabijí. Pečlivě jsem po sobě zametl stopy, takže jsem věděl, že mě policie nedopadne. Ale gangy věděly, že jsem to udělal já. Nechtěl jsem je přivést ke své rodině, v té době si už bratr založil vlastní tiskárnu -, a tak místo toho, abych se vrátil do branže s ním, jsem přijal místo v jedné tělocvičně, kde jsem výměnou za ubytování dělal boxerům sparingpartnera a uklízel.”

„A čekal jsi na smrt. Jenže já si nějak nemůžu nevšimnout, že jsi pořád mimořádně naživu, pane Johne Dillingere. Jakpak se to přihodilo?”

„Nějací jiní lidé…”

„Šéfové gangů.”

„.. .se doslechli, co jsem udělal. Muž, kterého jsem zabil, se jim nelíbil, nezamlouval se jim způsob, jakým dělal byznys, například že mučil mého otce a zabíjel policisty. Zastávali názor, že zločinci by měli být profesionálové. Ctihodní občané.”

„Stejně jako já,” podotkl Webber a poplácal se po prsou.

„Doslechli se, jak jsem toho gangstera a jeho muže zabil. Byla to čistá práce, bez sebemenších stop. A nikdo nevinný nepřišel k úrazu. Požádali mě, abych totéž provedl s jedním dalším člověkem, s dalším hrozným darebákem. Nechtěl jsem, ale pak jsem zjistil, co provedl. Zavraždil jednoho svědka a jeho rodinu včetně dvou dětí. A tak jsem souhlasil. Odkrouhl jsem i jeho. Zaplatili mi spoustu peněz. Potom jsem zabil někoho dalšího. Peníze, které mi vypláceli, jsem si naspořil a koupil jsem si malou tělocvičnu. Chtěl jsem jít od toho. Jenže víš, jak to je, když se dostaneš do vyjež-děných kolejí?”

„To teda jo.”

„No, a tak v těchhle kolejích jedu už hezkých pár let…” Paul zmlkl. „Takže to je můj příběh. Pravdivý a bez příkras.” Nakonec se Webber zeptal: „A tebe to trápí? že si vyděláváš takhle?”

Paul se na okamžik odmlčel. „Myslím, že by mě to mělo trápit víc. Hůř jsem se cítil, když jsem ve válce oddělával vaše kluky. V New Yorku zabíjím jen jiné vrahy. Padouchy. Ty, kteří dělají to, co jejich kumpáni provedli kdysi mému otci.” Zasmál se. „Tvrdím, že jenom napravuju Boží omyly.”

„To se mi líbí, pane Johne Dillingere.” Webber pokýval hlavou.

„Boží omyly. No, my jich tady taky hezkých pár máme, jen co je pravda.” Dopil pivo. „Dneska je sobota. To se informace získávají těžko. Takže mě čekej zítra ráno v Tiergartenu. Na konci Sternstrasse je malé jezírko. Na jižní straně. V kolik by se ti to hodilo?”

„Brzy. Řekněme v osm.”

„Ach, no dobře,” řekl Webber a zamračil se. „To je vážně brzy. Ale budu tam včas.”

„Potřeboval bych ještě jednu věc,” řekl Paul.

„Co? Whisky? Tabák? Dokonce ti můžu sehnat i kokain. Ve městě už

ho moc nezbylo. Ale já…”

„Není to pro mě. Ale pro jednu ženu. Dárek.” Webber se zeširoka zašklebil. „No to ti chválím, pane Johne Dillingere! Jsi v Berlíně takovou chvilku a už tvoje srdce promluvilo. Anebo jde o hlas jiného tělesného orgánu? Jak by se tvé přítelkyni líbil třeba hezký podvazkový pás a punčochy navrch?

Samozřejmě z Francie. Nebo červenočerná podprsenka? Anebo, jestli je skromnější, kašmírový svetřík. Případně belgická čokoláda. Nebo krajky. Parfémem taky nikdy neurazíš. Tobě navíc, příteli, samozřejmě udělám speciální cenu.”

Perné období.

Existovaly desítky věcí, které mohly zaměstnávat mysl statného potícího se muže, jenž v toto sobotní odpoledne seděl ve své

adekvátně prostorné kanceláři uvnitř nedávno dokončené budovy ministerstva letectví na Wilhelmstrasse 81 až 85, která byla se svými téměř čtyřiceti tisíci čtverečními metry rozlehlejší než

kan-cléřství a Hitlerova apartmá dohromady.

Hermann Góring mohl například rekapitulovat práci na vytvoření

mohutného průmyslového impéria, které v současnosti plánoval (a jež bude pochopitelně pojmenováno po něm). Mohl vytvářet koncept zprávy pro venkovské četnické stanice po celé zemi a připomínat jim, že státní zákon o ochraně zvířat, jehož autorem byl on sám, je třeba striktně dodržovat a přísně potrestat každého, kdo bude přistižen při honu na lišky s použitím loveckých psů. Případně zde byla životně důležitá otázka jeho maškarního plesu na počest olympijských her, za kterýmžto účelem Góring budoval přímo na ministerstvu letectví vlastní olympijskou vesničku (podařilo se mu nahlédnout do plánů na Goebbelsův večírek a poté zvýšil rozpočet na vlastní akci, aby toho břídila trumfl o celé

desetitisíce marek). Pak zde samozřejmě figurovala vždy životně

důležitá otázka, co si na tento ples vezme na sebe. A dokonce mohl též čekat na schůzku s pobočníky, aby s nimi probral svůj současný

úkol v rámci třetí říše: vybudování nejlepšího letectva na světě. Třiačtyřicetiletý Hermann Góring se však nyní ve skutečnosti zaobíral jednou ovdovělou důchodkyní, která byla dvakrát starší

než on a bydlela v malé chajdě za Hamburkem.

Tedy, ne že by muž, který se honosil tituly ministra bez portfeje, komisaře pro letectví, vrchního velitele leteckých sil, pruského ministerského předsedy a hlavního lovčího říše, osobně šlapal ve věci paní Ruby Kleinfeldtové chodník, to pochopitelně ne. Na to měl dobrou desítku přisluhovačů a důstojníků gestapa, kteří teď

pobíhali po Wilhelmstrasse i po Hamburku, hrabali se v záznamech a vyslýchali lidi.

Góring se teď jen díval z okna své honosné kanceláře a pojídal špagety na obrovském talíři. Špagety byly oblíbeným jídlem Adolfa Hitlera a Góring včera přihlížel, jak se vůdce nimrá v misce těchto italských těstovin. Když viděl, kolik jich vůdce nesnědl, pocítil v nitru svrbění, které přerostlo v nutkavou touhu: dnes už

spořádal tři velké porce.

Tak co o tobě zjistíme? zeptal se mlčky staré ženy, která neměla ani tušení, jak zběsilé vyšetřování v souvislosti s ní probíhá. Vzhledem k tomu, kolik záležitostí klíčového významu

momentálně

obsahoval jeho kalendář, připadala celá akce Góringovi až absurdně

nepodstatná. Ve skutečnosti však byla právě ona životně důležitá, neboť mohla vést až k pádu Reinharda Ernsta.

Hermann Góring byl tělem i duší voják, který často vzpomínal na šťastné dny války, kdy létal v bílém dvouplošníku Fokker D-7” nad Francií a Belgií a útočil na každého spojeneckého pilota, který si dovolil být tak pošetilý a nacházet se na obloze v okolí (bylo potvrzeno, že dvaadvacet jich za tuto chybu zaplatilo životem, i když Góring byl skálopevně přesvědčen, že jich zabil mnohem víc). Dnes se z něj sice stalo monstrum, které by se už ani ne-vsoukalo do kokpitu svého starého letounu, muž, jehož současný život se skládal z tišících prášků, jídla, peněz, umění a moci, avšak kdybyste se jej zeptali, čím je v srdci, pak by vám Góring odpověděl: v srdci jsem voják.

Nadto voják, který nejlépe věděl, jak znovu proměnit celou zemi v národ válečníků, jak ukázat ostatním svaly. Základem bylo nevyjednávat, nechodit po špičkách jako výrostek, který si tajně

utíká za stodolu bafnout z otcovy dýmky, což bylo přesně chování

plukovníka Reinharda Ernsta.

Ten chlap se k celé záležitosti stavěl jako ženská. Dokonce i ten teplouš Rohm, šéf SA, kterého nechali Góring s Hitlerem při předloňském puči zavraždit, byl ve srovnání s Ernstem učiněný buldok. Tajně na dálku vyjednával s Kruppem, nervózně přesouval prostředky z jedné loděnice do druhé, nutil současnou „armádu” cvičit s dřevěnými puškami a děly v malých skupinkách, aby nebudila pozornost, a stejně poseroutkovskou taktiku používal i v desítkách dalších případů.

Proč takové váhání? Podle Góringova názoru to bylo tím, že Ernstova věrnost národně socialistické straně byla podezřelá. Vůdce s Goringem však nebyli naivní. Věděli, že jejich podpora není všeobecná. Pěstmi a zbraněmi se dají získat hlasy, nikoliv však srdce. A mnoho srdcí v jejich zemi nebylo myšlence národního socialismu oddáno, mimo jiné i lidé v nejvyšším velení ozbrojených sil. Ernst dost možná úmyslně zdržoval a přešlapoval těma svýma prušáckýma nohama na místě, aby Hitler s Goringem nezískali to, co tak zoufale potřebovali: silnou armádu. S velkou pravděpodobností

snad dokonce doufal, že se moci chopí sám, budou-li oba stávající

vůdcové sesazeni.

Díky svému tichému hlasu, uměřenému chování, uhlazeným způsobům, těm dvěma pitomým železným křížům a desítkám dalších vyznamenání

se Ernst momentálně těšil Vlkově přízni (aby si Goring uchoval pocit blízkosti k vůdci, s oblibou pro něj užíval přezdívku, kterou ho někdy častovaly ženy, ačkoliv on sám Hitlera takto důvěrně oslovoval výhradně v duchu).

Například jak včera plukovník napadl Goringa v otázce předvedení

letounu Me 109 na olympiádě! Ministr letectví půl noci nespal, tolik ho tato výměna názorů rozčilila, a znovu a znovu si v duchu přehrával, jak Vlk upírá na Ernsta modré oči a souhlasí!

Zmocnil se ho další nával vzteku. „Himmelherrgott!” Goring smetl špagety na podlahu. Talíř se rozbil.

Jeden z jeho sluhů, válečný veterán s chromou nohou, okamžitě

vběhl do kanceláře.

„Pane?”

„Ukliďte to!”

„Přinesu kbelík…”

„Já neřekl vytřít podlahu. Jen sesbírejte kusy. Vytřou to tu večer.” Ministr se zadíval na svou košili a spatřil na ní skvrny od kečupu. Jeho vztek se zdvojnásobil. „A taky chci čistou košili!” vyštěkl. „Ten čínský porcelán je na tyhle porce moc malý. Vyřiď kuchaři, ať sežene větší talíře. Vůdce má takovou zelenobílou míšeňskou sadu. Chci mít taky takové nádobí.”

„Ano, pane.” Sluha se skláněl nad střepy.

„Ne, nejdřív tu košili.”

„Ano, pane ministře.” Muž odcupital. O chvíli později se vrátil a nesl na ramínku tmavě zelenou košili.

„Tuhle ne. Když jsi mi ji minulý měsíc přinesl, říkal jsem ti, že v ní vypadám jako Mussolini.”

„To byla ta černá, pane. Tu jsem vyhodil. Tahle je zelená.”

„No, ale já chci bílou. Přines mi bílou košili! Hedvábnou!” Muž odešel a tentokrát se už vrátil se správnou barvou. O chvíli později vešel do kanceláře jeden z Goringových nejbližších poradců.

Ministr převzal košili a odložil ji stranou, uvědomoval si svou váhu a nikdy by ho ani nenapadlo svlékat se před podřízeným. Pocítil nový nával vzteku, tentokrát na Ernstovu štíhlou postavu. Zatímco sluha sbíral střepy čínského porcelánu, poradce se ujal slova: „Ministře letectví, myslím, že máme dobrou zprávu.”

„Jakou?”

„Naši agenti v Hamburku objevili v souvislosti s paní Kleinfeldtovou nějaké dopisy. Nasvědčují tomu, že je to židovka.”

„Nasvědčují?”

„Dokazují, pane ministře. Dokazují to.”

„Čistá židovka?”

„Ne. Poloviční. Z matčiny strany. Takže je to nesporné.” Norimberské zákony o občanství a rase, které vstoupily v platnost v předchozím roce, odebíraly židům německé občanství, činily z nich „osoby druhého řádu” a zapovídaly manželství nebo pohlavní styk mezi židy a árijci. Zákony rovněž přesně definovaly, kdo je, a kdo není žid, v případě míšení ras v předchozích generacích. Paní Kleinfeldtová měla dva židovské a dva nežidovské prarodiče, takže byla poloviční židovkou.

Zpráva sice nebyla tak usvědčující, jak by mohla být, ale Goringa nález přesto nesmírně potěšil, a to kvůli vnukovi paní Kleinfeldtové: profesoru doktoru Ludwigu Keitelovi, partnerovi Reinharda Ernsta ve Walthamské studii. Goring stále netušil, čeho se ta záhadná studie vlastně týká. Fakta však byla dostatečně průkazná: Ernst spolupracoval s mužem židovského původu a opíral se přitom o dílo židovského psychiatra Freuda. A co bylo nejhorší, Ernst svou studii tajil před dvěma nejvýznamnějšími muži ve vládě: před ním a před Vlkem.

Goringa překvapovalo, že ho Ernst takto podcenil. Plukovník zřejmě předpokládal, že Goring neodposlouchává telefony v kavárnách kolem Wilhelmstrasse. Copak zplnomocněnec nevěděl, že v této stihomamem prolezlé čtvrti právě tyto aparáty přinášejí dohlížitelům nejcennější úlovky? Goring měl dávno na stole přepis dopoledního telefonátu, v němž Ernst naléhavě žádal profesora doktora Keitela o schůzku.

Co se na této schůzce odehrálo, nebylo důležité. Klíčovou roli hrála skutečnost, že se Goring dozvěděl jméno onoho dobrého profesora a zjistil, že mu v žilách koluje židácká krev. A důsledky? Ty závisely do značné míry na tom, jaké si je Goring přál mít. Položidovského intelektuála Keitela pošlou do tábora v Oranienburgu, o tom nebylo pochyb. Ovšem Ernst?

Goring dospěl k závěru, že bude lépe ponechat si ho pěkně na očích-Z horních pater vlády bude odstraněn, ale uchová si nějakou přisluhovačskou funkci. Ano, už příští týden bude běhat za ministrem obrany von Blombergem a nosit tomu plešounovi kufřík, a to může mluvit o štěstí.

Goring náhle sršel energií. Vzal si několik dalších tišících léků, křikem si poručil ještě jednu porci špaget a jako odměnu za své úspěšné intriky upřel pozornost zpět na olympijský ples. Měl bych vystoupit v převlečení za německého honce, lámal si hlavu, anebo spíše za arabského šejka? Nebo snad za Robina Hooda s toulcem a lukem přes rameno?

Někdy je téměř nemožné se rozhodnout.

Reggie Morgan se tvářil utrápeně. „Není v mé kompetenci schválit tisíc dolarů. Prokrista. Tisíc?”

Procházeli Tiergartenem a právě minuli příslušníka SA, který stál na bedně, šíleně se potil a chraplavým hlasem dělal skupince lidí přednášku. Někteří z naslouchajících si očividně přáli být někde jinde, jiní častovali řečníka opovržlivými pohledy. Někteří však byli jako uhranutí. Paul si vzpomněl na Heinslera na lodi. Miluji fuhrera a udělal bych pro něj a pro stranu všechno…

„Výhrůžka zabrala?” zeptal se Morgan.

„No jó. Dokonce si myslím, že si mě díky ní považoval ještě VÍC.

„A může nám doopravdy obstarat užitečné informace?” „Jestli to někdo dokáže, tak je to on. Tyhle týpky znám. Je úžasné, jak vynalézaví někteří lidi dokážou být, když před nimi zamáváš

penězi.”

„V tom případě zkusme nejdřív nějaké sehnat.” Vyšli z parku a u Braniborské brány odbočili na jih. O několik bloků dále minuli zdobný palác, který měl po dokončení oprav po požáru sloužit jako americké velvyslanectví.

„Koukej na něj,” řekl Morgan. „Je velkolepý, že? Nebo spíš bude.” Přestože v budově zatím ambasáda Spojených států nesídlila, na přední fasádě již visela americká vlajka. Ten pohled vyvolal v Paulovi pohnutí, náhle se cítil lépe a klidněji Vzpomněl si na příslušníky Hitlerjugend v olympijské vesničce. A černá…, ten hákovaný kříž. Vy byste řekli svastika… Ále, vy to určitě víte… Určitě víte…

Morgan zahnul do jedné boční uličky, poté do další, ohlédl se a odemkl jakési dveře. Vstoupili do tiché potemnělé budovy a prošli několika chodbami, až dorazili k malým dveřím vedle kuchyně. Otevřeli je a vešli dovnitř. Matně osvětlená místnost byla jen chabě zařízená: psací stůl, několik židlí a velká vysílačka, větší, než jakou kdy Paul viděl. Morgan aparát zapnul, elektronky se začaly zahřívat a vysílačka se rozvrněla.

„Odposlouchávají všechna zámořská spojení na krátkých vlnách,” prohlásil Morgan, „takže budeme vysílat přenosem do Amsterdamu a potom do Londýna, odkud nás přesměrují po telefonní lince do států. Nacistům chvíli potrvá, než přijdou na frekvenci,” dodal a nasadil si sluchátka. „Ale taky můžou mít štěstí, takže musíš předpokládat, že tě poslouchají. Ať budeš říkat cokoliv, měj to pořád na paměti.” „Jasně.”

„Musíme to sfouknout rychle. Připraven?” Paul přikývl, sebral sluchátka, která mu Morgan nabídl, a zasunul tlustý konektor do zdířky, již mu kolega ukázal. Zelené světlo na čelním panelu se konečně probudilo k životu. Morgan se postavil k oknu, vykoukl do uličky a nechal záclonu opět spadnout. Přitáhl si mikrofon blíže k ústům a stiskl tlačítko na držadle.

„Potřebuji transatlantické spojení s naším přítelem na jihu,” řekl, ještě jednou to

zopakoval, uvolnil tlačítko pro přenos a sdělil Paulovi: „Naším přítelem na jihu se myslí Byk Gordon. Jako že Washington. Zatímco senátor je náš přítel na severu.”

„Rozumím,” ozval se mladistvý hlas, který patřil Averymu. „Za minutku. Vydržte. Spojuji vás.”

„Nazdárek,” řekl Paul.

Chvíle ticha. „Ahoj,” odpověděl Avery. „Dává vám život co proto?”

„Zatím to jde. Rád vás slyším.” Paul nemohl uvěřit, že se s tímto mužem rozloučil teprve včera. Připadalo mu to jako celé měsíce.

„Co vaše druhá polovička?”

„Vyhýbá se průšvihům.”

„To se mi nechce věřit.” Paul přemýšlel, zda si Manielli hraje i před holandskými vojáky na stejného chytráka jako před těmi americkými.

„Máme vás tu puštěného na hlasitý odposlech,” ozval se Manielliho podrážděný hlas. „To jen abyste věděl.”

Paul se zasmál.

A pak bylo praskávé ticho.

„Kolik hodin je ve Washingtonu?” zeptal se Paul Morgana.

„Kolem oběda.”

„Dneska je sobota. Kde je Gordon?”

„S tím si nemusíme lámat hlavu. Oni už ho najdou.” Ve sluchátkách zazněl ženský hlas. „Moment, prosím. Spojuji vás.” O chvíli později zaslechl Paul vyzvánění telefonního aparátu. A po něm se ozval další ženský hlas. „Ano?”

„Vašeho manžela, prosím,” řekl Morgan. „Promiňte, že vás obtěžujeme.”

„Vydržte.” Jako by věděla, že se nemá ptát, kdo volá. Za okamžik se již sluchátka zmocnil Gordon. „Haló?”

„To jsme my, pane,” řekl Morgan.

„Mluvte.”

„Nezdar v přípravách. Se žádostí o informace jsme museli oslovit místního občana.”

Gordon chvíli mlčel. „Kdo to je? V hrubých rysech.” Morgan pokynul Paulovi, který pověděl: .Zná někoho, kdo nás může dovést do blízkosti našeho klienta.” V

Morgan pokýval hlavou nad volbou vhodných slov a dodal: „Mému dodavateli došlo zboží.”

„A ten člověk,” dotázal se velitel, „ten pracuje pro jinou firmu?”

„Ne. Pracuje sám.”

„Jaké jiné možnosti máme?”

Slova se ujal Morgan: „Jedinou alternativou je sedět, čekat a doufat.”

„Věříte mu?”

„Ano,” řekl Paul po chvíli. „Je to jeden z nás.”

„Z nás?”

„Je jako já,” vysvětlil Paul. „Pohybuje se ve stejné branži. Ehm, našli jsme k sobě jistou důvěru.”

„Hrají v tom roli peníze?”

„Právě proto voláme,” řekl Morgan. „Chce jich spoustu. Okamžitě.”

„Co to je spoustu?”

„Tisíc. Ve vaší měně.”

Pauza. „To by mohl být problém.”

„Nemáme na vybranou,” odvětil Paul. „Musíme se pohnout z místa.”

„Taky bychom vás mohli přivézt z výletu dřív.”

„Ne, to si přece nepřejete,” prohlásil Paul rázně. Ve sluchátkách se ozvalo zapraskání statické elektřiny, ale stejně dobře mohlo jít o Gordonovo povzdechnutí.

„Zůstaňte, kde jste. Ozvu se vám, co nejdřív to půjde.”

„A co za mé peníze získáme?”

„Podrobnosti neznám,” odpověděl Byk Gordon Cyrusi Adamu Claybornovi, který se nacházel v New Yorku na druhém konci linky.

„Nemohli zacházet do podrobností. Obávali se odposle chu, víte? Ale vypadá to, že nacisti odřízli přístup k informacím, které Schumann potřebuje, aby našel Ernsta. Tak to vidím já.” Clayborn cosi zavrčel.

Gordon si uvědomil, že je překvapivě klidný na to, že právě hovoří

se čtvrtou či pátou nejbohatší bytostí v zemi. (Kdysi býval dvojkou, ale krach na burze ho srazil o pár příček níže.) Oba muži se od sebe nesmírně lišili, ale zároveň oba sdíleli dvě klíčové

vlastnosti: oba byli v nitru vojáky a oba byli vlastenci. Tím se propastný rozdíl mezi jejich příjmy a postavením do značné míry smazával.

„Tisícovku? Hotově?”

„Ano, pane.”

„Ten Schumann se mi líbí. Ta jeho poznámka o znovuzvolení byla parádně ostrá. Roosevelt je vyplašený jako králík.” Clayborn se uchechtl. „Myslel jsem si, že se senátor přímo na místě posere.”

„Vypadalo to tak.”

„No dobrá. Zařídím ty peníze.”

„Děkuji vám, pane.”

Clayborn předešel další Gordonovu otázku. „Jistě, ve Skopčá-kově je teď sobota pozdě odpoledne. A on ty peníze potřebuje hned, že?”

„Přesně tak.”

„Vydržte.”

Uplynuly tři dlouhé minuty, než se magnát opět vrátil k aparátu.

„Pošlete je na obvyklé předávací místo v Berlíně. Morgan už bude vědět. Je to Maritime Bank of the Americas, číslo osmdesát osm na ulici Uder der Linden, nebo jak se to, ksakru, říká. Nikdy to nevyslovím správně.”

„Unter den Linden. Znamená to Pod Lipami.”

„Jistě, jistě. Dozorce už ten balíček bude mít přichystán.”

„Díky, pane.”

„Byku?”

„Ano, pane?”

„V téhle zemi nemáme hrdinů nazbyt. Chci, aby se ten kluk vrátil domů celý. Uvážíme-li naše prostředky…” Lidé jako Clayborn nikdy neřeknou „moje peníze”. „Tedy uvážíme-li naše prostředky,” pokračoval magnát, „co se dá podniknout, abychom tuto pravděpodobnost zvýšili?”

Gordon se nad otázkou zamyslel. Napadala ho jediná věc.

„Modlit se,” řekl, stiskl vidlici telefonu, chvíli počkal a pak ji opět uvolnil.

Inspektor Willi Kohl seděl za svým stolem v ponuré budově na Alexanderplatzu a snažil se pochopit nevysvětlitelné, což je hra, která se nikde nehraje častěji než právě v kancelářích policejních oddělení kdekoliv na světě.

Kohl byl vždy svým založením zvědavý, fascinovaly ho nejrůznější věci, například jak je možné, že smícháním obyčejného dřevěného uhlí, síry a dusičnanů

vznikne střelný prach, jak fungují

podmořské čluny, proč se ptáci slétají na určitá konkrétní místa na telegrafních drátech nebo co se to děje v lidských srdcích, že jinak racionálně uvažující občany popadne amok, jakmile nějaký

úlisný národní socialista promluví na shromáždění. Momentálně se však jeho mysl zaobírala otázkou, jaký typ člověka jen může vzít jinému člověku život. A proč?

A pochopitelně také otázkou: „Kdo to je?” což nyní Kohl ostatně

zašeptal nahlas a znovu si vybavilportrét, který zhotovil pouliční malíř na náměstí Listopadu 1923. Janssen právě nechával dole portrét rozmnožit, stejně jako to učinil s fotografií oběti. Kresba to rozhodně není špatná, pomyslel si Kohl. Na několika místech se sice očividně gumovalo, jak umělec špatně začal nebo se opravoval, ale samotný obličej byl snadno rozeznatelný: pohledná

hranatá čelist, široký krk, lehce zvlněné vlasy, jizva na bradě a náplast na tváři.

„Kdo jsi?” zašeptal.

Willi Kohl znal základní fakta: mužovu výšku, věk, barvu vlasů i pravděpodobnou národnost, ba dokonce i město, kde zřejmě bydlel. Během let práce vyšetřovatele se ovšem poučil, že má-li člověk dopadnout určitého konkrétního zločince, potřebuje mnohem více než

jen soubor podrobností o něm. Aby zločinci úplně porozuměl, potřebuje ještě něco navíc, jakýsi intuitivní vhled do jeho nitra. Tuto vlastnost pokládal Kohl za jeden ze svých největších talentů. Jeho mysl se pouštěla do spojitostí a logických skoků, které čas od času znepokojily i jeho samotného. Nyní se však nic podobného nedostavovalo. V tomto případu do sebe cosi nezapadalo. Opřel se o židli, prohlédl si poznámky a potáhl z dýmky (jednu z výhod působení na ostrakizované kriminální policii představovala skutečnost, že do zdejších plebejských chodeb nezasahoval Hitlerův opovržlivý postoj ke kouření). Vyfoukl kouř ke stropu a povzdechl si.

Všechny jeho předchozí žádosti zatím zůstávaly nevyřízeny. Laboratorní technik nedokázal najít žádné otisky prstů na olympijském průvodci, který nalezli na místě potyčky s příslušníky SA, a identifikační oddělení (ano, pomyslel si Kohl vztekle, stále na tom pracoval jeden jediný vyšetřovatel) nenašlo žádné otisky, jež by odpovídaly otiskům nalezeným v Drážďanské uličce. Rovněž

soudní patolog se zatím neozval. Jak dlouho může, ksakru, trvat, než člověk rozřízne chlapa a rozebere jeho krev?

Z desítek hlášení o pohřešovaných osobách, která dnes zaplavila kriminální policii, neodpovídalo ani jediné popisu muže, který byl rozhodně něčím synem a možná i něčím otcem, možná něčím manželem a možná něčím milencem…

Z okrsků v okolí Berlína dorazila hrstka telegramů se seznamy lidí, kteří si v posledním roce zakoupili španělskou pistoli Star Modelo A nebo střelivo Largo. Seznam byl ovšem žalostně neúplný a Kohlovi vzalo náladu zjištění, že se mýlil a vražedná zbraň není

ani zdaleka tak vzácná, jak se domníval. Snad díky úzkým kontaktům mezi Německem a frankistickými nacionalisty ve Španělsku se zde prodávalo takové množství těchto výkonných a účinných zbraní. K

tomuto okamžiku čítal seznam celkem šestapadesát lidí v Berlíně a okolí a řada prodejen se zbraněmi dosud nebyla oslovena. Policejní

kolegové navíc hlásili, že některé prodejny si žádné záznamy nevedou, případně mají o víkendu zavřeno.

Pokud podezřelý navíc dorazil do města teprve včera, jak se nyní

zdálo, s největší pravděpodobností si zbraň nekupoval sám. (I když

v takovém případě by seznam přece jen mohl být k užitku: pachatel totiž mohl zbraň

ukrást, sebrat ji přímo oběti nebo ji získat od kumpána, který se v Berlíně už nějakou dobu pohybuje.) Pochopit nevysvětlitelné…

V neutuchající naději, že se mu podaří získat lodní seznam z Manhattanu, zaslal Kohl dálnopis přístavní správě do Hamburku, společnosti United States Lines a také majiteli a provozovateli plavidla a všechny požádal o kopii zmíněného dokumentu. Své vyhlídky však neviděl příliš optimisticky, vlastně ani nevěděl jistě, zda velitel přístavu vůbec nějakou kopii má. Přepravní společnost by pak musela nejprve příslušný dokument vyhledat, vytvořit jeho kopii a poté ji zaslat poštou či telefotem do sídla kriminální policie, což mohlo trvat řadu dní. Každopádně se jeho žádosti až dosud nesetkaly s žádnou reakcí.

Kohl už dokonce stihl zaslat dálnopis do firmy Mannys Mens Wear v New Yorku a požádat ji o seznam lidí, kteří si zde v poslední době

zakoupili klobouk Stetson Mity-Lites. Rovněž tento požadavek dosud zůstával bez odpovědi.

Kohl netrpělivě pohlédl na mosazné hodiny na stole. Připozdívalo se a on měl opět strašlivý hlad. Přál si, aby buďto v případu nastal nějaký průlom, nebo aby se mohl vrátit domů k večeři s rodinou.

Do dveří vstoupil Konrád Janssen. „Mám je, pane.” Zvedl jeden arch s natištěným portrétem, který ještě voněl inkoustem.

„Dobře… Je mi líto, Janssene, ale dnes večer budete mít ještě jeden úkol.”

„Ano, pane, vynasnažím se.”

Další z kvalit seriózního Janssena byla skutečnost, že se mu nepříčila tvrdá práce.

„Vezmete si DKW a vrátíte se do olympijské vesničky. Tam ukážete ten portrét každému, koho potkáte, Američanům i ostatním, a zjistíte, jestli ho někdo nepoznává. Pár kopií s naším telefonním číslem jim tam nechte. Pokud neuspějete, odvezte několik kopií taky na okrskové oddělení na Lutzowplatzu. Kdyby náhodou podezřelého našli, ať ho pouze zadrží jako svědka a okamžitě mi zavolají. Třeba i domů.”

„Ano, pane.”

„Děkuji vám, Janssene… Počkejte. Tohle je vaše první vyšetřování

vraždy, viďte?”

„Ano, pane.”

„Na svou první vraždu nikdy nezapomenete. Vedete si opravdu dobře.”

„To mě moc těší, pane.”

Kohl mu předal klíčky od DKW. „Se sytičem jen velmi jemně. Vzduch má ráda stejně jako benzin. Možná ještě víc.”

„Ano, pane.”

„Já budu doma. Telefonujte mi s každým novým vývojem událostí.” Jakmile mladík odešel, rozšněroval si Kohl boty a zul se. Otevřel zásuvku psacího stolu, vytáhl krabičku s jehněčí vlnou a ovázal si několik kusů kolem prstů na nohou, aby ulehčil rozbolavělým místům. Nato zasunul pár strategických chomáčů přímo do bot a s obličejem zkrouceným bolestí se opět obul.

Přesunul zrak z fotografie podezřelého na ponuré snímky vražd v Gatowě a

Charlottenburgu. O zprávě z místa činu ani o rozhovorech se svědky se už nic dalšího nedoslechl. Předpokládal, že se jeho zkazka o komunistickém spiknutí, kterou předhodil náčelníkovi inspektoru Horcherovi, nakonec minula účinkem.

Pozorně se zadíval na snímky: mrtvý chlapec, žena snažící se chytit za nohu muže, který

však leží mimo její dosah, dělník svírající vlastní otlučenou lopatu… Srdceryvné výjevy. Kohl od fotek nemohl odtrhnout zrak. Věděl, že je nebezpečné tlačit v tomto případu na pilu. Rozhodně nebezpečné pro jeho kariéru, a možná

1 pro jeho život. Přesto mu nic jiného nezbývalo. Proč? uvažoval. Proč neustále cítím nutkání řešit a vyřešit jakýkoliv případ vraždy?

Willi Kohl předpokládal, že je to paradoxně tím, že ve smrti nachází vlastní příčetnost. Nebo spíše v procesu hledání spravedlnosti pro ty, kdo smrt zapříčinili. Cítil, že toto úsilí je jeho životním posláním na tomto světě, a kdyby jakékoliv nezákonné zabití přehlédl, ať už by se jednalo o vypaseného muže v uličce nebo o židovskou rodinu -, přehlížel by tím vlastní

přirozenost, a dopouštěl se tak hříchu.

Inspektor nyní odložil fotografie. Vzal si klobouk a vyrazil do staré chodby tvořené kombinací pruských dlaždiček, kamene a dřeva, která postupem let značně zchátrala, ale přesto byla udržována v dokonalé čistotě a lesku. Procházel skrz roztroušené paprsky narůžovělého slunce, které bylo v tuto roční dobu jediným zdrojem světla na celém ústředí, z elegantní berlínské dámy se za vlády národních socialistů stala marnotratná dcera („Nejdřív zbraně, potom máslo,” prohlašoval Goring stále dokola) a projektanti budovy činili všechno možné, aby ušetřili prostředky, které se jinde rozhazovaly.

Jelikož Kohl svěřil automobil Janssenovi a sám musel jet domů tramvají, sešel ještě dvě křídla schodů a zamířil k zadnímu východu, z něhož vedla zkratka na zastávku.

Na konci schodiště ukazovaly cedule cestu k zadržovacím celám kriminální policie po levé straně a k archivu se starými případy přímo naproti. A právě tímto směrem se nyní Kohl vydal, přičemž si vzpomněl, jak zde v dobách, kdy ještě působil jako asistent detektiva-inspektora, trávil spoustu času pročítáním starých spisů, nejen, aby se přiučil od slavných pruských detektivů minulosti, ale jednoduše proto, že se k smrti rád seznamoval s dějinami Berlína pohledem strážců zákona.

Snoubenec jeho dcery Heinrich pracoval jako státní úředník, ale jeho vášní byla policejní práce. Kohl se rozhodl, že sem jednou mladého muže vezme a společně pak budou procházet staré spisy. Inspektor by mu mohl dokonce ukázat některé případy, na nichž před lety pracoval on sám.

Když ovšem prošel dveřmi do místnosti, bleskově se zarazil: archivy byly pryč. Kohl s úžasem zjistil, že se ocitl v zářivě osvícené chodbě, v níž hlídkuje šest ozbrojených mužů. Neměli však na sobě zelené uniformy pořádkové policie, nýbrž černé barvy SS. Téměř jako jeden muž obrátili hlavy jeho směrem.

„Dobrý večer, pane,” oslovil Kohla muž, který stál nejblíže, štíhlý chlapík s neskutečně protáhlým obličejem. Pozorně si Kohla prohlédl. „Vy jste…?”

„Detektiv-inspektor Kohl. A kdo jste vy?”

„Jestli hledáte archivy, tak ty jsou teď v prvním patře.”

„Ne. Já pouze odcházím zadním východem.” Kohl vyrazil kupředu, avšak esesák učinil drobný úkrok jeho směrem. „Je mi líto, ale ten už se nepoužívá.”

„O tom jsem nic neslyšel.”

„Ne? Ale to nařízení platí už několik dní. Budete se muset vrátit nahoru.”

Kohl zaslechl podivný zvuk. Co to je? Jakési mechanické klap, klap…

Chodbu náhle zalilo světlo, když další dva esesmani otevřeli protější dveře a vjeli dovnitř

s vozíky naplněnými krabicemi. Odbočili do jedné z místností na konci chodby.

Kohl se otočil k dozorci. „O těchhle dveřích právě mluvím. Zdá se, že se pořád používají.”

„Nepoužívají se všeobecně.”

Ty zvuky…

Klap, klap, klap a v pozadí předení motoru…

Kohl nakoukl napravo skrz částečně pootevřené dveře, kde zahlédl několik velkých mechanických zařízení. Jakási žena v bílém plášti právě strkala do jednoho z nich hromady papíru. Takže je to určitě součást tiskového oddělení kriminální policie. Pak si ovšem Kohl všiml, že žena nestrká do stroje klasické archy, nýbrž jakési kartičky s vyraženými dírkami, které pak stroj třídí. Aha. Kohl to rázem pochopil. Stará záhada byla vyřešena. Před časem se doslechl, že si vláda pronajímá velké výpočetní a třídicí

stroje zvané DeHoMagy, které vyráběla německá pobočka americké společnosti International Business Machines. Tyto přístroje využívaly děrných štítků k analýze a porovnávání informací. Kohl byl nadšen, když se o pronájmech dozvěděl. Přístroje mohly mít nesčíslnou hodnotu při kriminálním vyšetřování, mohly zužovat kategorie otisků prstů nebo balistických informací stokrát rychleji, než to dokázal ručně technik. Kromě toho mohly posuzovat rukopis zločinu a dávat ho do souvislosti s určitým zločincem, případně sledovat kroky podmíněně propuštěných pachatelů či recidivistů.

Inspektorovo nadšení však brzy vyprchalo, když se dozvěděl, že přístroje nejsou určeny kriminální policii. Přemýšlel, kdo je asi získal a kde se nyní nacházejí. Nyní však k jeho úžasu vše nasvědčovalo tomu, že nejméně dva nebo tři tyto zázraky moderní vědy stojí necelých sto metrů od jeho kanceláře pod dohledem SS. K čemu je mají?

Položil tuto otázku strážnému.

„To vám nemůžu říct, pane,” odvětil muž křehkým hlasem. „Nebyl jsem informován.”

žena v bílém plášti pohlédla kamsi z místnosti. Její ruce se zastavily a zdálo se, že s někým hovoří. Kohl neslyšel, co říká, a neviděl ani osobu, se kterou se baví. V tu chvíli se dveře jakoby zázrakem pomalu zavřely.

Strážce s protáhlým obličejem prošel podél Kohla a otevřel mu dveře vedoucí zpátky na schodiště. „Jak jsem říkal, inspektore, tady žádný východ není. Běžte o patro výš, tam najdete další dveře a…”

„Já to tady znám,” odvětil Kohl nedůtklivě a vrátil se ke schodišti.

„Něco jsem vám přinesl,” řekl.

Kathe Richterová stála v Paulově obývacím pokoji v penzionu na Magdeburgerstrasse. Se zvědavým pohledem nyní převzala od Paula balíček: ve tváři měla obezřetný výraz plný bázně a úzkosti, jako by uplynula už řada let od chvíle, kdy naposledy od někoho dostala dárek. Přejela palci po hnědém papíru zakrývajícím dar, který Paulovi sehnal Otto Webber.

„O.” Kathe si lehce povzdechla, když spatřila knihu, na jejíž

kožené vazbě se skvěl titul Vybrané básně Johanna Wolfganga von Goetheho.

„Můj přítel říkal, že není zakázaná, ale taky není povolená. Což

znamená, že bude brzy zakázaná.”

„Vzduchoprázdno,” řekla Kathe a pokývala hlavou. „Stejné to tu nějakou dobu bylo s americkým jazzem, který je teď zakázaný.” Aniž

se přestala usmívat, obracela knihu stále dokola v rukou.

„Netušil jsem, že jeho jméno figuruje i v mé rodině,” podotkl Paul.

Kathe se na něj zadívala s tázavým výrazem v obličeji.

„Můj dědeček byl Wolfgang. A můj otec byl Johann.” Kathe se nad tou shodou okolností pousmála a prolistovala knihu.

„Tak mě napadlo,” nadhodil Paul, „že jestli nemáte nic na práci, co třeba nějakou večeři?”

Její tvář ztuhla. „Jak už jsem vám říkala, mohu vám podávat pouze snídani, nikoliv…”

Paul se zasmál. „Ne, ne. Já chci pozvat na večeři vás. Třeba mi ukážete nějaké berlínské pamětihodnosti.”

„Vy chcete…”

„Rád bych vás vzal někam ven.”

„Já… Ne, ne, já nemůžu.”

„Aha, máte přítele nebo manžela…” Paul pohlédl na její ruku a neviděl žádný prstýnek, ale zároveň neměl tušení, jak se v Německu dává najevo zasnoubení. „Tak ho prosím, požádejte, aby šel s námi.”

Kathe se nedostávalo slov. „Ne, ne, žádného nemám,” řekla nakonec.

„Ale..”

„V tom případě žádné ale,” řekl Paul rozhodně. „Nejsem v Berlíně

nadlouho. Docela by mi přišel vhod někdo, kdo by mi ukázal město.” Usmál se na Kathe a řekl anglicky. „Řeknu vám, slečno, že ne u mě

nejni odpověď.”

„Já nevím, co to je nejní,” prohlásila Kathe. „Ale v restauraci už

jsem nebyla dlouho. Možná by takový večer mohl být příjemný.” Paul se zamračil. „Máte tam gramatickou chybu.”

„Jak to, jak jsem to měla říct?”

„Správný výraz je bude příjemný, ne by mohl být.” Kathe se slabě zasmála a souhlasila, že za ním přijde za půl hodiny. Vrátila se do svého pokoje, zatímco Paul se vysprchoval a převlékl.

O třicet minut později se ozvalo zaklepání na dveře. Když je Paul otevřel, vytřeštil oči. Před ním stála úplně jiná osoba. Kathe měla na sobě černé šaty, které by uspokojily i módní bohyni Marion na Manhattanu. Těsně padnoucí střih, třpytivý materiál, odvážný rozparek na boku a drobné rukávy, které jen s námahou zahalovaly ramena. Látka slabě zapáchala kuličkami proti molům. Kathe samotná se zdála poněkud nesvá, jako by ji uvádělo do rozpaků, že má na sobě tak stylovou róbu, jako by v poslední době

nenosila nic jiného než domácí úbory. Oči jí však svítily a Paula napadlo totéž co předtím: že z této ženy vyzařuje obrovská potlačená krása a vášeň, která dokonale vynahrazuje matnou kůži, kostnaté klouby, bledou pleť i zbrázděné čelo. Paul měl sice vlasy stále ztmavené tužidlem, ale tentokrát zvolil jiný účes. (Venku si navíc nasadí klobouk, který se diametrálně

lišil od jeho hnědého stetsonu: tmavý plstěný klobouk se širokou střechou, který zakoupil odpoledne, když se rozloučil s Morganem.) Na sobě měl tmavě modré plátěné dvouřadové sako, bílou košili Arrow a stříbrnou kravatu. V obchodním domě, kde si zakoupil klobouk, si rovněž vybral líčidlo, kterým si zakryl modřinu a šrám. Náplasti se jednou provždy zbavil. Kathe zvedla knihu básní, kterou zanechala v jeho pokoji, když se šla převléknout, a začala listovat stránkami. „Tahle je jedna z mých oblíbených. Jmenuje se Milému nablízku.” Začala hlasitě číst. Na tebe myslím, když mi slunka září

moře se stkví, na tebe myslím, když se luna tváří

ve zdrojích zří.

Spatřuji tebe, když se vichru mocí

přehání prach, na úzké stezce poutníka když v noci pojímá strach.

Slyším tě, když se nosí nad potokem

šplouchání vod. Tichým ubírám se krokem, jak je mi vhod.”

Předčítala hlubokým hlasem a Paul si ji představil před třídou plnou žáků uhranutých její očividnou láskou k psanému slovu. Nakonec se Kathe zasmála a zvedla zářivé oči. „Je to od vás moc milé.” Uchopila knihu do obou silných rukou, odtrhla z ní koženou vazbu a hodila ji do odpadkového koše.

v překladu Jana Nečase.

Paul na ni vytřeštěně zíral a mračil se.

Kathe se sladce usmála. „Básně si nechám, ale měla bych se zbavit části, kde je nápadně uveden titul a jméno básníka. Jedině tak případný návštěvník nebo host nezahlédne, kdo knihu napsal, a nebude v pokušení mě udat. V jakých časech to žijeme! A prozatím ji nechám u vás v pokoji. Některé věci je lépe nenosit po ulicích, dokonce i oškubanou knihu. A teď už pojďme!” dodala s holčičím vzrušením. Přešla do angličtiny a řekla: „Chci korzovat po městě. Tak se to říká, ne?”

„Jo. Korzovat. A kam chcete jít…? Já mám jen dvě podmínky.”

„Prosím?”

„Za prvé mám hlad a sním toho hodně. A za druhé bych rád viděl vaši slavnou Wilhelmstrasse.”

Její obličej na chvíli zvážněl. „Á, sídlo naší vlády.” Paul předpokládal, že jelikož Kathe perzekuují národní socialisté, nebude mít o tuto konkrétní pamětihodnost zájem. Zároveň však potřeboval najít nejlepší místo k odkrouhnutí Reinharda Ernsta a věděl, že osamělý muž budí vždy větší podezření než muž se ženou po svém boku. Právě toto byl dnešní druhý úkol Reggicho Morgana, nejenže se zaměřil na minulost Otta Webbera, ale informoval se rovněž na Kathe Richterovou. Skutečně ji před časem vyhodili z práce, kde působila jako učitelka, a dali jí nálepku intelektuálky a pacifistky. Neexistoval žádný důkaz, že by někdy udávala pro národní socialisty.

Když Paul nyní sledoval, jak si Kathe prohlíží knihu poezie, cítil výčitky svědomí, že ji takovým způsobem využívá. Zároveň ho však chlácholila myšlenka, že ani ona není příznivcem nacistů a svou bezděčnou pomocí přispívá i ona k tomu, aby překazili Hitlerovy plány.

„Ano, samozřejmě,” řekla. „Ukážu vám to. A pro vaši první podmínku už mě napadla jedna konkrétní restaurace. Bude se vám tam líbit,” řekla a s tajemným úsměvem dodala: „Je to přesně místo pro lidi, jako jste vy a já.” Vy a já…

Paul přemýšlel, co tím měla na mysli.

Vyšli do teplého večera. Paula pobavilo zjištění, že než učinili první krok na chodník, oba se bezděky rozhlédli ze strany na stranu, aby se ujistili, že je nikdo nesleduje.

Během chůze se bavili o této čtvrti, o počasí, o nedostatku zboží, o inflaci. O její rodině. Rodiče jí zemřeli a zůstala ji jedna sestra, která bydlela s manželem a čtyřmi dětmi v nedaleké Špandavě. Kathe se ptala i na Paulův život, ale ten jí jako obezřetný hrdlořez dával jen mlhavé odpovědi a neustále vracel konverzaci zpátky k ní.

Kathe mu vysvětlila, že Wilhelmstrasse je pěšky příliš daleko. Paul to věděl, poněvadž si vybavoval mapu. K taxíkům se i nadále stavěl obezřetně, ale jak se ukázalo, v okolí se stejně žádný

nepohyboval, neboť po víkendu začínaly olympijské hry a do města proudily davy lidí. Kathe tedy navrhla dvouposchoďový autobus. Nastoupili a vyšplhali na horní podlaží, kde seděli těsně vedle sebe na čistém koženém sedadle. Paul se opatrně rozhlížel kolem sebe, ale neviděl nikoho, kdo by jim věnoval zvláštní pozornost (přestože napůl očekával, že v okolí brzy zahlédne

dva policisty, kteří ho celý den pronásledovali: podsaditého muže ve špinavě bílém obleku a štíhlého mladíka v zeleném).

Když projeli Braniborskou branou, autobus se zakolébal a jen těsně minul kamenné boční sloupy. Mnozí cestující si povzdechli v pobaveném úžasu, jako by byli na Coney Islandu na toboganu, Paul předpokládal, že podobná reakce je pro Berlín tradiční. Kathe zatáhla za lanko a vystoupili na ulici Unter den Linden u Wilhelmstrasse, odkud vyrazili na jih po široké třídě, která tvořila středobod nacistické vlády. Po obou stranách naprosto fádní ulice se táhly šedé monolity kancelářských budov. Ze sterilně čistých chodníků vyzařovala znepokojivá moc. Paul viděl fotografie Bílého domu a Kongresu. Připadaly mu malebné a příjemné. Zdejší fasády a drobná okna v nekonečných řadách kamenných a betonových budov však působily spíše zlověstně. A především byly důkladně střežené. Paul ještě nikdy neviděl tak rozsáhlá bezpečnostní opatření.

„Kde je kancléřství?” zeptal se.

„Tam.” Kathe ukázala na starou zdobenou budovu, jejíž čelní stranu zakrývalo z velké části lešení.

Paul se cítil zaskočeně. Rychlým pohledem si změřil celou budovu. Před vchodem zevlovali ozbrojení strážci. Desítky příslušníků SS a podle všeho i řadových vojáků hlídkovaly na ulici, za stavovaly chodce a žádaly je o doklady. Na střechách pak číhali další vojáci s puškami. Celkem se v okolí pohybovala dobrá stovka uniformovaných mužů. Bylo by prakticky nemožné najít zde vhodné místo ke střelbě. A i kdyby se to Paulovi podařilo, nebylo pochyb, že by ho při pokusu o únik zajali nebo zabili.

Zpomalil. „Myslím, že už jsem viděl dost.” Prohlédl si několik statných mužů v černých uniformách, kteří kontrolovali doklady dvěma lidem na chodníku.

„Čekal jste to tu malebnější?” Kathe se zasmála a zřejmě chtěla něco říct, snad „Já vám to říkala” nebo něco podobného -, ale pak si to rozmyslela. „Pokud budete mít víc času, tak žádný strach, mohu vám ukázat mnoho míst v našem městě, která jsou docela krásná. Tak půjdeme na tu večeři?” zeptala se.

„Ano, pojďme.”

Kathe ho nasměrovala zpět na tramvajovou zastávku na třídě Unter den Linden. Nastoupili, krátce se svezli a na Kathein pokyn opět vysedli.

Kathe se Paula zeptala, co za tak krátkou chvíli na Berlín říká. Paul si opět vymyslel nějakou neškodnou odpověď a vrátil konverzaci zpátky k ní. „Chodíte s někým?”

„,Chodíte?”

Paul si uvědomil, že výraz přeložil doslova. „Myslím, jestli máte nějaký romantický vztah.”

Kathe odpověděla na rovinu: „Donedávna jsem měla milence. Už spolu nejsme. Ale stále mu patří velká část mého srdce.”

„Co dělá?” zeptal se Paul.

„Reportéra. Jako vy.”

„Já nejsem tak úplně reportér. Píšu články a doufám, že je prodám. Řekněme, že je to takový lidský zájem.”

„A píšete o politice?”

„O politice? Ne. O sportu.”

„O sportu.” Její hlas zněl odmítavě.

„Vy nemáte ráda sport?”

„Bohužel musím říct, že mám sport nerada.”

„Proč?”

„Protože kolem nás existuje tolik důležitých otázek, nejen tady, ale všude na světě. Sport je…, co já vím, sport je povrchní.”

„Procházet se v příjemný letní večer po berlínských ulicích je taky povrchní,” odvětil Paul. „A přesto to děláme.”

„Pche,” ulevila si jeho společnice popudlivě. „Jediným cílem dnešního německého školství je vytvořit silné tělo, ne pevnou mysl. Naši chlapci hrají válečné hry, všude pochodují. Slyšel jste, že jsme zavedli brannou povinnost?”

Paul se rozpomněl, jak mu Byk Gordon popisoval nový německý nábor do armády. Přesto zavrtěl hlavou. „Ne.”

„Jenže každý třetí chlapec neprojde, protože má ploché nohy ze všeho toho pochodování ve škole. Je to ostuda.”

„No, nic se nemá přehánět,” poznamenal Paul. „Mě sport baví.”

„Ano, působíte atletickým dojmem. Posilujete?”

„Trochu. Ale většinou dělám box.”

„Box? To jako ten druh, kde bijete jiné lidi?” Paul se zasmál. „žádný jiný druh boxu není.”

„Barbarské.”

„Barbarské to být může, pokud spustíte kryt.”

„žertujete,” řekla Kathe. „Ale jak můžete povzbuzovat lidi, aby se navzájem bili?”

„To vám opravdu nedokážu říct. Ale mně se to líbí. Je to zábava.”

„Zábava,” ušklíbla se Kathe.

„Jo, zábava,” řekl Paul a cítil, jak v něm roste vztek. „život je těžký. Někdy člověk musí lpět na něčem zábavném, když se svět kolem něj mění v hromadu sraček… Proč si někdy taky třeba nevyjdete na box? Běžte na Maxe Schmelinga. Dejte si pivo a křičte, až ochraptíte. Třeba se vám to zalíbí.”

„Kakfif,” řekla Kathe rázně.

„Cože?”

„Kakfif,” zopakovala. „To je zkratka pro absolutně vyloučeno.”

„Jak je libo.”

Kathe chvíli mlčela a poté vysvětlila: „Já jsem pacifistka, jak už

jsem vám dneska řekla. Všichni moji přátelé v Berlíně jsou pacifisté. Představa zábavy se u nás neslučuje s ubližováním lidem.”

„Já taky nechodím po ulicích jako SA-man a nemlátím nevinné lidi. Chlapi, se kterýma trénuju, to prostě chtějí.”

„Propagujete působení bolesti.”

„Ne, já odrazuji lidi od snahy mě bít. V tom je podstata tréninku.”

„Jako děti,” zamumlala Kathe. „Jste jako děti.”

„Vy tomu nerozumíte.”

„A proč to říkáte? Protože jsem žena?” osopila se na něj.

„Možná. Jo, možná proto.”

„Já nejsem hloupá.”

„Já nemluvím o inteligenci. Chci jen říct, že ženy nemají sklon bojovat.”

„Nemáme sklon být agresorem. Ale abychom ochránily domov, klidně bojovat budeme.”

„Jenže někdy ten vlk není přímo u vás doma. Copak nejdete ven a nezabijete ho

preventivně?”

„Ne.”

„Takže si ho nevšímáte a doufáte, že odejde sám?”

„Ano. Přesně tak. A učíme ho, že není nutné, aby byl takový

ničitel.”

„To je směšné,” prohlásil Paul. „Nemůžete přece vlka přesvědčit, aby byl beránkem.”

„Jenže já si myslím, že to jde, pokud si to opravdu přejete,” opáčila Kathe. „A pokud na tom tvrdě pracujete. Jenže až příliš

mnoho mužů o to nemá zájem. Ti prostě chtějí bojovat. Chtějí

ničit, protože z toho mají potěšení.” Na dlouhý okamžik se mezi nimi rozhostilo dusné ticho. Kathe nakonec dodala o poznání měkčím hlasem: „Ach, Paule, odpusťte mi, prosím. Vy jste můj společník, korzujete se mnou městem. Což jsem já sama už několik měsíců

nedělala. A já se k vám za to chovám jako fúrie. Jsou Američanky taky takové fúrie?”

„Některé ano, jiné ne. Ale vy fúrie nejste.”

„Není lehké se mnou vyjít. Musíte to pochopit, Paule, mnoho berlínských žen je stejných jako já. Musíme takové být. Po válce v zemi nezbyli žádní muži. A tak jsme se jimi museli stát my a být stejně tvrdé jako oni. Omlouvám se.”

„Není proč. Já se hádám rád. Je to jen jiný způsob rohování.”

„Ach, rohování! Se mnou, s pacifistkou!” Kathe se dětsky smála.

„Co by na to řekli vaši přátelé, viďte?”

„To si vůbec nepřejte vědět!” odpověděla, zavěsila se do Paula a společně přešli přes ulici.

Přestože byl Willi Kohl „vlažný”, tedy bezpartijní politický

neutrál -, rád si dopřával určité výsady vyhrazené pouze zapáleným národním socialistům.

Jednou z nich například bylo, že když se jistý vysoce postavený

představitel kriminální policie odstěhoval do Mnichova, dostal Kohl nabídku, aby zaujal jeho velký pětipokojový byt ve svěží

boční uličce lemované lipami, která vyrážela z Berliner-strasse nedaleko od

Charlottenburgu. Po válce byl v Berlíně značný

nedostatek bytů a většina inspektorů kripo, dokonce i na jeho úrovni, musela bydlet v krabicovitých nicneříkajících klíckách rozesetých ve stejně krabicovitých a nicneříkajících čtvrtích. Kohl nevěděl jistě, proč byl právě on odměněn takovou nabídkou. S

největší pravděpodobností to bylo proto, že byl vždy ochoten pomoci kolegům s rozborem informací o místě činu, s dedukcemi na základě důkazních položek nebo s výslechem svědků či podezřelých. Kohl věděl, že nejhodnotnějším člověkem při jakékoliv práci je ten, který dokáže zajistit, aby si jeho kolegové -a především jeho nadřízení, připadali neméně hodnotní.

Tyto pokoje představovaly jeho svatyni. Byly stejně soukromé jako jeho kancelář veřejná a obývali je pouze lidé jeho srdci nejbližší: manželka, děti a čas od času (i když pochopitelně spal zásadně v jídelně) Charlottein snoubenec Heinrich. Byt se nacházel v prvním patře, a když nyní Kohl hekavě kráčel do schodů, rozeznával vůni cibule a masa. Heidi se při přípravě jídla neřídila žádným ustáleným řádem. Někteří Kohlovi kolegové naopak doma slavnostně prohlásili, že například soboty, pondělky a středy budou bezmasé dny na důkaz věrnosti státu. Také Kohlova domácnost čítající nejméně sedm osob byla velmi často bez masa, což bylo dáno jeho nedostupností i jeho cenou, avšak Heidi se odmítala nechat svazovat jakýmkoliv rituálem. V tento sobotní večer mohli mít například baklažán se slaninou na

smetaně nebo zadělávané ledvinky či svíčkovou pečeni, nebo dokonce italské těstoviny s rajčaty. A pochopitelně moučník. Willi Kohl si potrpěl na linecké cukroví a štrůdl.

Sípavě překonal poslední křídlo schodů a otevřel dveře právě ve chvíli, kdy se jedenáctiletá Hanna, každým coulem nordická blondýnka, přestože oba rodiče měli hnědé vlasy, vyřítila naproti němu a vrhla se mu kolem krku. „Táti! Můžu ti odnést dýmku?” Kohl vylovil z kapsy pěnovku a Hanna ji odnesla do jeho pracovny na stojan, kde si již hověly desítky dalších.

„Už jsem doma!” zavolal.

Ve dveřích se objevila Heidi a políbila chotě na obě tváře. Byla sice o několik let mladší než Kohl, ale i ona v průběhu manželství viditelně ztloustla: narostla jí hladká druhá brada a obtovský zadek a s každým dítětem přibrala několik kilo na váze. Tak to ovšem bylo v pořádku, Kohl zastával názor, že člověk by měl s partnerem růst na duši i na objemu. Po pátém dítěti dostala od strany certifikát. (Zeny s větším počtem potomků se těšily nejrůznějším výhodám, za devět dětí získala žena zlatý kříž. Naopak manželská dvojice s méně než čtyřmi potomky se nesměla označovat za rodinu.) Heidi ovšem to lejstro jen nasupeně schovala do sekretáře. Měla děti proto, že je měla ráda a že ji na nich bavilo úplně všechno, od porodu přes výchovu, ovlivňování jejich budoucího směřování a tak dále -, rozhodně si je nepořizovala proto, že si prďola přál rozmnožit počet obyvatel třetí říše. Manželka se kamsi ztratila a o chvíli později se opět vynořila s panákem šňapsu. Povolovala manželovi před večeří pouze jedinou skleničku tohoto silného nápoje. Kohl čas od času na tento přídělový systém žehral, ale ve skrytu duše za něj byl rád. Znal až příliš mnoho policistů, kteří se u druhé skleničky nezastavili. Případně u druhé lahve.

Pozdravil se s Hilde, která jako vždy ležela v knížkách. Sedmnáctiletá dcera vstala, objala ho a vrátila se na pohovku. Vytáhlá dívka byla rodinným učencem. V poslední době však prožívala těžké časy. Sám Goebbels prohlásil, že jedinou funkcí ženy je být krásná a zalidňovat třetí říši. Dívky dnes měly vstup na univerzity do značné míry uzavřen a ty, které byly přijaty, si mohly vybrat pouze ze dvou studijních oborů: buďto domácí vědu (za jejíž

absolvování získaly „pudinkový diplom”, jak se mu opovržlivě přezdívalo), anebo učitelství. Hilde si sice přála studovat matematiku a přírodní vědy a stát se univerzitní profesorkou, ale i kdyby nakrásně vystudovala, směla by učit jen v nižších ročnících. Kohl byl přesvědčen, že obě jeho starší dcery jsou stejně chytré, ale učení šlo lépe Hilde než o čtyři roky starší čiperné a atleticky založené Charlotte. On sám mnohokrát žasl, jak podobné, a přesto ohromně rozdílné potomky se jim s Heidi podařilo přivést na svět.

Inspektor vyšel na malý balkon, kde někdy pozdě v noci sedával a kouřil dýmku. Balkon byl orientován na západ a Kohl se teď díval na úchvatná oranžovorudá mračna ozářená mizejícím sluncem. Zlehka usrkl ostrého šňapsu. Druhý doušek již byl příjemnější, a tak se Kohl pohodlně uvelebil v křesle a pokusil se nemyslet na tlusté mrtvé muže, na tragická úmrtí v Gatowě a Charlottenburgu, na Pietra, pardon, na Petera, Krausse, na záhadné bafání DeHoMagů

ve sklepení sídla kriminální policie. Snažil se nemyslet na jejich chytrého podezřelého s visačkou Mannys New York.

Kdo jsi?

Na chodbě se ozval hlomoz. Chlapci se vraceli domů a dusot jejich nohou se na schodišti dunivě rozléhal. Jako první se ve dveřích objevil mladší Herman a úmyslně je přibouchl před Giinterem, který je však stihl zaklínit nohou a současně učinil proti bratrovi výpad. V tu chvíli si oba všimli, že je doma otec, a zápasnický souboj ustal.

„Táti!” vykřikl Herman a objal otce. Giinter zvedl hlavu na pozdrav. Šestnáctiletý syn přestal rodiče objímat přesně před osmnácti měsíci. Kohl předpokládal, že se chlapci podle tohoto schématu chovali již od dob Otta L, pokud ne odjakživa.

„Umyjte se před večeří,” zavolala na syny Heidi.

„Ale my jsme se koupali. Byli jsme na plovárně na Wilhelm—MarrStrasse.”

„V tom případě,” dodal Kohl, „ze sebe umyjete bazénovou vodu.”

„Co je k večeři, mami?” dotázal se Herman.

„Čím dřív se vykoupete,” oznámila matka, „tím dřív se to dozvíte.” Oba chlapci vyrazili do předsíně jako živelná pohroma. O chvíli později dorazil Heinrich s Charlotte. Kohlovi se světlovlasý mladík líbil (nikdy by nedopustil, aby si jeho dcera vzala někoho, k němuž by neměl respekt). Heinrichovo okouzlení policejními záležitostmi v něm však vyvolávalo nutkání zpovídat Kohla zapáleně a zdlouhavě z vývoje posledních případů. Za normálních okolností to Kohla těšilo, avšak dnes večer to byla poslední věc, o níž by si přál hovořit. Zavedl tedy řeč na olympijské hry, což byl spolehlivý prostředek k odvedení tématu. Každý člen ro-diny zaslechl nejrůznější zvěsti o jednotlivých týmech, favorizovaných sportovcích a množství zastoupených národů. Zanedlouho již všichni seděli za stolem v jídelně. Kohl otevřel dvě lahve sárského vína a nalil všem, dokonce i děti dostaly malé množství nápoje. Konverzace se ubírala mnoha různými směry, jak bylo v rodině Kohlových zvykem. Tuto část dne si inspektor obzvláště oblíbil. Být s lidmi, které má rád…, a moci s nimi hovořit svobodně. Zatímco se ostatní bavili, smáli a dohadovali, prohlížel si Kohl jednotlivé obličeje. Rychle těkal očima, naslouchal hlasům, pozoroval gesta a výrazy. Člověk by si myslel, že to činil automaticky, poněvadž se to naučil během mnohaleté práce u policie. Tak tomu ovšem nebylo. Kohl pozoroval a činil závěry výhradně proto, že to pokládal za důležitý aspekt rodičovství. Také dnes večer si povšiml jedné věci, která ho znepokojovala, ale prozatím ji zatlačil do pozadí, jako někdy úmyslně zatlačoval do pozadí klíčovou stopu z místa činu. Večeře skončila poměrně brzy, přibližně za hodinu, v horku totiž

nikdo neměl příliš velký hlad, snad s výjimkou Kohla a jeho synů. Heinrich navrhl, že si zahrají karty. Kohl však zavrtěl hlavou.

„Já ne. Já si půjdu zakouřit,” oznámil. „A myslím, že si taky namočím nohy. Prosím tě, Giintere, přines mi konvici s horkou vodou.”

„Ano, táti.”

Kohl si přinesl lavor a sůl, posadil se do koženého křesla v pracovně, do téhož křesla, v němž po dlouhém dni stráveném prací na poli sedával jeho otec -, nacpal si dýmku a zapálil si. O pár minut později vešel do pokoje nejstarší syn a nejistě nesl v jedné ruce kouřící konvici, která musela vážit dobrých deset kilo. Nalil vodu do lavoru, Kohl si vyhrnul nohavice, svlékl si ponožky, vyhnul se pohledu na neforemné puchýře a zažloutlé mozoly a rovnou si ponořil nohy do horké vody.

„Ách, ano,” řekl a přisypal do lavoru sůl.

Chlapec se obrátil na odchod, ale Kohl řekl. „Počkej ještě, Giintere.”

„Ano, táti.”

„Posaď se.”

Chlapec obezřetně poslechl a postavil konvici na podlahu. V očích se mu objevil záblesk postpubertálních výčitek. Kohl pobaveně přemýšlel, na jaká všemožná provinění teď syn asi myslí. Na cigaretu, na doušek šňapsu, na šmátravý průzkum spodního prádla mladé Lisy Wagnerové?

„Tak co se děje, Giintere? U večeře tě něco trápilo. Poznal jsem to.”

„Nic, táti.”

„Nic?”

„Ne.”

Willi Kohl řekl tichým, ale rozhodným hlasem: „Pověz mi to.” Chlapec sklopil oči k podlaze a nakonec odpověděl: „Už brzy začíná

škola.”

„Až za měsíc.”

„Ale přesto… Tak jsem si říkal, táti… Jestli bych nemohl chodit někam jinam.”

„Ale proč? Hindenburgova škola je jednou z nejlepších ve městě. Ředitel Muntz je velmi uznávaná osoba.”

„Prosím.”

„A co je na ní špatného?”

„Já nevím. Prostě se mi tam nelíbí.”

„Vždyť máš dobré známky. Učitelé tvrdí, že jsi dobrý student.” Giinter neodpověděl.

„Nebo jde o něco jiného než o vyučování?”

„Já nevím.”

Co za tím asi tak vězí?

Giinter pokrčil rameny. „Prosím tě, táti, nemohl bych prostě

chodit do prosince jinam?”

„Ale proč?”

Chlapec neodpověděl a vyhnul se otcově pohledu.

„Tak mi to pověz,” vybídl ho Kohl laskavě.

„Protože…”

„Poslouchám.”

„Protože v prosinci musí všichni vstoupit do Hitlerjugend. A ty…, ty mi to nedovolíš.”

Aha, tak už je to tu zase. Stále stejný problém. Zakládá se však tato informace na pravdě? Bude účast v Hitlerjugend povinná? Byla to děsivá myšlenka. Jakmile se dostali k moci národní socialisté, sdružili mnoho mládežnických organizací v Německu do jediné

Hitlerjugend a ostatní zakázali. Kohl v dětské spolky a sdružení

věřil, sám v mládí chodil do plaveckého a turistického kroužku a moc se mu tam líbilo -, avšak Hitlerjugend nebyla ničím jiným než

jakousi vojenskou přípravkou před vstupem do armády, kterou navíc řídila a provozovala samotná mládež, a čím zuřivějšími národními socialisty mladí předáci byli, tím lépe.

„A ty bys tam vstoupit chtěl?”

„Já nevím. Všichni si ze mě utahují, protože nejsem členem. A dneska byl na fotbale Helmut Gruber. To je velitel naší

organizace. Říkal, abych k nim radši co nejdřív vstoupil.”

„Ale ty přece nemůžeš být jediný, kdo ještě není členem.”

„Každým dnem tam vstupují další a další kluci,” odvětil Giinter.

„A k těm z nás, kdo ještě nejsme členy, se ostatní chovají hnusně. Když si na dvorku hrajeme na árijce a židy, tak já jsem vždycky žid.”

„Na co že si to hrajete?” Kohl se zamračil. O tomhle ještě

neslyšel.

„No, přece tu hru na árijce a židy, táti. Oni nás honí. Nemají nám ubližovat, profesor doktor Klindst jim říká, aby to nedělali. Aby to prostě bylo jenom jako. Jenže když se nedívá, tak nás všichni postrkují.”

„Ale ty jsi silný chlapec a já tě učil, jak se máš bránit. Strkáš snad do nich taky, ne?”

„Někdy ano. Jenže árijce dělá mnohem víc kluků.”

„No jo, ale do jiné školy prostě chodit nemůžeš,” trval na svém Kohl.

Giinter pohlédl na obláček kouře, který stoupal z dýmky ke stropu. Oči se mu rozsvítily. „Možná bych mohl někoho udat. Možná by mě

pak nechali dělat árijce.”

Kohl se zamračil. Udávání bylo další morovou nákazou národních socialistů. „Nikoho udávat nebudeš,” řekl rozhodně synovi. „Vždyť by ho poslali do vězení. Mohliby ho mučit. Nebo i zabít.” Giinter se nad otcovou reakcí zamračil. „Ale já bych udal jenom žida, táti.”

Kohlovi se roztřásly ruce a rozbušilo srdce. Nedostávalo se mu slov. Přinutil se ke klidu a nakonec řekl: „Ty bys bezdůvodně udal žida?”

Syn se zatvářil zmateně. „To určitě ne. Udal bych ho prostě proto, že to je žid. Říkal jsem si… Táta Helen Morrellové pracuje v obchodním domě Karstadt. Jeho šéf je žid, ale každému vykládá, že není. Ten by se přece měl udat.”

Kohl se zhluboka nadechl a začal vážit slova jako řezník prodávající maso na příděl. „žijeme v nesmírně obtížné době, chlapče. Navíc je strašně matoucí. Je matoucí pro mě a pro tebe musí být ještě mnohem více. Avšak neustále musíš mít na paměti jednu věc, přestože ji nikdy nesmíš říkat nahlas: totiž že o tom, co je správné a co špatné, rozhoduje každý člověk sám. Pozná to podle toho, co už v životě viděl, jak různí lidé žijí a jednají, jak to on sám cítí. Vždycky dokáže ve svém nitru rozpoznat, co je dobré a co špatné.”

„Ale židi jsou špatní. Kdyby to nebyla pravda, neučili by nás to ve škole.”

Celá Kohlova duše se otřásla vztekem a bolestí, když tato slova slyšel. „Nikoho nebudeš udávat, Giintere,” řekl přísně. „Nepřeji si to.”

„Dobře, táti,” řekl chlapec a dal se na odchod.

„Giintere,” zavolal na něj Kohl.

Syn se ve dveřích zastavil.

„Kolik dětí ve vaší škole tam ještě nevstoupilo?”

„Těžko říct, táti. Ale každý den tam vstupují další. Zanedlouho už

budu hrát žida jenom já.”

Restaurací, kterou měla Kathe na mysli, byla vinárna Lutter und Wegner, která, jak Paulovi vysvětlila, funguje už více než sto let a v Berlíně platí za instituci. Místnosti byly tmavé, zakouřené a intimní. Navíc se zde nevyskytovali hnědokošiláči, esesmani ani muži v obleku s červenými páskami opatřenými „hákovaným křížem, vy určitě víte”.

„Přivedla jsem vás právě sem, protože se v tomhle doupěti kdysi scházeli lidé jako vy a já.”

„Vy a já?”

„Ano. Bohémové. Pacifisti, myslitelé a spisovatelé jako vy.”

„Aha, spisovatelé. Ano.”

„E. T. A. Hoffmann tady nacházel inspiraci. Vypil spoustu šampaňského, celé lahve! A pak psal celou noc. Jistě jste ho četl.”

Paul ho nečetl. Přesto souhlasně pokýval hlavou.

„Napadá vás snad lepší spisovatel německého romantismu? Mě ne. Jeho Louskáček a myší král je o tolik temnější a skutečnější než

Čajkovského zpracování. Celý ten balet je nabubřele prvoplánový, nemyslíte?”

„Rozhodně,” souhlasil Paul. Měl dojem, že jako chlapec Čajkovského balet někdy o Vánocích zhlédl. Litoval, že knihu nečetl, aby se o ní mohl inteligentně pobavit. Povídání s Kathe ho nesmírně těšilo. Zatímco usrkávali koktejl, vzpomněl si na „rohování”, které s ní

cestou sem absolvoval. Když jí řekl, že se s ní hádá rád, myslel to vážně. Bylo to radostné a vzrušující. Nevzpomínal si, že by se za celou dobu, co chodil s Marion, někdy o něčem pohádali. Dokonce si ani nevzpomínal, že by se Marion někdy naštvala. Někdy se jí udělalo oko na punčoše a ona si ulevila nějakým tím „kčertu” nebo „safrapráce”. Ale pak si přiložila prsty na ústa, jako by chtěla někomu vyfouknout polibek, a omluvila se za klení. Číšník přinesl jídelní lístky a oni si objednali: vepřové nožky, chlupaté knedlíky, hlávkové zelí a chléb. („A, opravdové máslo!” zašeptala Kathe užasle a upřeně se zadívala na drobné žluté

obdélníčky.) K pití si Kathe poručila sladké bílé víno. Nenuceně jedli, povídali si a celou dobu se smáli. Když dojedli, zapálil si Paul cigaretu. Přitom si všiml, že Kathe zřejmě něco zvažuje.

„Jsme dneska příliš vážní,” řekla nakonec, jako by promlouvala ke studentům. „A tak vám povím vtip.” Náhle začala šeptat. „Znáte Hermanna Góringa?”

„To je nějaký pohlavár ve vládě?”

„Ano, ano. Je to Hitler ův nejbližší spolupracovník. Podivínský chlap. Strašně obézní. Přesto se neustále naparuje ve směšných kostýmech ve společnosti celebrit a krásných žen. Tak tenhle chlap se loni konečně oženil.”

„To je ten vtip?”

„Ne, to ještě ne. Opravdu se oženil. Vtip přijde až teď.” Kathe přehnaně našpulila rty. „Slyšel jste o Góringově manželce? Vzdala se své víry. Teď se mě musíte zeptat proč.”

„Prosím vás, povězte mi: proč se Góringova manželka vzdala své víry?”

„Protože po svatební noci ztratila víru ve znovuvzkříšení.” Oba se hlasitě rozesmáli a Paul viděl, jak Kathe karmínově rudne.

„Ach, Paule. Právě jsem řekla oplzlý vtip muži, kterého neznám. Navíc takový, za který bychom oba mohli skončit ve vězení.”

„Jaképak my,” ohradil se Paul s vážnou tváří. „Jenom vy. Já ten vtip neříkal.”

„Už jen tím, že jste se mu smál, byste si mohl vykoledovat zatčení.”

Paul zaplatil účet a odešli. Venku si nechali odjet tramvaj a vrátili se do penzionu pěšky po chodníku, který lemoval jižní hranici Tiergartenu.

Paul pil víno jen zřídka, a tak z něj měl špičku. Byl to však příjemný pocit, lepší než hučení v hlavě po kukuřičné whisky. Teplý vánek v něm vzbuzoval libé pocity, stejně jako tlak Katheiny paže zavěšené do jeho rámě.

Během chůze se bavili o knihách a o politice, trochu se hádali, trochu se smáli a dohromady představovali dost neobvyklou dvojici kličkující dokonale neposkvrněným městem.

Vtom Paul zaslechl hlasy, mužské hlasy linoucí se jejich směrem. Přibližně třicet metrů před sebou spatřil tři příslušníky SA. Chovali se hlučně a vtipkovali mezi sebou. Díky hnědým unifor mám a mladistvým obličejům připomínali šťastné školáky. Na rozdíl od agresivních gangsterů, s nimiž se Paul setkal během dne, si tato trojice podle všeho chtěla jen užít příjemného večera. Nikomu na ulici nevěnovala pozornost.

Paul cítil, jak Kathe zpomaluje. Pohlédl na ni. Její obličej se změnil ve ztuhlou masku a její paže se začala třást.

„Co se děje?”

„Nechci kolem nich procházet.”

„Nemusíte se ničeho bát.”

Kathe v panice pohlédla nalevo. Na ulici stále panoval rušný provoz a oni se nacházeli několik bloků od přechodu pro chodce. Pokud se chtěli vyhnout hnědokošiláčům, zbývala jim jediná možnost: Tiergarten.

„Opravdu vám nic nehrozí,” zopakoval Paul. „Není se čeho bát.”

„Cítím vaši paži Paule. Cítím, že jste připraven s nimi bojovat.”

„Právě proto jste v bezpečí.”

„Ne.” Kathe se podívala na bránu vedoucí do parku. „Tudy.” Odbočili do parku. Hustý porost tlumil většinu zvuků z ulice a zanedlouho již noc naplňovalo pouze bzučení hmyzu a hluboké

skřehotání žab. SA-mani pokračovali v chůzi po chodníku a nevšímali si ničeho jiného než vlastní halasné konverzace a zpěvu. Prošli kolem nich, aniž vůbec do parku pohlédli. Kathe měla přesto stále svěšenou hlavu. Její křečovité držení těla Paulovi připomnělo, jak jednou odcházel z tréninku se zlomeným žebrem.

„Není vám nic?” zeptal se.

Ticho.

Kathe se rozhlédla kolem sebe. Celá se třásla.

„Vy se tady bojíte?” dotázal se Paul. „Chcete odtud odejít?” Kathe stále mlčela. Došli až k rozcestí, z něhož jeden chodníček vyrážel doleva na jih a vedl z parku k penzionu. Kathe se nicméně

zastavila a po chvíli řekla: „Pojďte. Tudy.” Otočila se a odvedla Paula po klikaté stezce hlouběji do parku. Nakonec dospěli k malé loděnici na rybníku. Obráceny dnem vzhůru zde v řadách ležely desítky loděk, které se během dne pronajímaly. Nyní za horké noci byla cel á loděnice opuštěná.

„V Tiergartenu jsem nebyla u ž tři roky,” za šeptala Kathe. Paul ne říkal nic.

„Ten muž, který má moje srdce…,” pokračovala Kathe nako nec.

„Ano. Váš přítel-novinář.”

„Jmenuje se Michael Klein. Dělal reportéra pro Munchener Post. Hitler v Mnichově začínal kariéru. Michael jeho kariéru sledoval a hodně o něm psal, o jeho taktice, o zastrašování, bití, vraždách. Vedl záznamy o počtu nevyřešených vražd lidí, kteří se stavěli proti straně. Dokonce věřil, že Hitler nechal ve dvaatřicátém zavraždit vlastní neteř, protože jí byl posedlý a ona milovala někoho jiného.

Strana a členové SA vyhrožovali nejen jemu, ale i všem redaktorům Postu. Dali novinám přízvisko Otrávená kuchyně. Dokud se ale národní socialisti nedostali k moci, nikdy mu neublížili. Pak ovšem vypukl požár Reichstagu… Ostatně podívejte, on je odtud vidět. Tam.” Kathe ukázala na severovýchod. Paul zahlédl vysokou klenutou budovu. „Náš parlament. Pouhých pár týdnů před tím, než

byl Hitler jmenován kancléřem, někdo založil uvnitř požár. Hitler s Goringem z něj obvinili komunisty a tisícovky jich pozatýkali, a taky sociální demokraty. Byli zatčeni na základě mimořádného dekretu. Michael byl mezi nimi. Odvlekli ho do jedné z dočasných věznic, které byly zřizovány po městě. Drželi ho tam celé týdny. Byla jsem šílená strachy. Nikdo mi neřekl, co se děje, nikdo mi neřekl, kde je. Bylo to strašné. Později se mi svěřil, že ho bili, najíst mu dávali maximálně jednou denně, nutili ho spát nahého na betonové podlaze. Nakonec ho soudce propustil, poněvadž nespáchal žádný zločin.

Po propuštění jsem za ním přišla do jeho bytu nedaleko odtud. Byl krásný májový den.

Dvě hodiny odpoledne. Vyšli jsme si na lodičky. Přímo sem, k tomuhle jezírku. Nesla jsem s sebou starý chleba, abychom jím krmili ptáčky. Stáli jsme tam, když vtom k nám zničehonic přistoupili čtyři SA-mani a srazili mě k zemi. Celou dobu nás sledovali. Řekli Michaelovi, že ho pozorují už od chvíle, kdy byl propuštěn. Soudce prý postupoval nezákonně, když ho pustil na svobodu, a oni teď na něm vykonají rozsudek.” Na okamžik se zajíkla. „Ubili ho k smrti přímo přede mnou. Přesně tamhle. Slyšela jsem, jak mu praskají kosti. Vidíte ten…”

„Ach,Kathe. Ne…”

„…vidíte ten betonový čtverec? Tak přesně tam padl. Na tom čtvrtém čtverci od trávníku. Právě tam ležela Michaelova hlava, když zemřel.”

Paul ji objal kolem pasu a Kathe se nevzpouzela. Stejně tak ovšem nenacházela v jeho doteku žádnou útěchu, byla prostě zce-penělá.

„Květen je teď pro mě nejhorší měsíc,” zašeptala. A pak se rozhlédla kolem sebe na členitý baldachýn letních stromů. „Tomuhle parku se říká Tiergarten.”

„Já vím.”

Kathe přešla na angličtinu. ,Tier znamená zvíře nebo bestii. A Garten je zahrada. Takže tohle je vlastně zahrada bestií, kde královské rody v císařském Německu pořádaly hony na divokou. V

našem slangu však slovo Tier označuje taky surovce, něco jako kriminálníka. A mého milence zabili právě oni, kriminálníci.” Její hlas ochladl. „Přímo tady, v zahradě bestií.” Paul zesílil objetí.

Kathe se ještě jednou zadívala na rybníček a poté na čtvrtý

betonový čtverec od trávníku. „Prosím, odveďte mě domů, Paule,” řekla nakonec.

Na chodbě před jeho dveřmi se zastavili.

Paul si strčil ruku do kapsy a našel klíč. Pohlédl na Kathe, která klopila oči k podlaze.

„Dobrou noc,” zašeptal.

„Tolik jsem toho zapomněla,” řekla Kathe a vzhlédla. „Když jsem procházela městem, viděla milence v kavárnách, vyprávěla vám prostopášné vtipy, seděla na místech, kde přede mnou sedávali slavní spisovatelé a myslitelé…, cítila jsem obrovskou radost. Už jsem zapomněla, jaké to je. Tolik jsem toho zapomněla…” Paulova ruka zamířila k drobnému cípu látky, který zakrýval Katheina záda, dotkla se jejího krku a ucítila její kůži. Jak je tenká, pomyslel si Paul. Jak strašlivě tenká.

Druhou rukou jí odhrnul z tváře vlasy. A pak ji políbil. Kathe náhle ztuhla a Paul si uvědomil, že udělal chybu. Byla zranitelná, neboť dnes spatřila místo smrti svého milence, neboť se dnes procházela zahradou bestií. Začal se od ní odtahovat, ale ona ho náhle oběma rukama objala, vášnivě ho políbila a zaryla mu zuby do rtů. Paul ucítil krev. „Ou,” řekla šokovaně. „Pardon.” Paul se však jen tiše zasmál a ona ho napodobila. „Vždyť říkám, že jsem toho spoustu zapomněla,” špitla. „Obávám se, že i tahle věc se mi nějak vypařila z paměti.”

Paul si ji přivinul k sobě a oba setrvali v potemnělé chodbě. Rty i ruce se jim zběsile pohybovaly a Paulova mysl zachytávala letmé obrazy: svatozář kolem Katheiných zlatých vlasů, která vycházela od lampy za ní, krémová krajka jejího kombiné na světlejší krajce její podprsenky, její ruka nacházející na jeho těle jizvu po kulce vypálené z umně skrytého derringeru Alberta Reillyho, která se po nárazu na kost převrátila a vyšla bokem bicepsu, její náruživé

sténání, horký dech, dotek hedvábí a bavlny, jeho šmátrající ruka nacházející její prsty, které již čekaly na místě, aby ho provedly spletitými vrstvami látky a řemínků, aby s ním

zamířily k podvazkovému pásu, který byl častým nošením prošoupaný a opět přišitý k sobě.

„Ke mně,” zašeptal Paul. O několik vteřin později byly dveře jeho apartmá otevřené a oba se vpotáceli do pokoje, kde byl vzduch zřejmě ještě teplejší než na rozpálené chodbě.

Postel se zdála stát míle daleko, ale růžový gauč s opěradly ve tvaru racčích křídel jako by se náhle ocitl přímo pod nimi. Paul přepadl dozadu na čalounění a zaslechl prasknutí dřeva. To už však Kathe ležela na něm a držela ho ve zběsilém sevření za paže, jako by se mohl utopit v hnědých vodách Landwehrského kanálu, kdyby se ho třeba jen na chvíli pustila.

Následoval prudký polibek, po němž její obličej vyhledal jeho krk. Paul slyšel, jak Kathe šeptá, jemu, sobě, nikomu: „Jak dlouho už

to je?” Začala mu vášnivě rozepínat košili. „Ach, celé dlouhé

roky.”

No, pomyslel si Paul, u mě je to kapánek míň. Když jí však jediným elegantním pohybem přetáhl přes hlavu šaty i kombiné a zajel jí

rukama pod záda, uvědomil si, že je to vlastně pravda, že měl sice v poslední době i jiné ženy, ale něco podobného skutečně necítil celé dlouhé roky.

Uchopil do obou rukou její obličej, přitáhl si ho k sobě blíže, ještě blíže, tak blízko, až se v něm ztratil, a opravil svou chybu podruhé.

Možná jsem nic podobného necítil nikdy.

Každovečerní rituály v rodině Kohlových byly u konce. Nádobí utřeno, prostírání uklizeno, prádlo vypráno.

Inspektorovy nohy již tolik nebolely. Kohl vylil z lavoru vodu, osušil ho a vrátil ho na místo. Zabalil soli a uschoval je zpátky pod umyvadlo.

Nakonec se vrátil do pracovny, kde ho už čekala dýmka. O chvíli později se k němu připojila Heidi a posadila se s pletením do vlastního křesílka. Kohl jí vylíčil svůj rozhovor s Giinterem. Heidi zavrtěla hlavou. „Takže v tom to tedy bylo. Už když se včera vrátil ze hřiště, byl nějaký rozrušený. Ale s ničím se mi nesvěřil. Matce se podobné věci neříkají.”

„Musíme si s nimi promluvit,” prohlásil Kohl. „Někdo je musí naučit, co jsme se naučili my. Co je dobré, a co špatné.” Morální bahno…

Heidi dovedně ťukala o sebe tlustými dřevěnými jehlicemi, právě pletla přikrývku pro první dítě Charlotte a Heinricha, které, jak předpokládala, přijde na svět přibližně devět a půl měsíce po jejich svatbě plánované na květen příštího roku. „Jenže co bude potom?” zašeptala ostře. „Co když se Giinter zmíní kamarádům na dvorku, že podle jeho táty je nesprávné pálit knihy nebo že bychom měli v zemi povolit americké noviny? Potom seberou tebe a nikdy už

o tobě neuslyšíme. Případně mi pošlou tvůj popel v nádobě opatřené

hákovým křížem.”

„Vštěpujeme jim přece, že si mají naše rady nechat pro sebe. že je to jako taková tajná hra.”

Kohlova manželka se usmála. „Jenže jsou to děti, drahý. Nedokážou udržet tajemství.”

To je pravda, pomyslel si Kohl. Velká pravda. Jak dokonalými zločinci jsou vůdce a ta jeho klika. Znásilní národ tím, že si podmaní jeho děti. Hitler prohlásil, že jeho říše potrvá tisíc let. A toto je způsob, jak toho chce dosáhnout.

„Promluvím s…,” začal.

V předsíni se rozlehlo hlasité bušení, někdo použil bronzové klepátko s motivem medvěda na dveřích bytu Kohlových.

„Pane na nebi,” ulevila si Heidi, postavila se, odložila pletení a pohlédla k dětským

pokojům.

Willi Kohl si náhle uvědomil, že SD nebo gestapo mohly v jeho domě

instalovat odposlouchávací zařízení a vyslechnout si řadu pochybných rozhovorů mezi ním a manželkou. Právě tak gestapo pracovalo, kradmo shromažďovalo důkazy a pak člověka zatklo přímo v jeho domě, buďto v časných ranních hodinách, anebo při večeři či těsně po ní, kdy to člověk nejméně čekal. „Rychle zapni rádio, jestli tam náhodou není nějaký projev,” řekl Kohl, jako by poslech Goebbelsova žvanění mohl politickou policii odradit. Heidi poslechla. Panel se žlutě rozsvítil, ale z reproduktorů se neozval žádný zvuk. Vždy chvíli trvalo, než se elektronky zahřály. Další zabušení.

Kohl pomyslel na služební pistoli, kterou ovšem ponechal v kanceláři, nechtěl nosit zbraň do blízkosti svých dětí. I kdyby ji koneckonců měl, co by s ní zmohl proti tlupě gestapáků nebo esesáků? Zamířil do obývacího pokoje a viděl, jak Charlotte s Heinrichem postávají vedle sebe a nejistě po sobě pokukují. Také

Hilde se objevila ve dveřích a v ruce splihle držela knihu. Z rádia se začal chrlit Goebbelsův rozvášněný baryton, který opět hovořil o infekcích, zdraví a chorobách.

Kohl vyrazil ke dveřím a přemýšlel přitom, jestli se Giinter náhodou již dříve nedopustil před kamarádem nějaké neuvážené

poznámky o postoji svých rodičů. Možná už chlapec opravdu někoho udal, konkrétně vlastního otce, byť nevědomky. Kohl se ohlédl na Heidi, která stála vedle nejmladší dcery a držela ji kolem ramen. Odemkl a rázně otevřel těžké dubové dveře.

Na chodbě stál Konrád Janssen a vypadal čile jako dítko při svatém přijímání. Pohlédl za inspektora a oslovil Heidi: „Odpusťte, že ruším, paní Kohlová. V tak pozdní hodinu je to neomluvitelné.” Matko Boží, pomyslel si Kohl s roztřesenýma rukama i srdcem. Napadlo ho, jestli mladý inspektor-čekatel náhodou nesly ší dunění v jeho hrudníku. „Jistě, jistě, Janssene, pozdní hodina není problém. Ale příště klepejte na dveře lehčeji, jestli mohu prosit.”

„Samozřejmě.” Janssenova mladistvá tvář, obvykle tak klidná, sršela zápalem. „Ukázal jsem portrét podezřelého snad celé

olympijské vesničce i půlce města, pane.”

„A…?”

„A objevil jsem jednoho reportéra nějakých britských novin. Přicestoval sem z New Yorku na lodi Manhattan. Píše článek o atletických oválech po celém světě a…”

„Ten Brit je naším podezřelým, mužem z kreslířova portrétu?”

„Tone, ale…”

„V tom případě nás tato pasáž vaší historky nezajímá, Janssene.”

„Jistě, pane. Promiňte. Stačí, když řeknu, že onen reportér našeho podezřelého poznal.”

„Á, dobrá práce, Janssene. Co vám k němu řekl?”

„Nic zvláštního. Věděl jen tolik, že je to vskutku Američan.” Tolik bujarosti jen pro toto ubohoučké potvrzení? Kohl si povzdechl.

Jenže inspektor-čekatel se zřejmě odmlčel jen proto, aby popadl dech, a nyní pokračoval: „A jmenuje se Paul Schumann.” Slova vyřčená ve tmě.

Slova vyřčená jakoby ve snu.

Měli k sobě blízko a jeden ve druhém nacházeli příjemný protiklad: koleno ke kolenní jamce, břicho ke hřbetu, brada k rameni. Přitom jim pomáhalo i lůžko: péřová matrace v Paulově ložnici vytvářela pod jejich společnou tíhou písmeno „V” a pevně je držela v sevření. Nemohli se od sebe odloučit, ani kdyby chtěli. Slova vyřčená v anonymitě nového milostného vztahu, když již vášeň

pominula, byť pouze na okamžik.

Paul vdechoval její parfém, zdroj oné šeříkové vůně, kterou cítil, když se s Kathe poprvé seznámil.

Políbil ji na zátylek.

Slova vyřčená mezi milenci, probírající všechno a nic. Vrtochy, žerty, fakta, spekulace, naděje…, přívaly slov. Kathe mu právě vyprávěla o svém životě bytné, když vtom náhle zmlkla. Otevřeným oknem znovu zaslechli Beethovena, jehož tóny náhle zesílily, když někdo v bytě opodál pustil rádio hlasitěji. O

chvíli později prořízl vlhkou noc rázný hlas.

„Ach,” řekla Kathe a zavrtěla hlavou. „Hovoří vůdce. Tohle je samotný Hitler.”

Jeho projev se však znovu týkal bacilů, stojatých vod a nákazy. Paul se zasmál. „Proč je pořád tak posedlý hygienou?”

„Hygienou?”

„Celý den všichni mluví jen o bacilech a čistotě. Nedá se tomu vyhnout.”

Kathe se smála. „O bacilech?”

„Co je na tom tak vtipného?”

„Ty nechápeš, o čem mluví?”

„Já… Ne.”

„On přece nemluví o bacilech. On mluví o židech. Po dobu olympiády změnil všechny svoje projevy. Nepoužívá slovo žid, i když je má ve skutečnosti na mysli. Nechce urazit zahraniční návštěvníky, ale zároveň nemůže dopustit, abychom zapomněli na národně

socialistické dogma. Paule, ty opravdu nevíš, co se tady děje? Ve sklepích poloviny berlínských hotelů a penzionů leží cedule, které

sundali po dobu konání her a které s odjezdem posledního cizince zase hezky vyvěsí. Píše se na nich: židům vstup zakázán. Nebo židé

zde nejsou vítáni. Cestou do domu mé sestry ve Špandavě projíždíš

takovou ostrou zatáčku. Dopravní značka před ní varuje: Nebezpečná

zatáčka. 30 kilometrů za hodinu. židé jeďte 70. A to je, prosím, dopravní značka! Nevytvořili ji vandalové, nýbrž naše vláda!”

„To myslíš vážně?”

„Vážně, Paule. Ano! Viděls ty vlajky na domech v Magdeburgerstrasse, tady v ulici. Když jsi dorazil, ptal ses, proč na našem domě visí jiná vlajka.”

„Olympijská.”

„Ano, ano. Ne národně socialistická jako na většině ostatních domů

v téhle ulici. Víš, proč to tak je? Protože tenhle dům vlastní

žid. Má ze zákona zakázáno vyvěšovat německou vlajku. Taky chce dát najevo, že je hrdý na svou vlast jako všichni ostatní. Jenže nemůže. A koneckonců: copak by vůbec mohl vyvěšovat národně

socialistickou vlajku? S hákovým křížem? Vždyť je to symbol antisemitismu.”

Ach tak, takže to je odpověď na Paulovu otázku.

Vy určitě víte…

„Slyšel jsi někdy něco o arizaci?”

„Ne.”

„Vláda prostě konfiskuje židovský dům nebo firmu. Je to krádež, ryzí a neskrývaná. Góring je v tomhle mistr.” Paul si vzpomněl na prázdné domy, kolem kterých dopoledne projížděl cestou za Morganem do Drážďanské uličky, i na cedule oznamující, že zařízení je na prodej.

Kathe se k němu přivinula a po dlouhém mlčení řekla: „Existuje takový muž… Vystupuje

v jedné restauraci. Jmenuje se Fantazie. Tedy, ta restaurace se jmenuje Fantazie, ale totéž se dá říct i o ní samotné. Je moc hezká. Jednou jsem tam byla a ten člověk si hověl ve skleněné kleci uprostřed místnosti. Víš, kdo to byl?

Umělec v hladovění.”

„Cože?”

„Umělec v hladovění. Jako v té Kafkově povídce. O pár týdnů dříve si do té klece vlezl a žil v ní jenom o vodě. Všichni se na něj mohli dívat. Vůbec nejedl.”

„Ale jak…”

„Na záchod ho normálně pouštějí. Ale vždycky ho někdo doprovází a ověřuje, že si skutečně nebere nic k jídlu. Den za dnem…” Slova vyřčená ve tmě, slova vyřčená mezi milenci. Není důležité, co ta slova znamenají. I když někdy ano.

„Pokračuj,” zašeptal Paul.

„Setkala jsem se s ním poté, co v té skleněné kleci strávil osmačtyřicet dní.”

„Bez jídla? To už z něj byla jenom kostra, ne?”

„Byl nesmírně vychrtlý, ano. A vypadal nemocně. Ale na několik týdnů z té klece vystoupil. Setkala jsem se s ním prostřednictvím jednoho kamaráda. Ptala jsem se ho, proč se rozhodl vydělávat na živobytí právě tímhle. Řekl mi, že několik let pracoval ve státní správě, dělal něco kolem dopravy. Ale když se k moci dostal Hitler, odešel z práce.”

„Vyhodili ho, protože nebyl národní socialista?”

„Ne, odešel sám, protože nedokázal akceptovat jejich hodnoty a nehodlal pro jejich vládu pracovat. Jenže měl dítě a potřeboval vydělávat peníze.”

„Dítě?”

„A potřeboval peníze. Ovšem ať hledal kdekoliv, nikde nenašel místo, které by nebylo pošpiněné stranou. Nakonec dospěl k závěru, že jedinou věcí, kterou může dělat, aniž by ztratil mravní

bezhún… Jak je to slovo?”

„Bezúhonnost.”

„Ano, ano, bezúhonnost. Je stát se umělcem v hladovění. Bylo to čisté.

Nezkorumpovatelné. A víš, kolik lidí se na něj chodí dívat?

Tisíce! Chodí za ním tisíce lidí, protože je poctivý. Zatímco v našich životech je teď poctivosti strašně málo.” Slabé chvění

Paulovi prozradilo, že se Kathe otřásá slzami.

Slova mezi milenci…

„Kathe?”

„Co to jenom udělali?” Kathe zalapala po dechu. „Co to udělali…?

Nechápu, co se to stalo. Jsme národ, který miluje hudbu a klábosení, který si zakládá na šití pánských košil dokonalým stehem, na neustálém drhnutí kočičích hlav v bočních uličkách do bezvadné čistoty, na opalování na pláži u Wannsee, na nakupování šatů a sladkostí dětem, necháváme se dojímat k slzám Měsíční sonátou, Goethem a Schillerem, a přesto se teď chováme jako uhranutí. Proč?” Zajíkla se. „Proč?” O chvíli později špitla: „Mám strach, že až na tuto otázku dostaneme odpověď, bude už pozdě.”

„Odjeď ze země,” zašeptal Paul.

Kathe se překulila čelem k němu. Paul cítil, jak se její silné

paže, zocelené drhnutím van a mytím podlah, proplétají kolem něj, cítil, jak se jí zvedá pata a nachází průhyb v jeho hřbetu, jak ho Kathe cílevědomě tiskne blíže k sobě.

„Odjeď,” zopakoval.

Kathe se přestala třást a její dech začal být pravidelnější. „Já

odjet nemůžu.”

„Proč ne?”

„Je to moje vlast,” zašeptala prostě. „Nemůžu ji opustit.”

„Jenže tohle už není tvoje vlast. Už patří jim. Jak jsi to říkala?

Tier. Bestie, zločinec. Zmocnili se jí zločinci… Odjeď. Ztrať

se, než se to ještě zhorší.”

„Ty myslíš, že se to zhorší? Pověz mi něco, Paule. Prosím. Ty jsi spisovatel. Zatímco já se ve velkém světě nevyznám. Mým světem je výuka, Goethe a poezie. Jsi chytrý muž. Co si o tom opravdu myslíš?”

„Myslím, že se to zhorší. Musíš odtud odejít. Co nejdříve.” Kathe uvolnila zoufalé sevření. „I kdybych chtěla, tak nemůžu. Když mě propustili, ocitlo se moje jméno na seznamu. Sebrali mi pas. Nikdy nedostanu výjezdní povolení. Mají strach, že proti nim budeme pracovat z Anglie nebo z Paříže. A tak si nás drží hezky u těla.”

„Tak se vrať se mnou. Já tě odtud dostanu.”

Slova mezi milenci…

„Pojeď do Ameriky.” Slyšela to vůbec? Nebo se už dávno rozhodla?

„Máme tam báječné školy. Mohla bys tam učit. Anglicky mluvíš

stejně dobře jako rodilý Američan.”

Kathe se zhluboka nadechla. „Oč mě to žádáš?”

„Abys odjela se mnou.”

Ostré uchechtnutí. „Když žena pláče, řekne muž cokoliv, aby příval slz zastavil. Vždyť tě ani neznám.”

„A já neznám tebe,” opáčil Paul. „Já tě přece nežádám o ruku. Netvrdím, že spolu budeme žít. Jenom ti říkám, aby ses odsud hezky rychle ztratila. Dokážu to zařídit.”

V nastalém tichu Paula napadlo, že ji opravdu nežádá o ruku ani nic podobného. Když si však položil ruku na srdce, neubránil se Paul Schumann otázce, zda se za jeho nabídkou náhodou opravdu neskrývá více než jen snaha pomoci bezmocné ženě uniknout z nebezpečného místa. Za život již poznal hezkou řádku žen, hodné

dívky, zlobivé dívky i hodné dívky hrající si na zlobivé. U

některých si myslel, že je miluje, a u některých to věděl. Zároveň

si však uvědomoval, že k žádné z nich nikdy necítil po tak krátké

době totéž co k této ženě. Ano, i Marion svým způsobem miloval a čas od času s ní strávil noc na Manhattanu, případně ona s ním v Brooklynu. Spali spolu, bavili se spolu

o filmech, o délce sukní v příštím roce, o restauraci Luigis, o její matce, o jeho sestře. O výkonech Dodgers. Paul Schumann však nyní pochopil, že to nebyla slova milenců. že se ani zdaleka nepodobala dnešnímu rozhovoru mezi ním a touto složitou vášnivou ženou.

„Ale,” řekla Kathe nakonec se směsicí odmítavosti a podrážděnosti, „já nikam nemůžu. Jak bych taky mohla? Říkala jsem ti přece, že mi nedají pas a výjezdní povolení.”

„Vždyť ti to povídám. S tím si nemusíš lámat hlavu. Mám jisté

konexe.”

„Vážně?”

„Pár lidí v Americe je mými dlužníky.” Což byla pravda. Paul si vzpomněl na Averyho s Maniellim v Amsterdamu, kteří byli připraveni pro něj okamžitě vyslat letadlo. Znovu se obrátil ke Kathe. „Máš tu nějaké závazky? Co ta tvoje sestra?”

„Ale, moje sestra… Ta se provdala za věrného stoupence strany. Ani se se mnou nestýká. Jsem pro ni přívažek.” Kathe se na chvíli odmlčela a poté dodala: „Ne, už mi tu zůstali jen

duchové. A ti nejsou důvodem k setrvání. Ti jsou důvodem k odjezdu.” Venku se ozval smích a opilecké výkřiky. Jakýsi blábolivý mužský

hlas se pustil do zpěvu: „Kdyby tak olympiáda chtěla skončit už, ať židi zakusí naši pistoli a nůž…” Následovalo řinčení

rozbitého skla a po něm další píseň, kterou tentokrát zpívalo několik hlasů: „Držte vlajku vysoko, semkněte se. SA pochoduje pevným krokem… Ustupte, ustupte před hnědými prapory, ať úderné

oddíly vyčistí zemi…”

Paul poznal píseň, kterou členové Hitlerjugend včera zpívali při spouštění vlajky v olympijské vesničce. Červenobílé vlajky s černým hákovým křížem.

Vy určitě víte…

„Ty si myslíš, že mě opravdu dokážeš dostat ze země i bez dokladů, Paule?”

„Ano. Jenže odjíždím brzy. Doufám, že už zítra v noci. Nebo pozítří v noci.”

„Jak?”

„Detaily nechej na mně. Jsi ochotna okamžitě odjet?” Chvíle mlčení. „Dokážu to. Ano.”

Vzala Paula za ruku, pohladila mu dlaň a propletla prsty s jeho. Bezpochyby to byl mezi nimi ten nejintimnější okamžik celého večera.

Paul ji pevně sevřel, natáhl paži a narazil pod polštářem na cosi tvrdého. Dotkl se toho a podle velikosti a omaku poznal, že je to kniha s Goetheho básněmi, kterou jí věnoval odpoledne.

„A nebudeš…”

„Psst,” zašeptal. A pohladil ji po vlasech.

Paul Schumann věděl, že existují chvíle, kdy slova mezi milenci musí utichnout.

DÍL IV

Neděle 26. července až pondělí 27. července 1936

Willi Kohl seděl už hodinu, konkrétně od pěti ráno, ve své

kanceláři na Alexu a lopotně sepisoval anglicky psané sdělení, které si sesumíroval v hlavě, když bez zamhouření oka ležel vedle Heidi, jež pokojně oddechovala a voněla pudrem, který si před spaním nanášela na pokožku.

Nyní si prohlédl své dílo:

JÁ JSEM STARŠÍ DETEKTIV INSPEKTOR WILLI KOHL Z KRIMINALPOLIZEI (KRIMINÁLNÍ POLICIE) V BERLÍNĚ STOP HLEDÁME INFORMACI TÝKAJÍCÍ

AMERIČANA MOžNÁ Z NEW YORKU SOUČASNĚ V BERLÍNĚ PAULA SCHUMANNA V

SOUVISLOSTI S VRAžDOU STOP PŘIJEL S AMERICKÝM OLYMPIJSKÝM TÝMEM

STOP PROSÍM ABY MI VY ZASLALI INFORMACI O TOMTO MUžI NA KRIMINÁLNÍ

POLICII V ÚSTŘEDÍ ALEXANDERPLATZ BERLÍN K RUKÁM INSPEKTORA WILLIHO

KOHLA STOP NANEJVÝŠ NALÉHAVÉ STOP DĚKUJI VÁM S POZDRAVEM

Kohl s gramatikou úporně zápolil. Na oddělení sice pracovali překladatelé, ale nikdo z nich neměl v neděli službu a Kohl chtěl text odeslat ihned. V časových pásmech se sice nevyznal, ale věděl, že v Americe je teď o něco méně hodin, předpokládal, že za Atlantikem budou mít kolem půlnoci, a doufal, že i tam pracují

policisté v dlouhých směnách jako strážci zákona ve většině zemí

na světě.

Znovu si pročetl obsah sdělení a dospěl k závěru, že je i přes případné formální chyby

docela dobré. Na zvláštní list papíru napsal instrukce, aby byl telegram odeslán na Mezinárodní olympijský výbor, Policejní oddělení města New York a Federální úřad pro vyšetřování, a zamířil do telegrafní místnosti. Ke svému zklamání zde nenašel nikoho ve službě, a tak se vztekle vrátil ke svému stolu.

Janssen se právě po několika hodinách spánku vracel do olympijské vesničky, aby se tam pokusil získat další stopy. Co zatím mohl podniknout Kohl? Nic konkrétního ho nenapadalo, snad jen popohnat soudního patologa ve věci pitvy a identifikační oddělení ve věci analýzy otisků prstů. Rovněž tyto kanceláře však pochopitelně zatím zely prázdnotou a bylo docela možné, že se v nich nikdo neobjeví celou neděli.

Kohl cítil palčivý zmar.

Jeho zrak padl na těžce sesmolený text.

„Á, to je absurdní.” Nehodlal už déle čekat. Jak může být těžké obsluhovat dálnopis? Kohl se postavil a spěšně zamířil do telegrafní místnosti, odhodlán učinit všechno možné, aby odeslal zprávu do Spojených států sám. A pokud se vinou jeho nemotorných prstů zpráva nedopatřením rozešle na stovky různých míst v Americe, inu, tím lépe.

Kathe se kolem šesté hodiny ráno vrátila do svého pokoje, ale teď už byla opět u něj. Měla tmavě modrý domácí úbor, vlasy sepnuté sponkami a lehký ruměnec ve tváři. Paul stál ve dveřích a otíral si z tváře zbytky mýdla na holení. Nasadil na žiletku ochranný kryt a uložil ji do plátěné brašny.

Kathe mu přinesla kávu s topinkami a k nim trochu bledého margarínu, sýra, okoralé klobásy a vodnaté marmelády. Prošla pásem slunečního světla, které se oknem dralo do obývacího pokoje, a položila podnos na stolek vedle kuchyně.

„Tady,” oznámila a kývla na podnos. „Nemusíš chodit do jídelny.” Jedenkrát na něj rychle pohlédla a opět odvrátila zrak. „Mám práci.”

„Tak co, necukla jsi?” zeptal se Paul anglicky.

„Co znamená necukla?”

Paul ji políbil. „No, jak jsem se tě včera ptal. Pořád jsi ochotná se mnou odjet?”

Kathe urovnala čínský porcelán na podnose, přestože Paulovi přišel už předtím dokonale urovnaný. „Necukla jsem. A ty?” Paul pokrčil rameny. „Nedopustil bych, aby sis to rozmyslela. Bylo by to kakfif. Vyloučeno.”

Kathe se zasmála. A poté zamračila. „Ale chci říct jednu věc.”

„Jo.”

„Docela často dávám najevo svůj názor.” Sklopila oči. „A docela rázně. Michael vždycky tvrdil, že jsem jako cyklon. Ale chtěla bych říct, že pokud jde o ten včerejší rozhovor o sportu, dokážu se naučit mít ho ráda.”

Paul zavrtěl hlavou. „Byl bych radši, kdybys to nedělala.”

„Ne?”

„Protože bych pak měl pocit, že se musím naučit mít rád poe zii.

Kathe mu zabořila hlavu do prsou. Paulovi se zdálo, že se směje.

„Amerika se ti bude líbit,” řekl. „A jestli ne, tak až se to tady přežene, můžeš se zase vrátit. Nikde není řečeno, že odtud odjíždíš navěky.”

„Á, můj moudrý spisovatel. A ty myslíš, že se to, jak byl ten výraz? -, že se to přežene??”

„Ano, myslím. Myslím, že oni už moc dlouho u moci nebudou.” Podíval se na hodiny. Bylo téměř půl osmé. „A teď už musím na schůzku s kolegou.”

„V neděli ráno? Aha, tak teď už chápu to tvoje tajemství.” Paul na ni pohlédl s

obezřetným úsměvem.

„Ty píšeš o farářích, kteří provozují sport!” Kathe se rozesmála.

„To je ten tvůj senzační článek!” Její úsměv ochabl. „Proč vlastně

musíš odjíždět tak brzy, když píšeš o sportu a o kubících betonu použitých při stavbě stadionu?”

„Já nemusím odjíždět brzy. Ale mám ve Státech pár důležitých schůzek.” Paul rychle vypil kávu a snědl kus topinky s klobásou.

„Zbytek dojez ty. Já už nemám hlad.”

„Tak ke mně spěchej. Já se zatím sbalím. Ale budu mít asi jen jedno zavazadlo. Kdybych si jich vzala moc, možná by se mi do některého zkusil schovat duch.” Zasmála se. „Ach jo, teď mluvím jako nějaká postava našeho morbidního přítele E. T. A. Hoff manna.

Paul ji políbil a odešel z penzionu. Vstoupil do nedělního rána, které již bylo tak horké, že cítil, jak mu na pokožce vyráží pot. Rozhlédl se po prázdné ulici a zamířil na sever přes kanál a odtud do Tiergartenu, do zahrady bestií.

Reggicho Morgana zastihl na lavičce před stejným jezírkem, kde byl před třemi lety ubit k smrti milenec Kathe Richterové. I přes časně ranní hodinu zde již byly desítky lidí, chodců i cyklistů. Morgan měl svlečené sako a částečně vyhrnuté rukávy košile.

Paul se posadil vedle něj a Morgan povytáhl obálku ve vnitřní kapse saka. „Babky došly v pořádku,” zašeptal anglicky.

„Takže ti v sobotu večer proplatili šek?” vrátil se Paul k němčině a zasmál se. „Tak to žiju v úplně novém světě.”

„Myslíš, že se ten Webber objeví?” dotázal se Morgan skepticky.

„No jo. Jestli v tom lítají peníze, tak si to nenechá ujít. Akorát si nejsem jistý, jak hodně nám pomůže. Včera jsem si prohlédl tu Wilhelmstrasse. Jsou tam desítky strážců, možná stovky. Bylo by strašně riskantní to dělat přímo tam. Musíme počkat, co nám k tomu řekne Otto. Možná našel nějaké jiné místo.”

Oba chvíli mlčky seděli.

Paul sledoval, jak se Morgan rozhlíží po parku. Zdálo se, že je zamyšlený. „Po téhle zemi se mi bude hodně stýskat,” řekl nakonec. Jeho tvář na okamžik pozbyla veškerou vervu a jeho tmavé oči posmutněly. „žijí tu dobří lidé. Připadají mi laskavější než

Pařížané, otevřenější než Londýňané. A mnohem více si užívají života než lidé v New Yorku. Kdybychom měli čas, zavedl bych tě do parku oddechu a do lunaparku. A taky strašně rád chodím sem, do Tiergartenu. Baví mě pozorovat ptáky.” Náhle jako by Morgan pocítil rozpaky. „Přihlouplá zábava.”

Paul se v duchu zasmál a vzpomněl si na modely letadel, které stály na poličce v jeho brooklynském bytě. Vždy záleží na úhlu pohledu.

„Takže odtud odjedeš?” zeptal se.

„Nemůžu tu zůstat. Už jsem tady příliš dlouho. S každým dalším dnem se zvyšuje pravděpodobnost nějaké chyby, nějaké nepozornosti, která je na mě upozorní. A po tom, co se chystáme udělat, se velmi bedlivě zaměří na každého cizince, který tu v poslední době pobýval. Ovšem až se život vrátí do normálu a národní socialisté odtáhnou, můžu se tu vrátit.”

„A co budeš dělat, až se vrátíš?”

Morgan se rozjasnil. „Rád bych se stal diplomatem. Proto se v téhle branži pohybuju. Po tom, co jsem viděl v zákopech…” Ukázal na jizvu po kulce na paži. „Tehdy jsem se rozhodl, že udělám všechno možné, jen abych zabránil válce. Diplomatický sbor měl z tohohle hlediska smysl. Už jsem o tom napsal senátorovi. Navrhl mi Berlín. Země v přílivu, napsal doslova. A tak

jsem tady. Doufám, že se za pár let stanu styčným důstojníkem. A pak velvyslancem nebo konzulem. Jako tady náš velvyslanec Dodd. To je génius, opravdový státník. Samozřejmě mě hned od počátku nevyšlou sem. Na to je tahle země příliš důležitá. Mohl bych začít třeba v Holandsku. Nebo možná ve Španělsku, až tam skončí ta jejich občanská válka, pochopitelně. Tedy, pokud pak ze Španělska ještě něco zbude. Franco je stejně špatný jako Hitler. Bude to tam brutální. Ale až se sem zase navrátí příčetnost, vážně bych se tu ještě rád objevil.”

Netrvalo dlouho a Paul si všiml, jak se k nim po stezce blíží Otto Webber. Kráčel pomalu a trochu nejistě a mžoural proti ostrému slunci.

„Už je tady.”

„To je on? Vypadá jako nějaký starosta. A ještě k tomu takový, který strávil celý večer v opici. Na tohohle člověka spoléháme?” Webber došel k lavičce a posadil se. Dýchal jen velmi ztěžka.

„Horký, moc horký den. Netušil jsem, že může být už ráno takhle horko. V tuhle denní dobu jsem málokdy vzhůru. Ale hovnoko-šiláči taky, takže se můžeme bavit bez velkých obav. Vy jste společník pana Johna Dillingera?”

„Dillingera?” podivil se Morgan.

„Já jsem Otto Webber.” Energicky potřásl Morganovi rukou. „A vy jste…?”

„Svoje jméno si nechám pro sebe, jestli vám to nevadí.”

„Eh, ano, to je v pořádku.” Webber si Morgana zkoumavě prohlédl.

„Poslyšte, mám doma pár hezkých kalhot, několik párů. Prodám vám je levně. Ano, ano, velmi levně. Je to nejlepší kvalita. Z Anglie. Můžu říct některé ze svých holek, ať vám je upraví na míru. Třeba Ingrid, ta je k dispozici. Je velmi talentovaná. A taky nesmírně pohledná. Učiněný poklad.” Morgan se zadíval na své šedé flanelové kalhoty. „Ne. Nepo-třebuju žádné oblečení.”

„A co šampaňské? Punčochy?”

„Otto,” přerušil ho Paul. „Myslím, že jediná transakce, o kterou máme zájem, je ta, o níž jsme se bavili včera.”

„Ach ano, pane Johne Dillingere. Jenže já nesu zprávy, které se vám možná nebudou líbit. Všechny moje kontakty hlásí, že na Wilhelmstrasse se snesla rouška mlčení. Něco je přimělo k obezřetnosti. Bezpečnostní opatření jsou přísnější než kdykoliv předtím. A to všechno se stalo včera. O člověku, kterého jsi zmínil, nemá nikdo z mých kontaktů žádné informace.” Paul zklamaně zkřivil obličej.

„A já půl noci sháněl ty peníze,” zamumlal Morgan.

„Fajn,” odvětil Webber čiperně. „Dolary, je to tak?”

„Můj milý příteli,” vysvětlil mu Morgan sžíravě, „jestli nebudou výsledky, tak zaplaceno nedostaneš.”

„Ale situace zdaleka není beznadějná. Pořád vám můžu pomoct.”

„Tak povídej,” řekl Morgan netrpělivě. Znovu si prohlédl kalhoty a oklepal si z nich smítko.

Němec pokračoval: „Nemůžu vám sdělit, kde chodí naše kuřátko, ale co byste řekli, kdybych vás zavedl přímo do kurníku a vy už byste si to tam zjistili sami?”

„Do kur…”

Webber ztlumil hlas. „Můžu vás dovést přímo do kancléřství. Všichni ministři Ernstovi závidí. Každý se snaží dostat co nejblíže k prďolovi a zajistit si kanceláře ve stejné budově, ale většina se musí spokojit s prostory někde poblíž. Skutečnost, že Ernst přebývá ve stejné budově, je mnoha ministrům trnem v oku.” Paul se ušklíbl. „Včera večer jsem si to tam prohlížel. Všude

je ostraha. Nikdy mě tam nepropašuješ.”

„Já jsem jiného názoru, příteli.”

„A jak to, ksakru, uděláš?” Paul bezděky vyhrkl otázku anglicky, a tak ji zopakoval i v němčině.

„Za to můžeme poděkovat prďolovi. Je posedlý architekturou. Od chvíle, co se dostal k moci, celé kancléřství renovuje. Dělníci tam pracují sedm dní v týdnu. Seženu ti pracovní šaty, falešný

identifikační průkaz a dvě propustky, které ti zajistí vstup do budovy. Jedna z mých spojek tam dělá omítky a má přístup k veškeré

dokumentaci.”

Morgan se zamyslel a pokýval hlavou, nyní už se k celé myšlence nestavěl tak cynicky.

„Přátelé mi tvrdí, že Hitler chce mít ve všech kancelářích na důležitých patrech koberce. Což se týká i Ernstovy kanceláře. Dodavatelé koberců právě ty kanceláře vyměřují. Některé už

vyměřili, jiné ještě ne. Budeme doufat, že Ernstovu kancelář ještě

nestihli. V opačném případě si musíš najít nějakou výmluvu, proč

ji vyměřit ještě jednou. Propustka, kterou ti obstarám, bude znít na firmu, která je mimo jiné vyhlášená kvalitními koberci. Taky ti seženu metr a zápisník.”

„Jak víš, že tomu člověku můžeš věřit?” zeptal se Paul.

„Protože používá lacinou omítku a rozdíl mezi její skutečnou cenou a tím, co mu vyplácí stát, si strká do kapsy. Což je při výstavbě

Hitlerova mocenského sídla smrtelný zločin. Takže na něj mám páku: určitě by mi nelhal. Kromě toho si myslí, že nám jde jen o nějakou fintu, jak ty koberce nabídnout za nižší cenu. A pochopitelně jsem mu taky slíbil kousek vejce.”

„Vejce?” zeptal se Morgan.

Tlumočení se ujal Paul. „To jako peněz.”

Koho chleba jíš, toho píseň zpívej…

„Strhni si to z toho tisíce dolarů.”

„Rád bych podotkl, že žádný tisíc dolarů nemám.” Morgan zavrtěl hlavou, sáhl do kapsy a odpočítal sto dolarů.

„To stačí,” přitakal Webber. „Vidíte, nejsem chamtivý.” Morgan obrátil před Paulem oči v sloup. „On že není chamtivý?

Vždyť je to hotový Goring.”

„Á, budu to brát jako lichotku, pane. Náš ministr letectví je velice vynalézavý

obchodník.” Webber se otočil k Paulovi. „V

budově se budou pohybovat nějací oficiální činitelé, přestože je neděle. Podle mé spojky však půjde o vysoce postavené

pohlaváry, kteří se vesměs budou nacházet nalevo ve vůdcově křídle budovy, kam stejně nebudeš mít přístup. V pravém křídle mají

kanceláře níže postavení představitelé, a sídlí tam i Ernst. Ti tam dneska pravděpodobně nebudou, stejně jako sekretářky a tajemníci. Takže bys měl mít čas prohledat jeho kancelář a při troše štěstí najít jeho kalendář, nějakou zprávu nebo poznámku, která ti prozradí, kdy a kde má v příštích několika dnech schůzky.”

„To nezní špatně,” poznamenal Morgan.

„Potrvá mi asi hodinu, než všechno zařídím,” pokračoval Webber.

„Vyzvednu pracovní kombinézu, tvoje doklady a auto. Setkáme se v deset hodin tamhle u té sochy, u té ženské s velkým klínem. A vám přinesu nějaké kalhoty,” dodal směrem k Morganovi. „Za dvacet marek. Moc výhodná cena.” Usmál se a znovu se obrátil k Paulovi.

„Tady tvůj přítel si mě prohlíží takovým velmi zvláštním pohledem, Johne Dillingere. Myslím, že mi nevěří.”

Reggie Morgan pokrčil rameny. „Něco ti povím, Otto Wil-helme Friedrichu Georgu Webbere.” Pohlédl na Paula. „Tady můj kolega ti už sdělil, jaká preventivní opatření jsme přijali, abychom zajistili, že nás nezradíš. Takže o nedůvěru tady vůbec nejde. Prohlížím si tě takovým zvláštním pohledem, protože by mě setsakramentsky zajímalo, co ti vadí na mých kalhotách.” V chlapci před sebou poznával Markovu tvář.

Pochopitelně se dalo předpokládat, že se syn bude podobat otci. Přesto to bylo znepokojivé.

„Pojď sem, Rudy,” řekl Reinhard Ernst vnukovi.

„Ano, dědečku.”

Byla neděle časně ráno a služebná právě sklízela zbytky od snídaně ze stolu, na který dopadaly sluneční paprsky žluté jako pyl. Gertrud si v kuchyni prohlížela oškubanou husu, kterou dnes měli mít k večeři. Jejich snacha byla v kostele, kde zapalovala svíčky na památku Marka Albrechta Ernsta, stejného mladíka, jehož rysy nyní plukovník spatřoval ve svém vnukovi.

Zavázal Rudymu tkaničky. Ještě jednou pohlédl chlapci do tváře a znovu v ní uviděl Marka, ačkoliv tentokrát byl její výraz jiný: zvědavý a bystrý.

Opravdová záhada.

Jak strašlivě se mu po synovi stýská…

Uplynulo právě osmnáct měsíců ode dne, kdy se Mark rozloučil s rodiči, manželkou a Rudym, kteří stáli za zábradlím v Lehrterstation. Ernst tehdy sedmadvacetiletému důstojníkovi zasalutoval, doopravdy zasalutoval, žádný fašistický pozdrav -, jeho syn nastoupil do vlaku a nechal se odvézt do Hamburku, kde měl převzít velení nad svým plavidlem.

Mladý důstojník si plně uvědomoval rizika spojená s plavbou na zchátralé lodi, ale přesto je bez váhání podstoupil. Vojáci a námořníci to tak prostě dělají.

Ernst myslel na Marka každý den. Nikdy předtím však k němu synův duch nepronikl tak blízko jako nyní, když se díval na dobře známé výrazy ve tváři svého vnuka, tak přímé, tak sebejisté, tak zvídavé. Měl to snad být důkaz, že chlapec zdědil otcovu povahu?

Za deset let půjde Rudy k odvodu. Kde se v té době bude nacházet Německo? Ve válce? V míru? Bude opět držet území, které mu ukradla versailleská smlouva? Pozbude již Hitler moci jako silný motor, který se rychle zadře a shoří? Anebo se bude vůdce stále držet u vesla a leštit svou vizi nového Německa? Srdce Ernstovi napovídalo, že by se měl těmito otázkami bytostně znepokojovat. Současně však věděl, že se jimi zdržovat nemůže. Nedokázal se soustředit na nic jiného než na svou povinnost.

Povinnost člověk musel plnit.

I kdyby to znamenalo velet staré výcvikové lodi, která nikdy neměla převážet střelný prach a náboje a jejíž lajdácky postavený sklad střeliva se nacházel příliš blízko u lodní kuchyně, u strojovny či u nějakého jiskřícího kabelu (dnes už se nikdo nedozví, jak to vlastně bylo), v důsledku čehož se plavidlo, jež v chladných vodách Baltu nacvičovalo válečné manévry, vmžiku proměnilo v mračno štiplavého kouře vznášejícího se nad hladinou, zatímco rozcupovaný trup se rychle propadal černočernou vodou k mořskému dnu.

Povinnost…

I kdyby to znamenalo trávit v nejlepším zájmu Německa polovinu dne sváděním žabomyších válek v zákopech Wilhelmstrasse, v případě

nutnosti i se samotným vůdcem.

Ernst naposledy utáhl Rudymu tkaničku, aby měl jistotu, že se nerozváže a že si ji chlapec nepřišlápne. Postavil se a prohlédl si miniaturní verzi vlastního syna. „Rudy,” zeptal se z náhlého popudu, kteréžto chování u něj bylo velice neobvyklé, „dnes ráno se musím s někým sejít. Ale nechtěl bys jít pak se mnou na olympijský stadion? Líbilo by se ti to?”

„Ano, dědečku.” Na chlapcově tváři rozkvetl obrovitý úsměv. „Mohl bych se proběhnout po dráze.”

„Utíkáš rychle, vi¨ď?”

„Gunni ze školky a já jsme si dali závod od dubu k verandě a já

jsem vyhrál, i když jsem o dva roky mladší.”

„Dobře, dobře. V tom případě se ti to bude odpoledne líbit. Půjdeš se mnou a můžeš se proběhnout po stejné dráze, na které budou závodit naši olympionici. A až pak příští týden navštívíme olympiádu, můžeš všem vyprávět, žes běžel po stejné dráze. To bude zábava, viď?”

„To jo, dědečku.”

„Ale teď už musím jít. Vrátím se kolem poledne a vyzvednu si tě.”

„Já zatím budu trénovat běh.”

„Ano, to je dobrý nápad.”

Ernst zamířil do pracovny, sebral několik spisů Walthamské studie, sešel za manželkou do komory a oznámil jí, že se sem během dne zastaví pro Rudyho. A ted? Jistě, jistě, teď je sice neděle ráno, ale on musí vyřídit nějaké důležité záležitosti. Ne, nemůže to počkat.

Ať už se o něm tvrdilo cokoliv, Hermann Goring bylrozhodně neúnavný.

Dnes například dorazil do své kanceláře na ministerstvu letectví v osm hodin ráno. Nehledě na to, že byla neděle. Navíc se cestou stihl ještě někde zastavit.

Zbrocený potem vpochodoval o půl hodiny dříve do budovy kancléřství a zamířil přímo k Hitlerově pracovně. Bylo docela možné, že Vlk už je vzhůru, přesněji řečeno ještě vzhůru. Vůdce trpěl nespavostí a často byl vzhůru ještě dlouho po svítání. Dnes ho však Goring zastihl v posteli. Strážný ohlásil, že se Hit ler uchýlil na lůžko kolem páté ráno s tím, že si nepřeje být rušen.

Goring se na okamžik zamyslel a pak načmáral na lístek vzkaz a předal ho vojákovi.

Můj Vůdce,

dozvěděl jsem se o jisté znepokojivé záležitosti na nejvyšší úrovni. Mohlo by se jednat o zradu. V sázce jsou významné budoucí

plány. Další informace předám osobně, jakmile Vám to bude vyhovovat.

Goring

Volba slov Goringa uspokojila. Výraz „zrada” spolehlivě zabíral. židi, komunisti, sociáldemokrati, republikáni, stručně řečeno zádobodači, zaprodali na konci války zemi spojencům a také dnes hrozilo, že budou Pilátem Hitlerovu Ježíšovi.

Cha, jak se Vlk vždycky rozohnil, když to slovo zaslechl. Rovněž výraz „budoucí plány” byl zvolen trefně. Cokoliv, co zavánělo nezdarem Hitlerovy vize třetí říše, si okamžitě získávalo vůdcovu pozornost.

Ačkoliv se kancléřství nacházelo hned za rohem, vzhledem k horkému počasí a vlastním tělesným proporcím byla cesta pro Goringa nepříjemná. Nic jiného mu však nezbývalo. Nemohl sem zatelefonovat ani poslat kurýra, Reinhard Ernst sice nebyl natolik schopným intrikánem, aby si vytvořil vlastní zpravodajskou síť a nechával špehovat své kolegy, avšak existovala celá řada jiných lidí, kteří

by s největším potěšením ukradli Góringovi šokující odhalení o židovských kořenech Ludwiga Keitela a předložili je vůdci jako vlastní zjištění. Například takový Goebbels, Goringův hlavní

soupeř v boji o Vlkovu přízeň, by to učinil bez mrknutí oka. Blížila se devátá hodina a ministr právě obracel pozornost k nechutně objemnému spisu o arizaci jedné velké chemičky na západě

země a jejímu převodu pod firmu Hermann-Goring—Werke, když vtom v kanceláři zazvonil telefon.

Tajemník v předpokoji zvedl sluchátko a řekl: „Kancelář ministra Goringa.”

Ministr se předklonil a vykoukl do předpokoje. Tajemníkovo tělo se během konverzace viditelně napínalo do pozoru. Nakonec zavěsil a přešel ke dveřím. „Vůdce vás za půl hodiny přijme, pane ministře.”

Goring přikývl a zamířil ke stolu stojícímu napříč kanceláří. Posadil se a nabral si jídlo z přeplněného tácu. Tajemník přiskočil a nalil mu kávu. Ministr letectví se pak konečně začal prokousávat finančními údaji o chemičce, ale nemohl se pořádně soustředit: z tabulek a čísel mu však před oči neustále vyskakoval obrázek, jak dva příslušníci gestapa odvádějí Reinharda Ernsta z kancléř-ství a jak se v plukovníkově jinak znepokojivě klidném obličeji zračí zmatek a zdeptanost.

Jistě, byla to pošetilá představa, leč alespoň poskytovala Goringovi příjemné rozptýlení, než spořádá obrovský talíř s klobásou a vajíčky.

V prostorném, ale zaprášeném a neudržovaném bytě na Krausenstrasse, který se zde, půl kilometru jihovýchodně od vládního komplexu, nacházel již od dob Bismarckových a Vilémových, seděli za zdobeným jídelním stolem dva mladí muži. Už celé hodiny spolu vedli debatu. Diskuse to byla zdlouhavá a vášnivá, poněvadž

probíraným tématem nebylo nic menšího než jejich vlastní přežití. A stejně jako u mnoha jiných témat, která dnes lidé nejčastěji probírali, se podstata debaty nakonec smrskla na jednu základní

otázku: na otázku důvěry.

Přinese jim ten člověk skutečně spásu, anebo je zradí a oni za svou naivitu zaplatí životem?

Cink, cink, cink…

„Přestaň s tím,” řekl Kurt Fischer, starší z obou světlovlasých bratrů.

Hans poklepával nožem o talíř, který obsahoval jablkovou dužinu a obal od sýra, zbytky jejich žalostné snídaně. Cinkl ještě několikrát a poté nůž konečně odložil.

Oba bratry dělilo pět let, avšak propast mezi nimi byla mnohem širší.

„Mohl by nás udat pro peníze,” prohlásil Hans. „Mohl by nás udat, protože je opilý národním socialismem. Mohl by nás udat, protože je neděle a on má prostě chuť někoho udat.”

Což byla rozhodně pravda.

„A jak říkám: nač ten spěch? Proč zrovna dneska? Rád bych se ještě viděl s Ilsou. Vzpomínáš si na ni, ne? Je krásná jako Marlene Dietrichová.”

„To si děláš srandu, ne?” odvětil rozhořčeně Kurt. „Jde nám o život a ty tady hyneš touhou po nějaké kozaté holce, kterou neznáš ani měsíc.”

„Můžeme odjet zítra. A proč vlastně ne až po olympiádě? Lidi budou odcházet z her dřív a odhazovat vstupenky. Na odpolední soutěže se můžeme dostat.”

Právě olympiáda byla s největší pravděpodobností jádrem celého sporu. U pohledných

mladíků jako Hans se dalo předpokládat, že se v jejich životě objeví ještě mnoho lis, zvláště když tato dívka nebyla nijak zvlášť hezká ani chytrá (byť na nacionálně socialistické poměry oplývala mimořádnou nevázaností). Na útěku z Německa proto Hanse nejvíce trápila skutečnost, že neuvidí olympijské hry.

Kurt si sklíčeně povzdechl. Jeho bratrovi bylo devatenáct, což je věk, v němž již mnoho mužů zastávalo zodpovědné funkce v armádě nebo v obchodní sféře. Bratr však byl odjakživa impulzivním snílkem, nadto trochu líným.

Takže co uděláme? pomyslel si Kurt a začal v duchu rozjímat sám se sebou. žvýkal přitom kus suchého chleba, máslo neměli už týden. Vlastně už jim vůbec nezbylo prakticky žádné jídlo. Kurt ovšem jen k smrti nerad chodil ven. Paradoxně si tam připadal zranitelněji, přestože bylo pravděpodobně mnohem nebezpečnější setrvávat v bytě, který bezpochyby čas od času sledovalo gestapo nebo SD. Všechno se to smrsklo na otázku důvěry, pomyslel si znovu. Měli bychom, anebo neměli?

„Cože?” zeptal se náhle Hans a zvedl obočí.

Kurt zavrtěl hlavou. Neuvědomil si, že promluvil nahlas. Jeho otázka směřovala k jediným dvěma lidem na světě, kteří na ni dokázali odpovědět upřímně a se zdravým úsudkem. K jejich rodičům. Albrecht a Lotte Fischerovi však s nimi již nebyli. Jako sociální demokraté a pacifisté odjeli před dvěma měsíci do Londýna na světovou konferenci o míru. Krátce před návratem se však doslechli od jednoho přítele, že jejich jména figurují na seznamu gestapa. Tajná policie měla v plánu je po přistání na letišti Tempelhof zatknout. Albrecht se tedy dvakrát pokusil proniknout tajně do země a dostat syny ven, jednou přes Francii a podruhé přes české

Sudety. V obou případech mu však byl odepřen vstup, přičemž

podruhé jen těsně unikl zatčení.

Oba rozrušení rodiče se tedy usadili v Londýně, kde je mezi sebe přijali podobně smýšlející profesoři, a začali pracovat na čás tečný úvazek jako překladatelé a lektoři. Nakonec se jim podařilo předat chlapcům několik vzkazů, v němž je naléhavě vyzývali k odchodu ze země. Německé úřady však mladíkům zabavily pasy a označily průkazy totožnosti. Zdálo se, že gestapo vede spis i na ně samotné, a to nejen jako na děti pacifistů a zapálených sociálních demokratů. Oba koneckonců sdíleli politické přesvědčení svých rodičů a policii neunikla ani jejich přítomnost v zakázaných swingových a jazzových klubech, kde se hrála hudba amerických černochů, kde dívky kouřily a punč byl okořeněn ruskou vodkou. Návštěva klubů se stěží dala označit za podvratnou činnost, ale přesto bylo jen otázkou času, kdy budou zatčeni. Případně zemřou hlady. Kurta propustili z práce. Hans dokončil povinnou šestiměsíční Pracovní službu a vrátil se domů. Už předtím ho vyhodili z univerzity, i na to dohlédlo gestapo, a podobně jako bratr nyní zůstal bez práce. Budoucnost je tak docela dobře mohla zastihnout jako žebráky na Alexanderplatzu nebo Oranienburgerplatzu. A tak mezi nimi vyvstala otázka důvěry. Albrechtu Fischerovi se podařilo kontaktovat jednoho bývalého kolegu, Gerharda Un-gera z Berlínské univerzity. Také Unger byl pacifistou a sociálním demokratem, krátce po nástupu národních socialistů k moci odešel z univerzity a nastoupil do rodinné cukrářské firmy. Často cestoval do zahraničí, a protože zastával silně protihitlerovské názory, s velkou radostí přislíbil, že pomůže chlapce propašovat z Německa v jednom nákladním automobilu své firmy. Každou neděli ráno totiž vyrážel do Holandska, aby tam prodal zákusky a nakoupil ingredience. Zdálo se, že vzhledem k přílivu olympijských návštěvníků do

Německa budou mít pohraničníci plné ruce práce a nebudou věnovat pozornost firemnímu automobilu, který opouští zemi v rámci pravidelné jízdy.

Mohou mu však věřit natolik, že mu vydají všanc vlastní životy?

Neexistoval žádný zjevný důvod, proč by neměli. Unger s Albrechtem byli přátelé. Měli podobné názory. Oba nenáviděli národní socialisty.

Přesto dnes existovala spousta záminek ke zradě.

Mohl by nás udat, protože je neděle…

Navíc se za váháním Kurta Fischera skrýval ještě další důvod. Tento mladý muž byl pacifistou a sociálním demokratem především kvůli svým rodičům a přátelům, sám se v politice nikdy aktivně neangažoval. Jeho život se skládal z trampování, děvčat, cestování a lyžování. Když však teď byli u moci národní socialisté, s překvapením si uvědomil, že v sobě chová silnou touhu s nimi bojovat, otevírat lidem oči a ukazovat jim národně socialistickou nesnášenlivost a zlo. Možná, uvažoval nyní, by zde měl zůstat a pracovat na jejich pádu.

Jenže oni jsou tak mocní, tak zákeřní. A tak vražední. Podíval se na hodiny na krbové římse. Zastavily se. Kurt s Hansem je neustále zapomínali natahovat. Kdysi to dělal jejich otec a z pohledu na nehybný ciferník bolelo Kurta u srdce. Vytáhl kapesní hodinky a zkontroloval čas. „Takže teď už musíme jít, anebo mu zavolat a říct mu, že do toho nejdeme.”

Cink, cink, cink… Nůž začal znovu klepat do talíře jako do cimbálu.

A pak nastalo dlouhé ticho.

„Já jsem pro, abysme tu zůstali,” prohlásil Hans. Zároveň se však na bratra tázavě podíval, oba mezi sebou odjakživa soupeřili, avšak mladší z nich se nakonec vždy podrobil rozhodnutí učiněnému starším.

Rozhodne však jako starší správně?

Přežití…

„Pojedeme,” řekl nakonec Kurt Fischer. „Sbal se.” Cink, cink…

Kurt si přehodil přes rameno batůžek a vzdorovitě se na bratra zadíval. Hansova nálada se však změnila jako jarní počasí. Zničehonic se zasmál a ukázal na jejich ošacení. Oba měli na sobě kraťasy, košile s krátkými rukávy a pohorky. „Koukej na nás. Vybarvit nás nahnědo, tak jsme hotoví Hitlerjugend!” Kurt se neubránil úsměvu. „Pojďme, soudruhu,” prohodil sardonicky, neboť právě tímto titulem se oslovovali členové SA a Hitlerjugend.

Odmítl se naposledy rozhlédnout po bytě ze strachu, že se rozpláče, otevřel dveře a vyšel na chodbu.

Na protější straně chodby právě čistila rohožku paní Lutzová, rozložitá růžolící válečná vdova. Obvykle se chovala samotářsky, ale čas od času se zastavovala v bytech některých nájemníků -těch, kteří splňovali přísná měřítka její představy dobrého sousedství, ať už byla tato představa jakákoliv, a nosila jim doslova zázračné potraviny. Fischerovy pokládala za přátele a v průběhu let jim věnovala dary v podobě zadělávaných plíček, švestkových knedlíků, tlačenky, nakládaných okurek, česnekové pasty nebo nudlí s dršťkami. Kurt ji jen spatřil a už začal slintat.

„Á, bratři Fischerové!”

„Dobré ráno, paní Lutzová. že máte už takhle po ránu napilno.”

„Slyšela jsem, že má být zase horko. Eh, trocha deště by už

neškodila.”

„Asi nechceme, aby nám něco narušovalo olympiádu,” řekl Hans s náznakem ironie. „Už

se na ni těšíme.”

Lutzová se zasmála. „Vždyť jsou to jen pošetilí lidé, co běhají a skáčou ve spodním prádle! Kdo by je potřeboval, když moje nebohé

kytičky umírají žízní. Jen se podívejte na ty moje kozí brady za dveřmi. A na ty begonie! Poslyšte, kde máte vlastně rodiče? Pořád jsou na tom výletě?”

„Ano, v Londýně.” O politických obtížích jejich rodičů se příliš

nevědělo a bratři se přirozeně zdráhali se o nich před kýmkoliv zmiňovat.

„Vždyť už jsou tam několik měsíců. Radši by se měli rychle vrátit, jinak už vás nepoznají. A kampak máte namířeno vy?”

„Na túru. Do Grunewaldu.”

„Ó, tam je nádherně. A mnohem chladněji než ve městě.” Paní Lutzová se vrátila k pečlivému drhnutí.

Když scházeli ze schodů, pohlédl Kurt na bratra a všiml si, že Hans začal být opět mrzutý.

„Co se děje?”

„Člověk má sklon si myslet, že tohle město je ďáblovým hřištěm. Jenže ono není. žijí tu miliony lidí jako ona.” Kývl na schodiště.

„Dobrých, laskavých lidí. A my je všechny opouštíme. A odjíždíme…, kam vlastně? Na místo, kde nikoho neznáme, kde se ani pořádně nedomluvíme, kde nemáme práci, na místo, se kterým jsme byli ještě před dvaceti lety ve válce. Jak dobře nás tam podle tebe přijmou?”

Kurt na to neměl odpověď. Jeho bratr měl stoprocentní pravdu. Navíc proti jejich odjezdu pravděpodobně hovořil tucet dalších argumentů.

Venku zvedli hlavy a rozhlédli se po rozpálené ulici. Nikdo z několika málo lidí, kteří se zde v tuto hodinu pohybovali, jim nevěnoval pozornost. „Pojďme,” řekl Kurt a vyrazil po chodníku, přičemž myslel na to, že paní Lutzové svým způsobem říkal pravdu. Opravdu šli na túru, jejich cílem pouze nebyla venkovská noclehárna v provoněných lesích západně od Berlína, nýbrž nejistý

nový život v úplně cizí zemi.

Zazvonil mu telefon a on sebou škubl.

V naději, že mu volá soudní patolog ohledně případu Drážďanské uličky, popadl sluchátko. „Kohl.”

„Přijďte za mnou, Willi.”

Cvak.

O chvíli později už Kohl se silně bušícím srdcem kráčel chodbou ke kanceláři Friedricha Horchera.

Co se děje? Komisař je v neděli dopoledne na ústředí? že by se Peter Krauss dozvěděl, že si Kohl vymyslel historku o Reinhardu Heydrichovi a Góttburgu (Heydrich ve skutečnosti pocházel z Halle), jen aby uchránil svědka, pekaře Rosenbauma? že by někdo slyšel jeho neprozíravou poznámku směrem k Janssenovi? že by z vyšších míst přišlo nařízení udělit důtku inspektorovi, jenž se nemístně zajímá o mrtvé židy v Gatowě?

Kohl vstoupil do Horcherovy kanceláře. „Pane?”

„Pojďte dál, Willi.” Náčelník se postavil, zavřel dveře a pokynul Kohlovi, aby si sedl.

Inspektor tak učinil a pohlédl šéfovi do očí přesně tak, jak to učil své syny, kdykoliv se setkají s člověkem, který by jim mohl natropit potíže.

Chvíli bylo ticho, během něhož se Horcher znovu posadil, kolébal se v přepychovém koženém křesle a nepřítomně si pohrával se zářivě červenou páskou na levém bicepsu. Byl jedním z mála vysoce postavených představitelů kriminální policie, kteří pásku na Alexu nosili.

„Ten případ Drážďanské uličky…, pořád vás zaměstnává, že?”

„Je opravdu zajímavý.”

„Stýská se mi po dobách, kdy jsem ještě vyšetřoval, Willi.”

„Ano, pane.”

Horcher přepečlivě urovnal papíry na svém stole. „Půjdete se podívat na hry?”

„Lístky jsem si obstaral už před rokem.”

„Vážně? A děti se na ně těší?”

„Jistě. Manželka taky.”

„Á, dobře, dobře.” Horcher o Kohlově rodině neslyšel jediné slovo. Znovu se rozhostilo ticho. Komisař si pohladil navoskovaný knír, jak byl zvyklý, když si právě nehrál s karmínovou páskou na ruce. A pak spustil: „Někdy, Willi, je nezbytné činit obtížné věci. Zejména v naší branži, nemyslíte?” Když to ovšem říkal, vyhýbal se Kohlově pohledu. Tento člověk to ve straně nikdy daleko nedotáhne, stačil si inspektor pomyslet i přes své znepokojení: dělá mu potíže sdělovat špatné zprávy.

„Ano, pane.”

„Lidé uvnitř naší ctihodné organizace si vás už nějaký čas všímají.”

Podobně jako Janssen nebyl ani Horcher schopen jízlivosti. Slovo „ctihodné” myslel opravdu upřímně, i když -vzhledem k nepochopitelnému hierarchickému uspořádání policie nebylo dost dobře jasné, kterou organizaci může mít na mysli. Ke svému šoku se Kohl odpověď dozvěděl hned v následující Horcherově větě. „SD má na vás docela obsáhlý spis, naprosto nezávislý na gestapu.” V Kohlovi by se krve nedořezal. Každý člověk, který pracoval pro vládu, mohl počítat s tím, že na něj gestapo vede spis. Vlastně by bylo urážlivé, kdyby ho nevedlo. Ale SD, elitní zpravodajská služba SS, jejímž šéfem navíc nebyl nikdo menší než Reinhard Heydrich? Bylo tedy jasné, že se jeho historka o Heydrichově rodném městě, pomocí níž obalamutil Krausse, oklikou vrátila zpátky k němu. A to vše jen proto, aby zachránil židovského pekaře, kterého vůbec neznal.

Willi Kohl začal ztěžka oddechovat, otřel si dlaně do kalhot a potřísnil si je potem. Strnule pokýval hlavou a viděl, jak se před ním začíná rýsovat konec kariéry, a možná i života.

„Očividně se o vás hovořilo ve vysokých kruzích.”

„Ano, pane.” Inspektor doufal, že se mu netřese hlas. Upřeně se zadíval Horcherovi do očí, který je po elektrizujících několika vteřinách odtrhl a začal si prohlížet bakelitovou Hitlerovu bystu na stole vedle dveří.

„Objevila se jistá záležitost. A já v ní bohužel nemohu nic podniknout.”

Pochopitelně se vůbec nedalo očekávat, že by pomoc přišla právě od Friedricha Horchera, který byl nejen zaměstnancem kri-po, této nejnižší příčky sipo, nýbrž také zbabělcem.

„Ano, pane, a o jakou záležitost by mohlo jít?”

„žádá se od nás…, vlastně se nám přímo nařizuje, abyste nás v únoru zastupoval na ICPC v Londýně.”

Kohl pomalu pokýval hlavou a čekal, až přijde to hlavní. Zdálo se však, že žádná další špatná zpráva již následovat nebude. ICPC neboli Mezinárodní komise kriminální policie, která byla založena ve dvacátých letech ve Vídni, byla jakousi sítí spolupracujících policejních sborů z celého světa. Její členové si vyměňovali informace o zločinech, zločincích a metodách vymáhání zákona prostřednictvím tiskovin, telegramů a rádia. Také Německo bylo členem této organizace a Kohl s potěšením přijal zprávu, že ačkoliv Spojené státy v ICPC nejsou, konference se zúčastní

představitelé FBI s tím, že jejich země poté případně požádá o členství.

Horcher si prohlédl stůl, na jehož pracovní ploše se odrážely portréty Hitlera, Goringa a Himmlera, které visely zarámované na stěně.

Kohl se několikrát nadechl, aby se uklidnil. „Bylo by mi ctí,” řekl.

„Ctí?” Horcher se zamračil. Předklonil se a tiše řekl: „To je od vás šlechetné.”

Kohl chápal důvod náčelníkova opovržení. Účast na konferenci bude pokládána za marnění času. Vzhledem k tomu, s jakou halasností

vykřikovali národní socialisté bláboly o soběstačném Německu, bylo mezinárodní seskupení policejních sborů, které si vzájemně vyměňují informace, tím posledním, oč měl Hitler zájem. Zkratka „gestapo” neoznačovala „tajnou státní policii” jen tak pro nic za nic.

Kohl měl být na konferenci vyslán jako pouhá figurka, která

německé účasti dodá zdání skutečného zájmu. Nikdo výše postavený

se přitom do Londýna neodvážil odjet, kdyby kterýkoliv představitel Národně socialistické strany odjel na dva týdny ze země, mohl by se po návratu dočkat zjištění, že už svou funkci nezastává. Naproti tomu Kohl byl pouhým dělníkem, který neměl zájem o stranický postup, takže mohl klidně na dva týdny zmizet a neriskovat přitom žádnou ztrátu, pochopitelně s výjimkou nepodstatné skutečnosti, že by se musela odložit dobrá desítka případů a násilníci a vrazi by se o to déle pohybovali na svobodě. Což jim samozřejmě nijak nevadilo.

Horcher pocítil nad detektivovou reakcí úlevu. „Kdy jste byl naposledy na dovolené, Willi?” zeptal se čile.

„Často jezdíme s Heidi k Wannsee a do Schwarzwaldu.” „Myslím v zahraničí.”

„Ach tak…, to už je pár let. Byli jsme ve Francii. A pak na jednom výletě do anglického Brightonu.”

„Měl byste vzít manželku do Londýna s sebou.” Už sám tento návrh jako by z Horchera smyl všechny viny: rozvážně se odmlčel a řekl Kohlovi: „V tuto roční dobu jsou prý ceny jízdenek na trajekt a na vlak docela příznivé.” Další pauza. „Ačkoliv vám samozřejmě výlohy za cestu a ubytování uhradíme.”

„To je od vás nanejvýš laskavé.”

„Znovu opakuji, jak je mi líto, že tento kříž musíte nést právě

vy, Willi. Ale dobře se tam najíte a napijete. Britské pivo je prý

mnohem lepší, než se tvrdí. A měl byste vidět ten londýnský

Tower!”

„Ano, to bych moc rád.”

„Londýnský Tower, to je tedy požitek,” zopakoval komisař nadšeně.

„Nu, tak hezký den, Willi.” „Vám taky, pane.” Po chodbách, které i přes zářivé sluneční paprsky dopadající na dubový a mramorový povrch působily přízračně a pochmur ně, se Kohl vrátil do kanceláře a pomalu se uklidnil z prožité

hrůzy.

Ztěžka dosedl na židli a pohlédl na krabici s důkazy a na vlastní

poznámky o incidentu v Drážďanské uličce.

Jeho oči pak sklouzly na složku vedle krabice. Zvedl telefonní

sluchátko, zavolal spojovatelce v Gatowě a požádal o spojení do jistého soukromého bytu.

„Ano?” ozval se ve sluchátku obezřetný mužský hlas, který zřejmě

nebyl zvyklý na ranní nedělní telefonáty.

„To je četník Raul?” dotázal se Kohl.

Chvíle ticha. „Ano.” m „Já jsem inspektor Willi Kohl.”

„Ach, ano, inspektore. Heil Hitler. Telefonujete mi domů. V

neděli.”

Kohl se zakuckal smíchy. „Vskutku. Promiňte, že vás ruším. Volám vám ohledně zprávy z místa přestřelky v Gatowě a toho druhého incidentu, s těmi polskými dělníky.”

„Odpusťte, pane. Jsem nezkušený. Ta zpráva byla určitě chabá v porovnání s těmi, na které jste zvyklý. Bezpochyby postrádala kvalitu, kterou zprávám dáváte vy. Dělal jsem, co jsem mohl.”

„Chcete říct, že je ta zpráva hotová?”

Další váhání, tentokrát delší než první. „Ano, pane. Byla postoupena veliteli Meyerhoffovi.”

„Aha. Kdy se to stalo?”

„Myslím, že minulou středu. Ano. Tak to bylo.”

„A on ji prohlížel?”

„Všiml jsem si, že měl v pátek večer na stole kopii, pane. Rovněž

jsem požádal, aby byla jedna kopie zaslána vám. Překvapuje mě, že jste ji ještě neobdržel.”

„Projednám tu záležitost s vaším nadřízeným. Ale povězte mi, Raule. Byl jste spokojen s tím, jak jste místo činu ohledal?”

„Domnívám se, že jsem odvedl důkladnou práci, pane.”

„Dospěl jste k nějakým závěrům?” zeptal se Kohl.

„Já…”

„I spekulace jsou v této fázi vyšetřování naprosto přijatelné.”

„Zdálo se, že motivem činu nebyla loupež?” vyhrkl mladý muž.

„To se mě ptáte?”

„Ne, pane. Uvádím svůj závěr. Vlastně spekulaci.”

„Dobře. Měli u sebe nějaké osobní předměty?”

„Peníze se nenašly. Ale šperky a další cennosti jim pachatel nesebral. Některé z nich vypadaly docela cenné. I když…”

„Pokračujte.”

„Oběti měly ty věci u sebe v době, kdy je přivezli do naší márnice. Bohužel musím říct, že od té doby ty cennosti zmizely.”

„To mě nezajímá ani nepřekvapuje. Objevil jste nějaký náznak, že měli nepřátele? Kdokoliv z nich?”

„Ne, pane, alespoň v případě těch rodin z Gatowa. Byli to tiší, tvrdě pracující a očividně slušní lidé. židé, to ano, ale své náboženství nepraktikovali. Se stranou pochopitelně neměli nic společného, ale nebyli to disidenti. A pokud jde o ty polské dělníky, ti sem přijeli z Varšavy pouhé tři dny před smrtí, aby zde před olympiádou sázeli stromy. Nikomu nebylo známo, že by šlo o komunisty nebo agitátory.”

„Napadá vás ještě něco?”

„Snad že to mají na svědomí dva nebo tři pachatelé. Všiml jsem si otisků stop, jak jste mi říkal. U obou incidentů se shodovaly.”

„Co typ použité zbraně?”

„Nemám tušení, pane. Když jsem dorazil, nábojnice byly pryč.”

„Pryč?” To je snad epidemie svědomitých vrahů, pomyslel si Kohl.

„No, snad nám něco řeknou samotné projektily. Našel jste nějaké v dobrém stavu?”

„Pečlivě jsem prohledal okolí. Ale žádné jsem nenašel.”

„Tak to nějaké musel objevit soudní patolog.”

„Ptal jsem se ho, pane, a on říkal, že se žádné nenašly.”

„žádné?”

„Je mi líto, pane.”

„Moje podráždění není namířeno proti vám, Černíku Raule. Vy děláte své profesi čest. A odpusťte, že jsem vás rušil doma. Máte děti?

Myslím, že slyším v pozadí novorozence. Probudil jsem ho?”

„Ji, pane. Ale až bude dost stará, budu jí vyprávět, jaké se mi dostalo pocty, když mě probudil ze snů tak slavný vyšetřovatel, jako jste vy.”

„Hezký den.”

„Heil Hitler.”

Kohl položil sluchátko do vidlice. Byl zmaten. Fakta v těchto případech nasvědčovala hypotéze, že za vraždami stálo SS, gestapo nebo SA. Kdyby tomu však tak bylo, dostali by Kohl i Černík hned na počátku vyšetřování příkaz, aby ho ukončili, stejně jako bylo detektivům kripo bezodkladně nařízeno, aby přestali šťourat do nedávného případu černého trhu s potravinami, když odhalené stopy začaly ukazovat na námořního admirála Raedera a vrchního velitele wehrmachtu Waltera von Brauchitsche.

Nyní jim sice nikdo nebránil ve vyšetřování případu, ale přesto naráželi na snahu zamést věci pod koberec. Jak si tuto nejednoznačnost vysvětlit?

Skoro to vypadalo, jako by vraždy, ať už byl jejich motiv jakýkoliv, byly před něj nastrčeny jako zkouška jeho loajality. Je možné, že se náčelník Meyerhoff obrátil na kripo na rozkaz SD, která si tak chtěla ověřit, zda se inspektor odmítne zabývat případy vražd židů a Poláků? Opravdu to tak může být?

Ne, ne, to je příliš paranoidní. Kohla to bezpochyby napadlo jen proto, že se právě dozvěděl, že na něj SD vede spis. žádné odpovědi ho nenapadaly, a tak se postavil a znovu prošel tichými chodbami do telegrafní místnosti, aby se přesvědčil, zda se náhodou nestal další zázrak a jeho američtí kolegové neuznali za vhodné na jeho naléhavé dotazy promptně odpovědět. Otlučený dodávkový vůz, uvnitř něhož panovala výheň jako v troubě, na Wilhelmplatzu zpomalil a zaparkoval v boční uličce.

„Jak mám oslovovat lidi?” zeptal se Paul.

„Pane”, odvětil Webber. „Zásadně pane.”

„To tam nebudou žádné ženy?”

„Dobrá otázka, pane Johne Dillingere. Ano, možná jich tam několik bude. Ty však pochopitelně nebudou zastávat žádné oficiální

funkce. Budou tam jako tvoje kolegyně. Sekretářky, uklízečky, spisové úřednice, písařky. Budou svobodné, vdané ženy pracovat nesmějí -, takže je budeš oslovovat slečno. A jestli chceš, můžeš

s nimi trochu flirtovat. Od řemeslníka se dá něco takového očekávat, ale současně pochopí, když se místo flirtování

budeš co nejrychleji snažit udělat svou práci, abys byl doma na nedělní oběd.”

„Mám klepat na dveře, nebo prostě vstoupit?”

„Vždycky klepej,” nadhodil Morgan a Webber pokýval hlavou.

„A mám říkat Heil Hitler?”

Webber se ušklíbl. „Tak často, jak se ti zlíbí. Za tohle se ještě

nikdo do vězení nedostal.”

„A co ten váš pozdrav? Ta ruka ve vzduchu?”

„Ten není nutný,” prohlásil Morgan. „U řemeslníka ne.” Odmlčel se a dodal: „A nezapomeň na svoje gé. Změkčuj ho. Mluv jako Berlíňan. Podezřením je třeba předcházet.”

V zadní části rozpáleného dodávkového vozu si Paul sundal šaty a oblékl si kombinézu, kterou mu obstaral Webber. „Padne ti dobře,” prohodil Němec. „Jestli si ji chceš nechat, můžu ti ji prodat.”

„Otto,” řekl Paul a povzdechl si. Nato si pozorně prohlédl ohmataný průkaz totožnosti, na kterém byla přilepena fotografie muže, jenž mu byl podobný. „Kdo to je?”

„Existuje takový sklad, ne příliš používaný, kde Výmarská republika přechovávala spisy o vojácích, kteří bojovali ve válce. Pochopitelně jsou jich tam miliony. Čas od času je používám k padělání propustek a dalších dokumentů. Najdu mezi nimi fotku, která se nejvíce podobá mému zákazníkovi. Fotografie jsou sice starší a ohmatané, ale přesně takové jsou i naše průkazy totožnosti, protože je musíme neustále nosit u sebe.” Pohlédl na snímek a poté na Paula. „Tenhle muž padl v operaci Mása-Ar-gonne. V jeho spise stojí, že než padl, dostal hned několik medailí. Dokonce se v jeho případě uvažovalo o železném kříži. Na mrtvolu vypadáš dobře.”

Webber podal Paulovi pracovní povolení, které mu zajišťovalo volný přístup do kancléřství. Paul nechal vlastní i falešný ruský pas v penzionu, koupil si krabičku německých cigaret a vzal si s sebou i laciné sirky bez značky z Árijské kavárny. Webber ho totiž

ujistil, že bude před budovou důkladně prošacován. „Na.” Podal mu notes, tužku a ohmataný metr. Kromě toho mu poskytl krátké železné

pravítko, které se dalo v případě potřeby použít jako paklíč do dveří Ernstovy kanceláře.

Paul si všechny předměty prohlédl. „Myslíš, že mi na to opravdu skočí?” zeptal se Webbera.

„Ach, pane Johne Dillingere, jestli toužíš po jistotě, tak sis nejspíš vybral špatnou branži.” Vytáhl si z kapsy zelný doutník.

„Snad ho tady nechceš kouřit?” zeptal se Morgan.

„A kde bys chtěl, abych ho kouřil? Na prahu vůdcova bytu? A sirku bych si škrtl o zadek dozorce SS?” Zapálil si a pokýval hlavou na Paula. „Budem tu na tebe čekat.”

Hermann Goring kráčel budovou kancléřství, jako by mu patřila. Což, jak věřil, bude jednoho dne pravda.

Ministr miloval Adolfa Hitlera stejně jako Petr miloval Ježíše. Ježíše však nakonec přibili k dřevěnému kříži a vedení operací se ujal Petr.

Goring věděl, že přesně to se jednou stane i v Německu. Hitler byl stvořením z jiného světa, jedinečný v dějinách lidstva. Nepopsatelně elektrizující a geniální. A vzhledem k tomu se nemohl dožít stáří. Svět neumí přijímat vizionáře a mesiáše. Vlk bude bezpochyby do pěti let mrtev a Goring jeho smrt opláče, bude se bít v prsa, bude ho stravovat neskonalý a ryzí žal. Bude zastávat vůdcův úřad během dlouhého smutku. A pak učiní ze své země

nejvelkolepější národ na světě. Hitler prohlašoval, že jeho říše potrvá tisíc let. Hermann Goring však dovede svůj režim k cestě do věčnosti.

Prozatím se však musel věnovat přízemnějším cílům: taktickým opatřením, která měla zajistit, že to bude on, kdo se po Hitlerovi zhostí role vůdce.

Jakmile dojedl vajíčka s klobásou, znovu se převlékl (za normálních okolností nosíval čtyři až pět úborů denně). Momentálně měl na sobě okázalou zelenou vojenskou uniformu posetou souvislou vrstvou prýmků, stuh a vyznamenání, z nichž některá si zasloužil a mnohá zakoupil. Tento úbor zvolil proto, že si připadal jako účastník důležité mise. A jeho cíl? Vystavit si na zeď trofej Reinharda Ernsta (Goring byl koneckonců hlavním lovčím říše). Kráčel potemnělými chodbami a pod paží svíral spis prokazující

Keitelův židovský původ jako jezdecký bičík. Odbočil za roh a zkroutil se bolestí ze staré rány, během „pivního puče” v listopadu třiadvacátého roku ho někdo postřelil do slabin. Prášky sice užil sotva před hodinou, nikdy nikam nechodil bez nich -, ale nečitelnost už začínala odeznívat. Lékárník bezpochyby namíchal špatnou koncentraci. Později ho za to pořádně vyplísní. Goring pokynul strážcům SS, vstoupil do vnější vůdcovy kanceláře a usmál se na sekretářku.

„žádal, abyste šel bezodkladně dovnitř, pane ministře.” Goring prošel po koberci a vstoupil do Hitlerovy pracovny. Vlk se právě opíral o okraj stolu, jak činil docela často. Nikdy nedokázal klidně sedět. Přecházel místností, seděl na stole, kolébal se dopředu a dozadu, civěl z oken. Nyní usrkl horké

čokolády, odložil šálek s podšálkem na stůl a ztěžka pokýval hlavou na kohosi, kdo seděl v křesle s vysokým opěradlem. Teprve poté vzhlédl. „Á, pan ministr letectví, pojďte dál, pojďte.” Zvedl lístek, který mu Goring načmáral. „O tomhle si musím poslechnout víc. Je zajímavé, že se zmiňujete o spiknutí… Zde náš kolega totiž podle všeho získal o této záležitosti podobné informace.”

Goring, který byl právě v polovině rozlehlé pracovny, zamžoural a prudce se zarazil, neboť konečně spatřil druhého návštěvníka ve vůdcově kanceláři. Z křesla právě vstal Reinhard Ernst. Pokýval hlavou a nabídl Góringovi úsměv. „Dobré ráno, pane ministře.” Goring si ho nevšímal a zeptal se Hitlera: „Spiknutí?”

„Zajisté,” přitakal Hitler. „Hovoříme právě o plukovníkově

projektu, o té Walthamské studii. Zdá se, že nějací nepřátelé

zfalšovali informace o jeho společníkovi, profesoru doktorovi Ludwigu Keitelovi. Umíte si to představit? Zašli dokonce tak daleko, že naznačili, že v profesorových žilách koluje židovská krev. Prosím, posaďte se, Hermanne, a povězte mi o tom spiknutí, které jste odhalil vy.”

Reinhard Ernst měl pocit, že až do smrti nezapomene na výraz v nafouklé tváři Hermanna Góringa během tohoto okamžiku. Z očí zasazených v jeho růžolícím masitém obličeji vyzařoval naprostý šok. Goring vypadal jako přemožený rváč. Ernst se však z tohoto úderu nijak zvlášť neradoval, poněvadž

jakmile z Goringovy tváře vyprchal šok, objevila se v ní ryzí

nenávist.

Zdálo se, že si vůdce této mlčenlivé výměny emocí mezi oběma pohlaváry nepovšiml. Poklepal o stůl několika dokumenty. „Požádal jsem plukovníka Ernsta o informace o studii naší armády, kterou se v současné době zabývá a kterou mi doručí zítra…” Následoval ostrý pohled na Ernsta, který přikývl a ujistil ho: „Samozřejmě, můj Vůdce.”

„A při přípravě tohoto dokumentu zjistil, že někdo pozměnil záznamy o příbuzných profesora doktora Keitela i dalších osob spolupracujících s vládou. Lidí z firem Krupp, Farben, Siemens.”

„A poté,” zamumlal Ernst, „mě šokovalo zjištění, že celá záležitost jde ještě dál. Dokonce pozměnili záznamy o příbuzných a předcích mnoha významných činitelů přímo ve stranických řadách. Většinou falšovali údaje o osobách v Hamburku a okolí. Pokládal jsem za vhodné zničit velkou část všeho, nač jsem narazil.” Změřil si Goringa od hlavy až k patě. „Některé z těch lží se týkaly lidí

ve velmi vysokých funkcích. Jednalo se o náznaky spojenectví s židovskými tlučhuby, existence nemanželských dětí a podobně.” Goring se zamračil. „To je strašné.” Zuby měl těsně semknuté u sebe, neměl vztek pouze ze své porážky, ale i z Ernstova náznaku, že židovští předkové mohou figurovat také v jeho vlastní

minulosti. „Kdo mohl něco takového provést?” Začal si pohrávat se složkou, kterou držel v ruce.

„Kdo?” zabručel Hitler. „Komunisti, židi, sociáldemokrati. A v poslední době mě znepokojují taky katolíci. Nikdy nesmíme zapomínat, že i oni stojí proti nám. Je snadné nechat se ukolébat, poněvadž nás spojuje nenávist k židům. Ale kdo ví? Máme mnoho nepřátel.”

„To jistě ano.” Goring vrhl další pohled na Ernsta, který se dotázal, zda má ministrovi nalít trochu kávy nebo čokolády.

„Ne, děkuji vám, Reinharde,” odvětil ministr ledově. Jako voják se Ernst záhy naučil, že ze všech zbraní ve vojenském arzenálu je nejúčinnější přesná zpravodajská informace. Dával si záležet, aby vždy přesně věděl, jak se zachová nepřítel. Dopustil se chyby, když předpokládal, že telefonní budku několik bloků od kancléřství nesledují Goringovi špioni. Kvůli této neopatrnosti se ministr letectví dozvěděl jméno spoluautora Walthamské studie. Naštěstí měl Ernst, přestože v umění intrik působil naivním dojmem, k dispozici kvalitní lidi rozmístěné na užitečných postech. Člověk, jenž mu pravidelně poskytoval informace o dění na ministerstvu letectví, mu včera v noci, krátce poté, co uklidil rozbitý talíř se špagetami a přinesl ministrovi čistou košili, ohlásil, že Goring odhalil informace o Keitelově babičce. Ernst byl sice znechucen, že musí hrát takové hry, ale zároveň si uvědomoval smrtelné riziko, které situace obnášela, a tak se okamžitě vydal za Keitelem. Profesor doktor předpokládal, že jeho babička opravdu měla židovské kořeny, ale on sám se s touto větví

rodiny už celá léta nestýkal. Ernst s Keitelem pak celé hodiny vytvářeli padělané dokumenty, které naznačovaly, že rovněž

nejrůznější podnikatelé a vládní činitelé jsou židovského původu, přestože to ve skutečnosti byli ryzí Arijci.

Jedinou obtížnou součást Ernstovy strategie představovala otázka, jak zajistit, aby se dostal k Hitlerovi před Goringem. Naštěstí tu byla bojová technika, kterou Ernst s oblibou používal při strategickém vojenském plánování a již on sám nazýval „úderem blesku”. Tím měl na mysli tak rychlý postup, že protivník nemá čas na přípravu obrany, i když je nakrásně silnější než vy. Plukovník se tedy jednoduše hned ráno vřítil do vůdcovy kanceláře, nastínil mu svou verzi spiknutí a předložil padělky.

„Však my už tomu přijdeme na kloub,” prohlásil nyní Hitler a odstoupil od stolu, aby si nalil trochu horkého kakaa a vzal si z talíře několik sušenek. „Nu, Hermanne, a co ten váš vzkaz? Co jste odhalil vy?”

Zavalitý Goring s úsměvem kývl směrem k Ernstovi a odmítl přiznat porážku. Místo toho zavrtěl hlavou, úporně se zamračil a řekl:

„Doslechl jsem se o nepokojích v Oranienburgu. O projevech mimořádné neúcty vůči tamním dozorcům. Obávám se možnosti vzpoury. Doporučil bych represe. Tvrdé represe.”

Bylo to absurdní. Koncentrační tábor v Oranienburgu podstoupil i díky otrocké práci vězňů rozsáhlou rekonstrukci, byl přejmenován na Sachsenhausen a panovala zde dokonalá bezpečnostní opatření, jakákoliv vzpoura zde byla naprosto vyloučena. Tamní vězni byli jako zvířata, kterým ostříhali drápy a zavřeli je do kotců. Goringovy postřehy měly jediný účel: pomstít se Ernstovi, složit mu k nohám řadu úmrtí nevinných lidí.

Zatímco to Hitler zvažoval, Ernst nenuceně prohlásil: „Vím toho o tom táboře jen velmi málo, můj Vůdce, ale na slovech ministra letectv í určitě něco je. Musíme mít absolutní jistotu, že nedojde k žádnému rozkolu.”

„Ale…, cítím u vás jistou váhavost, plukovníku,” namítl Hitler. Ernst pokrčil rameny. „Pouze si kladu otázku, jestli by nebylo lepší k oněm represím přistoupit až po olympiádě. Ten tábor leží

koneckonců nedaleko od olympijské vesničky. S přihlédnutím k faktu, že ve městě pobývají zahraniční reportéři, by bylo dosti choulostivé, kdyby se zprávy o represích dostaly na veřejnost. Řekl bych, že bude nejlepší udržet ten tábor až do dalšího vývoje událostí v tajnosti.”

Ernst okamžitě viděl, že Hitlera tato myšlenka nepotěšila. Než se však Góring zmohl na protest, vůdce prohlásil: „Souhlasím, že je to pravděpodobně nejlepší. Vyřídíme tu věc až za měsíc nebo za dva.”

V kteroužto dobu už on i Goring na celou záležitost zapomenou, doufal Ernst.

„A teď, Hermanne, má pro vás plukovník dobré zprávy. Britové plně

akceptovali naše kvóty válečných lodí a ponorek na základě loňské

smlouvy. Reinhardův plán vyšel.”

„Obrovské štěstí,” zamumlal Goring.

„Ministře letectví, ten spis je určen mé pozornosti?” Vůdcovy oči, jimž uniklo jen máloco, se zabodly na dokumenty pod ministrovou paží.

„Ne, můj Vůdce. Nic to není.”

Vůdce si nalil další čokoládu a zamířil k přesnému modelu olympijského stadionu. „Pojďte sem, pánové, a podívejte na ty nové přístavby. Jsou docela hezké, nemyslíte? Elegantní, řekl bych. Miluji moderní sloh. Mussolini si myslí, že ho vynalezl on. Jenže on je jen obyčejný zloděj, jak všichni víme.”

„Jistě, můj Vůdce,” přitakal Goring.

Také Ernst zamumlal pochvalná slova. Hitlerovy roztančené oči mu připomínaly Rudyho, když dědečkovi ukazoval důmyslný hrad z písku, který loni vystavěl na pláži.

„Horka by prý dnes mohla ustoupit. Doufejme, že se tak opravdu stane, abychom se mohli jít fotografovat. Budete mít na sobě uniformu, plukovníku?”

„Myslím, že ne, můj Vůdce. Koneckonců jsem už pouhý civilní

zaměstnanec. Nechci působit ostentativně ve společnosti svých význačných kolegů.” Ernst nespouštěl oči z modelu stadionu a s jistou námahou se mu podařilo vyhnout se pohledu na Goringovu vyšňořenou uniformu.

Kancelář zplnomocněnce pro domácí stabilitu, jak stálo na ceduli vyvedené ostrým švabachem, se nacházela na třetím podlaží kancléřství. Zdálo se, že renovace jsou na tomto patře z velké části hotovy, přestože byl ve vzduchu stále cítit těžký zápach barvy a omítek.

Paul pronikl do budovy bez obtíží, přestože ho pečlivě prohledali dva strážci v černých uniformách a s puškami opatřenými bajonetem. Webberova padělatelská práce obstála, ačkoliv Paula na třetím podlaží zastavili a prohledali ještě jednou.

Nyní vyčkal, až jeden z vojáků dojde na konec chodby, a uctivě zaklepal na vroub kované okno ve dveřích Ernstovy kanceláře. žádná odpověď.

Paul stiskl kliku a zjistil, že je odemčeno. Prošel tmavým předpokojem a zamířil ke dveřím, jež vedly do Ernstovy soukromé pracovny. Náhle se zarazil, protože ho napadlo, že Ernst může být uvnitř, škvírou pod dveřmi totiž pronikalo velmi jasné světlo. Přesto po chvíli zaklepal a opět neslyšel žádnou odpověď. Otevřel a zjistil, že jasné světlo způsobuje slunce, pracovna byla orientována na východ a okny do ní proudily zářivé ranní paprs ky. Paul chvíli přemýšlel a pak se rozhodl, že dveře ponechá

otevřené, zavírat je by bylo pravděpodobně proti předpisům a navíc by to vzbudilo podezření, kdyby pracovnu kontroloval některý

z vojáků.

Paulovým prvním dojmem bylo, že je kancelář zoufale neuklizena: všude se povalovala lejstra, příručky, účetní rozvahy, vázané zprávy, mapy, dopisy. Pokrývaly celý Ernstův pracovní stůl i prostorný stůl v rohu. V regálech stálo mnoho knih, z nichž

většina pojednávala o dějinách vojenství, zdálo se, že jsou seřazeny chronologicky a začínají Caesarovými Galskými válkami. Po tom, co mu Kathe vyprávěla o německé cenzuře, Paula překvapilo, že v poličkách našel i knihy od Američanů a Angličanů a také knihy o nich: Pershing, Teddy Roosevelt, lord Cornwallis, Ulysses S. Grant, Abraham Lincoln, lord Nelson.

Stál zde bezvadně vydrhnutý krb, dnes ráno pochopitelně prázdný. Na římse krbu z černobílého mramoru stály rámečky s válečnými vyznamenáními, bajonet, bitevní vlajky a fotografie mladšího uniformovaného Ernsta po boku jakéhosi statného muže s přísným knírem a helmou s bodcem na hlavě.

Paul otevřel notes, do něhož si načrtl plány zhruba desítky kanceláří, obešel po obvodu celou pracovnu, načrtl její půdorys na volný list papíru a přidal rozměry. S pravítkem se neobtěžoval, šlo mu o hodnověrnost, nikoliv o přesnost. Přistoupil ke stolu, zadíval se na něj a spatřil několik zarámovaných fotografií, na nichž byl plukovník s rodinou. Jiné snímky zachycovaly tmavovlasou ženu, pravděpodobně Ernstovu manželku, a trojici dalších lidí: mladého muže v uniformě, mladou ženu, zřejmě mužovu manželku, a dítě. A byly zde i dvě fotografie téže mladé ženy s dítětem: tyto fotky byly očividně pořízeny v pozdější době.

Paul odhlédl od fotografií a rychle pročetl desítky lejster na pracovní ploše. Právě se chystal sáhnout po jednom ze stohů dokumentů a probrat se jím, ale vtom se včas zarazil, protože si uvědomil jakýsi zvuk, nebo možná nepřítomnost zvuků. Jakési změkčení obvyklého ruchu, který panoval na chodbě před ním. Paul Schumann vmžiku padl na kolena, položil na podlahu metr a začal se sunout z jedné strany místnosti na druhou. Hlavu zvedl právě ve chvíli, kdy do kanceláře pomalu vstoupil muž a zvědavě si ho prohlížel.

Fotografie na krbové římse i snímky, které mu ukázala Morganova spojka Max, byly sice několik let staré, ale přesto nebylo pochyb, že mužem stojícím před ním není nikdo jiný než Reinhard Ernst.

„Heil Hitler,” řekl Paul. „Odpusťte, jestli vás obtěžuji, pane.”

„Heil,” odvětil muž letargicky. „A vy jste…?”

„Já jsem Fleischmann. Vyměřuji místnost na koberce.”

„Á, na koberce.”

Do místnosti nakoukla další postava, velký strážce v černé uniformě. Požádal Paula o doklady, pečlivě si je pročetl a vrátil se do předpokoje, kde se těsně za dveřmi posadil na židli.

„A jak velkou místnost tady mám?” zeptal se Ernst Paula.

„Osm krát devět a půl metru.” Paulovi se rozbušilo srdce, málem řekl „yardů”.

„Myslel bych si, že je větší.”

„Totiž, ona je větší, pane. Ale já měl na mysli velikost koberce. U hezkých podlah, jako je tato, si zákazníci většinou přejí, aby část zůstala vidět.”

Ernst pohlédl na podlahu, jako by nikdy neviděl dub. Sundal si sako a pověsil si je na věšák vedle stolu. Nato se posadil na židli, zavřel oči a protřel si je. Napřímil se, nasadil si brýle s drátěnou obroučkou a pustil se do čtení několika dokumentů.

„Vy pracujete i v neděli, pane?” zeptal se Paul.

„Stejně jako vy,” odpověděl Ernst, aniž zvedl hlavu, a zasmál se.

„Vůdce si dychtivě přeje dokončit rekonstrukci budovy.”

„Ano, to je zajisté pravda.”

Když se Paul sklonil, aby vyměřil malý výklenek, pohlédl úkosem na Ernsta, všiml si zjizvené ruky, vrásek kolem úst, zarudlých očí i chování člověka, kterému se hlavou honí tisíce myšlenek, člověka obtěžkaného tisíci břemeny.

Ozvalo se slabé zapištění, když se Ernst otočil na židli čelem k oknu a sundal si brýle. Zdálo se, že lačně hltá záři i žár letního slunce, s potěšením, ale současně s nádechem lítosti, jako by se nejraději pohyboval venku a vadilo mu, že ho pracovní povinnosti nutí sedět za stolem.

„Jak dlouho už tuhle práci děláte, Fleischmane?” zeptal se, aniž

se otočil.

Paul se postavil a sevřel notes podél těla. „Celý život, pane. Už

od války.”

Ernst se i nadále slunil, lehce se opřel a zavřel oči. Paul tiše přešel ke krbové římse. Bajonet byl dlouhý. Postupem času ztmavl a otupil se, ale stále byl schopen zabít člověka.

„A baví vás to?” zeptal se Ernst.

„Vyhovuje mi to.”

Paul mohl popadnout tu děsivou zbraň, během vteřiny k Ernstovi přiskočit a rychle ho zabít. Paul Schumann už nožem zabíjel. Rozhodně se to nepodobá šermu, jaký je k vidění ve filmech s Douglasem Fairbanksem. Čepel je pouhým vražedným prodloužením pěsti. Dobrý boxer to obvykle umí i s dýkou.

Dotýkat se ledu…

Ale co ten voják za dveřmi? Ten by musel zemřít taky. Paul však ještě nikdy nezabil tělesného strážce oběti a nikdy se ani nedostal do situace, kdy by něco podobného hrozilo. Mohl zabít Ernsta bajonetem a omráčit strážce. Vzhledem k počtu vojáku všude kolem by však někdo mohl zaslechnout hlomoz a zatknout ho. Kromě

toho měl rozkaz postarat se, aby Ernst zemřel na veřejném místě.

„Vyhovuje vám to,” zopakoval Ernst. „Prostý život bez konfliktů a bez složitých rozhodnutí.”

Zazvonil telefon a Ernst zvedl sluchátko. „Ano…? Ano, Ludwigu, schůzka proběhla k naší spokojenosti… Ano, ano… Našel jsi nějaké dobrovolníky? Á, to je dobře… Ale možná by to chtělo ještě dva nebo tři… Ano, přijdu tam za tebou. Hezké odpoledne.” Zavěsil, pohlédl na Paula a zabloudil pohledem ke krbu. „To jsou moje památky. Celý život jsem se stýkal s vojáky a všichni jako bychom podobné pamětihodnosti křečkovali. Mnoho dalších suvenýrů

mám ještě doma. Není zvláštní, že všichni přechováváme památky na tak děsivé události? Někdy mi to připadá ztřeštěné.” Pohlédl na hodiny na stole. „Skončil jste, Fleischmane?”

„Ano, pane, skončil.”

„Mám tu teď nějakou práci, kterou musím udělat o samotě.”

„Děkuji, že jste mi dovolil vás vyrušit, pane. Heil Hitler.”

„Fleischmane?”

Paul se u dveří otočil.

„Jste šťastný muž, když se vaše povinnosti shodují s vaším založením a povahou. Jak vzácný je to případ.”

„Předpokládám, že asi ano, pane. Hezký den.”

„Ano, heil.”

Pryč odtud a na chodbu.

S Ernstovou tváří a hlasem vypálenými do paměti sešel Paul ze schodů. Oči měl upřené před sebe a pomalu procházel mezi zdejšími muži, jako by byl neviditelný: mezi vojáky v

černých či šedých uniformách, mezi úředníky v oblecích, mezi řemeslníky v pracovních úborech. Kamkoliv se přitom podíval, všude na něj shlížely dvourozměrné oči z portrétů na stěnách, které zachycovaly svatou trojici se jmény vyrytými do mosazných tabulek: A. Hitler, H. Goring a S. Goebbels.

V přízemí odbočil na další chodbu a zamířil do prosvětlených čelních dveří, které vedly na Wilhelmstrasse. Jeho kroky se na chodbě hlasitě rozléhaly. Webber mu opatřil obnošené boty, které

sice vhodně doplňovaly převlek, avšak jeden cvoček se prošoupal přes koženou podrážku a při každém kroku hlasitě cinkal o zem, i když se Paul všemožně snažil vykroutit nohu.

Byl už patnáct metrů od dveří, které vypadaly jako výbuch slunečního světla obklopený svatozáří.

Dvanáct metrů.

Cink, cink, cink.

Deset metrů.

Už viděl ven, viděl na auta proudící po ulici.

Tři metry…

Cink…, cink…

„Ty! Stůj.”

Paul ztuhnul. Otočil se a viděl, jak k němu chvátá muž středního věku v černé uniformě.

„Sešel jsi po těchhle schodech. Kdes byl?”

„Já jen…”

„Ukaž mi doklady.”

„Vyměřoval jsem koberce, pane,” řekl Paul a vylovil z kapsy Webberovy papíry.

Esesák si je rychle prohlédl, porovnal fotografii a přečetl si pracovní příkaz. Sebral Paulovi z ruky metr, jako by to byla zbraň.

Nato mu vrátil příkaz a zvedl hlavu. „A kde máš zvláštní

povolení?”

„Zvláštní povolení? Neřekli mi, že nějaké potřebuju.”

„Pro přístup nahoru ho musíš mít.”

„Nic takového mi nadřízený neřekl.”

„To nás nezajímá. Každý, kdo chce mít přístup na podlaží nad přízemím, potřebuje zvláštní povolení. Máš stranický průkaz?”

„Já…, u sebe ho nemám.”

„Ty nejsi členem strany.”

„To samozřejmě jsem. Jsem oddaný národní socialista, věřte mi.”

„Jestli nenosíš průkaz, tak žádný oddaný národní socialista nejsi.” Dozorčí ho prohledal, prolistoval mu notes, pohlédl na nákresy místností s uvedenými rozměry a zavrtěl hlavou.

„Během týdne se sem mám vrátit, poručíku,” řekl Paul. „Pak vám přinesu to zvláštní povolení i stranickou legitimaci.” Odmlčel se a dodal: „A potom můžu vyměřit i vaši kancelář.”

„Moje kancelář je v přízemí vzadu, v tom traktu se žádná renovace neplánuje,” prohlásil esesman zatrpkle.

„O to větší důvod, proč si tam objednat krásný perský koberec. Kterých máme shodou okolností o několik kusů více, než bylo vyžádáno. A nemůžeme s nimi dělat nic jiného než je nechat hnít ve skladu.”

Muž se na chvíli zamyslel a pak se podíval na hodinky. „Teď nemám čas tu věc prošetřovat. Jsem bezpečnostní referent Schech-ter. Mou kancelář najdete pod schody napravo. Na dveřích mám jmenovku. Teď

jděte. Ale až se vrátíte, mějte u sebe to zvláštní povolení, jinak skončíte na PrinzAlbrecht-Strasse.”

Zatímco trojice mužů uháněla směrem od Wilhelmstrasse, ozvala se opodál siréna. Paul a Reggie Morgan nejistě vykoukli z oken dodávkového vozu, jehož interiér páchl spáleným zelím a potem. Webber se zasmál. „To je sanitka. Jen klid.” O chvíli později se sanitní vůz vynořil zpoza rohu. „Poznám zvuky všech oficiálních vozidel. V dnešním Berlíně je to užitečné.”

Po několika okamžicích Paul tiše řekl: „Potkal jsem se s ním.”

„S kým?” optal se Morgan.

„S Ernstem.”

Morganovi se rozšířily oči. „On tam byl?”

„Vešel do kanceláře těsně po mně.”

„Ach jo, co budeme dělat?” řekl Webber. „Do kancléřství už zpátky nemůžeme. Jak zjistíme, kde se bude zdržovat?”

„Eh, to jsem zjistil,” prohlásil Paul.

„Vážně?” zeptal se Morgan.

„Než dorazil, měl jsem trochu času prohlédnout jeho stůl. Dneska bude na stadionu.”

„Na kterém stadionu?” dotázal se Morgan. „Ve městě jsou jich desítky.”

„Na olympijském stadionu. Viděl jsem jednu zprávu. Hitler tam dnes odpoledne nechává fotografovat nejvyšší představitele strany.” Paul se zadíval na nedalekou věž s hodinami. „Ale musíme tam proniknout během několika hodin. Myslím, že budeme ještě jednou potřebovat tvou pomoc, Otto.”

„Zavedu tě, kamkoliv si přeješ, pane Johne Dillingere. Já dokážu zázraky… a ty mi za ně zaplatíš. Proto jsme taky tak dobří partneři. A když už jsme u toho, chci svou americkou hotovost, prosím.” Načež nechal motor ječet na dvojku, zvedl pravou ruku dlaní vzhůru a čekal, až mu do ní Morgan položí obálku. Po chvíli si Paul uvědomil, že si ho Morgan dlouze prohlíží. „Jaký Ernst byl?” zeptal se nakonec. „Připadl ti jako nejnebezpečnější muž v Evropě?”

„Byl zdvořilý, ustaraný, vyčerpaný. A smutný.”

„Smutný?”

Paul přikývl a vzpomněl si na Ernstovy hbité, ale ztrápené oči, na oči člověka, který čeká, až přestojí svízelné zkoušky. Nakonec vždycky zapadne slunce…

Morgan pohlédl na prodejny, budovy a vlajky na široké třídě Unter den Linden. „Je to problém?” zeptal se.

„Problém?”

„Budeš kvůli té schůzce s ním váhat s…, s tím, kvůli čemu jsi sem přijel? Změnilo se tím něco?”

Paul Schumann prosil Boha, aby mohl odpovědět kladně. že když vidí

někoho zblízka a když s ním hovoří, roztají v něm ledy a on začne váhat, zda mu má opravdu sebrat život. Nakonec však odpověděl po pravdě: „Ne. Nic se tím nezměnilo.”

Potili se horkem a přinejmenším Kurt Fischer se potil i strachy. Bratři se nyní nacházeli dva bloky od náměstí, kde se měli setkat s Ungerem, s mužem, který je měl propašovat z této země zmaru a znovu je spojit s rodiči.

S mužem, kterému svěřili své životy.

Hans se sklonil, sebral kamínek a hodil žabku do Landwehrského kanálu.

„Ne!” zašeptal Kurt zprudka. „Nepoutej na nás pozornost.”

„Měl by ses uklidnit, brácho. Házení kamínků nepoutá pozornost. Dělá to každý. Bože, to

je vedro. Nemůžem se někam zastavit na zázvorové pivo?”

„Ty si myslíš, že jsme na dovolené, že jo?” Kurt se rozhlédl kolem sebe. Vzhledem k časné ranní hodině a úpornému horku nepobývalo venku mnoho lidí.

„Vidíš někoho, kdo nás sleduje?” zeptal se mladší bratr s nádechem ironie.

„Ty chceš zůstat v Berlíně, viď? I přes to všechno.”

„Já jen vím, že jestli odejdeme z domu, už ho nikdy neuvidíme.”

„Jenže jestli se ho nevzdáme, už nikdy neuvidíme mámu s tátou. A pravděpodobně už nikdy neuvidíme nikoho.”

Hans se zašklebil a zvedl další kámen. Tentokrát se mu povedly tři žabky. „Hele! Viděls to?”

„Hoď sebou.”

Odbočili na tržiště, kde prodejci právě rozkládali budky. Na ulicích a chodnících parkovala řada nákladních automobilů. Byly naloženy turínem, řepou, jablky, bramborami, pstruhy z kanálu, kapry, rybím tukem. Z nejžádanějšího zboží, jako bylo maso, olivový olej, máslo a cukr, se zde však pochopitelně nenabízelo nic.

I tak zde lidé již nyní stáli frontu, aby nakoupili co možná nejlepší, či spíše nejméně nechutné, potraviny.

„Koukej, tamhle je,” řekl Kurt, přešel přes ulici a zamířil ke starému náklaďáku zaparkovanému na okraji náměstí. O auto se opíral muž s kudrnatými hnědými vlasy, kouřil a pročítal noviny. Po chvíli zvedl hlavu, všiml si chlapců, jemně kývl hlavou a odhodil noviny do kabiny nákladního vozu.

Nakonec se všechno smrskne na otázku důvěry…

A někdy se člověk nezklame. Kurt pochyboval, že se zde Un-ger vůbec objeví.

„Pane Ungere!” řekl, když se k němu připojili, a oba si vřele potřásli rukama. „To je můj bratr Hans.”

„Á, to je celý táta.”

„Vy prodáváte čokolády?” zeptal se chlapec, když se zadíval na nákladní auto.

„Já vyrábím a prodávám sladkosti. Býval jsem profesorem, ale to už

není lukrativní zaměstnání. Lidé se učí jen sporadicky, ale sladkosti jedí pořád, nehledě na to, že je to politicky bezpečné. Ale promluvit si můžeme později. Teď bychom měli zmizet z Berlína. Můžete se mnou jet v kabině, dokud nedorazíme k hranicím. Tam si nastoupíte do zadního nákladového prostoru. Vozím s sebou led, aby se mi čokoláda v takhle parné dny neroztekla, a vy si lehnete pod prkna zakrytá ledem. Nebojte se, neumrznete. Vyřezal jsem vám ze strany dírky, aby vám tam šel teplý vzduch. Přejedeme hranice, což

dělám každý týden. Všechny pohraničníky znám. Dávám jim čokoládu. Nikdy mě neprohledávají.”

Unger přistoupil k zadní části auta a zavřel postranici. Hans si nastoupil do kabiny, sebral noviny a začal číst. Kurt se otočil, otřel si čelo a naposledy se zadíval na město, ve kterém strávil celý život. V horku a v oparu na něj působilo italským dojmem a připomínalo mu výlet do Boloně, který podnikl s rodiči, když jeho otec čtrnáct dní přednášel na tamní staré univerzitě. Právě když se otáčel zpátky, aby si nasedl do kabiny vedle bratra, ozvalo se v davu kolektivní zašumění.

Kurt ztuhl a vytřeštil oči.

Kolem Ungerova náklaďáku se smykem zastavila tři černá auta, ze kterých vyskákala šestice mužů v černých uniformách SS. Ne!

„Hansi, uteč!” vykřikl Kurt.

To už však dva příslušníci SS přiběhli ke dveřím na straně

spolujezdce, zprudka je otevřeli a vyvlekli mladšího bratra na ulici. Hans se vzpouzel, až ho jeden esesák udeřil pendrekem do žaludku. Hans vyjekl a přestal se bránit, skácel se na zem a chytil se za břicho. Vojáci ho vytáhli na nohy.

„Ne, ne, ne!” vykřikl Unger. Jeho i Kurta dostrkali další esesá-ci na bok nákladního vozu.

„Doklady! Vyprázdnit kapsy.”

Tři zajatci poslechli.

„Fischerovi,” řekl velitel SS, prohlížel si jejich legitimace a vědoucně kýval hlavou.

Ungerovi stékaly po tvářích slzy. Otočil se ke Kurtovi a řekl: „Já vás nezradil. Přísahám, že ne!”

„Ne, on vás nezradil,” přitakal důstojník SS, vytáhl z pouzdra luger, natáhl ho a střelil Ungera do hlavy. Kurt hrůzou zalapal po dechu. „Zradila vás ona,” dodal esesák a ukázal na statnou ženu středního věku, která se vykláněla z okénka automobilu SS.

„Zrádcové! Svině!” spílala chlapcům hlasem plným zloby. Byla to pan í Lutzová, válečná vdova, která s nimi bydlela na stejném patře, žena, jež jim právě popřála hezký den!

Šokovaný Kurt zíral na Ungerovo nehybné tělo, z něhož se mohutně řinula krev, a prakticky nevnímal ženin zadýchaný křik: „Vy nevděčná prasata. Já vás sleduju, vím, co jste prováděli, vím, kdo byl ve vašem bytě. Píšu si všechno, co vidím. Zradili jste našeho vůdce!”

Velitel SS se na ženu podrážděně zašklebil a kývl na mladého důstojníka, který ji nastrkal zpátky do auta.

„Oba už nějakou dobu figurujete na našem seznamu.”

„Nic jsme neudělali!” Kurt civěl na Ungerovu krev a nedokázal odtrhnout pohled od rozšiřující se karmínové louže. „Přísahám, že nic,” zašeptal. „Jenom jsme chtěli být s rodiči.”

„Pokus o nezákonný útěk ze země, pacifismus, protistranická činnost…, samé hrdelní zločiny.” Esesman si přitáhl Hanse k sobě a namířil mu pistoli na hlavu. Chlapec začal kňourat: „Prosím vás, ne. Prosím…!”

Kurt rychle vykročil kupředu. Esesák mu zasadil úder do břicha a Kurt se zapotácel. Koutkem oka zahlédl, jak velitel přikládá zbraň

bratrovi na zátylek.

„Ne!”

Velitel přimhouřil oči a zaklonil se, aby ho nepotřísnila sprška krve a masa.

„Prosím, pane!”

Vtom zašeptal další esesman: „Máme přece rozkazy, pane: zdrženlivost během olympiády.” Kývl směrem k trhu, kde se shromáždil dav čumilů. „Mohou zde být přítomni cizinci a možná i reportéři.”

Velitel dlouze váhal a pak netrpělivě zabručel: „No dobrá. Odvezte je do Columbiahausu.”

Přestože tato věznice pomalu ustupovala ze slávy na úkor nelítostnějšího, efektivnějšího a méně viditelného tábora v Oranienburgu, stále byla nejznámějším žalářem v Berlíně. Muž ukázal na Ungerovu mrtvolu: „A tohle někam vyhoďte. Zjistěte, jestli je ženatý, a když tak pošlete jeho ženě zkrvavenou košili.”

„Ano, Vůdce. S jakým vzkazem?”

„Vzkazem bude ta košile.” Velitel uschoval zbraň a vyrazil zpět k autu. Nakrátko pohlédl na bratry Fischerovy, ale jeho oči je ve skutečnosti neviděly, jako by už byli oba mrtví.

„Kde jsi, Paule Schumanne?”

Stejně jako svou včerejší otázku směrem k bezejmennému podezřelému, Kdo jsi?, položil Willi Kohl i dnes svůj dotaz hlasitě a deprimovaně, aniž doufal v

okamžitou odpověď. Inspektor se domníval, že znalost pachatelova jména urychlí vyřešení případu. Skutečnost však byla jiná.

Na dálnopisy na Federální úřad pro vyšetřování a na Mezinárodní olympijský výbor mu nepřišla žádná odpověď. Z Policejního oddělení města New York mu sice krátká reakce přišla, ale konstatovalo se v ní pouze, že policisté celou záležitost prověří, jakmile to bude „practicable”.

Takové anglické slovo Kohl neznal, ale když si v erárním anglicko-německém slovníku našel, že znamená „proveditelné”, ob jevily se mu ve tváři chmury. Už celý rok cítil ze strany amerických vyšetřovacích složek jistou zdráhavost ke spolupráci s kripo. Částečně se to dalo připisovat nevraživosti vůči národním socialistům, jež panovala ve Spojených státech. A částečně za to podle Kohla mohl i únos Lindberghova dítěte. Bruno Hauptmann totiž

utekl z policejní vazby v Německu a prchl do Ameriky, kde poté zavraždil dítě tohoto slavného letce.

Kohl tedy odeslal na newyorskou policii druhou zprávu, v níž

neobratnou angličtinou poděkoval a připomněl americkým kolegům naléhavost případu. Kromě toho uvědomil pohraničníky, aby Schumanna zadrželi, kdyby se pokusil proniknout ze země, ale bylo mu jasné, že jeho instrukce se dostane pouze na velké hraniční

přechody.

Rovněž Janssenova druhá cesta do olympijské vesničky nepřinesla žádné ovoce. Paul Schumann oficiálně nepatřil k americké výpravě. Do Berlína přicestoval jako spisovatel, aniž byl ke komukoliv přidružen. Z olympijské vesničky odcestoval předešlého dne a od té doby ho nikdo neviděl a nikdo ani neměl tušení, kam mohl odjet. Schumannovo jméno navíc nefigurovalo na seznamu lidí, kteří si v poslední době zakoupili náboje Largo nebo pistoli Modelo A, což

ovšem nebylo žádné překvapení, protože s výpravou dorazil teprve v pátek.

Kohl se houpal na židli, prohlížel si krabici s důkazy, pročítal tužkou psané poznámky… Po chvíli zvedl hlavu a viděl, že se Janssen zastavil ve dveřích a klábosí s několika dalšími mladými asistenty inspektorů a inspektory-čekateli v civilu. Zamračil se nad těmito hlučnými kavárenskými tlachy. Mladí důstojníci mu vzdali úctu.

„Heil Hitler.”

„Heil, inspektore Kohle.”

„Ano, ano.”

„Jdeme zrovna na přednášku. Půjdete taky?”

„Ne,” zabručel Kohl. „Mám práci.” Od nástupu strany k moci v roce 33 se v hlavním přednáškovém sále na Alexu konaly každý týden hodinové přednášky o národním socialismu. Účast všech důstojníků kripo byla povinná. Vlažný Willi Kohl tam však chodil pouze zřídka. Poslední přednáška, které se před dvěma lety zúčastnil, nesla název „Hitler, pangermanismus a kořeny fundamentální sociální změny.” Kohl během ní usnul.

„Možná se tam ukáže i sám šéf SD Heydrich.”

„Nevíme to jistě,” dodal další mladík nadšeně. „Ale mohl by. Umíte si to představit? Mohli bychom mu podat ruku!”

„Jak jsem říkal, mám práci.” Kohl pohlédl za jejich mladistvé, zapálené tváře. „Tak co máte, Janssene?”

„Hezký den, inspektore,” rozloučil se jeden mladý důstojník přehnaně a všichni halasně zmizeli na chodbě.

Kohl upřel své chmury na Janssena, který ucukl. „Promiňte, pane. Všichni se drží u mě, protože jsem byl přidělen k…”

„Ke mně?”

„Totiž…, ano, pane.”

Kohl kývl směrem, kterým se mladí detektivové rozprchli. „Oni jsou členové?”

„Strany? Několik z nich ano.”

Než se Hitler dostal k moci, nesměl být policejní důstojník členem žádné strany. „Nepodlehněte pokušení tam vstoupit, Janssene,” upozornil kandidáta Kohl. „Myslíte si, že to pomůže vaší kariéře, ale není to pravda. Jenom se ještě více zapletete do pa-voučí

sítě.”

„Do morálního bahna,” citoval Janssen šéfa.

„Přesně tak.”

„Vždyť já tam ani dost dobře vstoupit nemůžu,” prohodil Janssen těžce a nabídl Kohlovi jeden ze svých vzácných úsměvů. „Když

pracuji s vámi, nemám na manifestace čas.”

Kohl opětoval úsměv a zeptal se: „Tak co máte?”

„Pitevní zprávu z Drážďanské uličky.”

„Už bylo načase.” Čtyřiadvacet hodin na jednu pitvu. Neomluvitelné. Mladý kriminalista podal šéfovi tenkou složku, která obsahovala pouhé dvě stránky.

„Co to je? Copak patolog při té pitvě spal?”

„Já…”

„No nic,” zamumlal Kohl a pročetl dokument. Stejně jako u všech pitev se v něm na úvod konstatovaly hutným jazykem fyziologie a morfologie očividné skutečnosti: že příčinou smrti bylo těžké

trauma mozku způsobené průletem kulky. žádné pohlavní

choroby, lehká dna, lehká artritida, žádná válečná zranění. Oběť

měla s Kohlem společné puchýře a její chodidla nasvědčovala tomu, že mrtvý muž za života skutečně hodně chodil.

Janssen pohlédl Kohlovi přes rameno. „Podívejte, pane, měl zlomený

prst, který mu špatně srostl.”

„To nás nezajímá, Janssene. Jde o malíček, který má sklon se lámat za mnoha různých okolností, oproti poraněním, jež jsou jedinečná

a mohla by nám pomoci onomu muži lépe porozumět. Rovněž nějaká

čerstvá zlomenina by nám mohla být k užitku -obvolali bychom lékaře v severozápadním Berlíně a pokusili se oběť identifikovat

-, avšak tato fraktura je stará.” Otočil se zpátky ke zprávě. Alkohol v krvi zabitého muže nasvědčoval tomu, že krátce před smrtí požil nějaký likér. Obsah žaludku pak odhalil kuře, česnek, bylinky, cibuli, mrkev, brambory, jakousi omáčku načervenalé

barvy a kávu, vše stráveno do míry, jež naznačovala, že muž pojedl přibližně půl hodiny před smrtí.

„A,” rozjasnil se Kohl a poznamenal si veškerá fakta tužkou do ohmataného notesu.

„Co je, pane?”

„Tady máme něco, co už nás zajímá, Janssene. Nevíme to sice s jistotou, ale zdá se, že posledním jídlem oběti byl jeden velice vybraný pokrm. Pravděpodobně coq au vin, francouzská delikatesa, jež dosti nezvykle kombinuje kuřecí maso s červeným vínem. Obvykle burgundské, jako například Chambertin. To se tu příliš často nevidí, Janssene. A víte proč? Protože naše německá červená vína chutnají jako močůvka, a Rakušané, kteří dělají skvělé červené, nám ho

tady příliš mnoho neposílají. Ach ano, to je dobré.” Inspektor se na okamžik zamyslel a poté vstal a přešel k nástěnné mapě Berlína. Uchopil špendlík a zarazil ho do Drážďanské uličky.

„Tady v poledne zemřel a půl hodiny předtím měl v restauraci oběd. Jistě si vzpomenete, že byl dobrý chodec, Janssene: nohy měl svalnaté tak, že bych se měl stydět, a na chodidlech měl puchýře. Takže sice mohl odjet na místo svého osudného setkání taxíkem nebo tramvají, ale my budeme předpokládat, že tam šel pěšky. Když mu dopřejeme několik minut po jídle na cigaretu…, vzpomínáte si na jeho zažloutlé konečky prstů?”

„Ani moc ne, pane.”

„Tak buďte všímavější. Když mu tedy dopřejeme určitý čas na cigaretu, na zaplacení účtu a vychutnání kávy, budeme předpokládat, že na svých robustních nohou kráčel dvacet minut, než dorazil do Drážďanské uličky. Jakou vzdálenost může čilý chodec za tuto dobu urazit?”

„Odhadl bych to na kilometr a půl.”

Kohl se zamračil. „Také bych to tak viděl.” Zadíval se na mapu Berlína a nakreslil kolem místa vraždy kružnici.

Janssen zavrtěl hlavou. „Podívejte na ni. Je obrovská. To musíme ukázat fotografii oběti ve všech restaurací v tomhle okru-hu?”

„Ne, pouze v těch, které dělají kohouta na víně, a pouze v těch z nich, které tak činí v sobotu v poledne. Jeden rychlý pohled na otevírací dobu a na jídelní lístek ve výloze nám napoví, zda je potřeba se vyptávat dále. Přesto ovšem půjde o obrovský úkol, do něhož se navíc musíme pustit okamžitě.”

Mladý detektiv civěl na mapu. „Jen vy a já, pane? Copak je můžeme všechny navštívit sami? Jak?” Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě že nemůžeme.”

„Takže co?”

Willi Kohl se opřel a začal těkat očima po místnosti. Na okamžik se zastavily na jeho pracovním stole. „Vy tu budete čekat na případné zprávy nebo jakékoliv další informace o případu, Janssene.” Sebral z věšáku v rohu kanceláře panamák. „Mám takový nápad.”

„Kde budete, pane?”

„Na stopě francouzskému kohoutovi.”

Tísnivá atmosféra, která se vznášela nad třemi muži v penzionu, se podobala chladnému kouři.

Paul Schumann ten pocit dobře znal, z okamžiků, kdy čekal na vstup do boxerského ringu, kdy se snažil rozpomenout na všechno, co věděl o svém soupeři, kdy si představoval protivníkův kryt a plánoval, ve kterém momentě bude nejlépe ho pod-tančit, kdy se má postavit na špičky a uštědřit mu „roundhouse” nebo hák, jak využít jeho slabin a jak nejlépe vymazat své vlastní.

A znal ho také z jiných okamžiků: když jako hrdlořez plánoval svá odkrouhnutí. Když se díval na mapy nakreslené vlastní pečlivou rukou, když si dvakrát kontroloval kolt i záložní pistoli, když se zamýšlel nad shromážděnými poznámkami o časovém rozvrhu oběti, o tom, co má ráda a co ne, o jejích zvyklostech, o jejích známých. To však bylo Předtím.

Bylo to tvrdé, velmi tvrdé Předtím. Nehybný klid předcházející zabití. Okamžik, kdy člověk přežvýkával fakta s pocitem obrovské netrpělivosti a nervozity. A také strachu, pochopitelně. Toho se člověk nikdy nezbaví.

Alespoň dobrý hrdlořez ne.

A pak stále ta vzrůstající strnulost, to ojínění srdce. Paul se začínal dotýkat ledu.

V tmavé místnosti se zavřenými okny a zataženými roletami -a samozřejmě i s odpojeným telefonem, se Paul s Morganem skláněli nad mapou a dvěma desítkami propagačních fotografií olympijského stadionu, které jim obstaral Webber spolu s dokonale nažehlenými kalhotami z šedého flanelu pro Morgana (které si Američan zpočátku skepticky prohlížel, ale pak se rozhodl si je ponechat). Morgan poklepal na jeden ze snímků. „Kde jsi to…”

„Okamžíček, prosím,” skočil mu do řeči Webber. Vstal a s hvízdáním přešel přes místnost. Když teď měl v kapse tisíc dolarů a nemusel si nějakou dobu lámat hlavu se sádlem a žlutým barvivem, zmocnila se ho žoviální nálada.

Morgan s Paulem se na sebe zamračili. Němec poklekl a začal vytahovat ze skříně pod otlučeným gramofonem desky. Zašklebil se.

„Ach jo, nemám tu žádného Johna Philipa Sousu. Pořád ho sháním, ale tyhle desky jsou těžko k dostání.” Pohlédl na Morgana. „Víš, tady pan John Dillinger mi tvrdí, že Sousa je Američan. Ale já myslím, že si ze mě střílí. Prosím tě, že je ten kapelník Angličan, viďte?”

„Ne, je to Američan,” odvětil Morgan.

„Já slyšel něco jiného.”

Morgan zvedl obočí. „Třeba máš pravdu. Možná by neškodilo se o to vsadit. Takže o sto marek?”

Webber to chvíli zvažoval a pak řekl: „Ještě se na to podívám.”

„Na hudbu teď opravdu nemáme čas,” dodal Morgan a díval se, jak si Webber prohlíží hromady desek.

„Ale myslím,” vložil se do hovoru Paul, „že na to, abychom něčím přehlušili náš rozhovor, ještě čas máme.”

„Přesně tak,” souhlasil Webber. „A pro tento účel použijeme…” Prohlédl si jeden štítek. „Sbírku našich tupých loveckých písní.” Zapnul gramofon a posadil jehlu na zaváděcí drážku desky. Místnost zaplnil burcující vrzavý nápěv. „To je Stopař jelenů.” Zasmál se.

„Vzhledem k naší misi výstižný titul.”

Gangsteři Luciano s Lánským dělali v Americe totéž, obvykle pustili rádio, aby přehlušili konverzaci pro případ, že Deweyho nebo Hooverovi hoši instalovali v místnosti mikrofon.

„Tak kde jsme to skončili?”

„Kde se koná to fotografování?” zeptal se Morgan.

„V Ernstově zprávě se psalo, že v tiskovém sále.”

„To je tady,” prohlásil Webber.

Paul si pečlivě prohlédl nákres a neměl velkou radost. Stadion byl obrovský a tisková lože mohla měřit na délku šedesát metrů. Byla situována těsně pod střechou na jižní straně stavby. Paul sice mohl zaujmout pozici na tribuně na severní straně, ale to by znamenalo velmi dlouhý výstřel přes celou šíři stadionu.

„To je moc daleko. Stačí drobný vánek, zakřivení okna… Ne. V

takovém případě neručím za smrtelnou ránu. A navíc bych mohl zasáhnout někoho jiného.”

„No a?” zeptal se Webber letargicky. „Třeba bys mohl zastřelit Hitlera. Nebo Góringa… Ten je velký jako řiditelná vzducholoď. Trefil by ho i slepý.” Znovu se zadíval na mapu. „Anebo bys mohl Ernsta dostat při vystupování z auta. Co si o tom myslíš, pane Morgane?” Tím, že se

Webberovi podařilo dostat Paula bezpečně do kancléřství i ven, si získal dostatek důvěry, aby mohl oslovovat Morgana jménem.

„Jenže nevíme přesně, kdy a kam přijede,” poznamenal Morgan. Na stadion vedla dobrá desítka vchodů a průchodů. „Možná nepojedou hlavním vchodem. Nedokážeme to odhadnout a ty by ses měl skrývat, než Ernst na stadion dorazí. Toho focení se zúčastní celý národně

socialistický panteon, takže bezpečnostní opatření budou docela mohutná.”

Paul i nadále pečlivě studoval mapu. Morgan měl pravdu. Paul navíc z mapy vyčetl, že pod stadionem podle všeho vede podzemní cesta, pravděpodobně pro nejvyšší pohlaváry, kteří do ní pronikají

chráněnými vjezdy. Bylo tedy docela možné, že se Ernst vůbec venku neobjeví.

Nějakou dobu mlčky civěli na mapu. Vtom dostal Paul nápad, dotkl se fotek a vysvětlil ho: zadní ochozy stadionu byly otevřené. Po odchodu z tiskového sálu mohl člověk zamířit po této chodbě buďto na východ, nebo na západ a sejít několik křídel schodů do přízemí, kde se rozkládalo parkoviště, široká příjezdová cesta a chodníky vedoucí na železniční nádraží. Přibližně třicet metrů od stadionu se tísnil shluk malých budov, z nichž se nabízel výhled na parkoviště i na příjezdovou cestu a které byly na mapě označeny jako Skladovací objekty.

„Kdyby Ernst vyšel na ten ochoz a pak se vydal po schodech dolů, mohl bych střílet z té boudy. Z téhle.”

„Takový výstřel bys zvládl?”

Paul pokýval hlavou. „Ano, hravě.”

„Jenže jak říkám, netušíme, jestli tudy Ernst přijede nebo odjede.”

„Možná bychom ho mohli přinutit, aby vyšel ven. Vyplašit ho jako ptáka.”

„Ale jak?” zeptal se Morgan.

„Vyžádáme si ho,” řekl Paul.

„Vyžádáme?” Morgan se zamračil.

„Doručíme mu do tiskového střediska vzkaz, že ho někdo naléhavě potřebuje. že se s ním někdo musí soukromě sejít v nějaké důležité

otázce. A jakmile Ernst vyjde ze schodiště ven, dostane se mi na mušku.”

Webber si zapálil zelný doutník. „Ale jaký vzkaz může být tak naléhavý, aby kvůli němu Ernst přerušil schůzku s vůdcem, s Goringem a s Goebbelsem?”

„Pokud jsem se v něm nespletl, tak je posedlý prací. Řekneme mu, že se naskytl nějaký problém v armádě nebo v námořnictvu. Vím, že tím získáme jeho pozornost. Co třeba ten zbrojař Krupp, o kterém nám vyprávěl Max? Mohl by být vzkaz od Kruppa naléhavý?” Morgan přikývl. „Od Kruppa. Ano, řekl bych, že ano. Ale jak ten vzkaz Ernstovi doručíme, když se zrovna bude fotografovat?”

„Ále, hravě,” odvětil Webber. „Zatelefonuju mu.”

„Jak?”

Němec potáhl z náhražkového kuřiva. „Zjistím číslo některého telefonu v tiskovém sále a zavolám mu. Udělám to sám. Požádám o Ernsta a řeknu mu, že na něj dole čeká řidič se vzkazem. že je určen pouze jemu. Od samotného Gustava Kruppa von Bohlena. Zavolám mu z pošty, takže když potom gestapo vytočí sedmičku, aby zjistilo číslo volajícího, nepovedou ke mně žádné stopy.”

„A jak si to číslo obstaráš?” zeptal se Morgan.

„Přes kontakty.”

„To opravdu musíš někoho uplácet, abys to číslo zjistil, Otto?” zeptal se Paul cynicky. „Předpokládal bych, že ho bude mít polovina berlínských sportovních novinářů.”

„Ach,” řekl Webber, nadšeně se usmál a vyzkoušel angličtinu:

„Udeřuješ hlavičku na hřebík.” Vrátil se k rodné řeči. „Samozřejmě je to pravda. Avšak nejdůležitějším aspektem jakéhokoliv podniku je vědět, kterého jedince oslovit a jaká je jeho cena.”

„No dobrá,” řekl rozhořčeně Morgan. „Tak kolik? A nezapomeň, že nejsme bezedná studna.”

„Další dvě stovky. Marky mi budou stačit. A za to ti bezplatně přidám i způsob, jak proniknout na stadion a zpátky, pane Johne Dillingere. Dostaneš kompletní uniformu SS. Můžeš si přehodit pušku přes rameno a vkráčet na stadion jako samotný Himmler a nikdo tě nezastaví. Akorát si nacvič hajlování, takové to plácnutí povislou rukou do vzduchu, jako když vůdce chčije.” Morgan se zamračil. „Ale jestli ho dopadnou v přestrojení Za vojáka, zastřelí ho jako špiona.”

Paul pohlédl na Webbera a oba se rozesmáli. Nakonec se ujal slova Němec. „Prosím tě, Morgane. Tady náš přítel se chystá zatít národního vojenského cara. Jestli ho chytnou, může být klidně

oblečen jako George Washington a hvízdat si Hvězdy a pruhy a stejně ho dočista zastřelí, nemyslíš?”

„Jen jsem přemýšlel o způsobech, jak to učinit méně nápadně,” zamumlal Morgan.

„Ne, tohle je dobrý plán, Reggie,” prohlásil Paul. „Po výstřelu naženou všechny oficiální činitele co nejrychleji zpátky do Berlína. Já pojedu s vojáky, kteří je budou chránit. A jakmile dorazíme do města, ztratím se v davu.” Paul chtěl poté proklouznout do budovy velvyslanectví nedaleko Braniborské brány a ohlásit se vysílačkou Andrewovi Averymu a Vinceovi Maniellimu do Amsterdamu, kteří pro něj pošlou letadlo na aerodrom. Když se jejich oči vrátily k mapám stadionu, usoudil Paul, že přišel čas jít s barvou ven. „Chci vám něco říct,” řekl. „Někdo pojede se mnou.”

Morgan pohlédl na Webbera, který se zasmál. „Á, co si myslíš? že bych dokázal žít jinde než v téhle pruské rajské zahradě? Kdepak, Německo bych vyměnil jenom za nebe.”

„Jedna žena,” dodal Paul.

Morgan semkl ústa. „Tady tahle, že?” Kývl k chodbě penzionu.

„Přesně tak. Kathe,” řekl Paul a dodal: „Prověřovali jste ji. Víte, že je spolehlivá.”

„Co jsi jí řekl?” dotázal se ustaraný Morgan.

„Gestapo má její pas a je jen otázkou času, než ji zatknou.”

„Je jen otázkou času, než tady zatknou spoustu lidí. Co jsi jí řekl, Paule?” zopakoval Morgan otázku.

„Jenom svou historku, že jsem sportovní reportér. Nic víc.”

„Ale…”

„Ona odjede se mnou,” prohlásil rozhodně Paul.

„Měl bych zavolat do Washingtonu nebo senátorovi.”

„Volej si, komu chceš. Ona pojede taky.”

Morgan pohlédl na Webbera.

„Copak já, já už byl ženatý třikrát, možná čtyřikrát,” pravil Němec. „A teď jsem… v komplikované situaci. V srdečních otázkách ode mě žádnou radu nečekejte.”

Morgan zavrtěl hlavou. „Ježíši, vždyť my tu provozujeme leteckou přepravu.”

Paul upřel na amerického kolegu pohled. „A ještě jedna věc: na stadionu budu mít u sebe jenom ten ruský pas. Jestli se mi to nepodaří, ona se nikdy nedozví, co se stalo. Řeknete jí v tom případě něco, jako že jsem třeba musel odjet? Nechci, aby si myslela, že jsem ji podrazil. A pak dělejte, co můžete, abyste ji odsud dostali.”

„Samozřejmě.”

„Ale, vždyť ty to zvládneš, pane Johne Dillingere. Jsi přece americký kovboj s velkýma koulema, ne?” Webber si otřel zpocené čelo, postavil se a vytáhl z kredence tři skleničky. Nalil do nich z placaté lahve jakýsi alkohol a podal je oběma kolegům. „Rakouský obstler. Slyšeli jste o něm někdy? To je nejlepší ze všech likérů, dobrý na krev a dobrý i na duši. Tak ho vypijte, pánové, a pak běžte a změňte osud mého nebohého národa.”

„Budu potřebovat všechny, které dokážete sehnat,” řekl Willi Kohl. Muž opatrně přikývl. „Tohle opravdu není otázka shánění. Oni jsou víceméně pořád k mání. Spíše jde o to, nakolik je tato záležitost výjimečná. Pro něco takového neexistuje precedens.”

„Ano, je to výjimečná záležitost,” souhlasil Kohl. „To je pravda. Ale policejní náčelník Himmler označil ten případ za neobvyklý a důležitý. Ostatní detektivové vyšetřují po městě neméně naléhavé

otázky a on nechal na mně, abych byl vynalézavý. A tak jsem přišel za vámi.”

„Himmler?” dotázal se Johann Muntz. Tento muž středního věku stál ve dveřích malého domku na Grúnstrasse v Charlottenburgu. Byl oholený, ostříhaný a v obleku a celkově vypadal, jako by se právě vrátil z nedělní bohoslužby, což byla docela riskantní vycházka, pokud si chtěl člověk udržet funkci ředitele jedné z nejlepších berlínských škol.

„Totiž, oni jsou samostatní, jak víte. Mají úplnou samosprávu. Nemohu jim nic nařídit. Mohli by mě odmítnout a já s tím nic nenadělám.”

„Ale doktore Muntzi, já jen žádám o příležitost se na ně obrátit v naději, že mi dobrovolně pomohou ve věci spravedlnosti.”

„Ale dnes je neděle. Jak je mohu kontaktovat?”

„Předpokládám, že stačí zatelefonovat jejich vůdci domů a on už se o jejich shromáždění postará.”

„No dobrá. Udělám to, inspektore.”

O tři čtvrtě hodiny později si již Willi Kohl prohlížel na dvorku Muntzova domu obličeje téměř dvou tuctů chlapců, z nichž mnozí

měli na sobě hnědé košile, kraťasy a bílé ponožky a na spletených kožených přezkách u hrdla jim visely černé vázanky. Vesměs se jednalo o členy oddílu Hitlerjugend při Hindenburgově škole. Jak ředitel tohoto ústavu právě Kohlovi připomněl, organizace byla zcela nezávislá na dozoru jakékoliv dospělé osoby. Členové si sami volili vůdce, kteří rozhodovali o činnosti dané skupiny, ať už se jednalo o turistiku, fotbal nebo udávání zádobo-dačů.

„Heíl Hitler,” řekl Kohl a přivítal ho les natažených pravic a překvapivě hlasitá ozvěna pozdravů. „Jsem starší detektiv-inspektor Kohl z kriminální policie.” Na některých tvářích se objevil obdivný výraz. A některé zůstaly stejně netečné jako obličej tlustého mrtvého muže z Drážďanské uličky.

„Potřebuji vaši pomoc při podpoře národního socialismu. Jde o záležitost nejvyšší priority.” Pohlédl na jednoho malého světlovlasého chlapce, kterého mu představili jako vůdce Hindenburgova oddílu Helmuta Grubera. Chlapec byl menší než

většina ostatních, ale měl v sobě „dospělácké” sebevědomí. Zadíval se na muže o třicet let staršího a v očích se mu objevil ocelový pohled. „Pane, uděláme vše, co bude nezbytné, abychom pomohli našemu vůdci a naší zemi.”

„Dobře, Helmute. A teď mě všichni poslouchejte. Možná vám moje žádost bude připadat zvláštní. Mám tady dvě hromádky dokumentů. Jedním z nich je mapa oblasti nedaleko

Tiergartenu. Druhým fotografie muže, kterého se snažíme identifikovat. V dolní části mužova snímku stojí název jednoho konkrétního pokrmu, který si lze objednat v restauraci. Jmenuje se coq au vin. Je to francouzský název. Nemusíte si pamatovat, jak se vyslovuje. Stačí, když navštívíte všechny restaurace v oblasti zakroužkované na mapě

a zjistíte, jestli v ní měli včera otevřeno a jestli měli tento pokrm na jídelním lístku. Pokud ano, zeptáte se vedoucího restaurace, zda zná člověka na snímku nebo zda si pamatuje, že by u nich v poslední době jedl. Jestli ano, okamžitě mi zavoláte na ústředí kriminální policie. Uděláte to?”

„Ano, inspektore Kohle, uděláme,” oznámil šéf skupiny, aniž se obtěžoval ptát na názor svých podřízených.

„Dobře. Vůdce na vás bude pyšný. A teď vám rozdám ty archy.” Odmlčel se a zavadil pohledem o jednoho studenta vzadu, o jednoho z mála, který na sobě neměl uniformu. „Ještě jedna věc. Je nezbytné, abyste byli všichni diskrétní v jedné konkrétní otázce.”

„Diskrétní?” zeptal se chlapec a zamračil se.

„Ano. To znamená, že se musíte ovládnout a nezmiňovat se o skutečnosti, se kterou se vám teď svěřím. Přišel jsem vás požádat o pomoc díky svému synovi Giinterovi, který stojí tamhle vzadu.” Několik desítek očí se upřelo na chlapce, kterému Kohl krátce předtím zavolal domů a poručil mu, aby přišel do ředitelova domu. Giinter se nyní silně červenal a klopil oči k zemi. Jeho otec pokračoval: „Vy asi nevíte, že mi můj syn bude v budoucnu pomáhat v důležitých otázkách týkajících se státní bezpečnosti. Což je mimochodem důvod, proč mu nemohu dovolit, aby vstoupil do vaší ctihodné organizace, jsem raději, když se bude držet v zákulisí. Jedině tak mi bude moci i nadále pomáhat v práci pro slávu vlasti. Prosím, ponechte si tuto informaci jen pro sebe. Uděláte to?” Helnut se ohlédl na Giintera a jeho oči znehybněly, dost možná si vzpomněl na nedávné hry na árijce a židy, které zřejmě nikdy neměli hrát. „Samozřejmě, pane inspektore Kohle,” prohlásil. Kohl se zadíval na synovu tvář, potlačil radostný úsměv a místo toho řekl: „A teď udělejte řadu a já vám rozdám dokumenty. Můj syn a velitel čety Gruber rozhodnou, jak si rozdělíte práci.”

„Ano, pane. Heil Hitler.”

„Heil Hitler.” Kohl se přinutil k rozhodnému pozdravu v podobě napřažené paže. Podal oběma chlapcům archy a dodal: „Jo, a pánové?”

„Ano, pane?” odvětil Helmut a postavil se do pozoru.

„Pozor na auta. Při přecházení ulice se dobře rozhlédněte.” Zaklepal na dveře a ona ho pustila do pokoje.

Kathe jako by její obytný prostor v penzionu uváděl do rozpaků. Holé zdi, žádné květiny, rozvrzaný nábytek, všechny kvalitnější předměty odnesla buďto ona, anebo bytný do pokojů k pronajmutí. Stejně tak zde vše působilo poněkud odosobněným dojmem. Možná dala Kathe veškerý osobní majetek do zasta-várny. Na zašlý koberec dopadalo sluneční světlo, ale jeho paprsky vrhaly na podlahu jen malý, bledý a osamělý lichoběžník, který se sem navíc odrážel od okna na protější straně uličky.

Nakonec se Kathe holčičím způsobem zasmála, objala Paula oběma rukama a vášnivě ho políbila. „Dneska voníš něčím jiným. Líbí se mi to.” Přičichla mu k tváři. „Mýdlo na holení?”

„Možná to je tím, ano.”

Paul se opravdu oholil mýdlem, které našel v umývárně, raději použil německou značku místo své Burma Shave, protože se obával, že by některý dozorce na stadionu mohl ucítit neznámou vůni americké značky a pojmout podezření.

„Voní hezky.”

Paul si všiml jediného kufru na posteli. Na prázdném stolku ležela Goetheho kniha a vedle něj šálek se slabou kávou. Na povrchu plavaly bílé kusy a Paul se Kathe dotázal, zda existuje i něco jako Hitlerovo mléko z Hitlerových krav.

Kathe se zasmála a odpověděla, že mezi národními socialisty je spousta oslů, ale pokud je jí známo, náhražkové krávy se jim prozatím vytvořit nepodařilo. „I opravdové mléko se srazí, když je staré.”

„Dneska večer odjíždíme,” řekl Paul.

Kathe přikývla a zamračila se. „Dneska večer? Takže když říkáš

ihned, myslíš to vážně.”

„V pět tu na tebe počkám.”

„A kam jdeš teď?” zeptala se.

„Jenom udělám závěrečný rozhovor.”

„Tak hodně štěstí, Paule. Budu se těšit, až si přečtu tvůj článek, i kdyby se třeba netýkal sportu, ale například černého trhu.” Kathe na něj vědoucně pohlédla. Byla to chytrá žena, samozřejmě, tušila, že Paul je zde kvůli něčemu jinému než kvůli psaní

reportáží, že se pravděpodobně stejně jako polovina města angažuje v nějakém pololegálním podniku. Což ho přimělo k myšlence, že se Kathe již smířila s jeho temnější stránkou, a že nebude příliš rozčarovaná, až jí nakonec sdělí pravdu o tom, co tady pohledává. Vždyť jeho nepřítel byl koneckonců i nepřítelem jejím.

Paul ji ještě jednou políbil, přivoněl k ní a ucítil šeřík. Na tváři ostře vnímal tlak její pokožky. Na rozdíl od včerejší noci se však přistihl, že není ani trochu rozrušený.

Neznepokojoval se tím však, přesně tak to bylo v pořádku. Úplně už jím prostoupil led.

„Jak nás mohla zradit?”

Kurt Fischer odpověděl na bratrovu otázku zoufalým zavrtěním hlavy.

Také jemu se svíralo srdce při pomyšlení, čeho se jejich sousedka dopustila. Právě paní Lutzová! Které každý Štědrý večer nosili matčinu ještě teplou vánočku, neforemnou a přeplněnou kandovaným ovocem, a kterou jejich rodiče utěšovali, když plakala při výročí

německé kapitulace, paní Lutzová tento den pokládala za výročí

manželova úmrtí ve válce, poněvadž nikdo přesně nevěděl, kdy její

muž padl.

„Jak to mohla udělat?” zašeptal Hans znovu.

Kurt Fischer mu to však nedokázal vysvětlit.

Kdyby je byla udala za to, že plánovali vylepování protistátních letáků nebo útok na členy Hitlerjugend, možná by to pochopil. Oni však jen chtěli odjet ze země, jejíž vůdce prohlásil, že

„pacifismus je nepřítelem národního socialismu”. Stejně jako mnoho dalších Němců, předpokládal Kurt, byla i paní Lutzová opojená

Hitlerem.

Vězeňská cela v Columbiahausu měřila přibližně tři krát tři metry, její zdi bez oken byly z narychlo otesaného kamene a místo dveří

měly kovové mříže, které se otevíraly na chodbu. Opodál kapala voda a oba mladí muži slyšeli cupitání potkaních nožek. Nad hlavami jim oslnivě zářila jediná holá žárovka, zatímco chodba byla potemnělá, aby z cely viděli jen pramálo detailů tmavých postav, které kolem nich tu a tam procházely. Někdy byli dozorci sami, jindy doprovázeli vězně, kteří byli naboso a nevydávali žádné zvuky vyjma občasného hekání, žadonění nebo vzlykotu. Ticho jejich strachu bylo v mnoha případech mrazivější než zvuky, jež se jim draly z hrdla.

Z nesnesitelného horka v cele naskakovala oběma bratrům husí kůže. Kurt to nedokázal pochopit, byli přece v podzemí, takže zde měla panovat zima. Pak si ovšem všiml potrubí v

rohu. Prudce z něj proudil horký vzduch. Dozorci ho sem vháněli přímo z pece, aby se ujistili, že vězni nedojdou sebemenšího spočinutí z útrap, jež zde zažívali.

„Neměli jsme odcházet,” zamumlal Hans. „Říkal jsem ti to.”

„Ano, měli jsme zůstat v bytě, to by nás určitě zachránilo.” Kurt hovořil s ostrým nádechem ironie. „Ale do kdy? Do příštího týdne?

Do zítřka? Copak nechápeš, že nás špehovala? Viděla naše večírky, slyšela, co si povídáme.”

„Jak dlouho tu budeme?”

Jak má člověk na takovou otázku odpovědět? pomyslel si Kurt, ocitli se na místě, kde každý okamžik znamená věčnost. Posadil se na podlahu, nikde jinde se sedět nedalo, a nepřítomně zabodl oči do tmavé prázdné cely na protější straně chodby.

Vtom se otevřely dveře a na betonové podlaze se rozlehly kroky. Kurt je začal počítat, jeden, dva, tři…

Při osmadvaceti se měl dozorce dostat na úroveň jejich cely. Odpočítávání kroků byl vězeňský zvyk, který si Kurt záhy osvojil, uvěznění lidé zoufale prahnou po jakékoliv informaci, po jakékoliv jistotě.

Dvacet, jednadvacet, dvaadvacet…

Oba bratři na sebe pohlédli. Hans zaťal ruce v pěsti. „Bude je to bolet. Ochutnají krev,” zamumlal.

„Ne,” řekl Kurt. „Neudělej žádnou hloupost.”

„Pětadvacet, šestadvacet…”

Kroky zpomalily.

Kurt zamžoural před září stropní žárovky a viděl, jak se za dveřmi vynořili dva rozložití muži v hnědých uniformách. Podívali se na oba bratry.

A pak se odvrátili.

Jeden z nich otevřel protější celu a hrubě křikl: „Grossmane, vylez ven.”

Temnota v cele se pohnula a Kurt si polekaně uvědomil, že celou dobu zíral na jiného člověka. Muž se vyškrábal na nohy a vykročil, přičemž se přidržoval mříží. Byl celý špinavý. Pokud do cely nastupoval hladce oholen, pak se podle strni ště na jeho tváři dalo usuzovat, že v ní dřepí už nejméně týden.

Zamžoural, podíval se na oba statné muže a pak upřel pohled na Kurta.

Jeden z dozorců mrkl na kus papíru. „Ali Grossmane, byl jste odsouzen k pěti letům v táboře v Oranienburgu za zločiny proti státu. Vystupte ven.”

„Ale já…”

„Mlčte. Připravíme vás k převozu do tábora.”

„Ale oni už mě odvšivovali. Co tím myslíte?”

„Řekl jsem klid!”

Jeden dozorce zašeptal cosi druhému, který odvětil: „Ty sis nepřinesl svoje?”

„Ne.”

„Tak na, vezmi si moje.”

Podal prvnímu dozorci světlé kožené rukavice. Ten si je nasadil a s heknutím tenisty provádějícího silné první podání zarazil pěst přímo do břicha zuboženého vězně. Grossman vykřikl a začal dávit. Dozorcovy klouby tiše udeřily muže do brady.

„Ne, ne, ne.”

Následovaly další rány, které směřovaly do jeho slabin, obličeje, žaludku. Z Grossmanova nosu a úst se začala řinout krev, z očí mu vytryskly slzy. „Prosím vás, pane!” zasípal přidušeně. Oba bratři zděšeně sledovali, jak se lidská bytost mění ve zlomenou loutku. Dozorce, který si

vzal na starost bití, nakonec pohlédl na kolegu a řekl: „Omlouvám se za ty rukavice. Manželka ti je vyčistí a vyspraví.”

„Když myslíš…”

Popadli vězně a odvlekli ho chodbou pryč. Nakonec hlasitě klaply dveře.

Kurt s Hansem zírali do prázdné cely. Kurt nebyl schopen slova. Zdálo se mu, že ještě nikdy v životě nebyl tak vyděšený. „Asi provedl něco opravdu strašlivého, nemyslíš?” řekl Hans nakonec.

„že se k němu chovali takhle.”

„Nejspíš to byl sabotér,” podotkl Kurt roztřeseným hlasem.

„Slyšel jsem, že v jedné vládní budově vypukl požár. Na ministerstvu dopravy. Slyšels o tom? Vsadím se, že tady šlo o tohle.”

„Ano. Požár. Určitě to byl žhář.”

Seděli ochromení hrůzou a z trubky za nimi stále tryskal do drobné cely spalující proud horkého vzduchu.

Neuplynula ani minuta a oba zaslechli, jak se dveře znovu otevírají a pak s bouchnutím zavírají. Pohlédli na sebe. Kožené podrážky začaly opět pleskat o betonovou zem.

„… šest, sedm, osm…”

„Já zabiju toho napravo,” špitl Hans. „Toho většího. Dokážu to. Obstaráme si klíče a…”

Kurt se předklonil a k Hansově úžasu mu oběma rukama sevřel tvář.

„Ne!” zašeptal tak prudce, že jeho bratr jen zalapal po dechu.

„Neuděláš vůbec nic. Nebudeš s nimi bojovat, nebudeš jim odmlouvat. Uděláš přesně to, co ti řeknou, a jestli tě udeří, přijmeš tu bolest mlčky.” Veškeré jeho předchozí myšlenky na boj proti národním socialistům nebo na snahu něco změnit, z něj rázem vyprchaly.

„Ale…”

Kurtovy silné prsty si k sobě Hanse přitáhly ještě blíže. „Uděláš, co ti říkám!”

„… třináct, čtrnáct…”

Kroky zněly jako kladivo na olympijském zvonci a každý další

vyvolával v duši Kurta Fischera chvějivý výšleh strachu.

„… sedmnáct, osmnáct…”

Při šestadvaceti kroky zpomalí.

Při osmadvaceti zastaví.

A začne téci krev.

„Vždyť mě to bolí!” Avšak ani Hansovy silné svaly nedokázaly setřást bratrovo sevření.

„I kdyby ti vyrazili zuby, neřekneš vůbec nic. Jestli ti budou lámat prsty, můžeš brečet, úpět a kvílet. Ale neřekneš jim nic. My to přežijeme. Rozumíš mi. Jestli chceme přežít, nemůžeme se vzpouzet.”

Dvaadvacet, třiadvacet, čtyřiadvacet…

Na podlahu před mřížemi dopadl stín.

„Rozumíš?”

„Ano,” zašeptal Hans.

Kurt objal bratra kolem ramen a oba se otočili čelem ke dveřím. Příchozí se zastavili u jejich cely.

Nebyli to však dozorci. Jedním z nich byl štíhlý prošedivělý muž v obleku. Druhým byl podsaditější lysoun v hnědém tvídovém saku a vestě. Oba si bratry pozorně prohlédli.

„Vy jste Fischerovi?” zeptal se prošedivělý muž. Hans pohlédl na Kurta, který přikývl.

Muž vytáhl z kapsy kus papíru a přečetl si ho. „Kurt.” Zvedl hlavu. „Takže vy jste Kurt. A vy Hans.”

„Ano.”

O co tady běží?

Muž se zadíval do chodby. „Otevřete tu celu.” Ozvaly se další kroky, před mřížemi se objevil dozorce, nakoukl dovnitř a otevřel dveře. Nato opět ustoupil a položil ruku na obušek zavěšený u pasu.

Oba muži vstoupili dovnitř.

„Jsem plukovník Reinhard Ernst,” představil se prošedivělý

potentát.

Kurtovi znělo to jméno povědomě. Určitě zastával nějakou funkci v Hitlerově vládě, pouze Kurt nevěděl přesně jakou. Druhý muž jim byl představen jako profesor doktor Keitel z nějaké vojenské

univerzity za Berlínem.

„Ve vaší zatykací zprávě se píše za zločiny proti státu. Ale takhle to stojí ve všech. Co přesně jste provedli?” Kurt mu vysvětlil, že mají rodiče v cizině, a tak se snažili nezákonně odejít ze země.

Ernst naklonil hlavu a bedlivě si chlapce prohlédl. „Pacifismus,” zamumlal a otočil se ke Keitelovi, který se zeptal: „Dopouštěli jste se protistranické činnosti?”

„Ne, pane.”

„Jste Edelweisspiraten?”

Keitel měl na mysli neformální kluby, někdo by řekl gangy

-mladých lidí zaměřených proti národním socialistům, které

vznikaly v reakci na bezduchou disciplínu Hitlerjugend. Jejich členové se tajně scházeli k diskusím o politice a o umění, a také

aby si vyzkoušeli některé životní rozkoše, které strana, alespoň

navenek, odsuzovala: pití, kouření a nemanželský sex. Oba bratři .znali několik mladých lidí, kteří se v těchto klubech angažovali, ale oni sami členy nebyli. Kurt to Keitelovi oznámil.

„Ten prohřešek se může zdát bezvýznamný, ale…”, Ernst jim ukázal kus papíru, „byli jste odsouzeni ke třem letům v táboře v Oranienburgu.”

Hans zalapal po dechu. Kurt pocítil šok a maně si vzpomněl na příšerné bití, jehož právě byli svědky, na surové zmlácení

nebohého pana Grossmana. Dobře věděl, že lidé někdy nastoupí do Oranienburgu nebo Dachau k výkonu krátkého trestu, ale pak už je nikdy nikdo nespatří. „Vždyť se nekonal žádný proces!” vyprskl.

„Zatkli nás sotva před hodinou! A dnes je navíc neděle. Jak jsme mohli být odsouzeni?”

Plukovník pokrčil rameny. „Jak vidíte, proces se konal.” Podal Kurtovi dokument, jenž obsahoval desítky jmen vězňů. Kurtovo a Hansovo figurovalo mezi nimi. Vedle každého jména byla uvedena délka trestu a v záhlaví dokumentu stálo jednoduché sdělení:

„Lidový soud”. Tento nechvalně proslulý tribunál se skládal ze dvou skutečných soudců a pěti členů strany, SS nebo gestapa. Proti jeho výrokům neexistovalo odvolání.

Kurt na listinu strnule civěl.

„Jste oba celkově zdrávi?” vložil se do řeči profesor. Bratři na sebe pohlédli a přitakali.

„Máte do nějakého stupně židovský původ?”

„Ne.”

„A sloužili jste v Pracovní službě?”

„Můj bratr ano,” odpověděl Kurt. „Já už byl moc starý.”

„V souvislosti s nastalou situací,” řekl profesor Keitel, „jsme vám přišli nabídnout jistou možnost.” Působil netrpělivě.

„Možnost?”

Ernst ztlumil hlas a pokračoval: „V naší vládě existují lidé, kteří se domnívají, že někteří konkrétní jedinci by neměli sloužit v naší armádě. Například když jsou určité rasy nebo národnosti, když jsou to intelektuálové, když mají sklon zpochybňovat rozhodnutí naší vlády. Já ovšem zastávám názor, že národ je pouze tak velký jako jeho armáda a že má-li být armáda skvělá, musí

reprezentovat všechny občany. Profesor Keitel a já zpracováváme studii, která dle našeho názoru podpoří jistý posun v nahlížení naší vlády na německé ozbrojené síly.” Ohlédl se na chodbu a řekl dozorci SA: „Můžete nás nechat o samotě.”

„Ale pane…”

„Můžete nás nechat o samotě,” zopakoval Ernst klidným hlasem, který Kurtovi přesto připadal silný jako Kruppova ocel. Dozorce pohlédl na Kurta s Hansem a vytratil se do chodby.

„A tato studie,” pokračoval Ernst, „možná v konečném důsledku rozhodne, jakým způsobem si vláda obecně cení svých občanů. A tak hledáme pomoc u lidí v podobné situaci, jako jste vy.”

„Potřebujeme zdravé mladé lidi, kteří by jinak byli vyloučeni z vojenské služby z politických nebo jiných důvodů,” řekl profesor.

„A co budeme dělat?”

Ernst se krátce zasmál. „Pochopitelně se stanete vojáky. Budete sloužit řádnou jednoroční službu v německé armádě, námořnictvu nebo letectvu.”

Podíval se na profesora, který pokračoval: „Vaše služba se nebude ničím lišit od ostatních vojáků. Jediný rozdíl spočívá v tom, že budeme vaše výkony sledovat. Vaši velící důstojníci si povedou poznámky o tom, jak si počínáte. A my pak shromážděné informace podrobíme analýze.”

„Pokud si odsloužíte jeden rok, vymažeme vám záznam v trestním rejstříku,” dodal Ernst a kývl na seznam rozsudků lidového soudu.

„Pokud si budete přát, budete se moci svobodně vystěhovat. Ovšem měnová omezení zůstanou v platnosti. Budete si moci vzít pouze omezené množství marek a nebudete již vpuštěni zpátky do země.”

Kurt přemýšlel o něčem, co plukovník před okamžikem vyslovil. Například když jsou určité rasy nebo národnosti… Tušil snad Ernst, že jednoho dne budou v německé armádě sloužit židé nebo jiní neárijci?

A pokud ano, co by to vlastně znamenalo pro celou zemi? Jaké změny měli tito muži na mysli?

„Vy jste pacifisté,” pokračoval Ernst. „Jiní dobrovolníci, kteří souhlasili, že nám pomohou, neměli tak složité rozhodování jako vy. Je morální, aby pacifista vstoupil do vojenské organizace? Je to obtížné rozhodování. Ale my bychom byli rádi, kdybyste se zúčastnili. Máte nordické rysy, těšíte se skvělému zdraví a vaše chování je vojenské. Pokud se budou na projektu podílet lidé jako vy, věřím, že některé elementy ve vládě spíše přijmou naše teorie.”

„A pokud jde o ty vaše zásady,” dodal Keitel, „řeknu pouze toto: jako profesor na válečné univerzitě a vojenský historik je shledávám naivními. Přesto budeme brát na vaše přesvědčení ohled a vaše služba v armádě bude přiměřená vašim názorům. Těžko můžeme udělat letce z člověka, který se děsí výšek, nebo strčit klaustrofoba do ponorky. V armádě existuje mnoho míst, která mohou zastávat pacifisté. Nabízí se například zdravotnická služba.”

„A jak jsem říkal,” navázal Ernst, „po nějaké době třeba zjistíte, že vaše názory na mír a

na válku začaly být realističtější. Podle mého názoru neexistuje spolehlivější způsob, jak se stát mužem, než služba v armádě.”

To se nestane, pomyslel si Kurt. Neřekl však nic.

„Pokud vám však přesvědčení velí, že v armádě sloužit nemůžete,” pokračoval plukovník, „pak zbývá další možnost.” Ukázal na seznam rozsudků.

Kurt pohlédl na bratra. „Můžeme se poradit mezi sebou?”

„Zajisté,” odvětil Ernst. „Ale máte na to jen několik hodin. Dnes odpoledne bude sestavena skupina a zítra začíná základní výcvik.” Podíval se na hodinky. „Mám teď jednu schůzku. Vrátím se sem kolem druhé nebo třetí a zeptám se vás, jak jste se rozhodli.” Kurt podal rozsudek Ernstovi.

Plukovník však zavrtěl hlavou. „To si nechte. Třeba vám to pomůže při rozhodování.”

Po dvaceti minutách jízdy z centra Berlína odbočila bílá dodávka na Adolf-Hitler-Platzu nedaleko za Charlottenburgem na sever. Za volantem seděl Reggie Morgan a Paul Schumann si hověl vedle něj. Oba se současně podívali na stadion po levé ruce. Vepředu stály dva mohutné obdélníkové sloupy, mezi nimiž viselo pět olympijských kruhů.

Když odbočili doleva na Olympiastrasse, všiml si Paul znovu obrovských rozměrů celého komplexu. Podle informačních cedulí se zde kromě samotného stadionu nacházel i plavecký bazén, hokejové kluziště, divadlo a sportovní plochy s mnoha přilehlými budovami a parkovišti. Stadion byl bílý a rozprostíral se do značné výšky a délky. Paulovi nepřipomínal ani tak budovu jako spíše nepotopitelnou bitevní lod.

V areálu se to hemžilo lidmi: většinou šlo o řemeslníky a dodavatele, ale pohybovalo se zde také mnoho vojáků a dozorců v šedých a černých uniformách, ti podle všeho představovali ochranku národně socialistických předáků, kteří se zde měli přijet fotografovat. Pokud si tedy Byk Gordon se senátorem přáli, aby Ernst zemřel veřejně, pak byl stadion pravým místem. Stadion působil dojmem, že by člověk mohl nerušeně dojet až na hlavní plochu. Pokud by však poručík SS (jehož uniformu laskavě a nezištně zapůjčil Otto Webber) náhle vystoupil ze soukromého automobilu, samozřejmě by tím vzbudil podezření. A tak se rozhodli, že raději projedou podél komplexu. Morgan pak Paula vyhodí někde v hájku u parkoviště, kde bude Paul posléze

„hlídkovat”, kontrolovat nákladní auta a řemeslníky a pomalu přitom postupovat k boudě s výhledem na tiskový sál na jižní

straně sportoviště.

Dodávka nyní sjela ze silnice na zatravněný pás půdy a kolébavě zastavila mimo dohled ze stadionu. Paul vystoupil, složil pušku, sňal z ní teleskopický zaměřovač, poněvadž takový doplněk žádný strážný na zbrani nenosí, a strčil si ho do kapsy. Nakonec si přehodil pušku přes rameno a nasadil si na hlavu černou přilbu.

„Jak vypadám?” zeptal se.

„Dost opravdově, abys mě vyděsil. Hodně štěstí.” Budu ho potřebovat, pomyslel si Paul chmurně a vykoukl zpoza stromů na desítky řemeslníků v objektu, kteří byli schopni i ochotni ukázat na jakéhokoliv případného vetřelce, a na stovky vojáků, kteří by ho pak s radostí odstřelili.

Šest ku pěti proti tobě…

Panejo. Paul pohlédl na Morgana a pocítil nutkání zvednout ruku k americkému pozdravu jako veterán k veteránovi, avšak současně si již plně uvědomoval svou novou roli. „Heil,” vyštěkl a zvedl paži. Morgan potlačil úsměv a opětoval pozdrav.

Když se Paul obrátil k odchodu, Morgan tiše řekl: „Eh, počkej ještě, Paule. Když jsem dnes ráno mluvil s Bykem Gordonem a se senátorem, přáli ti hodně štěstí. A velitel říkal, abych ti

vyřídil, že jako první zakázku můžeš natisknout svatební oznámení

jeho dcery. Chápeš, jak to myslel?”

Paul přikývl, sevřel popruh pušky a vyrazil ke stadionu. Prošel stromořadím a vynořil se na obrovském parkovišti, které muselo pojmout dobrých dvacet tisíc aut. Kráčel s rozhodností a odhodláním a vrhal ostré pohledy na všechny zaparkované vozy, jak už to všichni přičinliví strážní dělají.

O deset minut později již Paul prošel parkovištěm a ocitl se u vzletného vchodu na stadion. Službu konající vojáci zde pečlivě kontrolovali doklady a prohledávali každého, kdo chtěl vstoupit dovnitř, avšak před branami stadionu byl Paul jen jedním z nich a nikdo mu nevěnoval pozornost. S občasným zahajlováním a pokýváním hlavy obešel celý stadion a zamířil k boudě. Přitom minul obrovský železný zvon, na jehož boku stál nápis: „Svolávám mládí celého světa”.

Když se přiblížil k boudě, všiml si, že nemá žádná okna a nevedou do ní žádné zadní dveře. Bylo mu jasné, že únik po výstřelu bude jen velmi obtížný. Bude muset odejít předními dveř

mi, před zraky všech. Paul měl nicméně pocit, že vzhledem k akustice prostředí bude mimořádně obtížné určit, odkud výstřel přišel. Navíc se zde provádělo mnoho stavebních prací, bouchala zde beranidla, drnčely pily, hlomozily nýtovací stroje a podobně -, které mohly zvuk výstřelu přehlušit. Paul po akci pomalu vyjde z boudy, zastaví se, rozhlédne se kolem sebe a klidně i zavolá o pomoc, pokud tím zůstane mimo podezření.

Bylo půl druhé odpoledne. Otto Webber měl z pošty na Potsdamerplatzu volat kolem čtvrt na tři. Zbývala spousta času. Paul se pomalu procházel, prohlížel si areál, nakukoval do zaparkovaných vozidel.

„Heil Hitler,” pozdravil jakési dělníky nahé do půl pasu, kteří opodál natírali plot. „Na takovou práci je strašlivé vedro.”

„Ale, to nic není,” odpověděl jeden z nich. „A i kdyby, co naděláme? Pracujeme pro dobro vlasti.”

„Vůdce je na vás pyšný,” konstatoval Paul a pokračoval v chůzi ke svému loveckému posedu.

Zvídavě pohlédl na boudu, jako by p řemítal, zda nepředstavuje bezpečnostní hrozbu. Nasadil si černé kožené rukavice, které tvořily součást uniformy, otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Přístřešek byl plný lepenkových kartonů převázaných motouzem a prosycený vůní, již Paul okamžitě poznal z dob, kdy ještě pomáhal v tiskárně: hořkou vůní papíru a sladkým zápachem inkoustu. Zjevně se využíval ke skladování programů nebo propagačních brožurek s tématem olympiády. Paul přeuspořádal několik kartonů, aby mohl střílet z přední části. Nato rozprostřel sako napravo od místa, kde měl v plánu ležet, aby do něj zachytil vyhozené nábojnice. Na detailech, jakým bylo odklizení nábojnic nebo odstranění otisků

prstů, v tomto případě pravděpodobně nezáleželo: Paul neměl v německém trestním rejstříku žádný záznam a navíc bude do západu slunce pryč. Nicméně si dal se všemi těmito úkony práci, protože to zkrátka bylo jeho řemeslo.

Člověk musí mít pocit, že jde všechno hladce.

Musí dávat pozor na péčka a kvéčka.

Paul stál hluboko uvnitř malé budovy a prohlížel si stadion přes zaměřovač pušky. Povšiml si otevřeného ochozu za tiskovým sálem, po němž se Ernst vydá ke schodišti a pak sejde dolů

za poslíčkem nebo řidičem, o němž ho zpraví Webber. Pokud plukovník vystoupí z

průchodu, bude představovat dokonalý terč. A i kdyby Ernst nevyšel ven a zastavil se před některým z velkých oken, mohl Paul střílet přes ně.

Byla jedna hodina padesát minut.

Paul se posadil, zkřížil nohu přes nohu a položil si pušku do klína. Po čele mu v lechtivých potůčcích stékal pot. Otřel si obličej do rukávu košile a začal upevňovat na zbraň teleskopický

zaměřovač.

„Tak co na to říkáš, Rudy?”

Reinhard Ernst však nečekal, že mu vnuk odpoví. Chlapec zíral na obrovské rozměry olympijského stadionu a v jeho usměvavé tváři se zračil úžas. Nacházeli se v dlouhé tiskové loži na jižní straně

stavby, přímo nad čestnou tribunou pro vůdce. Ernst chlapce zvedl, aby se mohl podívat oknem. Rudy doslova tančil vzrušením.

„Ále, kdopak to je?” ozval se za nimi hlas.

Ernst se otočil a viděl, jak do místnosti vstoupil Adolf Hitler se dvěma dozorci SS.

„Můj Vůdce.”

Hitler vykročil kupředu a usmál se na chlapce.

„To je Rudy, můj vnuk,” řekl Ernst.

Sotva znatelný účastný výraz ve vůdcově obličeji Ernstovi prozradil, že i on teď myslí na Markovu smrt při nehodě během vojenských manévrů. Ernsta na chvíli překvapilo, že si na ni Hitler vzpomněl, ale pak si uvědomil, že by ho to překvapovat nemělo: Vůdcova mysl byla stejně rozměrná jako olympijský stadion a nadto i děsivě rychlá, dokázala si zapamatovat vše, co si zapamatovat přála.

„Pozdrav našeho vůdce, Rudy. Zasalutuj tak, jak jsem tě to učil.” Chlapec vysekl čiperný národně socialistický pozdrav, Hitler se potěšeně zasmál a rozcuchal Rudymu dobrácky vlasy. Poté přistoupil blíže k oknu a zapáleným hlasem poukázal na některé pozoruhodné

rysy stadionu. Dotázal se chlapce, jak mu to jde ve škole, které předměty má rád a které sporty se mu líbí nejvíce. Na chodbě se ozvaly další hlasy. Oba sokové Goebbels a Gó-ring dorazili společně. To tedy musela být jízda, pomyslel si Ernst a v duchu se zasmál.

Goring se po své ranní porážce v kancléřství stále chová poněkud roztěkaně, neuniklo Ernstovi, přestože se ministr letectví navenek usmíval. Jaký to rozdíl mezi dvěma nejmocnějšími muži v Německu!

Hitlerovy záchvaty vzteku byly sice dost možná extrémní, ale jen zřídkakdy se týkaly osobních záležitostí, neměl-li po ruce oblíbenou horkou čokoládu nebo si narazil holeň o stůl, přešel to pokrčením ramenou beze stopy hněvu. Ve státnických otázkách sice občas projevoval zuřivost, která děsila i jeho nejbližší přátele, avšak jakmile byl problém vyřešen, v klidu přešel k dalším tématům. Goring naopak připomínal chamtivé dítě. Pokud mu něco nebylo po chuti, rozběsnil se a užíral se tím tak dlouho, dokud nenašel uspokojivou pomstu.

Hitler chlapci vysvětlil, ve které části stadionu proběhnou které sportovní disciplíny. Ernst se přitom bavil pohledem na Goringa, jenž měl na pozadí širokého úsměvu stále větší zlost, že vůdce věnuje takovou pozornost vnukovi jeho politického protivníka. Během následujících deseti minut se začali sjíždět další oficiální

činitelé: ministr války von Blomberg, guvernér státní banky Hjalmar Schacht, s nímž Ernst vyvinul komplikovaný systém financování přezbrojovacích projektů s použitím nevystopovatelných fondů známých jako „Mefo směnky”. Schachtovo prostřední jméno znělo „Horace Greeley” podle onoho amerického novináře a Ernst si někdy z geniálního ekonoma

utahoval, že má kovbojské kořeny. Byl zde i Himmler, Rudolf Hess s hranatou sanicí a Reinhard Heydrich s hadíma očima, který Ernsta pozdravil stejně roztržitě jako všechny ostatní.

Fotograf přičinlivě nastavoval leiku i další vybavení tak, aby zachytil obličeje v popředí i stadion na pozadí a současně, aby se v oknech nelesklo světlo. Ernst se o fotografování živě zajímal. Vlastnil několik fotoaparátů Leica a plánoval, že koupí Rudymu některý z aparátů Kodak, které se dovážely z Ameriky a obsluhovaly se snáze než přesné německé přístroje. Plukovník v minulosti pořídil snímky z několika výletů, které podnikl s rodinou. Zejmé na Paříž a Budapešť byly dobře zdokumentovány, podobně jako turistický pobyt ve Schwarzwaldu a výlet lodí po Dunaji.

„Dobrá, dobrá,” zvolal nyní fotograf. „Můžeme začít.” Hitler trval na tom, že se nejprve vyfotografuje s Rudym, zvedl si chlapce na koleno a smál se a povídal si s ním jako hodný strýček. Teprve poté začalo plánované fotografování.

Ernsta sice těšilo, že se Rudy dobře baví, ale zároveň v něm narůstala netrpělivost. Publicita mu připadala absurdní. Navíc to byla těžká taktická chyba, ostatně stejně jako celá myšlenka pořádat olympijské hry právě v Německu. Přezbrojení obsahovalo příliš mnoho aspektů, které bylo lépe udržet v tajnosti. Jak mohl zahraniční návštěvník nevidět, že Německo je militaristickým státem a navíc je den ode dne militarizovanější?

Objevily se první výšlehy blesku a celebrity třetí říše upřely veselé, zamyšlené či zlověstné pohledy do objektivu. Když se Ernst právě nefotografoval, povídal si s Rudym nebo stál o samotě a v duchu skládal dopis vůdci ohledně Walthamské studie -přemýšlel, co mu v něm má uvést, a co nikoliv.

Někdy člověk nemůže sdělit všechno…

Ve dveřích se objevil strážný SS. Zahlédl Ernsta a zavolal: „Pane ministře.”

Rada hlav se otočila jeho směrem.

„Pane ministře Ernste.”

Plukovník byl stejně pobaven jako Goring podrážděn, oficiálně totiž Ernst ministrem nebyl.

„Ano?”

„Pane, volá vám tajemník Gustava Kruppa von Bohlena. Potřebuje vás bezodkladně informovat o jisté záležitosti. O něčem nanejvýš důležitém. Týká se to vaší poslední schůzky.” O čem tak naléhavém tehdy diskutovali? Jedním z projednávaných témat bylo pancéřování válečných plavidel. Otázka se nezdála nikterak kritická. Když však nyní Anglie přijala nové údaje o výstavbě německých lodí, mohl mít Krupp potíže s plněním výrobních kvót. Vlastně ne, vzpomněl si Ernst, baron nebyl o tomto diplomatickém vítězství informován. Krupp byl jako ka-pitalista stejně geniální jako technik. Zároveň to však byl zbabělec, který

se straně vyhýbal, a teprve když k moci nastoupil Hitler, stal se jejím zuřivým stoupencem. Ernst měl podezření, že celá tato záležitost bude přinejhorším podružná. Krupp a jeho syn však byli pro přezbrojovací plány natolik významnými postavami, že se jakákoliv jejich žádost nedala ignorovat.

„Můžete si ten hovor převzít na některém ze zdejších aparátů, pane. Přepojím vás.”

„Omluvte mne na okamžik, můj Vůdce.”

Hitler pokýval hlavou a obrátil se zpět k fotografovi, s nímž

diskutoval o úhlu fotoaparátu.

O chvíli později se rozdrnčel jeden z mnoha telefonů na zdi. Rozsvícená kontrolka ukazovala, o který přístroj se jedná, a Ernst ho zvedl.

„Ano? Tady je plukovník Ernst.”

„Plukovníku. Tady Stroud, pobočník barona von Bohlena. Omlouvám se, že vás ruším. Baron poslal k vašemu posouzení jisté dokumenty. Řidič je přivezl na stadion, kde se právě nacházíte.”

„Čeho se týkají?”

Odmlka. „Baron mi dal instrukce, abych o té věci nemluvil po telefonu.”

„Ano, ano, dobře. Kde je ten řidič?”

„Na příjezdové komunikaci na jižní straně areálu. Bude tam na vás čekat. Je lépe být diskrétní. Chci říct, abyste přišel sám, pane. Takové mám instrukce.”

„Ano, samozřejmě.”

„Heil Hitler.”

„Heil.”

Ernst zavěsil sluchátko do vidlice. Goring ho celou dobu sledoval jako obtloustlý sokol. „Problém, ministře?”

Plukovník se rozhodl přejít bez povšimnutí předstírané sympatie i ironické oslovení. „Krupp má nějaký problém,” přiznal po pravdě.

„Poslal mi kvůli tomu kurýra.”

Jakožto výrobce a specialista na pancéřování, dělostřelectvo a munici jednal Krupp spíše s Ernstem a námořními a pěchotními veliteli než s Góringem, jehož působištěm byl vzduch.

„Ach tak.” Rozložitý ministr letectví se obrátil zpátky k zrcadlu, které mu poskytl fotograf, a začal si přejíždět prstem po obličeji a upravovat líčení.

Ernst zamířil ke dveřím.

„Dědo, můžu jít s tebou?”

„Samozřejmě, Rudy. Pojď.”

Chlapec odcupital za dědečkem a oba společně vstoupili na vnitřní chodbu, která propojovala všechny tiskové lože. Ernst položil vnukovi ruku na rameno. Zorientoval se, povšiml si dveří, které vedly na jedno z jižních schodišť, a oba k nim vyrazili. Ernst zpočátku své znepokojení zlehčoval, ale nyní se mu stále více honilo hlavou. Kruppova ocel byla uznávána jako nejlepší na světě, špička velkolepé budovy firmy Chrysler v New Yorku byla vyrobena z proslulé oceli Enduro KA-2 Kruppovy firmy. To však zároveň znamenalo, že zahraniční vojenští plánovači velice pozorně sledovali všechny Kruppovy výrobky a výrobní ukazatele. Ernst přemýšlel, zda se Britové či Francouzi náhodou nedozvěděli, jak velké procento jeho oceli ve skutečnosti není určeno na kolejnice, pračky či automobily, nýbrž na pancéřování.

Dědeček s vnukem si klestili cestu zástupem dělníků a dílovedoucích, kteří energicky dokončovali výstavbu tohoto patra, hoblovali dveře, upevňovali úchyty, uhlazovali a natírali zdi. Když obcházeli provizorní truhlářskou dílnu, pohlédl Ernst na rameno svého saka a zašklebil se.

„Co se děje, dědo?” zakřičel Rudy skrz bzučení pily.

„Ale, koukej na to. Koukej, od čeho jsem se umazal.” Ernst měl na rameně stříkanec od sádry.

Co nejdokonaleji si sako otřel, ale drobná šmouha mu na něm zůstala. Přemýšlel, zda si má olíznout prsty a pokusit se skvrnu odstranit. Pak by se ovšem sádra mohla natrvalo vpít do látky a ztvrdout. Z čehož by Gertrud rozhodně neměla radost. Zatím to tedy nechá plavat. Položil ruku na kliku dveří, aby vystoupil na ochoz vedoucí ke schodišti.

„Plukovníku!” zaječel mu do ucha hlas.

Ernst se otočil.

Důstojník SS přiběhl z tiskového sálu za ním a zakřičel přes kvílení pily: „Pane, máme

tam vůdcovy psy. Vůdce se ptá, jestli by s nimi váš vnuk nechtěl zapózovat.”

„Psy?” zeptal se Rudy vzrušeně.

Hitler měl rád německé ovčáky a vlastnil jich hned několik. Byla to dobrosrdečná zvířata, učinění domácí mazlíčci.

„Chtěl bys?” zeptal se Ernst.

„Ano, prosím, dědo.”

„Ale buď na ně hodný.”

„Ano, budu.”

Ernst doprovodil chlapce zpátky do sálu a chvíli se díval, jak se Rudy honí se psy, kteří zkoumavě čenichali po celé místnosti. Hitler se rozesmál, když viděl, jak chlapec objal většího psa a políbil ho na temeno. Zvíře za to Rudyho olízlo obrovským jazykem. Goring se s jistými obtížemi sklonil a také on se se zvířaty polaskal, v zaoblené tváři mu přitom pohrával dětský úsměv. Přestože byl v mnoha ohledech bezcitný, zvířata ministr vroucně miloval.

Plukovník se vrátil na chodbu a znovu vyrazil k vnějším dveřím. Ještě jednou se pokusil sfouknout skvrnu od sádry z ramene, zastavil se před jedním z velkých oken s výhledem na jih a vykoukl ven. Vzápětí se do něj nelítostně opřelo slunce. Ernst si nechal v tiskovém sále klobouk. Neměl by se pro něj vrátit? Ne, rozhodl se. To by…

V tom okamžiku se mu z plic vyrazil všechen vzduch a Ernst pocítil chvějivý úder do trupu. Přistihl se, že se kácí na kus látky, která zakrývala mramorovou podlahu, že v agónii lapá po dechu, zmatený a vyděšený… Když ovšem dopadal na zem, jedna myšlenka se mu hlavou honila nejsilněji: Teď budu mít na obleku i barvu! Co asi Gertrud řekne na tohle?

Múnchenhaus byla malá restaurace deset bloků severozápadně od Tiergartenu a pět bloků od Drážďanské uličky.

Willi Kohl zde jedl už několikrát a vzpomínal si, že mu tady velmi chutnal maďarský guláš, který podávali s kmínem a rozinkami. K

pití si tehdy dal báječnou rakouskou frankovku.

Zaparkovali s Janssenem DKW před restaurací a Kohl hodil na palubní desku průkazku kriminální policie, aby odehnal případné členy pořádkové policie vyzbrojené přestupkovými bločky. Vyklepal si z pěnovky vykouřený tabák a spěšně vyrazil k restauraci, Konrád Janssen se držel těsně za ním. Interiér byl zařízen v bavorském stylu: hnědé dřevo, zažloutlé štuky, všude neuměle vyřezané a namalované gardénie. Místnost voněla kyselým kořením a grilovaným masem. Kohl dostal okamžitě hlad, dnes měl pouze snídani, která se navíc skládala jen z pečiva a kávy. Pod stropem se převaloval hustý kouř, neboť polední přestávka se chýlila k závěru a lidé vyměňovali prázdné talíře za kávu a cigarety.

Kohl spatřil svého syna Giintera, jak postává spolu s mladým předákem Hitlerjugend Helmutem Gruberem a dvěma dalšími výrostky oblečenými v uniformách. Přestože byli v místnosti, ponechali si chlapci na hlavách i čapky, buď z nezdvořilosti, nebo z neznalosti.

„Obdržel jsem váš vzkaz, chlapci.”

Předák Hitlerjugend natáhl paži k pozdravu a řekl: „Detekti-veinspektore Kohle, Heil Hitler. Identifikovali jsme muže, kterého hledáte.” Zvedl obrázek těla nalezeného v Drážďanské uličce.

„Opravdu?”

„Ano, pane.”

Kohl pohlédl na Giintera a spatřil v jeho obličeji smíšené pocity. Chlapec byl pyšný, že se jeho vztahy s Hitlerjugend zlepšily, ale rozhodně neměl radost, že si Helmut uzurpoval prohlídku

restaurace pro sebe. Inspektor přemýšlel, jestli tento incident nepřinese hned dvojí užitek, on sám se dozví totožnost těla a jeho syn pozná realitu života mezi národními socialisty. Vrchní či majitel restaurace, podsaditý plešoun v zaprášeném černém obleku a umolousané vestě se zlatými proužky, Kohlovi zasalutoval. Když poté promluvil, působil velmi neklidně. Členové Hitlerjugend patřili k nejenergičtějším udavačům. „Inspektore, váš syn a jeho přátelé se zde dotazovali na tohoto člověka.”

„Ano, ano. A vy jste, pane…?”

„Gerhard Klemp. Jsem tady provozní a dělám ho už šestnáct let.”

„Takže ten muž tady včera obědval?”

„Ano, prosím, obědval. A činil to téměř třikrát týdně. Poprvé sem přišel před několika měsíci. Tvrdil, že se mu tady líbí, protože nevaříme jen německé jídlo.”

Kohl chtěl, aby toho chlapci věděli o vraždě co možná nejméně, a tak se otočil k synovi a ostatním členům Hitlerjugend a řekl: „Děkuji ti, chlapče. Děkuji ti, Helmute.” Pokýval hlavou na ostatní. Od tohoto bodu už vyšetřování převezmeme my. Děláte čest svému národu.”

„Pro našeho vůdce bychom učinili všechno, detektive-inspek-tore,” řekl Helmut tónem odpovídajícím jeho deklamování. „Hezký den, pane.” Znovu zvedl ruku. Kohl přihlížel, jak se podobným způsobem natáhla i paže jeho syna, a v reakci na tento pohyb vystřihl i on ostrý národně socialistický pozdrav. „Heil.” Janssenova lehce pobaveného výrazu si raději nevšímal.

Chlapci s klábosením a chichotáním odešli. Náhle působili normálně, chlapecky a spokojeně, a jejich vizáž přestala připomínat automaty z vědeckofantastického filmu Metropolis z dílny Fritze Langa. Kohl se zadíval na syna, který se na něj usmál, zamával mu a vyšel v hloučku spolužáků ze dveří. Inspektor se modlil, aby se jeho rozhodnutí učiněné v synově zájmu ukázalo jako správné, tahle skupina chlapců mohla Giintera velmi snadno svést. Otočil se zpátky ke Klempovi a poklepal na fotografii. „V kolik hodin tady včera obědval?”

„Přišel brzy, přibližně v jedenáct, kdy jsme otevírali. A odešel o třicet, čtyřicet minut později.”

Kohl viděl, že Klempa mužova smrt trápí, ale zdráhá se vyjádřit účast, poněvadž nechce riskovat, že zemřelý muž byl nepřítelem státu. Kromě toho byl také nesmírně zvědavý, ale podobně jako většina občanů v této době se i on bál vyptávat na vyšetřování nebo se dobrovolně nabízet k čemukoliv nad rámec odpovědí na otázky. Ještě že nebyl stižen slepotou.

„Byl sám?”

„Ano.”

S další otázkou přispěchal Janssen: „A neviděl jste ho náhodou venku a nevíte, jestli ho sem někdo doprovázel nebo na něj někdo po odchodu čekal?” Kývl na velké okno bez záclonek.

„Nikoho jsem neviděl, ne.”

„Obědval tu s někým pravidelně?”

„Ne. Obvykle tu byl sám.”

„A kterým směrem se vydal, když včera dojedl a odešel?” zeptal se Kohl a zapisoval si všechno do notesu tužkou, kterou vždy předtím olízl.

„Mám dojem, že na jih. To znamená doleva.”

Směrem k Drážďanské uličce.

„Co o něm vlastně víte?” dotázal se Kohl.

„Eh, několik věcí. Tak například mám jeho adresu, jestli vám to pomůže.”

„Samozřejmě že ano,” řekl Kohl vzrušeně.

„Jakmile sem totiž začal chodit pravidelně, navrhl jsem mu, aby si u nás otevřel účet.” Otočil se k sekretáři obsahujícímu úhledně seskládané kartičky a zapsal na proužek papíru adresu. Janssen si ji prohlédl. „Je to dva bloky odtud, pane.”

„Víte o něm ještě něco jiného?”

„Obávám se, že příliš mnoho ne. Byl tajnůstkářský. Do řeči jsme se dávali jen zřídka. Problém ale nebyl v jeho jazyce, nýbrž v jeho povolání. Obvykle totiž četl noviny, knihu nebo nějaké obchodní

dokumenty a o konverzaci nejevil zájem.”

„Jak to myslíte, že problém nebyl v jazyce?”

„No, on byl Američan.”

Kohl zvedl obočí na Janssena. „Vážně?”

„Ano, pane,” odvětil muž a ještě jednou pohlédl na fotografii mrtvého muže. „A jeho jméno?” „Pan Reginald Morgan, pane.”

„A vy jste kdo?”

Robert Taggert zvedl v reakci na otázku Reinharda Ernsta varovně prst a opatrně se zadíval z okna, u něhož Ernst stál, když ho Taggert o zlomek vteřiny dříve strhl mimo dohled z boudy, v níž

vyčkával Paul Schumann.

Taggert zachytil pohledem černou škvíru ve dveřích boudy a matně rozeznal kývající se hlaveň mauserovky.

„Nikdo nechoďte ven!” zavolal na dělníky. „Držte se od oken a od dveří!” Znovu se otočil k Ernstovi, který seděl na krabici s plechovkami barvy. Několik dělníků mu pomohlo vstát a nyní čekalo opodál.

Taggert dorazil na stadion se zpožděním. Uháněl v bílé dodávce, ale musel areál objíždět daleko ze severu a ze západu, aby měl jistotu, že ho Schumann neuvidí. Ukázal dozorcům průkaz totožnosti a začal vybíhat po schodech do tiskového sálu, když vtom si všiml Ernsta před oknem. Hluk ze stavby však byl hlasitý, takže plukovník neslyšel v rachotu strojních pil jeho volání. Američan tedy vyrazil tryskem přes chodbu kolem dobré desítky užaslých dělníků a strhl Ernsta od okna.

Plukovník si nyní držel v dlaních hlavu, kterou se udeřil do podlahy pokryté plachtou. žádná krev mu netekla a podle všeho nebyl ani zraněn, přestože ho Taggertovo smýknutí omráčilo a vyrazilo mu dech.

V reakci na Ernstovu otázku nyní Taggert řekl: „Pracuji pro americkou diplomatickou službu ve Washingtonu.” Načež předložil své legitimace: vládní identifikační průkaz a pravý americký pas vydaný na jeho skutečné jméno, nikoliv padělek se jménem Reginalda Morgana, agenta námořní rozvědky, kterého včera zastřelil přímo před Paulem Schumannem v Drážďanské uličce a od té chvíle se za něj vydával.

„Přišel jsem vás varovat před spiknutím proti vaší osobě. Venku se skrývá atentátník.”

„Ale Krupp… Je do toho zapleten baron von Bohlen?”

„Krupp?” Taggert předstíral překvapení a vyslechl si Ernstův popis záhadného telefonátu.

„Ne, to vám musel zavolat někdo ze spiklenců, aby vás vylákal ven.” Ukázal ze dveří. „Vrah se skrývá v jedné z těch boud jižně od stadionu. Slyšeli jsme, že je to Rus, ale má na sobě uniformu SS.”

„Rus? Ano, ano, dostalo se nám bezpečnostní výstrahy před nějakým takovým mužem.”

Ve skutečnosti by Ernstovi nehrozilo nebezpečí, ani kdyby zůstal u okna nebo vyšel na terasu. Puška, již nyní Schumann třímal v ruce, sice byla táž, kterou si včera vyzkoušel na

náměstí Listopadu 1923, ale Taggert jí včera v noci ucpal hlaveň olovem, takže i kdyby byl Schumann vystřelil, kulka by hlaveň nikdy neopustila. V

takovém případě by se však americký gangster dozvěděl, že na něj někdo nastražil léčku, a mohl by uprchnout, a to i v případě, že by mu explodující zbraň způsobila zranění.

„Náš vůdce mohl být v nebezpečí!”

„Ne,” ujistil Ernsta Taggert. „On pase jen po vás.”

„Po mně…?” Ernst prudce otočil hlavou. „Můj vnuk!” Rázně se postavil. „Je zde můj vnuk. Může mu také hrozit nebezpečí.”

„Musíme všechny varovat, aby se drželi stranou od oken,” prohlásil Taggert, „a evakuovat celou oblast.” Oba muži vyrazili po chodbě.

„Je Hitler v tiskovém sále?” zeptal se Taggert.

„Ještě před pár minutami byl.”

Situace se vyvíjela mnohem příznivěji, než Taggert vůbec doufal. Když mu Schumann v penzionu oznámil, že zde budou shromážděni Hitler i ostatní pohlaváři, byl z toho nadšen, přestože svou reakci pochopitelně nedal najevo. „Potřebuji mu sdělit, co jsme zjistili,” prohlásil nyní. „Musíme jednat rychle, než atentátník unikne.”

Společně vešli do tiskového sálu. Američan zamžoural ohromením, že se ocitl mezi nejmocnějšími muži Německa, jejichž hlavy se nyní zvědavě otočily jeho směrem. Jediným, kdo Taggerta v sále ignoroval, byli dva rozdovádění němečtí ovčáci a jeden čiperný chlapec ve věku šesti či sedmi let.

Adolf Hitler si všiml Ernsta, který se stále držel za temeno a na obleku měl barvu a kousky sádry. „Reinharde,” oslovil ho polekaně, „vy jste zraněn?”

„Dědečku!” Chlapec vyběhl k Ernstovi.

Ten chlapce objal a rychle ho odvedl doprostřed místnosti, stranou od dveří a oken. „To je v pořádku, Rudy. Jen jsem něco rozlil… Všichni se držte stranou od oken!” Ukázal na jednoho příslušníka SS. „Odveďte mého vnuka do chodby. A držte se u něj.”

„Ano, pane plukovníku.” Dozorce poslechl.

„Co se stalo?” zvolal Hitler.

„Tento muž je americkým diplomatem,” odvětil Ernst. „Tvrdí, že se venku pohybuje Rus vyzbrojený puškou. že se ukrývá v jedné

zásobovací boudě jižně od stadionu.”

Himmler kývl na strážného. „Okamžitě sem povolejte lidi! A shromážděte dole oddíl.”

„Ano, můj generále.”

Ernst vysvětlil, co je Taggert zač, a vůdce k Američanovi přistoupil. Taggert byl z Hitlerovy přítomnosti natolik rozrušen, že prakticky nemohl popadnout dech. Německý vůdce byl malé postavy

- měřil přibližně tolik co Taggert -, ale měl statnější tělo a hrubší rysy. V bezbarvé tváři se mu zračily přísné chmury, když si pozorně prohlížel Američanovy doklady. Povislá víčka mu zakrývala horní část očí, pod nimiž měl velké váčky. Vůdcovy oči však byly přesně tak mdlé a současně pronikavé, jak o nich slýchal. Tento člověk dokáže uhranout kohokoliv, pomyslel si Taggert a ucítil tuto sílu sám na sobě.

„Mohu se, prosím, podívat, můj Vůdce?” zeptal se Himmler. Hitler mu podal dokumenty, Himmler si je prohlédl a zeptal se: „Mluvíte německy?”

„Ano, mluvím.”

„Při vší úctě, pane, jste ozbrojen?”

„Jsem,” připustil Taggert.

„Vzhledem k tomu, že je zde přítomen vůdce i ostatní, seberu vám zbraň, dokud nezjistíme, oč v této záležitosti jde.”

„Samozřejmě.” Taggert zvedl cíp saka a umožnil jednomu z esesáků, aby mu sebral pistoli. Podobný vývoj očekával. Himm ler byl koneckonců hlavou SS, jejímž hlavním cílem bylo střežit Hitlera a vládní předáky.

Nato Himmler poručil dalšímu esesmanovi, aby prohlédl boudy a zjistil, zda uvnitř neuvidí údajného atentátníka. „Pohyb.”

„Ano, reichsfúhrere.”

Právě když odcházel z tiskového sálu, nahrnulo se do sálu dvanáct ozbrojených příslušníků SS, kteří se rozestavili po místnosti a jali se chránit přítomné. Taggert se otočil k Hitlerovi a uctivě pokýval hlavou. „Pane kancléři, před několika dny jsme se dozvěděli o potenciálním ruském spiknutí.”

Himmler přikývl a řekl: „Jde o ty zpravodajské informace, které jsme v pátek obdrželi z Hamburku, o toho Rusa, který má napáchat nějaké škody.”

Hitler ho mávnutím ruky umlčel a kývnutím vybídl Taggerta, aby hovořil dál.

„Nepřikládali jsme těm informacím žádný zvláštní význam. Od těch zatracených Rusů je slýcháme pořád. Před několika hodinami jsme však získali konkrétní údaje: Rusovým cílem prý je plukovník Ernst a dnes odpoledne by se prý mohl pohybovat na stadionu. Předpokládal jsem, že si to tu dnes atentátník pouze prohlíží, aby mohl plukovníka zastřelit až během samotných her. Přišel jsem se sem tedy přesvědčit na vlastní oči a přitom jsem si všiml, jak jakýsi muž mizí v boudě jižně od stadionu. Načež jsem se ke svému úžasu dozvěděl, že je zde dnes plukovník i vy ostatní.”

„Jak se do objektu dostal?” běsnil Hitler.

„Domníváme se, že v uniformě SS,” vysvětlil Taggert.

„Právě jsem se chystal jít ven,” prohlásil Ernst. „Tento člověk mi zachránil život.”

„A co Krupp? Co ten telefonát?” dotázal se Góring.

„Krupp s tím určitě nemá nic společného,” odpověděl Taggert. „Ten telefonát měl bezpochyby na svědomí nějaký jeho spojenec, aby plukovníka vylákal ven.”

Himmler kývl na Heydricha, který odkráčel k telefonu, vytočil číslo a několik okamžiků hovořil. Nakonec vzhlédl. „Ne, Krupp opravdu nevolal. Ledaže by své telefonáty vyřizoval z pošty na Postupimském náměstí.”

Hitler se otočil k Himmlerovi a zlověstně zamumlal: „Jak to, že jsme o tom nevěděli my?”

Taggert věděl, že v Hitlerově hlavě neustále tancuje stihomam spojený se spikleneckými teoriemi. Přispěchal proto na Himm-lerovu obranu: „Rusové byli velice chytří. Dozvěděli jsme se o tom jen náhodou od našich moskevských zdrojů… Ale prosím vás, pane, teď musíme jednat rychle. Jestli si uvědomí, že po něm jdeme, uteče a pokusí se o to znovu.”

„Ale proč Ernst?” zeptal se Goring.

Podle Taggerta tím měl na mysli, proč si za cíl nevybrali raději jeho.

S odpovědí se nicméně obrátil na Hitlera: „Pane kancléři, slyšeli jsme, že se plukovník Ernst angažuje v přezbrojování. Neznepokojuje nás to, v Americe pokládáme Německo za svého největšího evropského spojence a přejeme si, abyste byli vojensky silní.”

„Vaši krajané to tak cítí?” dotázal se Hitler. V diplomatických kruzích bylo dobře známo, že ho nesmírně trápí protinacistické sentimenty v Americe.

Když teď směl Taggert odhoďit krotké způsoby Reggicho Morgana, promluvil

nabroušeným hlasem. „Člověk se nikdy nedozví úplně

všechno. židé jsou velmi halasní, ve vaší zemi i u nás -a levičácké živly neustále mukají, ať už je to tisk, komunisti nebo socialisti. Ti ovšem tvoří jen malý zlomek obyvatel. Kdepak, naše vláda i většina Američanů je pevně odhodlána stát se vaším spojencem a postarat se, abyste se vymanili ze jha versailleské smlouvy. To spíše Rusy znepokojuje vaše přezbrojování. Ale teď už

promiňte, pane, zbývají pouhé minuty. Venku je ten atentátník.” V tu chvíli se vrátil důstojník SS. „Je to, jak tvrďil, můj Vůdce. Za parkovištěm stojí nějaké boudy. Dveře do jedné z nich jsou pootevřené a opravdu z nich trčí hlaveň a hledá si cíl zde na stadionu.”

Muži v sále zalapali po dechu a začali si rozhořčeně šuškat. Joseph Goebbels se nervózně tahal za ucho, Goring vytasil lugera a komicky jím mával kolem sebe jako dítě dřevěnou pistolkou. Hitlerův hlas zněl rozechvěle a jeho ruce se třásly vztekem.

„Komunistická židovská zvířata! Přijedou si do mé země a uděla jí mi tohle! Vrazí mi nůž do zad… A právě ve chvíli, kdy má začít naše olympiáda! To snad…” Nebyl schopen ve své tirádě

pokračovat, tak byl rozezlený.

Taggert se otočil k Himmlerovi a řekl: „Já mluvím rusky. Obkličte boudu a dovolte mi ho přesvědčit, aby se vzdal. Jsem si jist, že už ho pak gestapo nebo SS dokážou přimět, aby nám řekl, kdo jsou jeho spoluspiklenci a kde se ukrývají.”

Himmler pokýval hlavou a obrátil se k Hitlerovi. „Můj Vůdce, je důležité, abyste spolu s ostatními okamžitě odešel. Podzemní cestou. Možná je zde pouze jeden atentátník, ale možná jsou zde i další, o kterých tento Američan neví.”

Stejně jako každý, kdo četl zpravodajské materiály o Himmlerovi, pokládal i Taggert tohoto někdejšího majitele drůbeží farmy za polovičního šílence a nevyléčitelného patolízala. Američanova role zde však byla jasně daná, a tak jen úslužně řekl: „Reichsfúhrer Himmler má pravdu. Nejsem si jist, nakolik jsou naše informace úplné. Uchylte se do bezpečí. A já vašim jednotkám pomohu toho člověka dopadnout.”

Ernst podal Taggertovi ruku. „Děkuji vám.”

Taggert přikývl. Díval se, jak Ernst odvádí vnuka z chodby a připojuje se k ostatním, kteří v obklopení strážní čety zamířili po vnitřním schodišti k podzemní příjezdové cestě. Teprve když byl Hitler s ostatními pryč, vrátil Himmler Taggertovi pistoli. Nato zavolal na důstojníka SS, který dole formoval oddíl.

„Kde jsou vaši lidé?”

Důstojník mu vysvětlil, že se dva tucty mužů přesunuly na východ, kam na ně z boudy není vidět.

„Velitel SD Heydrich a já zůstaneme tady,” rozhodl Himmler, „a vyhlásíme v oblasti všeobecný poplach. Přiveďte nám toho Rusa.”

„Heil Hitler.” Esesák se obrátil na podpatku a spěšně sešel ze schodiště. Taggert se držel za ním. Poklusem se přemístili k východnímu cípu stadionu, připojili se k tamějším vojákům a dlouhým obloukem se přiblížili k boudě.

Muži pádili rychle, obklopeni esesmany, kteří nedávali najevo žádné emoce a jen mlčky cvakali závěry svých zbraní. I přes zjevné napětí a dramatičnost okamžiku cítil Robert Taggert po prvé po několika dnech zvláštní klid. Podobně jako muž, jehož

zabil v Drážďanské uličce, Reggie Morgan -, patřil i on k lidem, kteří působí ve stínu vlády, diplomacie a byznysu a plní rozkazy svých pohlavárů způsobem, který je někdy legální, a

mnohdy také

ne. Jednou z mála pravdivých věcí, které nakukal Schumannovi, byla jeho vášnivá touha získat diplomatický post v Německu nebo i jinde (například Španělsko by rozhodně bylo příjemné). Podobné rozinky se však nezískávaly snadno a člověk si je musel zasloužit, často za bláznivých a riskantních okolností. Jakou byl například plán na využití nebohého naivky Schumanna.

Taggertovy instrukce ze Spojených států byly vlastně prosté: Reggicho Morgana je nutno obětovat. Taggert ho zabije a převezme jeho totožnost. Pomůže Paulu Schumannovi naplánovat vraždu Reinharda Ernsta a pak na poslední chvíli německého plukovníka za dramatických okolností „zachrání”, na důkaz neochvějné podpory národních socialistů ze strany USA. Zpráva o záchraně Ernstova života a Taggertova tvrzení o této podpoře pak prosáknou až k Hitlerovi. Nakonec se však ukázalo, že výsledky jsou mnohem, mnohem lepší: Taggert dostal příležitost předvést svůj výstup přímo před Hitlerem a Goringem.

Na Schumannově osudu přitom již nyní nezáleželo, bylo úplně

jedno, zda zemře, což by pochopitelně bylo čistší a pohodlnější, nebo zda bude dopaden a mučen. V kterémžto případě se dalo očekávat, že nakonec promluví… a vyklopí nacistům naprosto nepravděpodobnou historku, že si ho na Ernstovu vraždu najal americký Úřad námořní rozvědky, což Němci okamžitě odmítnou, protože Schumanna přece udal sám Taggert. A kdyby náhodou vyšlo najevo, že Schumann není Rus, nýbrž americký gangster s německými kořeny? Inu, pak ho Rusové bezpochyby naverbovali. Jednoduchý plán.

Přesto ho již od počátku stíhaly nezdary. Taggert hodlal Morgana zavraždit již před několika dny a vydávat se za něj hned na včerejší první schůzce se Schumannem. Morgan však byl nesmírně

obezřetný a dařilo se mu vést tajný život. Taggert tak neměl příležitost zabít ho dříve než v Drážďanské uličce. A i tam mu to vyšlo jen velice těsně…

Reggie Morgan znal pouze staré heslo, nikoliv již repliky o tramvaji na Alexanderplatz -, takže když se v uličce setkal s Schumannem, oba si mysleli, že mají před sebou nepřítele. Taggertovi se podařilo Morgana zabít právě včas, aby Schumanna přesvědčil, že právě on je ve skutečnosti americkým agentem -k čemuž mu dopomohla znalost správného hesla, padělaný pas 1 přesný popis senátora. Taggert si dal rovněž záležet, aby mrtvého Morgana prošacoval jako první právě on. Díky tomu mohl předstírat nález dokumentu, který údajně potvrzoval Morganovu příslušnost k SA, ačkoliv dokument, který Schumannovi ukázal, ve skutečnosti pouze dosvědčoval, že jeho nositel věnoval jistý finanční obnos charitativnímu fondu pro válečné veterány. Podobnou kartičku přitom nosila polovina Berlíňanů, neboť hně-dokošiláči uměli velice zdatně vymáhat „dobrovolné příspěvky”. Ostatně i samotný Schumann se projevil jako možný zdroj obav. Zatraceně, ten chlap byl chytrý, mnohem chytřejší než hrdlořez, jakého Taggert čekal. Byl od přírody podezíravý a nedával najevo, co si opravdu myslí. Taggert se musel mít na pozoru, co říká a dělá, a neustále si připomínat, že je Reginaldem Morganem, zarputilým a šedivým státním úředníkem. Když například Schumann trval na tom, aby ohledali Morganovo tělo, zda nenajdou nějaké tetování, Taggert se doslova zděsil. Pokud by totiž nějaké našli, pak by šlo s největší pravděpodobností o nápis „U. S. Navy”. Anebo o název lodi, na níž Morgan za války sloužil. Osud se však nakonec na Taggerta usmál, Morgan nikdy nebyl pod jehlou. Nyní tedy Taggert s vojáky v černých uniformách dorazil k boudě. Viděl hlaveň mauserovky vykukující ze dveří, za nimiž Paul Schumann hledal svůj cíl. Muži se tiše rozestoupili a velící důstojník SS je mlčky nasměroval. Genialita německé taktiky dělala na Taggerta jako vždy obrovský dojem.

Blíž, ještě blíž.

Schumann byl zřejmě znepokojen a neustále sledoval balkon za tiskovou loží. Bezpochyby si kladl otázku, co se vlastně stalo. Proč Ernst stále nevychází ven? Vyřídili mu Webberův telefonát správně?

Zatímco esesmani obestupovali boudu a odřezávali Schumannovi veškeré únikové cesty, připomněl si Taggert, že jakmile tady skončí, musí se vrátit do Berlína, vyhledat Otto Webbera a zabít ho. A Kathe Richterovou také.

Když se mladí vojáci rozestavili kolem boudy, Taggert na ně zašeptal: „Promluvím na něj rusky a přinutím ho, aby se vzdal.” Velitel SS přikývl a Američan vytáhl z kapsy pistoli, přestože mu kvůli ucpané hlavni mauserovky nehrozilo žádné nebezpečí. Pomalu vykročil vpřed a předstíral, že je obezřetný a neklidný.

„Držte se vzadu,” špitl. „Vstoupím tam jako první.” Esesman znovu kývl a povytáhl obočí, Američanova odvaha na něj očividně dělala dojem.

Taggert napřáhl pistoli a vyrazil ke dveřím. Hlaveň pušky se stále pohupovala sem a tam. Schumannovo zoufalství, že nemůže najít cíl, bylo dobře patrné.

Jediným hbitým pohybem rozrazil Taggert jedno křídlo dveří, zvedl pistoli a přiložil prst na spoušť.

Vešel dovnitř.

Robert Taggert zalapal po dechu. Jeho tělem projel mráz. Mauserovka i nadále mířila na stadion a přesouvala se sem a tam. Vražednou zbraň však nedržely ruce potenciálního atentát-níka, nýbrž dva kusy provazu strženého z přepravek a uvázaného ke stropnímu trámu.

Paul Schumann byl pryč.

Utíkal.

Tato forma fyzické aktivity rozhodně nepatřila k jeho oblíbeným, přestože Paul často běhával na dráze nebo i na místě, aby si udržel nohy ve formě a vyhnal z těla tabák, pivo a kukuřičnou whisky. A nyní utíkal jako Jesse Owens.

Utíkal o život.

Na rozdíl od nebohého Maxe, kterého zastřelili na ulici, když

sprintem prchal před esesáky, vzbuzoval Paul jen pramalou pozornost, na sobě měl totiž sportovní úbor a boty, které ukradl z šatny plaveckého komplexu olympijského stadionu, takže vypadal jako jeden z tisícovek atletů v Charlottenburgu a okolí, kteří zde trénovali na soutěže. Nacházel se nyní asi pět kilometrů východně

od stadionu a směřoval zpátky do Berlína, energicky upaloval a co nejrychleji se vzdaloval od místa zrady, jejíž přesnou podobu a rozsah ještě musel pořádně domyslet.

Překvapovalo ho, že se Reggie Morgan, tedy pokud to vůbec byl Morgan, dopustil tak neopatrné chyby poté, co si dal takovou práci, aby ho zradil. Pochopitelně existovali i hrdlořezové, kteří si neprohlédli vražedný nástroj pokaždé, co se vydali na nějakou zakázku. Podle Paula Schumanna to však bylo bláznovství. Když má

člověk co do činění s nelítostnými a neustále ozbrojenými muži, pak musí mít jistotu, že jeho zbraně jsou v dokonalém stavu a všechno je, jak má být.

V rozpálené boudě tedy Paul upevnil na pušku teleskopický zaměřovač a ujistil se, že kalibrace je nastavená na stejné

hodnoty jako na střelnici v zastáváme. Když poté v rámci konečné prohlídky vysunul závěr a zadíval se do hlavně mauserovky, zjistil, že je ucpaná. Paul si zpočátku myslel, že v ní uvízla špína nebo kreozot z lepenkové přepravky. Když si však našel kus drátu, zastrčil ho dovnitř a pak si pečlivě prohlédl, co z hlavně

vyškrábl, zjistil, že mu ji někdo zalil roztaveným olovem. Pokud by tedy vystřelil,

hlaveň by mu explodovala v ruce, případně mu mohl závěr pušky vyletět přímo do tváře.

Pušku měl přes noc u sebe Morgan a bezpochyby se jednalo o stejnou zbraň, když s ní Paul předchozího dne mířil, povšiml si jedinečné

povrchové úpravy. Bylo tedy jasné, že mu zbraň zneškodnil Morgan, či spíše člověk, jenž se za něj vydával.

Paul tedy rychlým pohybem strhl motouz z přepravek v boudě a zavěsil pušku ze stropu tak, aby to vypadalo, že je stále uvnitř. Načež vyklouzl ven a připojil se ke skupině dalších esesmanů, kteří kráčeli severním směrem. U bazénu se od nich oddělil, našel si převlečení a jiné boty, odhodil uniformu SS a spláchl ruský pas do toalety.

Momentálně se nacházel půl hodiny běhu od stadionu a celý zpocený

pod hrubou látkou uháněl stále dál…

Po nějaké době seběhl ze silnice a vklusal na malé venkovské

náměstíčko. Našel fontánku vyrobenou ze starého koňského žlabu, zamířil ke kohoutku a vypil nejméně litr teplé rezavé vody. Nakonec si omyl tvář.

Jak daleko od města asi jsem? pomyslel si. Odhadoval, že přibližně

šest kilometrů. Opodál zahlédl dva důstojníky v zelených uniformách a vysokých černozelených čepicích, kteří právě

zastavili jakéhosi statného muže a požadovali po něm doklady. Paul se od nich nenuceně odvrátil a zamířil do bočních uliček. Dospěl k závěru, že je příliš riskantní pokračovat do Berlína pěšky. Současně si všiml jakéhosi parkoviště, nebo spíš několika řad automobilů stojících kolem železniční stanice. Vybral si otevřené DKW, ujistil se, že se nikdo nedívá, sebral kámen a kousek větvičky a vmáčkl zámek zapalování do palubní desky. Nato zašmátral pod volantem a nalezl drátky. Strhl zuby látkovou izolaci, spletl měděné pramínky k sobě a stiskl startér. Motor chvíli kašlal, ale nenaskočil. Paul se zašklebil, neboť si uvědomil, že zapomněl zapnout sytič. Nastavil ho tedy na maximum a zkusil to znovu. Motor se probudil k životu a začal prskat, takže Paul upravoval páčku sytiče tak dlouho, až dosáhl hladkého chodu. Chvíli mu trvalo, než zjistil, jak se řadí rychlost, ale zanedlouho již projížděl úzkými uličkami města a přemýšlel, kdo ho mohl zradit.

A hlavně proč? Byly v tom peníze? Politika? Nebo nějaký jiný

důvod?

Odpověď na tyto otázky však momentálně nedokázal najít. Všechny jeho myšlenky totiž zaměstnával útěk.

Sešlápl plyn až k podlaze a odbočil na širokou a dokonalou silnici. Po chvíli minul ceduli, která mu sdělovala, že do centra Berlína je to šest kilometrů.

Skrovná zástavba kolmo na Bremerstrasse v severozápadní části města. Typické obydlí v této čtvrti. Reginald Morgan bydlel v ponurém kamenném třípatrovém domě, který pocházel z dob druhé

říše, ačkoliv právě tato konkrétní budova ani v nejmenším neevokovala někdejší pruskou slávu.

Willi Kohl a jeho mladý kolega vystoupili z DKW. Zaslechli další

sirény, a když vzhlédli, všimli si, jak se po silnici řítí

nákladní auto plné esesmanů, bylo to další pokračování tajného bezpečnostního poplachu, podle všeho ještě rozsáhlejší než dříve, poněvadž po celém městě se nyní nahodile stavěly zátarasy. Dokonce i Kohla s Janssenem jedna hlídka zastavila. Příslušník SS

opovržlivě pohlédl na průkaz kriminální policie a mávnutím oba detektivy propustil. Na inspektorův dotaz, co se děje, neodpověděl, a místo toho jen odsekl: „Pokračujte.” Kohl nyní

zazvonil na zvonek vedle mohutných hlavních dveří. Během čekání netrpělivě poklepával nohou. Musel dlouze zazvonit ještě dvakrát, než mu otevřela zavalitá bytná v tmavých šatech a zástěře. Při pohledu na dvojici přísných mužů v oblecích vytřeštila oči.

„Heil Hitler. Omlouvám se, pánové, že jsem vám neotevřela dřív, ale nohy mi už…”

„Inspektor Kohl z kriminální policie.” Kohl ukázal legitimaci, aby se žena mohla poněkud uklidnit, alespoň nejsou z gestapa.

„Znáte tohoto muže?” Janssen vytáhl fotografii pořízenou v Drážďanské uličce.

„Á, to je pan Morgan, který tady bydlí! Nevypadá… On je mrtvý?”

„Ano, je.”

„Pane na neb…” Politicky pochybná fráze jí zvadla v ústech.

„Rádi bychom si prohlédli jeho byt.”

„Ano, pane. Jistě, pane. Pojďte za mnou.” Vešli na dvůr tak zoufale ponurý, že by podle Kohla rozesmutnil i nepolepšitelného Mozartova Papagena. žena se při chůzi kolébala sem a tam. „Abych řekla pravdu, vždycky mi připadal tak trochu podivný, pánové,” prohlásila a vrhala přitom obezřetné pohledy na Kohla. Musela dát jasně najevo, že s ním nemá nic společného, pro případ, že ho zabili sami národní socialisté, a současně že jeho chování nebylo natolik podezřelé, aby ho udala sama.

„Celý den jsme ho neviděli. Včera před obědem šel ven a už se nevrátil.”

Na konci dvora prošli dalšími uzamčenými dveřmi a překonali dvě křídla schodů, na nichž to páchlo cibulí a okurkovým lakem.

„Jak dlouho tady bydlel?” zeptal se Kohl.

„Tři měsíce. Zaplatil na půl roku dopředu. A dal mi spropitné…” Hlas bytné pohasl. „Ale ne moc.”

„Pokoje byly zařízené?”

„Ano, pane.”

„Vzpomínáte si, zda měl nějakou návštěvu?”

„O žádné nevím. Každopádně jsem do domu žádnou nepouštěla.”

„Ukažte jí tu kresbu, Janssene.”

Mladý policista ukázal bytné portrét Paula Schumanna. „Viděla jste tohoto muže?”

„Ne, pane. Ten je taky mrtvý?” zeptala se bytná a vzápětí rázně

dodala: „Totiž, ne, pane, nikdy jsem ho neviděla.” Kohl se jí zadíval do očí. Byly vyhýbavé, ale kvůli strachu, ne kvůli lži, a tak jí inspektor uvěřil. Při dalším výslechu mu sdělila, že Morgan byl obchodník, netelefonoval z domu a korespondenci si vyzvedával na místní poště. Netušila, zda měl někde kancelář. O své práci se jí prý nikdy nesvěřoval.

„Nechte nás teď o samotě.”

„Heil Hitler,” odpověděla žena a odcupitala jako myš. Kohl se rozhlédl po pokoji. „Víte, jaké nesprávné dedukce jsem se dopustil, Janssene?”

„Jaké, pane?”

„Předpokládal jsem, že pan Morgan je Němec, protože měl na sobě šaty z Hitlerovy látky. Ne všichni cizinci jsou ale natolik zámožní, aby bydleli na Unter den Linden a kupovali si nejluxusnější zboží v KaDeWe, přestože to na nás tak působí.” Mladík se na chvíli zamyslel. „To je pravda, pane. Ale ty náhražkové šaty mohou mít i jiný důvod.”

„Jako že se chtěl vydávat za Němce?”

„Ano, pane.”

„Dobře, Janssene. I když mu zřejmě nešlo o to, aby se vydával za Němce, jako že spíše nechtěl budit pozornost. I tak je pro nás ovšem podezřelý. A teď se podívejme, jestli se nám

podaří učinit tu záhadu méně záhadnější. A začneme od skříní.” Inspektor-čekatel otevřel dvířka a jal se zkoumat obsah šatníku. Kohl si vybral méně náročné pátrání: posadil se do rozvrzaného křesla a začal se probírat písemnostmi na Morganově stole. Zdálo se, že Američan býval jakýmsi zprostředkovatelem, který poskytoval služby řadě amerických společností v Německu. Za provizi dával dohromady americké kupce s německými prodejci a naopak. Když do města přicestoval nějaký americký byznysmen, najal si Morgana, aby ho bavil a zprost ředkoval mu schůzky s německými zástupci firem Borsig, Baťa, Siemens, I. G. Farben, Opel a desítkami dalších. Na stole leželo hned několik Morganových fotografií a dokumentů, které potvrzovaly jeho totožnost. Kohlovi nicméně připadalo zvláštní, že zde nenašel žádné skutečně osobní předměty. žádné rodinné fotografie, žádné vzpomínkové suvenýry.

…možná to byl něčí bratr. Možná něčí manžel nebo milenec. A pokud měl štěstí, byl to možná i otec synů a dcer. Navíc bych doufal, že měl v minulosti nějaké milenky, které si na něj tu a tam vzpomenou…

Kohl se zamyslel nad možnými důsledky této absence osobních informací. Znamenala snad, že Morgan byl samotář? Nebo měl nějaký jiný důvod, proč držet svůj osobní život v tajnosti. Janssen se mezitím prohraboval skříní. „Měl bych se snad zaměřit na něco konkrétního, pane?”

Zpronevěřené peníze, kapesník vdané milenky, dopis od vy-děrače, vzkaz těhotné dívky…, zkrátka jakékoliv indicie o motivu, který by mohl vysvětlit, proč nebohý pan Morgan musel zemřít na dokonale vycíděných dlažebních kostkách Drážďanské uličky.

„Hledejte cokoliv, co by nás v souvislosti s případem jakkoliv osvítilo. Lépe to popsat nedokážu. Právě toto je na práci detektiva nejtěžší. Použijte instinkt, použijte představivost.”

„Ano, pane.”

Kohl pokračoval v prohlídce stolu.

„Podívejte na tohle, pane,” zvolal o chvíli později Janssen. „Pan Morgan tu má nějaké fotky nahých žen. Ležely tady v krabici.”

„Jsou komerčně vyrobené? Anebo si je pořídil sám?”

„Ne, jsou to pohlednice, pane. Někde si je koupil.”

„Ano, ano, v tom případě nás nezajímají, Janssene. Musíte rozlišovat, kdy jsou mužské neřesti případné a kdy nikoliv. A já vás ujišťuji, že prostopášné pohlednice nejsou v tomto případě důležité. Pokračujte v hledání, prosím.”

Někteří lidé jsou tím klidnější, čím větší je jejich zoufalství. Těchto lidí je málo a jsou mimořádně nebezpeční, poněvadž v podobných situacích jednají s obvyklou nelítostností, a přitom nejsou neopatrní.

K takovým lidem patřil i Robert Taggert. Byl sinalý vztekem, že ho nějaký hrdlořez z Brooklynu přechytračil a ohrozil jeho budoucnost, ale zároveň nedopustil, aby emoce zastřely jeho úsudek.

Věděl, jak Schumann všechno odhalil. Na podlaze boudy ležel kus drátu a vedle něj kousky olova. Schumann pochopitelně zkontroloval hlaveň pušky a zjistil, že je ucpaná. Proč jsem mu radši nevysypal z nábojnic prach a nenapěchoval kulky zpátky do mosazi? ptal se Taggert sám sebe rozhněvaně. Ernstovi by v takovém případě nehrozilo žádné nebezpečí a Schumann by se o zradě dozvěděl až ve chvíli, kdy už by bylo pozdě a kolem boudy se to hemžilo esesmany. Naštěstí, pomyslel si Taggert, není situace tak úplně beznadějná. Po druhé krátké schůzce s Himmlerem a Hitlerem v olympijském tiskovém sále, během níž oběma vůdcům sdělil, že toho o spiknutí ví jen tolik, kolik jim už prozradil, odešel Taggert ze stadionu se slibem, že se okamžitě

spojí s Washingtonem a zjistí, jestli tam neznají nějaké podrobnosti. Při odchodu od Himmlera s Hitlerem přitom mumlal cosi o židovském a ruském spiknutí. Překvapilo ho, že ho ze stadionu pustili bez zadržení, jeho zatčení by sice nemělo žádný logický význam, ale v zemi prošpikované podezíravostí a stihomamem se rozhodně nedalo vyloučit.

Taggert nyní přemýšlel o své kořisti. Paul Schumann pochopitelně nebyl hloupý. Past na něj byla nalíčena tak, aby působil jako Rus, takže mu muselo být jasné, že Němci teď budou pátrat po Rusovi. Jistě proto opustí svou falešnou totožnost a stane se opět Američanem. Taggert však uznal za vhodné to Němcům neříci, podle něj by rozhodně bylo lepší předložit jim mrtvého „Rusa” i s jeho spoluspiklenci: gangsterským zločincem a disidentkou, mezi přáteli Kathe Richterové se bezpochyby nacházeli 1 sympatizanti s komunisty, což zvyšovalo hodnověrnost scénáře o ruském atentátníkovi.

Taggert byl zoufalý, to ano.

Ale když mířil v bílé dodávce na jih přes kanál hnědý jako esamanská uniforma a poté odbočil na východ, byl zároveň nebetyčně klidný. Zaparkoval na rušné ulici a vystoupil. Nebylo pochyb, že se Schumann vrátí do penzionu pro Kathe Richterovou. Neoblomně přece trval na tom, aby s ním ta žena odjela do Ameriky. Což znamenalo, že ji nenechá na holičkách ani teď. Taggert rovněž

věděl, že se sem Schumann dostaví osobně a nebude jí volat, Paul Schumann už totiž dobře znal rizika spojená s napíchnutými německými telefony.

Taggert rychle kráčel ulicemi a vychutnával si příjemný dotek pistole na boku. Po chvíli odbočil za roh a vnořil se do Magdeburgerstrasse. Na okamžik se zastavil a pozorně si krátkou ulici prohlédl. V odpoledním horku mu připadala opuštěná a prašná. Nenuceně prošel kolem penzionu Kathe Richterové, a když nevycítil žádnou hrozbu, rychle se vrátil a sestoupil ke dveřím do sklepa. Ramenem je otevřel a ocitl se ve vlhkém sklepení. Tam vylezl po dřevěném schodišti vzhůru a držel se přitom po stranách schodů, aby omezil jejich vrzání na minimum. Jakmile dospěl až nahoru, otevřel dveře, vytáhl z kapsy pistoli a vstoupil do chodby v přízemí. Byla prázdná. žádné zvuky a žádný pohyb kromě zběsilého bzučení obrovské mouchy uvězněné mezi dvěma tabulkami skla.

Taggert přešel přes celou chodbu a u každých dveří se zaposlouchal. Nic neslyšel. Nakonec se vrátil ke dveřím, na nichž

visela cedulka s neuměle vyvedeným nápisem Bytná. Zaklepal na dveře. „Slečno Richterová?” Přemýšlel, jak asi vypadá. Pokoj v tomto penzionu vyhlédl Schumannovi skutečný Reginald Morgan a bylo pravděpodobné, že se s Kathe nikdy osobně nesetkali, Kathe s ním mluvila jen po telefonu a objednávku i peníze si předali prostřednictvím potrubní pošty, jejíž hustá síť protkávala Berlín. Taggert zaklepal znovu. „Přišel jsem kvůli pokoji. Hlavní vchod byl otevřený.”

žádná odpověď.

Vzal za kliku a zjistil, že dveře nejsou zamčené. Vklouzl tedy dovnitř a okamžitě si všiml otevřeného kufru na posteli, kolem něhož se válely šaty a knihy. Taggertovi to dodalo sebedůvěru, znamenalo to, že se Schumann ještě nevrátil. Ale kde je ona? Možná si chtěla vybrat peníze, které jí lidé dlužili, anebo si je spíš vypůjčit od přátel a příbuzných. Vystěhování z Německa příslušnými kanály znamenalo nemít s sebou nic než šaty a hotovost po kapsách, Kathe si myslela, že se Schumannem nezákonně emigruje ze země, a tak se snažila vybrat co nejvyšší částku. Rádio v pokoji nicméně hrálo a světla byla rozsvícená. Bytná se jistě brzy vrátí. Vedle dveří si Taggert všiml

věšáku s klíči od všech pokojů. Našel klíče od Schumannova apartmá a znovu vyšel na chodbu. Rychle se přesunul k Schumannovým dveřím, hbitým pohybem je odemkl, vešel dovnitř a zvedl pistoli.

Obývací pokoj zel prázdnotou. Taggert tedy zamkl a neslyšně se přesunul do ložnice. Schumann zde nebyl, ale měl tady kufr. Taggert se postavil doprostřed pokoje a zamyslel se. Ve vztahu k té ženě byl sice Schumann poněkud sentimentální, ale jinak to byl svědomitý profesionál. Než vstoupí do pokoje, bezpochyby se nejprve podívá do okna vepředu i vzadu, aby zjistil, zda uvnitř někdo není.

Taggert se tedy rozhodl, že zde na Schumanna počká, a zvolil k tomu jediné realistické řešení: skříň. Ponechá dveře o pár centimetrů pootevřené, aby slyšel, jak sem Schumann vchází. A když

si pak bude hrdlořez balit věci, vyklouzne ze skříně a zabije ho. Při troše štěstí tu s ním právě bude Kathe Richterová a on bude moci zneškodnit i ji. Pokud ne, počká na ni v jejím pokoji. Kathe by se pochopitelně mohla vrátit ještě před Schumannem, v takovém případě by ji buďto mohl zabít hned, anebo počkat, až se vrátí

Schumann. Musel by se rozhodnout, která varianta je pro něj nejlepší. Nakonec prohledá Schumannův pokoj, postará se, aby v něm nezůstaly žádné stopy po jeho skutečné totožnosti, a zavolá na SS

a na gestapo zprávu, že onen Rus byl konečně zneškodněn. Vlezl tedy do velké skříně, přivřel za sebou dveře a rozepnul si několik knoflíků košile, aby ulevil strašlivému horku. Zhluboka se nadechl a uvolnil si rozbolavělé plíce. Na čele mu vyrážely krůpěje potu, který ho dráždil i v podpaží. Na tom však teď ani trochu nezáleželo. Robert Taggert byl totiž zcela zaplaven, ne, přímo prostoupen, něčím mnohem lepším, než je horko a vlhko: euforií moci. Jako chlapec z nevlídného šedivého Hartfordu, jehož

bili jen proto, že rychleji myslel a pomaleji běhal než ostatní v jeho nevlídné šedé čtvrti, se právě setkal se samotným Adolfem Hitlerem, nejrozumnějším politikem na zeměkouli. Viděl, jak si ho vůdcovy spalující modré oči prohlížejí s obdivem a úctou -s úctou, jejíž ozvěna již brzy dolehne do Ameriky, jakmile se on sám vrátí domů a podá zprávu o úspěchu své mise.

Velvyslanec v Anglii, ve Španělsku. A možná, ano, nakonec i zde, v zemi, kterou miluje. Mohl odjet, kamkoliv se mu zlíbí. Znovu si otřel obličej a přemýšlel, jak dlouho bude muset čekat na Schumannův návrat.

Odpověď na tuto otázku dostal o pouhý okamžik později. Uslyšel, jak se otevírá hlavní vchod do penzionu a jak se na chodbě ztěžka rozléhají kroky. Ty pokračovaly kolem jeho pokoje, aby je nakonec vystřídalo zaklepání.

„Kathe?” ozval se vzdálený hlas.

Byl to Paul Schumann.

Vejde do jejího bytu a počká na ni tam?

Ne… Kroky se vrátily jeho směrem.

Taggert uslyšel cinknutí klíčů, vrznutí starých pantů a cvaknutí

zavíraných dveří. Paul Schumann vstoupil do pokoje, kde ho čeká smrt.

Srdce mu bušilo jako každému lovci, který se přiblížil ke kořisti, ale Robert Taggert přesto dokázal pozorně naslouchat.

„Kathe?” ozval se Schumannův hlas.

Morgan uslyšel vrzání podlahových prken a šumění vody v umyvadle. A poté chlemtání

žíznivě pijícího člověka.

Zvedl pistoli. Rozhodně by bylo lepší vypálit Schumannovi ránu zepředu do prsou, jako by na Taggerta útočil. Esesmani by ho pochopitelně dostali raději živého, aby ho mohli podrobit výslechu, a jistě nebudou mít radost, když Taggert odpraví Schumanna zezadu. Taggert však nemohl riskovat. Na čelní střet byl Schumann příliš velký a nebezpečný. Taggert tak bude muset Himmlerovi nakukat, že mu nic jiného nezbývalo, protože se atentátník pokusil uprchnout nebo se zmocnit nože.

Slyšel, jak hrdlořez vchází do ložnice. O chvíli později se ozvalo bouchání zásuvek, jak si Schumann ukládal věci do kufru. Teď, pomyslel si Taggert.

Pootevřel jedno křídlo dveří o něco více, aby viděl na ložnici, a napřáhl pistoli.

Schumann však v jeho zorném poli nebyl. Taggert viděl jen kufr na posteli. Kolem něj se pak válely knihy a další předměty. Vzápětí se však Taggert zamračil, poněvadž si všiml, že ve dveřích ložnice leží pár bot, který tam předtím nebyl.

Ach ne…

Taggert si uvědomil, že Schumann vstoupil do ložnice, ale pak si zul boty a vrátil se do obývacího pokoje v ponožkách. Přitom házel přes dveře knihy na postel, aby si Taggert myslel, že je stále v ložnici! To ovšem znamenalo…

Obrovská pěst projela dveřmi skříně, jako by byly z cukrové vaty. Klouby Schumannových prstů zasáhly Taggerta do krku .1 do čelisti a s rudými mžitkami před očima se vypotácel do obývacího pokoje. Upustil pistoli, chytil se za hrdlo a přitiskl si prsty na bolavé maso.

Schumann chytil Taggerta za klopy a smýkl jím přes pokoj. Taggert ztěžka dopadl na stůl a zhroutil se na podlahu, kde ležel zmuchlaný jako německá porcelánová panenka, která bez rozbití

dopadla vedle něj a jejíž přízračně fialové oči teď jen tupě

civěly do stropu.

„Ty jsi někdo jiný, že jo? Nejsi Reggie Morgan.” Paul se Taggertovi neobtěžoval vysvětlovat, že jednoduše provedl, co každý chytrý hrdlořez provádět musí, při odchodu z pokoje si zapamatoval jeho vzhled a tuto vzpomínku poté porovnal se vzhledem pokoje při návratu. Okamžitě si tedy všiml, že ve dveřích od skříně, které ponechal zavřené, nyní zeje několikacen-timetrová škvíra. Při vědomí, že ho Taggert bude muset vystopovat a zabít, mu bylo okamžitě jasné, že se jeho nepřítel ukrývá právě zde.

„Já…”

„Tak kdo jsi?” zavrčel Paul.

Když muž neodpovídal, Paul ho chytil jednou rukou za límec, zatímco druhou mu vyprázdnil kapsu saka: nalezl náprsní tašku, řadu amerických pasů, americký diplomatický průkaz vydaný na jméno Robert Taggert a kartičku esesmana, kterou Paulovi ukazoval v Drážďanské uličce, když se spolu seznámili.

„Ani se nehni,” zabručel Paul a prohlédl si nález. Náprsní taška patřila Reginaldu Morganovi, obsahovala jeho legitimaci, několik navštívenek s jeho jménem a adresou na berlínské Bremerstrasse a jednu navštívenku s washingtonskou adresou. Bylo zde i několik fotografií, všechny zachycovaly muže, který byl zabit v Drážďanské uličce. Jeden snímek byl pořízen na nějakém společenském dýchánku. Morgan stál mezi starším mužem a ženou, objímal je kolem ramen a všichni tři se usmívali do objektivu kodaku.

Jeden z pasů, notně ohmataný a zaplněný vstupními a výstupními razítky, byl vydán na

Morganovo jméno. Také on obsahoval fotografii muže z uličky.

Další pas, ten, jímž se muž včera prokázal Paulovi, sice také

obsahoval jméno Reginalda Morgana, ale fotografie zachycovala člověka, který nyní ležel na zemi. Položil si dokument pod lampu a bedlivě ho prohlédl. Připadal mu padělaný. Druhý pas, který se naopak zdál pravý, obsahoval desítky razítek a víz a byl vydán na jméno Robert Taggert, podobně jako diplomatický průkaz. Zbývající dva pasy, jeden americký na jméno Robert Gardner a jeden německý na jistého Artura Schmidta, obsahovaly mužovu foto grafii. Paul se tedy dovtípil, že muž, který teď ležel na podlaze před ním, zavraždil jeho berlínský kontakt a osvojil si jeho totožnost.

„Dobrá, tak o co tady jde?”

„Hlavně se uklidni, kamaráde. A neudělej nějakou nepředloženost.” Muž hbitě odhodil škrobenou totožnost Reggicho Morgana a vyloupl se z ní jako úlisný chlapík připomínající manhattanské pohůnky Luckyho Luciana v oblecích ze žraločí kůže.

Paul zvedl pas, který pokládal za pravý. „Tohle jsi ty. Taggert, že jo?”

Muž se chytil za čelist a krk v místě, kde ho Paul udeřil, a promnul si zarudlou oblast. „Teď jsi na to kápl, Paulio.”

„Jak jsi to dokázal?” Paul se zamračil. „Odposlechl jsi smluvená hesla o té tramvaji, že jo? Proto si mě Morgan v té uličce tak divně prohlížel. Podezíral mě, že práskač jsem já, poněvadž jsem v jeho očích popletl tu otázku o tramvaji, stejně jako jsem si já

totéž myslel o něm. A když jsi ho pak prohledával, vyměnil jsi mu legitimace.” Paul si přečetl kartičku SA. „,Fond pro veterány. Hovno,” ulevil si, protože měl na sebe vztek, že si průkaz nepřečetl pozorněji, když mu s ním Taggert poprvé zamával před obličejem. „Kdo, ksakru, jsi, chlape?”

„Podnikatel. Dělám pro lidi příležitostné práce.”

„A na tohle tě vybrali, protože jsi jim připomínal skutečného Reggicho Morgana?”

To Taggerta urazilo. „Vybrali mě, protože jsem dobrý.”

„A co Max?”

„Ten byl skutečný. Morgan mu zaplatil sto marek, aby mu obstaral informace o Ernstovi. A já mu pak zaplatil dvě stě, aby předstíral, že Morgan jsem. já.”

Paul pokýval hlavou. „Proto byl ten ňouma tak nervózní. On se nebál esesáků, bál se mě.”

Pozadí celé léčky však Taggerta očividně nudilo, a tak netrpělivě pokračoval: „Musíme spolu dojednat určitý koňský handl, příteli. Takže…”

„Jaký to mělo všechno důvod?”

„Paulio, na klábosení opravdu nemáme čas, nemyslíš? Pátrá po tobě

polovina gestapa.”

„Ne, Taggerte. Jestli tomu díky tobě rozumím správně, tak teď hledají nějakého Rusa. Ani nevědí, jak vypadám. A tys je sem nenavedl, neudělal bys to dřív, než bys mě zabil. To znamená, že máme spoustu času. Takže to sypej.”

„Tady jsou v sázce důležitější věci než ty a já, kamaráde.” Taggert hýbal čelistí v pomalém kruhu. „Uvolnils mi zuby, doprdele.”

„Mluv.”

„To se ne…”

Paul k němu přistoupil blíž a zaťal ruku v pěst.

„Dobrá, dobrá, uklidni se… Chceš slyšet pravdu? Tak já ti naliju čistého vína: doma existuje spousta lidí, kteří se tady nechtějí zaplést do další šarvátky.”

„Vždyť přesně na tom dělám, proboha. Bráním přezbrojení.”

„Skopčácké přezbrojení je nám upřímně řečeno šumafuk. Nám jde o to, aby byl Hitler spokojený. Chápeš? Chceme mu ukázat, že USA jsou na jeho straně.”

Paul to konečně pochopil. „Takže já měl být obětní beránek. Udělali jste ze mě ruského zabijáka a pak jste mě chtěli prásknout, aby to na Hitlera dělalo dojem, že USA jsou jeho dobrej kámoš, je to tak?”

Taggert přikývl. „Do puntíku, Paulio.”

„Copak jste, ksakru, slepí?” zeptal se Paul. „Copak nevidíte, co tady dělá? Jak může být někdo na jeho straně?”

„Kristepane, Schumanne, co pořád máš? Možná Hitler zabere část Polska, Rakouska a Sudety.” Zasmál se. „Ať si klidně vezme i Francii, sakra. Nás to vůbec nepálí.”

„Vždyť vraždí lidi. Copak to nikdo nevidí?”

„Těch pár židů…”

„Cože? Slyšíš vůbec, co říkáš?”

Taggert zvedl ruce. „Hele, já to tak nemyslím. To, co se tu děje, je jenom dočasné. Nacisti jsou jako děti, které dostaly novou hračku: svůj stát. Než se sejde rok s rokem, tyhle árijské nesmysly je začnou unavovat. Hitler jenom kecá. Nakonec se uklidní a uvědomí si, že židy potřebuje.”

„Ne,” řekl Paul rázně. „To se pleteš. Hitler je blázen. Je to Bugsy Siegel krát tisíc.”

„No dobrá, Paulio, o těchhle věcech každopádně nerozhodujeme my dva. Přiznejme si, žes nás doběhl. Snažili jsme se to provést elegantně, ale všechna čest, tys nás prokoukl. Jenže teď mě

potřebuješ, kamaráde. Bez mé pomoci se z téhle země nedostaneš. Takže ti povím, co uděláme: najdeme si nějakého rusky vyhlížejícího troubu, zabijeme ho a zavoláme gestapo. Nikdo tě

přece neviděl. Dokonce ti dovolím hrát si na hrdinu. Můžeš se setkat s Hitlerem a Goringem. Opatřit si přiblblou medaili. A pak se s tou běhnou vrátit domů. Navíc to můžu ještě vyšperkovat: dohodím tvému kámošovi Webberovi nějaký kšeft. S dolary na černém trhu. Bude se mu to strašně líbit. Co ty na to? Tohle všechno dokážu zařídit. Vydělají na tom všichni. Anebo… tady můžeš umřít.”

„Mám jednu otázku,” odpověděl Paul. „Byl to Byk Gordon? Stál za tím on?”

„On? Né. Ten v tomhle nejel. Byly v tom… jiné zájmy.”

„Co to, ksakru, znamená zájmy? Já chci slyšet odpověď.”

„Promiň, Paulio. Nevypracoval jsem se tam, kde jsem, díky výřečnosti. Taková je zásada téhle branže, víš?”

„Jsi stejně zkažený jako nacisti.”

„Jo?” zamumlal Taggert. „A kdo jsi ty, že takhle mluvíš? Nejsi náhodou hrdlořez?” Postavil se a oprášil si sako. „Takže co ty na to. Seženem si nějakého slovanského hejla, podřízneme mu hrdlo a podstrčíme ho skopčákům jako bolševika. Pojďme na to.” Vydělají všichni…

Aniž přesunul váhu, aniž přimhouřil oči, aniž dal najevo sebemenší náznak, co se chystá učinit, udeřil Paul Taggerta pěstí přímo do hrudníku. Taggert vytřeštil oči, neboť mu Paul vyrazil dech. Přitom se vůbec nestihl podívat na Paulovu levici, která se vymrštila a rozdrtila mu hrdlo. Než Taggert dopadl na podlahu, končetiny se mu již chvěly v smrtelných křečích a z jeho dokořán otevřených úst se ozývalo chroptění. Ať už ho zabilo natržené

srdce, nebo zlomený vaz, každopádně byl do třiceti vteřin mrtev. Paul se dlouze díval na

Taggertovo tělo a cítil, jak se mu třesou ruce, nikoliv od mocných úderů, nýbrž vztekem ze zrady, kterou na něm spáchali. A vztekem z Taggertových slov.

Ať si vezme i Francii… Těch pár židů…

Nakonec odchvátal do ložnice, svlékl si sportovní úbor, který

ukradl na stadionu, omyl se vodou z umyvadla v ložnici a převlékl se. Vtom zaslechl klepání na dveře. Á, Kathe se už vrátila. Náhle si uvědomil, že Taggertovo tělo stále leží na očích v obývacím pokoji. Spěšně se vrátil ke skříni, aby odtáhl mrtvolu do ložnice. Právě když se skláněl k tělu ve snaze napěchovat je do skříně, se však dveře bytu otevřely. Paul zvedl hlavu a zjistil, že na dveře neklepala Kathe. Místo toho se díval do tváří dvou mužů. Jeden z nich byl buclatý, kníratý a na sobě měl zmačkaný oblek krémové

barvy s vestou. V ruce držel panamák. Vedle něj pak stál štíhlý mladší muž v tmavém obleku, který třímal černou automatickou pistoli.

Ne! Byli to titíž policisté, kteří šli už od včerejška po jeho stopě. Paul si povzdechl a pomalu se postavil.

„Ach, konečně je pan Paul Schumann,” pronesl starší muž

angličtinou s těžkým přízvukem a překvapeně zamžoural. „Já jsem detektiv-inspektor Kohl. Vy jste zatčen, pane, za vraždu Reginalda Morgana v Drážďanské uličce včera.” Sklopil oči k Taggertovu tělu a dodal: „A nyní, se zdá, i za vraždu někoho jiného.”

„Držte ruce klidné. Ano, ano, prosím, pane Schumanne. Držte je zvýšené.”

Ten Američan je docela velký, všiml si Kohl. Byl o dobrých deset centimetrů vyšší než inspektor a také statnější. Podobizna z tužky pouličního malíře byla přesná, ale mužův obličej poséva-lo více jizev než na obrázku a jeho oči…, ty byly bledě modré, obezřetné, a přitom vyrovnané.

„Janssene, přesvědčte se, zda je ten člověk opravdu mrtvý,” řekl Kohl opět německy a sám jistil Schumanna pistolí. Mladý detektiv se sklonil a prohlédl si tělo, přestože Kohl jen pramálo pochyboval, že se inspektor-čekatel dívá na mrtvolu. Janssen pokýval hlavou a postavil se.

Willi Kohl byl stejně šokován jako potěšen, že zde Schumanna nalezl. Nikdy by to nečekal. Před pouhými dvaceti minutami našel v pokoji Reginalda Morgana na Bremerstrasse dopis, který potvrzoval objednávku apartmá v tomto penzionu na jméno Paul Schumann. Kohl ovšem nepochyboval, že Schumann bude po Morganově vraždě

chytřejší, než aby setrvával v penzionu, který mu objednala jeho oběť. A tak se sem s Janssenem vydali spíše v naději, že zde najdou nějaké svědky či důkazy vedoucí k

Schumannovi, než že zde zastihnou samotného Američana.

„Takže vy patříte k té policii gestapo?” zeptal se Schumann německy. Přesně jak uváděli svědkové, hovořil jen s neznatelným přízvukem. Jeho „gé” byla jako od rodilého Berlíňana.

„Ne, my jsme z kriminální policie.” Kohl mu ukázal legitimaci.

„Prohledejte ho, Janssene.”

Mladý důstojník dovedně propleskal Schumanna na všech místech, kde mohl mít kapsu, viditelnou, či tajnou. Díky tomu objevil jeho americký pas, peníze, hřeben, sirky a krabičku cigaret. Předal vše Kohlovi, který asistentovi přikázal, aby Schumannovi nasadil pouta. Nato otevřel Američanův pas a pozorně si ho prohlédl. Připadal mu pravý. Paul John Schumann.

„Já Reggicho Morgana nezabil. Udělal to on.” Paul kývl k tělu.

„Jmenuje se Taggert. Robert Taggert. Pokusil se zab ít i mě. Proto jsme se prali.”

Kohl si nebyl jist, zda je slovo „prali” správným výrazem pro střet mezi tímto vysokým Američanem se zarudlými mozolnatý-mi klouby a obrovskými rameny a jeho obětí, která se postavou podobala Josephu Goebbelsovi.

„Prali?”

„Vytasil na mě pistoli.” Schumann ukázal na zbraň ležící na podlaze. „Musel jsem se bránit.”

„Naše španělská Star Modelo A, pane,” prohlásil Janssen vzrušeně.

„Naše vražedná zbraň!”

Stejný typ jako v případě vražedné zbraně, pomyslel si Kohl. Zda se jedná o stejný kus, napoví teprve porovnání kulek. Nikdy by však před podezřelým neopravoval kolegu, dokonce ani služebně

mladšího. Janssen položil na pistoli kapesník, zvedl ji a přečetl nahlas si sériové číslo.

Kohl olízl tužku, zapsal si číslo do notesu a požádal Janssena o seznam lidí, kteří tento typ zbraně zakoupili. Mladík vytáhl z aktovky seznam, které jim poskytly policejní okrsky po celém městě. „A teď přineste z auta otiskovou sadu a sejměte otisky ze zbraně i zde z našich přátel. Z toho živého i z toho mrtvého.”

„Ano, pane.” Janssen vyšel ven.

Inspektor se začal probírat jmény na seznamu, ale žádného Schumanna neviděl.

„Zkuste Taggerta,” poradil mu Američan, „nebo některé z těchto jmen.” Kývl na hromádku pasů ležících na stole. „Tyhle všechny měl u sebe.”

„Prosím, můžete se posadit.” Inspektor pomohl spoutanému Schumannovi na pohovku. Ještě nikdy si nenechal při vyšetřování

pomáhat od podezřelého, ale nyní sebral několik pasů, které mu podle Schumanna mohly prozradit více.

A skutečně prozradily. Jeden pas byl vystaven na jméno Reginalda Morgana, muže zavražděného v Drážďanské uličce. Byl očividně

pravý. Další pasy pak sice obsahovaly fotografie muže ležícího u jejich nohou, ale byly vydány na jiná jména. V dnešním národně

socialistickém Německu nemohl člověk pracovat jako kriminální vyšetřovatel, aniž se vyznal v padělaných dokumentech. Ze všech ostatních pasů připadal Kohlovi pravý pouze ten na jméno Roberta Taggerta, který navíc jako jediný obsahoval zjevně pravá

razítka a víza. Inspektor tedy porovnal všechna jména se seznamem zákazníků, kteří si zakoupili zmíněnou zbraň. U jedné položky se zastavil.

Ve dveřích se objevil Janssen s otiskovou sadou a fotoaparátem Leica. Kohl zvedl seznam. „Zdá se, že zesnulý si skutečně minulý

měsíc zakoupil pistoli Modelo A, Janssene. Pod jm énem Arthur Schmidt.”

Což však stále nevylučovalo možnost, že Morgana zavraždil Schumann, Taggert mu mohl příslušnou zbraň jednoduše věnovat či prodat. „Přistupte ke snímání,” poručil Kohl. Mladý policista otevřel kufřík a pustil se do plnění úkolu.

„Říkám vám, že jsem Reggicho Morgana nezabil. Udělal to on.”

„Už, prosím, nic neříkejte, pane Schumanne.” Mezi zajištěnými důkazy byla i náprsní taška Reginalda Morgana. Kohl ji začal prohledávat. Po chvíli se zarazil a zadíval se na fotografii, na níž stál Morgan se dvěma staršími lidmi na jakémsi společenském večírku.

Víme o něm ještě něco jiného… že to byl něčí syn… A možná to byl i něčí bratr. Možná něčí manžel nebo milenec… Inspektor-čekatel nanesl na pistoli prášek a sejmul Taggertovy otisky. Nakonec se otočil k Schumannovi a řekl: „Kdybyste se mohl naklonit dopředu, pane.” Kohlovi se zdvořilý tón jeho žáka líbil. Schumann s policií spolupracoval, mladík mu sejmul otisky a setřel mu z prstů čerň čisticím prostředkem, který byl součástí

sady. Nato položil zbraň a dvě otiskové karty na stůl, aby si je šéf mohl prohlédnout. „Pane?”

Kohl vytáhl cvikr a bedlivě prostudoval zbraň i mužovy otisky. Nebyl v tomto oboru expert, ale podle jeho názoru patřily jediné otisky na pistoli Taggertovi.

Janssen přimhouřil oči a ukázal na podlahu.

Kohl jeho pohyb sledoval. Na zemi ležela ošoupaná kožená brašna. Á, všeříkající aktovka! Kohl k ní přistoupil, odepnul přez ku a začal se prohrabávat obsahem, přičemž se usilovně snažil rozluštit anglicky psané písemnosti. Bylo zde mnoho poznámek o Berlíně, sportu, olympiádě, novinářská propustka na jméno Paul Schumann a desítky neškodných výstřižků z amerických novin. Tak vida, pomyslel si inspektor, přece jen lže. Tahle brašna ho bezpečně identifikuje s místem činu.

Když si však Kohl brašnu pozorně prohlédl, všiml si, že je sice stará, ale kůže je stále pružná a neodlupuje se.

A tak pohlédl na tělo před sebou, odložil brašnu a sklonil se k botám zabitého muže. Byly hnědé, obnošené a trousily se z nich kousky kůže. Jejich barva i lesk se navíc přesně shodovaly s barvou a leskem kousků, které našli na kočičích hlavách v Drážďanské uličce i na podlaze restaurace Letní zahrada. Z Schumannových bot podobné šupinky nepadaly. Inspektor zkroutil obličej vztekem na sebe samotného. Další mylný předpoklad. Schumann skutečně mluvil pravdu. Možná.

„Teď prohledejte jeho, Janssene,” řekl Kohl, postavil se a kývl na tělo.

Mladý kriminalista poklekl a začal bedlivě ohledávat mrtvolu. Kohl zvedl na Janssena obočí a ten pokračoval v prohlídce. Postupně našel peníze, vystřelovací nůž, krabičku cigaret a kapesní hodinky na těžkém zlatém řetízku. Nakonec se mladík zamračil. „Podívejte, pane.” Podal inspektorovi několik hedvábných nášivek na šaty, bezpochyby odstřižených ze svršků, které měl Reginald Morgan na sobě v Drážďanské uličce. Vesměs obsahovaly názvy německých oděvních firem či prodejen.

„Já vám povím, jak to bylo,” prohlásil Schumann.

„Ano, ano, za minutku budete moci hovořit. Janssene, kontaktujte ústředí. Ať se tam někdo spojí s americkou ambasádou. Zeptejte se je na tohohle Roberta Taggerta. Řekněte jim, že má u sebe diplomatický průkaz totožnosti. O jeho smrti zatím nic neříkejte.”

„Ano, pane.” Janssen našel v pokoji telefon, který, jak si Kohl povšiml, byl vypojen ze zdi, což bylo v dnešní době běžné. Olympijská vlajka na budově, kterou nedoprovázela standarda národních socialistů, mu prozradila, že tento penzion vlastní či provozuje žid nebo někdo jiný, kdo se netěší přízni režimu, tele fony by mohly být napíchnuté. „Raději tam zatelegrafujte z DKW, Janssene.”

Mladý muž přikývl a znovu odešel z pokoje.

„A teď mi to, pane, můžete objasnit. A nezatajujte mi, prosím, žádné detaily.”

„Přijel jsem sem s olympijským týmem,” začal Schumann německy.

„Jsem sportovní reportér. Novinář na volné noze. Vitico…”

„Ano, ten výraz znám.”

„Měl jsem se setkat s Reggiem Morganem a ten mě měl seznámit s několika lidmi, kteří by mi zpestřili moje články. Chtěl jsem, aby měly to, čemu říkáme šťáva. Měli mi poskytnout informace o živějších částech města, o hazardních hráčích, prostitutkách, boxerských klubech.”

„A tenhle Reggie Morgan dělal co? Myslím, čím se živil.”

„Pokud je mi známo, tak to byl prostě americký podnikatel. Bydlel tu už několik let a docela dobře to tady znal.”

„Přicestoval jste sem s olympijským týmem,” poznamenal Kohl, „ale jeho členové mi přesto nebyli ochotni o vás cokoliv sdělit. Nepřipadá vám to zvláštní?”

Schumann se hořce zasmál. „Vy, který žijete v téhle zemi, se ptáte mě, proč se člověk zdráhá odpovídat na dotazy policistovi?” Je to otázka bezpečnosti státu…

Willi Kohl na sobě nedal nic znát, ale pravdivost této poznámky ho na chvíli uvedla do rozpaků. Bedlivě si Schumanna prohlédl. Američan působil klidně. Kohl u něj neodhalil žádné známky lhaní, přestože v tom byl mimořádně zběhlý.

„Pokračujte.”

„S tím Morganem jsem se měl setkat včera.”

„Kdy přesně? A kde?”

„Kolem poledne. Před jednou pivnicí na Spenerstrasse.” Přímo vedle Drážďanské uličky, povšiml si Kohl. A přibližně v době

přestřelky. Kdyby měl Schumann co skrývat, rozhodně by na sebe sám neprozradil, že se vyskytoval u místa činu. Nebo snad ano?

Zločinci z řad národních socialistů byli obecně vzato hloupí a průhlední. Kohl cítil, že v tomto případě má naopak před sebou velice bystrého muže, ačkoliv zatím nedokázal posoudit, zda je to zločinec, či nikoliv. „Nicméně tvrdíte, že skutečný Reginald Morgan se tam neukázal. že to byl Taggert.”

„Přesně tak. Jenže já to v té době nevěděl. Tvrdil mi, že je Morgan.”

„A co se na té schůzce stalo?”

„Byla velice krátká. On byl rozrušený. Vtáhl mě do té uličky, řekl, že se něco stalo a že se setkáme později. V jedné restauraci…”

„Jméno?”

„Letní zahrada.”

„Kde vám pšeničné pivo nebylo příliš po chuti.” Schumann zamžoural a pak odpověděl: „Ono snad někomu po chuti je?” Kohl potlačil úsměv. „A v té Letní zahradě jste se s Taggertem setkal znovu, přesně podle plánu?”

„Přesně tak. Připojil se tam k nám jeden jeho přítel. Jméno si už

nepamatuji.”

Á, ten dělník.

„Něco Taggertovi zašeptal, ten se zatvářil ustaraně a prohlásil, že bychom měli vzít roha.” Zamračil se, poněvadž tento obrat přeložil do němčiny doslova. „Jako že rychle odejít. Ten jeho přítel měl dojem, že se kolem pohybuje gestapo nebo někdo takový, a Taggert s ním souhlasil. Takže jsme vyklouzli bočními dveřmi. Už

v tu chvíli mě mělo napadnout, že něco není v pořádku. Jenže jsem to bral jako takové dobrodružství, chápete? Přesně něco takového jsem do svých článků potřeboval.”

„Místní kolorit,” pronesl Kohl pomalu a pomyslel si, že velké lži se dá uvěřit mnohem snáz, když ji lhář prošpikuje mnoha drobnými pravdami. „Setkal jste se s tím Taggertem ještě někdy jindy?” dodal a kývl na tělo. „Samozřejmě kromě dneška?” Zajímalo ho, jestli se Američan přizná, že byl na náměstí Listopadu 1923.

„Ano,” odpověděl Schumann. „Na nějakém náměstí ještě téhož dne. Hrozná čtvrť. Nedaleko stanice Oranienburger. U velké sochy Hitlera. Měli jsme se setkat s nějakým dalším kontaktem. Jenže ten člověk se vůbec neobjevil.”

„A tak jste vzali roha i odtamtud.”

„Přesně tak. Taggert se zase vyděsil. Bylo jasné, že něco není v pořádku. V tu chvíli jsem se rozhodl, že s tím člověkem radši přeruším kontakty.”

„A co se stalo,” zeptal se Kohl rychle, „s tím vaším stetso-nem?” Schumann se zatvářil znepokojeně. „No, budu k vám upřímný, detektive Kohle. Šel jsem po ulici, když vtom jsem si

všiml, jak nějací mladí…” Zaváhal a hledal správný výraz. „Krkořezi…, hrdlořezi?”

„Ano, ano, hrdlořezi.”

„V hnědých uniformách.”

„Myslíte SA-many.”

„Hrdlořezi,” pronesl Schumann s jistou dávkou znechucení. „Zkrátka mlátili jednoho knihkupce a jeho manželku. Myslel jsem si, že je chtějí zabít. A tak jsem jim v tom zabránil. V tu ránu jsem jich měl na krku tucet. Musel jsem nacpat pár svršků do kanálu, aby mě nepoznali.

Tohle je houževnatý chlap, pomyslel si Kohl. A chytrý.

„Hodláte mě zatknout, protože jsem zmlátil pár vašich nacistických hrdlořezů?”

„To mě nezajímá, pane Schumanne. Naopak mě velice zajímá smysl celé téhle maškarády zinscenované panem Taggertem.”

„Snažil se zmanipulovat některé olympijské disciplíny.”

„Zmanipulovat?”

Američan se na chvíli zamyslel. „Chtěl, aby nějaký sportovec úmyslně prohrál. Tohle tady v posledních několika měsících dělal: dával v Berlíně dohromady sázkařské skupiny. Taggertovi kolegové hodlali sázet proti některým americkým favoritům. Já mám novinářskou propustku a mohu se dostat blízko k atletům. Měl jsem je podplatit, aby záměrně prohráli. Proto byl podle mě v posledních několika dnech tak nervózní. Dlužil spoustu peněz nějakým mafiánským spolkům, jak tomu říkal.”

„A Morgan zemřel, protože se chtěl Taggert vydávat za něj?”

„Přesně tak.”

„To je docela zamotaný komplot,” poznamenal Kohl.

„Ve hře byla spousta peněz. Statisíce dolarů.” Kohl věnoval další pohled na bezvládné tělo na podlaze. „Říkáte, že jste se včera rozhodl ukončit svůj vztah s panem Taggertem. A přesto je zde. Jak tedy došlo k oné tragické pranici, jak to nazýváte?”

„Zápornou odpověď on zkrátka nepřijal. Zoufale potřeboval peníze, vypůjčil si spoustu peněz, aby je mohl vsadit. Dneska sem přišel, aby mi vyhrožoval. Říkal, že zařídí, aby to vypadalo, že jsem Morgana zabil já.”

„Vydíral vás tedy, abyste jim pomohl.”

„Přesně tak. Jenže já řekl, že je mi to fuk. Stejně jsem ho chtěl udat. On na mě vytasil zbraň. Pustili jsme se do křížku a on upadl. Vypadá to, že si zlámal vaz.”

Kohlova mysl instinktivně porovnávala informace poskytnuté Schumannem s fakty a inspektorovými znalostmi lidské povahy. Některé detaily odpovídaly, jiné poněkud skřípaly. Willi Kohl si vždy připomínal, že si má na místě činu zachovat otevřenou mysl a neuchylovat se k rychlým závěrům. Nyní nastal tento proces automaticky, jeho myšlenky se dostaly do úzkých. Jako by se v některém třídicím stroji DeHoMag zasekl děrný štítek.

„Takže jste se pral, abyste si zachránil život, a on upadl a zemřel.”

„Ano, přesně tak se to stalo,” ozval se ženský hlas. Kohl se otočil k postavě ve dveřích. žena mohla mít kolem čtyřicítky, byla štíhlá a přitažlivá, avšak obličej měla unavený a ustaraný.

„Vaše jméno, prosím?”

„Kathe Richterová.” Automaticky podala Kohlovi legitimaci. „Po dobu majitelovy nepřítomnosti provozuji tento penzion.” Její doklady potvrzovaly její totožnost, a tak jí je Kohl vrátil.

„Vy jste byla u této události svědkem?”

„Byla jsem tady. Na chodbě. Slyšela jsem uvnitř nějaký ruch, a tak jsem lehce pootevřela dveře a všechno jsem to viděla.”

„V době našeho příjezdu jste tu ovšem nebyla.”

„Bála jsem se. Viděla jsem přijíždět vaše auto. Nechtěla jsem se do toho plést.”

To znamenalo, že je na seznamu gestapa nebo SD. „A přesto jste teď tady.”

„Nějakou dobu jsem to zvažovala. A pak jsem riskla možnost, že v tomto městě je ještě stále pár policistů, které zajímá pravda.” Slečna Richterová to prohlásila poněkud vzdorovitě. Do místnosti vstoupil Janssen. Prohlížel si ženu, ale Kohl její přítomnost nijak nekomentoval. „Ano?” řekl místo toho.

„Na americké ambasádě mi sdělili, pane, že jim o žádném Robertu Taggertovi není nic známo.”

Kohl pokýval hlavou a dál přemýšlel o získaných poznatcích. Přistoupil blíže k Taggertovu tělu a prohlásil: „Tohle byl docela šťastný pád. Šťastný z vašeho pohledu, samozřejmě. A vás se, slečno, ještě jednou zeptám: opravdu jste tu šarvátku viděla na vlastní oči? Musíte ke mně být upřímná.”

„Ano, ano. Ten muž měl pistoli. Chystalse pana Schumanna zabít.”

„Znáte oběť?”

„Ne, neznám. Nikdy jsem toho člověka neviděla.” Kohl se znovu zadíval na tělo a pak si zastrčil palec do kapsy na hodinky ve vestě. „Být detektivem je zvláštní povolání, pane Schumanne. Snažíme se číst stopy a jít tam, kam nás zavedou. V

tomto případě mě stopy dovedly na vaši dráhu, vlastně až sem, přímo k vám -, a přesto jako by teď tytéž stopy naznačovaly, že jsem po celou dobu hledal tohoto druhého muže.”

„život si někdy hraje.”

Tato fráze nedávala v němčině smysl. Kohl předpokládal, že je to překlad nějakého amerického idiomu, jehož smysl si dokázal domyslet sám.

A rozhodně proti němu nic nenamítal.

Vytáhl z kapsy dýmku, strčil si ji do úst a chvíli žmoulal troubel, aniž si zapálil. „Nuže, pane Schumanne, rozhodl jsem se, že vás nezadržím, prozatím ne. Umožním vám odejít, přestože si ponechám váš pas, dokud tyto záležitosti neprošetřím do větší hloubky. Neopouštějte Berlín. Jak jste si již pravděpodobně

povšiml, naše nejrůznější úřady jsou docela zběhlé ve vyhledávání

lidí na území státu. A také se obávám, že teď budete muset opustit penzion. Toto je místo činu. Máte nějaké jiné ubytování, kde vás budu moci kontaktovat?”

Schumann se na chvíli zamyslel. „Obstarám si pokoj v hotelu Metropol.”

Kohl si to zapsal do notesu a strčil si Schumannův pas do kapsy.

„Nu dobrá, pane. Přejete si mi sdělit ještě něco jiného?”

„Vůbec nic, inspektore. Budu spolupracovat, jak jen to bude možné.”

„A teď můžete odejít. Vezměte si pouze nezbytné předměty. Sundejte mu pouta, Janssene.”

Inspektor-čekatel poslechl a Schumann zamířil ke svému kufru. Za Kohlova bedlivého přihlížení si sbalil holicí strojek s žiletkou, mýdlo na holení, kartáček na zuby a pastu. Inspektor mu pak vrátil cigarety, sirky, peníze a hřeben.

Schumann pohlédl na ženu. „Mohla byste mě doprovodit na tramvajovou zastávku?”

„Ano, samozřejmě.”

„Slečno Richterová,” zeptal se Kohl, „vy bydlíte tady v budově?”

„Ano, v zadním bytě na tomto patře.”

„Výborně. Ještě se spojím i s vámi.”

Schumann se ženou společně vyšli ze dveří.

Jakmile byli pryč, Janssen se zamračil a řekl: „Jak jste ho mohl pustit, pane? Vy jste té jeho historce uvěřil?”

„Částečně. Dost na to, abych ho mohl dočasně propustit.” Kohl nastínil kolegovi své obavy: věřil, že k zabití zde v pokoji opravdu došlo v sebeobraně. Navíc to opravdu vypadalo, že Reginalda Morgana zavraždil Taggert. Přesto zůstávalo několik nezodpovězených otázek. Kdyby se nacházeli v kterékoliv jiné zemi, Kohl by Schumanna zadržel do doby, než si všechno ověří. Zároveň

mu však bylo jasné, že kdyby nyní nařídil Američanovo zadržení a mezitím by případ šetřil dál, gestapo by Schumanna nekompromisně označilo za onoho provinilého „cizáka”, po němž Himmler pásl, a Schumann by se ještě před setměním ocitl ve věznici Moabit či v táboře v Oranienburgu.

„A nejenže by pak člověk zemřel za zločin, který pravděpodobně nespáchal, ale navíc by byl celý případ uzavřen a my bychom se nikdy nedozvěděli úplnou pravdu, což je pochopitelně jediný smysl naší práce.”

„Ale neměl bych ho aspoň sledovat?”

Kohl si povzdechl. „Janssene, kolik zločinců jsme kdy zatkli díky tomu, že jsme je sledovali? Nebo jak se to říká v těch amerických detektivkách? Stínovali?”

„No, řekl bych, že žádného, ale…”

„Takže to přenecháme fiktivním detektivům. Víme přece, kde ho najdeme.”

„Jenže Metropol je obrovský hotel s mnoha východy. Mohl by nám tam snadno uprchnout.”

„To nás nezajímá, Janssene. Již zakrátko budeme pokračovat v prověřování role pana Schumanna v tomto dramatu. Naší aktuální

prioritou je však pečlivá prohlídka tohoto pokoje… A mimochodem vám blahopřeji, inspektore-čekateli.”

„K čemu, pane?”

„Vyřešil jste případ vraždy v Drážďanské uličce.” Kývl na mrtvé tělo. „Ba co víc, pachatel je mrtev, takže se nemusíme nechat obtěžovat procesem.”

Plukovník Reinhard Ernst v doprovodu tělesného strážce SS odvezl Rudyho domů do Charlottenburgu. Byl rád, že je chlapec ještě tak mladý, takže plně nepochopil, jaké nebezpečí jim na stadionu hrozilo. Ponuré obličeje mužů, tísnivá atmosféra v tiskovém sále i rychlá jízda ze sportovního komplexu sice znepokojily i jeho, ale přesto nedokázal zcela docenit význam těchto událostí. Věděl jen, že jeho „Opa” upadl a lehce se poranil, přestože dědeček toto „dobrodružství”, jak tomu říkal, do značné míry zlehčoval. Největší událostí celého odpoledne se pro chlapce nicméně nestal velkolepý stadion, setkání s některými nejmocnějšími muži na světě ani poplach kvůli atentátníkovi. Stali se jí psi, Rudy si nyní přál jednoho, ale pokud možno dva. Neustále o zvířatech hovořil.

„Všude se staví,” zabručel Ernst ke Gertrud. „Zničil jsem si oblek.”

Jistě, Gertrud zničený oblek nepotěšil, ale ještě více ji trápilo, že manžel upadl. Bedlivě si prohlížela jeho hlavu. „Máš tady bouli. Musíš si dávat větší pozor, Reinie. Přinesu ti na to led.” Ernstovi se příčilo, že k manželce není zcela upřímný. Nemohl jí však jen tak říci, že se stal terčem atentátníka. Kdyby se to dozvěděla, prosila by ho, aby zůstal doma, vlastně ne, spíše by na tom trvala. A on by ji musel odmítnout, což manželce dělal jen velmi zřídka. Hitler se během puče v listopadu 1923 možná zahrabal pod mrtvoly, aby

nepřišel k újmě, ale Ernst by se nikdy nevyhýbal nepříteli, kdyby si povinnost žádala jinak.

Za jiných okolností by možná opravdu setrval den nebo dva doma, než atentátníka dopadnou, což se bezpochyby stane, když se nyní

dala do pohybu skvělá mašinérie gestapa, SD a SS. Ernst však dnes musel vyřídit jednu životně důležitou záležitost: absolvovat na univerzitě testy s profesorem doktorem Keitelem a připravit pro vůdce zprávu o Walthamské studii.

Požádal tedy, aby mu hospodyně přinesla do pracovny kávu, chléb a klobásu.

„Ale Reinie,” pronesla Gertrud rozhořčeně, „vždyť je neděle. Co ta husa…”

Odpolední jídlo v den odpočinku bylo v Ernstově rodině dlouholetou tradicí, která se neporušovala, pokud to bylo jen trochu možné.

„Omlouvám se, drahá. Nemám na vybranou. Příští týden strávím s tebou a s rodinou celý víkend.”

Vstoupil do pracovny, posadil se zastůl a začal si dělat poznámky.

O deset minut později se v pracovně objevila Gertrud a nesla velký tác.

„Nenechám tě jíst nekvalitní jídlo,” řekla a sundala z tácu látku. Ernst se usmál a zadíval se na obrovský talíř s pečenou husou, pomerančovou zavařeninou, klobásou, vařenými bramborami a zelenými fazolkami s kardamonem. Postavil se a políbil manželku na čelo. Když z pracovny odešla, pustil se bez velké chuti do jídla a vyťukával přitom do psacího stroje koncept zprávy. PŘÍSNĚ TAJNÉ

Adolf Hitler,

vůdce, státní kancléř, prezident německého národa a velitel ozbrojených sil Polní maršál Werner von Blomberg, Ministr války

Můj Vůdce a můj ministře, žádali jste mne o podrobnosti k Walthamské studii, kterou provádím spolu s profesorem doktorem Ludiuigem Keitelem z Walthamské vojenské univerzity. Je mi potěšením nastínit vám podstatu studie a dosavadní výsledky.

Tato studie vzniká na základě vašich instrukcí, abych připravil německé ozbrojené síly a pomohl jim dosáhnout co nejpromptněji cílů našeho slavného národa, jak jste je vytyčili. Ernst se zastavil a utřídil si myšlenky. Co má prozradit, a co prozradit nemá?

O půl hodiny později dokončil půldruhé strany obsáhlý dokument a provedl několik korektur tužkou. Tento koncept bude prozatím stačit. Dá ho přečíst i Keitelovi, nechá ho udělat případné další

korektury a večer přepíše konečnou verzi, kterou zítra osobně doručí vůdci. Napsal připiš, v němž Keitela požádal o poznámky, a přicvakl ho ke konceptu.

Odnesl tác se zbytkem jídla dolů, rozloučil se s Gertrud a odešel. Hitler trval na tom, aby se před Ernstovým domem rozestavili osobní strážci, přinejmenším do doby, než se podaří atentátníka dopadnout. Ernst proti tomu nic nenamítal, ale nyní požádal, aby se vojáci drželi z dohledu a nevyplašili jeho rodinu. Kromě toho se podvolil vůdcově požadavku, že nebude sám řídit svůj oblíbený otevřený mercedes, ale nechá se vozit v uzavřeném automobilu s ozbrojeným tělesným strážcem SS za volantem.

Nejprve odjeli do Columbiahausu v Tempelhofu. Řidič vystoupil a rozhlédl se na všechny strany, aby měl jistotu, že je vchod bezpečný. Poté přistoupil k dalším dvěma strážcům hlídajícím bránu a krátce s nimi pohovořil, načež se oba esesáci začali rovněž

rozhlížet, přestože si Ernst nedokázal představit, že by byl někdo tak bláhový a pokoušel se o atentát před zadržovacím střediskem SS. Po chvíli na něj zamávali a Ernst vystoupil z auta. Prošel hlavním vchodem a byl odveden po schodech nahoru přes několik uzamčených dveří, až se ocitl v objektu s celami. Znovu kráčel po dlouhé chodbě, dusné, vlhké a páchnoucí močí a výkaly. Odporný způsob zacházení s lidmi, pomyslel si. K britským, americkým a francouzským vojákům, které ve válce zajal, se Němci chovali s úctou. Ernst sám salutoval důstojníkům, klábosil s vojíny a staral se, aby byli v teple, v suchu a dostávali vydatné jídlo. Proto se ho nyní zmocnila vlna pohrdání nad bachařem v hnědé uniformě, který je doprovázel chodbou, tiše si hvízdal „píseň Horsta Wessela” a čas od času udeřil obuškem do mříží jen proto, aby vězně trochu vyděsil.

Když dorazili k cele zhruba ve třech čtvrtinách chodby, Ernst se zastavil a nakoukl dovnitř. Z horka se mu ježila kůže. Oba bratři Fischerové se utápěli v potu. Pochopitelně byli vyděšení, na tomto příšerném místě byl vyděšen každý -, ale kromě strachu spatřil Ernst v jejich očích ještě něco jiného: mladistvý vzdor.

Pocítil zklamání. Jejich pohled mu prozradil, že jeho nabídku odmítnou: copak se opravdu rozhodli pro pobyt v Oranienburgu?

Ernst vůbec nepochyboval, že Kurt s Hansem budou s účastí na Walthamské studii souhlasit. Byli by pro ni dokonalí. „Dobré odpoledne.”

Starší bratr přikývl a Ernst pocítil podivné mrazení. Chlapec mu připomínal jeho syna. Jak to, že si toho nevšiml předtím? Možná z Kurta toho rána nevyzařovala taková sebedůvěra a vyrovnanost. Možná v něm nyní Ernst spatřoval jen odraz dnešního výrazu mladého Rudyho. Každopádně ho tato podobnost znepokojovala.

„Potřebuji znát odpověď ohledně vaší účasti na naší studii.” Oba bratři na sebe pohlédli. Kurt se chystal promluvit, ale nakonec za něj odpověděl mladší bratr: „Půjdeme do toho.” Ernst se tedy pletl. Usmál se a pokýval hlavou, byl doopravdy potěšen.

Starší bratr nicméně dodal: „Pod podmínkou, že nás necháte odeslat dopis do Anglie.” „Dopis?”

„Chceme se spojit se svými rodiči.” „Obávám se, že to není povoleno.”

„Ale vy jste plukovník, ne? Copak nepatříte k lidem, kteří mohou rozhodovat, co je, a co není povoleno?” dotázal se Hans. Ernst naklonil hlavu na stranu a zkoumavě si chlapce prohlédl. Jeho pozornost se však brzy upřela zpět na staršího bratra. Podobnost s Markem byla opravdu záhadná. Ernst na chvíli zaváhal a pak řekl: „Jeden dopis. Ale musíte ho odeslat během příštích dvou dnů, kdy budete pod mým dohledem. Vaši výcvikoví seržanti vám ho už pak nepovolí, dopis do Londýna rozhodně ne. Ti zcela jistě nepatří k lidem, kteří mohou rozhodovat, co je a co není povoleno.”

Chlapci si znovu vyměnili pohledy. Kurt přikývl. Plukovník také. A poté jim zasalutoval, stejně jako na rozloučenou salutoval synovi. Nikoliv fašisticky, napřaženou paží, nýbrž tradičním vojenským pozdravem. Dozorce z řad SA předstíral, že si toho nevšiml.

„Vítejte v novém Německu,” pronesl Ernst hlasem, který se blížil šepotu a kontrastoval s ostrým salutováním.

Odbočili za roh a zamířili k Lútzowplatzu. Chtěli urazit co největší vzdálenost od penzionu, než si konečně zastaví taxi, ale Paul se i přesto ohlížel, aby měl jistotu, že je nikdo

nesleduje.

„Nebudeme bydlet v Metropolu,” prohlásil a těkal očima po ulici.

„Najdu nám nějaké bezpečné místo. Můj přítel Otto to dokáže. Je mi líto, ale budeš tam muset všechno nechat. Vrátit už se tam nemůžeš.”

Na rušném nároží se zastavili. Paul vzal nepřítomně Kathe kolem pasu a zadíval se na ulici. Cítil však, jak Kathe ztuhla. A pak se od něj odtáhla.

Paul na ni pohlédl a zamračil se.

„Já se tam vrátím, Paule,” řekla Kathe hlasem zbaveným veškerých emocí.

„Kathe, co se děje?”

„Tomu inspektorovi z kripo jsem říkala pravdu.”

„Tys…”

„Opravdu jsem byla za dveřmi a dívala se dovnitř. To ty jsi lhal. Toho muže v pokoji jsi zavraždil. Vůbec jste se neprali. žádnou pistoli neměl. Stál tam bezmocný a tys ho udeřil a zabil. Bylo to strašné. Nic tak strašlivého jsem neviděla od…, od…” Na čtvrtém čtverci od trávníku…

Paul mlčel.

Kolem projel nákladní vůz s otevřenou korbou, na níž sedělo šest SA-manů. Pokřikovali cosi na skupinku lidí na ulici a řehtali se u toho. Někteří chodci jim mávali. Po chvíli náklaďák kvapně zmizel za rohem.

Paul odvedl Kathe k lavičce v malém parčíku, ale ona se neposadila. „Ne,” zašeptala. Ruce držela zkřížené na prsou a chladně si Paula prohlížela.

„Není to tak prosté, jak si myslíš,” zašeptal.

„Prosté?”

„Ano, skrývá se toho za mnou více, za důvody, proč jsem tady. Nesvěřil jsem se ti s tím, protože jsem tě do toho nechtěl zatahovat.”

Teprve nyní její syrový hněv explodoval. „No to je mi tedy výmluva pro lhaní! Nechtěls mě do toho zatahovat! Vždyť jsi mě požádal, abych odjela do Ameriky, Paule. Jak víc jsi mě do toho ještě mohl zatáhnout?”

„Nechtěl jsem tě zatahovat do svého starého života. Který tímto výletem skončí.”

„Do starého života? Ty jsi voják?”

„Jistým způsobem,” odvětil Paul a zaváhal. „Ne. To bych ti lhal. V

Americe jsem byl zločinec. A sem jsem přijel, abych je zastavil.”

„Koho?”

„Tvoje nepřátele.” Kývl na jednu ze stovek červenobíločerných vlajek, které se opodál třepetaly ve větru. „Měl jsem zabít jednoho člena zdejší vlády, abych mu zabránil rozpoutat další válku. Ale pak už bude s touhle částí mého života konec. Budu mít čistý rejstřík. Budu…”

„A kdy jsi mi chtěl sdělit tohle své malé tajemství, Paule? Až

dorazíme do Londýna? Do New Yorku?”

„Věř mi. S tímhle je konec.”

„Zneužils mě.”

„Já jsem nikdy…”

„Včera v noci, v tu nádhernou noc, sis ode mě nechal ukázat Wilhelmstrasse. Využils mě jako krytí, že ano? Přál sis navštívit místo, kde bys mohl toho muže zabít.”

Paul zvedl hlavu, zadíval se na jednu z pleskajících vlajek a neřekl nic.

„A co kdybych v Americe udělala něco, co by tě rozzlobilo? Udeřil bys i mě? Zabil bys i mě?”

„Kathe! Samozřejmě ne.”

„Ále, to říkáš teď. Ale už jsi mi jednou zalhal.” Kathe vytáhla z kabelky kapesník. Paula

na chvíli ovanula vůně šeříku a jeho srdce zaplakalo, jako by ucítil kadidlo u rakve někoho milovaného. Kathe si otřela oči a zmačkala kapesník. „Něco mi pověz, Paule. Čím se od nich vlastně lišíš? No řekni. Čím…? Ne, ne, vlastně něčím přece. Ty jsi ještě krutější. A víš proč?” Zalykala se slzami.

„Dal jsi mi naději a pak jsi mi ji vzal. U nich, u těch bestií v zahradě, jsem nikdy žádnou šanci neměla. Aspoň nejsou zákeřní jako ty. Ne, Paule. Odleť si zpátky do té své dokonalé země. Já zůstanu tady. Zůstanu tu, dokud se neozve zaklepání na dveře. A pak už tu nebudu. Jako můj Michael.”

„Kathe, opravdu jsem k tobě nebyl upřímný. Ale musíš odjet se mnou… Prosím.”

„Víš, co napsal náš filozof Nietzsche? Napsal, že ten, kdo bojuje s monstry, si musí dávat pozor, aby se sám monstrem nestal. Tohle je hluboká pravda, Paule. Hluboká pravda.”

„Prosím, pojeď se mnou.” Paul vzal Kathe za ramena a pevně ji stiskl.

Také Kathe Richterová však byla silná. Odtáhla jeho ruce a ustoupila. Její oči se do něj zavrtávaly a její ústa nelítostně

šeptala: „Raději se budu dělit o vlast s desetitisíci vrahy než o lůžko s jediným.”

Otočila se na podpatku, na okamžik zaváhala a pak rychle odešla, čímž upoutala pozornost kolemjdoucích, kteří přemýšleli, co asi mohlo způsobit tak prudkou rozmíšku mezi dvěma milenci. Náčelník inspektorů Friedrich Horcher opakoval Kohlovo jméno velice pomalu.

Kohl se mezitím vrátil na Alex a byl již téměř u své kanceláře, když ho šéf dohonil. „Ano, pane?”

„Právě vás hledám.”

„Ano? Opravdu?”

„Jde o ten případ z Gatowa. O ta zastřelení. Vzpomínáte si?” Jak by na ně mohl Kohl zapomenout? Ty obrázky se mu navždy vpálily do paměti. ženy…, děti… Také nyní pocítil mrazivý strach. Nemohl být tento případ přece jen jakousi zkouškou, jak se dříve obával? Nemohli Heydrichovi hoši vyčkávat a dívat se, jestli Kohl zamete celou záležitost pod koberec, aby se nyní dozvěděli, že ve skutečnosti učinil ještě něco horšího: že kvůli případu tajně

volal mladému Černíkovi domů?

Horcher se zatahal za krvavě červenou pásku na rukávu. „Mám pro vás dobrou zprávu. Případ byl vyřešen. A taky ten Charlottenburg, ti polští dělníci. Obojí měl na svědomí stejný pachatel.” Kohlova počáteční úleva, že nebude zatčen, se rychle proměnila v rozčarování. „A kdo ten případ uzavřel? Někdo z kriminální

policie?”

„Ne, ne, byl to sám náčelník tamního četnictva. Meyerhoff. Představte si to.”

Ach… Celá záležitost se pomalu začínala krystalizovat, k znechucení Williho Kohla. Nebyl tedy ani v nejmenším překvapen, když mu šéf vylíčil zbytek příběhu. „Pachatelem byl jeden český

žid. Pomatený. Jako hrabě Dracula. To byl taky Čech? Možná to byl Rumun nebo Maďar, už si nevzpomínám. He, dějepis byl vždycky můj nejslabší předmět. Každopádně byl podezřelý dopaden a přiznal se. Předali jsme ho SS.” Horcher se zasmál. „Udělali si pauzu v tom svém důležitém a záhadném bezpečnostním poplachu, aby taky odvedli nějakou policejní práci.”

„Měl jednoho komplice, nebo jich bylo víc?” zeptal se Kohl.

„Komplice? Ne, ne, ten Čech byl sám.”

„Sám? Ale ten četník v Gatowě dospěl k závěru, že pachatelé museli být nejméně dva nebo tři, a dost možná jich bylo ještě víc. Fotografie tuto hypotézu potvrzují a vzhledem k počtu obětí pro ni hovoří i prostá logika.”

„Jenže jak víme, Willi, protože jsme cvičení policisté, oko se dá

ošálit. A nějaký mladý četník z předměstí? Ti nejsou na vyšetřování místa činu zvyklí. Navíc se ten žid tak jako tak přiznal. Jednal sám. Případ je vyřešen. A ten člověk už putuje do tábora.”

„Rád bych ho vyslechl.”

Horcher zaváhal. A pak se ještě jednou potáhl za pásku na rukávu, aniž se přestal usmívat. „Uvidím, co se s tím dá dělat. I když je pravděpodobné, že už bude v Dachau.”

„V Dachau? Proč by ho posílali do Mnichova? Proč ne do Oranienburgu?”

„Zřejmě tam už mají plno. Každopádně je celý případ uzavřen, takže opravdu není důvod s ním hovořit.”

Ten člověk byl pochopitelně dávno mrtev.

„Kromě toho teď potřebujete všechen čas, abyste se mohl soustředit na tu záležitost v Drážďanské uličce. Jak se to vyvíjí?”

„Dospěli jsme k určitému průlomu,” oznámil Kohl šéfovi a snažil se nedat v hlase najevo vztek a zmar. „Ještě den nebo dva a myslím, že budeme znát všechny odpovědi.”

„Báječně.” Horcher se zamračil. „Na PrinzAlbrecht-Strasse je ještě větší virvál než předtím. Slyšel jste o tom? Další poplachy, další bezpečnostní opatření. Dokonce se mobilizuje i SS. Přitom jsem ještě pořád nezjistil, co se vlastně děje. Vy to čirou náhodou netušíte?”

„Ne, pane.” Chudák Horcher. Měl strach, že jsou všichni informovanější než on. „Brzy vám předám zprávu o tom zabití,” dodal Kohl.

„Dobře. Ukazuje to na toho cizince, viďte? Myslím, že jste mi říkal, že to nejspíš bude on.”

Ne, to jsi říkal ty, pomyslel si Kohl. „Případ teď nabírá rychlý

spád.”

„Výborně. Ach jo, koukejte na nás, Willi. Je neděle a my tu pracujeme. Umíte si to představit? Vzpomínáte si ještě, kdy jsme měli naposledy volné sobotní odpoledne i neděli?” Náčelník odkráčel ztichlou chodbou.

Kohl vešel do své kanceláře a viděl, že místo, kde ležely jeho poznámky a fotografie gatowských vražd, je nyní prázdné. Horcher je nechal „založit”, což znamenalo, že je potkal stejný osud jako onoho nebohého českého žida. Pravděpodobně shořely jako lodní seznam Manhattanu a nyní poletovaly v zásaditém berlínském větru v podobě drobných částeček popela. Kohl se znaveně opřel o zárubeň, zadíval se na prázdná místa na psacím stole a pomyslel si, že právě toto je na vraždách typické: nikdy je nelze odčinit. Ukradené peníze se mohou vrátit, modřiny zahojit, vyhořelý dům postavit znovu, unesená oběť nalézt ztrápená, ale přesto živá. Zatímco ty zabité děti, jejich rodiče i polští dělníci…, jejich smrt bude platit navěky.

A přesto zde Willimu Kohlovi někdo tvrdil, že tomu tak není. že zákony vesmíru platí v jeho zemi jinak: že úmrtí těch rodin a těch dělníků byla vymazána. Protože kdyby byla skutečná, pak by čestní lidé nespočinuli do té doby, dokud by jejich ztrátu nepochopili, neoplakali a, což byla Kohlova role, nepomstili. Inspektor si pověsil klobouk na věšák, ztěžka se posadil na rozvrzanou židli a prohlédl si došlou poštu a telegramy. O Schumannovi v nich nebylo nic. Sebral zvětšovací sklo a osobně porovnal Taggertovy otisky prstů, které pořídil Janssen, s fotografiemi otisků nalezených na dlažebních kostkách v Drážďanské uličce. Byly totožné. Kohlovi se poněkud ulevilo, znamenalo to, že Reginalda Morgana opravdu zavraždil Taggert a inspektor tedy nepustil na svobodu vraha.

Bylo jen dobře, že porovnání otisků dokázal provést sám. Pří-pis z identifikačního oddělení mu totiž oznamoval, že vzhledem k „novému vývoji událostí ve věci bezpečnostního

poplachu” dostali všichni ohledávači a analytici příkaz zanechat veškerého vyšetřování pro kripo a být k dispozici pouze gestapu a SS.

Kohl přešel k Janssenovu stolu a dozvěděl se, že lidé ze soudní

patologie stále nepřivezli Taggertovo tělo z penzionu. Zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Budeme dělat, co je v našich silách. Nechte balistikům otestovat tu španělskou pistoli, abychom měli jistotu, že je to opravdu vražedná zbraň.”

„Ano, pane.”

„Jo, a Janssene? Jestli se v pátrání po tom Rusovi angažují i experti na střelné zbraně, tak ty testy proveďte sám. To přece umíte, ne?”

„Umím, pane, ano.”

Jakmile mladík odešel, opřel se Kohl o židli a začal sepisovat seznam otázek o Morganovi a onom záhadném Taggertovi, které chtěl posléze nechat přeložit a odeslat americkým úřadům. Ve dveřích se objevil stín. „Dálnopis, pane,” řekl mladý poslíček v šedém saku a podal Kohlovi dokument.

„Ano, ano, děkuji.” V domnění, že jde o odpověď ze společnosti United State Lines ohledně lodního seznamu, případně o vzkaz z firmy Mannys Mens Wear, kde mu bude stroze vysvětleno, že mu firma nemůže být nápomocna, roztrhl Kohl obálku.

Jenže se mýlil. Dálnopis byl odeslán z newyorského policejního oddělení. Byl psán anglicky, ale Kohl jeho obsah velmi dobře chápal.

K RUKÁM DETEKTIVA INSPEKTORA W KOHLA

KRIMINALPOLIZEIALEXANDERPLATZ

BERLIN V REAKCI NA VAŠI ZADOST Z TEHOZ DATA VAM SDĚLUJEME ZE SPIS

NA P SCHUMANNA BYL SKARTOVÁN A NAŠE VYŠETŘOVANÍ STRAN ŘEČENÉHO

POZASTAVENO NA NEURCITO STOP DALSI INFORMACE NEJSOU K DISPOZICI STOP

ZDRAVÍ KPT G OMALLEY NYPD

Kohl se zamračil. Vytáhl erární anglicko-německý slovník a dozvěděl se, že „skartovat” znamená „vyřadit”. Přečetl si zprávu ještě několikrát a při každém čtení cítil, jak se mu rozpaluje kůže.

Kriminální policie tedy přece jen Schumanna vyšetřovala. Za co?

Proč byl jeho spis zničen a vyšetřování zastaveno?

A jaké z toho plynuly závěry? Bezprostředně se ze sdělení dal vyvodit snad jen poznatek, že Schumann sice nezabil Reginalda Morgana, ale dost mo žná měl ve městě plnit nějaké nezákonné úkoly. Druhým zjištěním pak bylo, že Kohl osobně umožnil tomuto potenciálně nebezpečnému muži volný pohyb po městě. Potřeboval Schumanna najít nebo o něm alespoň získat další informace, a to co nejrychleji. Nečekal, až se Janssen vrátí, sebral klobouk, vyšel na zšeřelou chodbu a zamířil ke schodišti. Byl tak zabrán do myšlenek, že bezděčně znovu sešel do zakázaného přízemí. Přesto otevřel dveře, za nimiž k němu okamžitě přistoupil příslušník SS a do klapavého hluku třídicích strojů DeHoMag prohlásil: „Pane, sem je vstup…”

„Necháte mě projít,” zabručel Kohl se sveřepostí, která mladého vojáka vylekala.

Další strážný vyzbrojený samopalem Erma pohlédl jejich směrem.

„Odejdu ze své budovy dveřmi na konci této chodby. Nemám čas to obcházet.”

Mladý esesák se nejistě rozhlédl. Nikdo další na chodbě neřekl ani slovo. Nakonec mladík

přikývl.

Kohl tedy důstojně prošel chodbou, přičemž se snažil ignorovat bolest chodidel, a vystoupil do zářivého a horkého odpoledního slunce. Zorientoval se, položil si nohu na nedalekou lavičku a upravil si jehněčí vlnu v pravé botě. Nakonec vyrazil na sever k hotelu Metropol.

„Á, pan John Dillinger!” Otto Webber se zamračil a ukázal Paulovi na židli v tmavém koutě Árijské kavárny. Pevně uchopil Paula za rameno a zašeptal: „Dělal jsem si o tebe starost. Vůbec ses mi neozval! Byl můj telefonát na stadion úspěšný? V rádiu jsem nic neslyšel. Náš hlodavec Goebbels každopádně nevystoupil ve státním rozhlase a žádný atentát neoznámil.”

A pak úsměv gangsterského šéfa pohasl. „Co se děje, příteli? Tvůj obličej nevypadá potěšeně.”

Než mohl Paul cokoliv odpovědět, všimla si ho servírka Liesl a rychle se k němu přitočila. „Ahoj, moje lásko,” řekla a našpulila rty. „Styď se. Posledně jsi odešel bez polibku na rozloučenou. Co ti můžu přinést?”

„Pschorr.”

„Ano, ano, bude mi potěšením. Už se mi po tobě stýskalo.” Webber, jehož servírka ignorovala, dotčeně řekl: „Promiňte, prosím, eh, promiňte. Já si dám světlý ležák.” Liesl se sklonila a políbila Paula na tvář. Paul ucítil silný parfém, který se vznášel ve vzduchu i poté, co servírka odešla. Vzpomněl si na šeřík, vzpomněl si na Kathe. Rázně tyto myšlenky zapudil a začal Webberovi vysvětlovat, co se stalo na stadionu i potom.

„Ne! Náš přítel Morgan?” Webber byl zděšen.

„Muž, který se za Morgana vydával. Lidi z kripo mají moje jméno i pas, ale nemyslí si, že jsem ho zabil já. A taky si mě nedali do souvislosti s Ernstem a tím stadionem.”

Liesl jim přinesla piva. Když odcházela, stiskla Paulovi rameno a koketně se o něj otřela, přičemž zanechala u stolu další mračno silného parfému. Paul se od něj odtáhl. Děva se lascivně usmála a odkvapila pryč.

„Jí prostě pořád nedochází, že nemám zájem, že jo?” zamumlal Paul, který byl o to vzteklejší, že stále nedokázal zaplašit myšlenky na Kathe.

„Komu?” zeptal se Webber po několika vydatných doušcích.

„Jí. Liesl.” Paul kývl ženiným směrem.

Webber se zachmuřil. „Ne, ne, ne, pane Johne Dillingere. Ne jí. Jemu.”

„Cože?”

Webber se znovu zamračil. „Ty sis myslel, že Liesl je žena?” Paul zamžoural. „Ona je…”

„No samozřejmě.” Webber se znovu napil piva a otřel si hřbetem ruky knír. „Myslel jsem, že to víš. Vždyť je to zjevné.”

„Prokristapána.” Paul si zprudka otřel tvář v místě, kde dostal polibek, a ohlédl se. „Pro tebe možná.”

„Na člověka své profese jsi úplný prosťáček.”

„Ale když ses mě prve ptal, kterému sálu dávám přednost, říkal jsem ti, že jsem na ženské.”

„No jo, na jevišti vystupují ženské. Ale polovinu servírek tvoří chlapi. Nemůžu za to, že se líbíš oběma pohlavím. Kromě toho je to tvoje vina, dal jsi mu spropitné jako princ z Addis Abeby.” Paul si zapálil cigaretu, aby přerazil vůni parfému, z níž se m u nyní dělalo špatně.

„Takže jak vidím, pane Johne Dillingere, nastaly ti určité problémy. Jsou těmi zrádci stejní lidé, kteří tě měli dostat z Berlína?”

„To ještě nevím.” Paul se rozhlédl po téměř prázdném klubu, ale přesto se naklonil co

nejblíže a zašeptal: „Potřebuji znovu tvou pomoc, Otto.”

„Jsem ti k dispozici, vždy připraven pomoci. Já, spasitel před hovnokošiláči, výrobce másla, obchodník se šampaňským, zosobnitel Kruppa.”

„Jenže mi už nezbyly žádné peníze.”

Webber se ušklíbl. „Peníze…, koneckonců jsou to kořeny všeho zla. Co potřebuješ, příteli?”

„Auto. Další uniformu. A další zbraň. Pušku.” Webber se odmlčel. „Tvůj lov pokračuje.”

„Přesně tak.”

„Ach jo, co všechno bych dokázal, kdybych měl ve svém gangu tucet lidí jako ty… Jenže Ernstova ostraha bude přísnější než kdykoliv předtím. Možná dokonce na chvíli odjede z města.”

„To je pravda. Ale nejspíš ne hned. Když jsem byl v jeho kanceláři, všiml jsem si, že má dnes dvě schůzky. Ta první byla na stadionu. Ta druhá na místě zvaném Walthamská univerzita. Kde to je?”

„Walthamská?” zeptal se Webber. „To je…”

„Haló, miláčku, přeješ si další pivo? Nebo si možná přeješ mel” Paul vyskočil, když mu ucho ovanul horký dech a kolem něj se propletly paže. Liesl k němu tentokrát přistoupila zezadu.

„Poprvé,” zašeptala, „to bude zadarmo. A možná i podruhé.”

„Přestaň!” vyštěkl Paul a Lieslin obličej ztuhl. Když už nyní Paul znal pravdu, uvědomil si, že obličej tohoto stvoření je sice opravdu pohledný, ale přesto má zřetelně mužské

rysy.

„Nemusíš být hned sprostý, miláčku.”

„Promiň,” řekl Paul a odtáhl se. „O chlapy nemám zájem.”

„Já nejsem chlap,” řekla Liesl studeně.

„Ty víš, jak to myslím.”

„V tom případě jsi se mnou neměl flirtovat,” odsekla Liesl.

„Dlužíš mi čtyři marky za piva. Ne, pět. Špatně jsem to sečetla.” Paul zaplatil, servírka se chladně otočila, cosi zamumlala a hlučně začala uklízet sousední stoly.

„Moje holky,” prohlásil Webber nadřazeně, „jsou někdy úplně

stejné. Dokáže s nima být pěkná otrava.”

Vrátili se k rozhovoru a Paul zopakoval: „Walthamská univerzita. Co o ní víš?”

„To je jedna vojenská škola nedaleko odtud. Mimochodem, stojí na cestě do

Oranienburgu, do sídla našeho nádherného koncentračního tábora. Když už tam budeš, co kdybys tam rovnou zaklepal na dveře a udal se? Ušetřil bys esesákům potíže s tvým stopováním.”

„Auto a uniformu,” zopakoval Paul. „Chci být oficiální činitel, ale ne voják. Tohle už jsme udělali na stadionu a oni by to mohli předvídat. Možná…”

„Já už vím! Mohl bys být předák RAD.”

„Čeho?”

„Říšské pracovní služby. Vojín lopaty. Každý mladý muž v zemi si musí odkroutit nějakou dobu jako dělník, nejspíš to vymyslel přímo Ernst jako další chytrý způsob, jak vycvičit vojáky. Tihle lidi nosí lopaty jako zbraně a cvičí se v pochodování stejně jako v kopání. Ty jsi už příliš starý, než abys tam sloužil, ale mohl by ses vydávat za důstojníka. Ti mají nákladní auta, s nimiž

převážejí dělníky na pracoviště a seřadiště, a v zemi je jich docela hodně. Nikdo by si tě nevšiml. Navíc vím, kde bych ti mohl jeden hezký náklaďák obstarat. A taky uniformu. Jsou vkusné, modrošedé. To je pro tebe optimální barva.”

„A puška?” zašeptal Paul.

„To bude složitější. Ale pár věcí mě napadlo.” Webber dopil pivo.

„Kdy si to přeješ provést?”

„Na Walthamské univerzitě bych měl být do půl šesté. Nejpozději.” Webber pokýval hlavou. „V tom případě tě musíme rychle proměnit v národně socialistického činitele.” Zasmál se. „žádný výcvik k tomu potřebovat nebudeš. Ti skuteční ho taky nemají.” Nejprve slyšel jen statickou elektřinu. A pak se praskavé zvuky slily do slova: „Gordone?”

„Jména nepoužíváme,” připomněl velitel a vztekle si přitiskl bakelitové sluchátko k uchu, aby zřetelněji slyšel slova z Berlína. Paul Schumann mu volal z vysílačky přepojené v Londýně na telefonní linku. Byla neděle těsně před desátou ráno, ale Gordon již seděl za stolem ve washingtonském Úřadu námořní rozvědky, kde strávil celou noc úzkostným čekáním na zprávu, zda se Schumannovi podařilo Ernsta zabít. „Jste v pořádku? Co se děje? Díváme se do všech novin, monitorujeme rozhlasové vysílání a nic se…”

„Buďte zticha,” vyštěkl Schumann. „Na přátele na severu a přátele na jihu nemám čas. Prostě mě poslouchejte.”

Gordon si poposedl v křesle. „Prosím.”

„Morgan je mrtvý.”

„Ach, ne.” Gordon na okamžik zavřel oči a prožíval Morganovu ztrátu. Osobně toho člověka neznal, ale jeho informace byly vždy spolehlivé a každý, kdo za svou vlast nasazoval život, byl v Gordonových očích dobrý.

A pak mu Schumann sdělil naprostou bombu. „Zavraždil ho člověk jménem Robert Taggert, Američan. Znáte ho?”

„Cože? Američan?”

„Znáte ho?”

„Ne, nikdy jsem o n ěm neslyšel.”

„Pokusil se zabít i mě. Než jsem stačil provést to, kvůli čemu jste mě sem poslal. Člověkem, se kterým jste v posledních dvou dnech mluvil, nebyl Morgan, ale Taggert.”

„Jak že se to jmenuje?”

Schumann mu jméno přehláskoval a sdělil Gordonovi, že tento muž by mohl být napojen na americkou diplomatickou službu, ale jist si tím být nemůže. Velitel si zapsal jméno na útržek papíru a křikl: „Asistentko Willetsová!”

O chvíli později se žena objevila ve dveřích a Gordon jí vtiskl do dlaně útržek. „Zjistěte mi o tom muži všechno, co můžete,” poručil a Willetsová okamžitě zmizela. Gordon se znovu otočil k telefonu.

„A vy jste v pořádku?”

„Měl jste v tom prsty?” I přes špatné spojení cítil Gordon Schumannův hněv.

„Cože?”

„Všechno to byla bouda. Už od začátku. Měl jste v ní prsty?” Gordon vnímal, jak otevřeným oknem proudí do místnosti vlhký raně

červencový vzduch Washingtonu, D. °C. „Nevím, o čem to mluvíte.” Po chvíli mlčení mu Schumann vylíčil celý příběh, o Morganově vraždě i o tom, jak se za něj Taggert vydával a jak poté udal Schumanna nacistům.

Gordona to upřímně šokovalo. „Proboha, ne. Přísahám. To bych svému člověku nikdy neudělal. A vás za jednoho ze svých lidí pokládám. Čestné slovo.”

Nastala další chvíle ticha. „Taggert říkal, že s tím nemáte nic společného. Ale chtěl jsem to slyšet od vás.”

„Přísahám…”

„No, každopádně máte tam někde u vás zrádce, veliteli. Musíte zjistit, kdo to je.”

Gordon se opřel v křesle. Schumannova zpráva jím otřásla. Strnule zíral na stěnu před sebou, na níž visela celá řada vojenských pochval, jeho diplom z Yaleovy univerzity a dva obrazy: prezident Roosevelt a Theodorus B. M. Mason, námořní poručík s pevnou čelistí, který se stal prvním šéfem Úřadu námořní rozvědky. Zrádce…

„A co říká ten Taggert?”

„Říkal jen, že to byly zájmy. Nic konkrétnějšího. Chtěli prý, aby byl zdejší šéf spokojený. Tím myslím nejvyššího šéfa.”

„Můžete s ním ještě promluvit a vytáhnout z něj víc?” Chvilka zaváhání. „Ne.”

Gordon nevyřčené sdělení pochopil: Taggert byl mrtev.

„Když jsem byl na lodi, dozvěděl jsem se smluvená hesla o tramvaji,” pokračoval Schumann. „Taggert dostal stejná hesla, ale Morgan je neznal. Jak se to mohlo stát?”

„Odeslal jsem ten kód svým mužům na lodi. Nezávisle na nich putoval i na místo, kde jste teď vy. Morgan si je měl odtamtud vyzvednout.”

„Takže se Taggert dozvěděl správné heslo, zatímco Morganovi bylo zasláno jiné. Ten špion Německoamerického spolku na palubě lodi nestačil nic odeslat. Takže ten to nebyl. Kdo to tedy mohl udělat?

Kdo znal správné heslo?”

Gordonovi se v mysli okamžitě zjevila dvě jména. Jelikož byl především voják, dobře věděl, že velitel musí brát v potaz všechny možnosti. Mladý Andrew Avery byl nicméně jako jeho syn. Vincenta Manielliho znal o něco méně, ale ani v záznamech tohoto mladého důstojníka neviděl nic, co by ho přimělo pochybovat o jeho loajalitě.

„Jak dlouho už pracujete s těmi svými kluky?” zeptal se Schumann, jako by mu četl myšlenky.

„To by bylo téměř nemožné.”

„Slovo nemožné získalo v poslední době zatraceně jiný význam. Kdo o tom kódu ještě věděl, ksakru? Taťka Warbucks?” Gordon se zamyslel. Zbohatlík Cyrus Clayborn měl o jejich plánu jen velmi povšechné znalosti. „Ten ani netušil, že nějaký smluvený

kód existuje.”

„Tak kdo s tím heslem přišel?”

„My, společně, senátor a já.”

Ozvalo se další zapraskání. Schumann neříkal nic.

„Ne, ten to být nemůže,” dodal nicméně Gordon.

„Byl s vámi, když jste ta hesla odesílal?”

„Ne. Byl ve Washingtonu.”

Gordon začal přemýšlet: sotva mi zavěsil telefon, mohl senátor zaslat Taggertovi do Berlína vzkaz se správným heslem a zařídit, aby Morgan dostal heslo nesprávné. „To je nemožné.”

„Tohle slovo slyším pořád, Gordone. Už na mě nezabírá.”

„Podívejte, celá tato akce byla především senátorův nápad. Vedl jednání s lidmi z prezidentovy administrativy a pak přišel za mnou.”

„Což pouze znamená, že na mě chtěl ušít boudu už od začátku,” řekl Schumann a zlověstně dodal: „I s těmi lidmi.” Gordonovou myslí začala prolétávat fakta. Je něco takového možné?

Kde může ležet zrada?

Nakonec Schumann řekl: „Poslyšte, postavte se k té situaci, jak chcete. Ale obstaráte mi to letadlo?”

„Ano, pane. Na to máte moje rozhodné slovo. Sám se obrátím na své

lidi v Amsterdamu. Budete ho tam mít zhruba za tři a půl hodiny.”

„Ne, budu ho potřebovat později. Kolem desáté večer.”

„Nemůžeme přistávat za tmy. Přistávací dráha, kterou využíváme, už

bude opuštěná. Nejsou tam reflektory. Ale okolo půl deváté by tam mohlo být ještě dost denního světla, aby se přistát dalo. Co vy na to?”

„Ne. V tom případě to nechme na zítřejší rozbřesk.”

„Proč?”

Nastala chvíle ticha. „Tentokrát ho dostanu.”

„Vy ho…?”

„Udělám, kvůli čemu jsem přijel,” zavrčel Schumann.

„Ne, ne… To nemůžete. Teď je to příliš nebezpečné. Vraťte se domů. A zařiďte si tu práci, o které jsme se bavili. Zasloužil jste si ji. To se…”

„Veliteli…, posloucháte mě?”

„Mluvte.”

„Heleďte, já jsem tady a vy tam a neexistuje nic, čím byste mi v tom mohl zabránit, takže všechno tohle kdákání je jenom ztráta času. Postarejte se, ať je zítra za úsvitu na té dráze letadlo.” Ve dveřích se objevila asistentka Ruth Willetsová. „Vydržte,” řekl Gordon do telefonu.

„O Taggertovi zatím nemáme nic. Jakmile v archivu něco zjistí, ozvou se nám.”

„Kde je senátor?”

„V New Yorku.”

„Sežeňte mi místo v jakémkoliv letadle, které tím směrem letí. Vojenském i soukromém. Ať to stojí, co to stojí.”

„Ano, pane.”

Gordon se vrátil k telefonu. „Vyzvedneme vás odtamtud, Paule. Ale naslouchejte, prosím, hlasu rozumu. Situace se teď úplně změnila, máte vůbec představu, jaká vám hrozí rizika?” Šum na lince zesílil a pohltil většinu Schumannových slov, ale Byku Gordonovi se přesto zdálo, že zaslechl smích a po něm znovu hrdlořezův hlas. A že součástí Schumannovy repliky byla i slova „šest ku pěti v neprospěch”.

A pak už poslouchal jen ticho, které bylo mnohem hlasitější než

jakékoliv praskání statické elektřiny.

V jednom skladu ve východním Berlíně (který Otto Webber nazýval „svým”, přestože museli rozbít okno, aby se dostali dovnitř) objevili dlouhé řady uniforem říšské pracovní služby. Webber sundal jednu vyšňořenou uniformu z věšáku. „Ach ano, přesně jak jsem říkal, modrošedá ti padne.”

To byla možná pravda, ale tato barevná kombinace byla zá-roveň nápadná, zvláště když měl Paul na Walthamskou univerzitu střílet z otevřeného pole nebo z lesa, jak mu okolní krajinu popsal Webber. Navíc byla uniforma příliš těsná, těžkopádná a teplá. K cestě do blízkosti univerzity mu mohla posloužit dobře, ale Paul pro jistotu sebral také praktičtější oblečení: pracovní kombinézu, tmavou košili a vysoké boty, které si chtěl vzít na sebe pro samotné odkrouhnutí.

Jeden z Webberových obchodních společníků měl přístup do garáží vládních nákladních automobilů a po Webberově ujištění, že mu vůz do jednoho dne vrátí (a nepokusí se ho přitom prodat zpátky vládě), mu výměnou za kubánské doutníky vyrobené v Rumunsku předal klíče od auta.

Zbývala pouze puška.

Paul přemýšlel, zda nemá znovu navštívit zastavárníka u náměstí Listopadu 1923, který mu dodal mauserovku. Nemohl si ovšem být jist, zda i on nebyl

součástí Taggertova spiknutí, a i kdyby nebyl, zda se lidem z kripa či z gestapa nepodařilo vystopovat pušku až k jeho zastavárně a zatknout ho.

Webber mu naštěstí sdělil, že pušky bývají často k mání v jednom malém skladu u Sprévy, kam párkrát dodával vojenské vybavení. Odjeli tedy na sever a krátce po přejezdu řeky na Wullenweberstrasse odbočili na západ a ocitli se ve čtvrti plné nízkých výrobních a prodejních hal. Webber poklepal Paulovi na rameno a ukázal na tmavou budovu nalevo.

„To je ona, příteli.”

Barák působil opuštěně, což předpokládali, jelikož byla neděle. („Dokonce i bezbožní hovnokošiláči si potrpí na den klidu,” vysvětlil Webber.) Bohužel se sklad ukrýval za vysokým plotem z ostnatého drátu a přímo před ním se rozkládalo prostorné a téměř

prázdné parkoviště, takže na ně bylo z dosti rušné ulice velmi dobře vidět.

„Jak se tam…?”

„Uklidni se, pane Johne Dillingere,” řekl Webber. „Vím, co dělám. Vzadu je vpusť pro čluny a bárky. Z ulice na ni není vidět a z protější strany se nedá poznat, že je to národně socialistický sklad, nikde v doku nejsou orlice ani hákové kříže -, takže se nad naší návštěvou vůbec nikdo nepozastaví.” Zaparkovali půl bloku za skladem a Webber Paula odvedl postranní uličkou na jih k řece. Vyšli na kamennou zídku nad hnědou hladinou, kde byl vzduch prosycen štiplavým zápachem hnijících ryb, sešli po starých schodech vytesaných do kamene a ocitli se na betonové přístavní rampě. U břehu bylo uvázáno několik loděk. Webber do jedné nastoupil a Paul ho následoval.

Odpíchli se od břehu a po několika minutách doveslovali k podobnému přístavišti pod zadní stranou vojenského skladu. Webber loďku uvázal a opatrně vystoupil na kamennou rampu posetou kluzkým ptačím trusem. Paul vystoupil za ním. Když se rozhlédl, spatřil na řece několik lodí, ale vesměs to byla zábavní plavidla, na nichž jim nikdo nevěnoval pozornost, jak Webber správně

předpokládal. Vystoupali po několika schodech k zadním dveřím a Paul rychle nakoukl do okna. Uvnitř nesvítila žádná světla a řadou neprůhledných světlíků prosakovaly pouze zubaté sluneční paprsky. Rozlehlá hlavní místnost působila opuštěně. Webber vytáhl z kapsy svazek s univerzálními klíči a několik jich vyzkoušel, než našel ten správný. Paul uslyšel tiché cvaknutí. Webber na něj pohlédl, přikývl a Paul strčil do dveří.

Vstoupili do dusné zatuchlé místnosti prosycené výpary kreozotu, který štípal do očí. Paul se rozhlédl kolem sebe a všiml si stovek beden. U zdi stály stojany s puškami. Armáda nebo SS tento sklad očividně využívaly jako kompletovací stanici, vojáci vytáhli pušky z beden, strhli z nich naolejovaný papírový obal a očistili je od kreozotu, kterým byly namazány proti korozi. Byly to mauserovky podobné té, kterou mu přichystal Taggert, avšak tyto zbraně měly delší hlaveň, což bylo jen dobře. Znamenalo to, že jsou přesnější a lze je použít i na větší vzdálenost, bylo přitom pravděpodobné, že se Paul bude u Walthamské univerzity nacházet docela daleko od Ernsta. Zbraně nebyly vybaveny teleskopickými zaměřovači, ale v St. Mihiel ani v argonneských lesích Paul Schumann na své springfieldce také žádný neměl, a přesto tehdy střílel s vražednou přesností.

Přistoupil ke stojanu, zvedl jednu pušku, prohlédl si ji a vyzkoušel závěr. Fungoval hladce a vydával uspokojivé cvakání

jemně opracovaného kovu. Paul namířil a několikrát nasucho vypálil, aby si vyzkoušel spoušť. Poté nalezli bedny s nápisem 7,92 mm, což byla ráže mauserovek. Uvnitř ležely šedé lepenkové

krabičky potištěné hákovými kříži a orlicemi. Paul jednu otevřel, vytáhl pět patron, nabil

pušku, zasunul náboj do komory a vyhodil ho, aby měl absolutní jistotu, že také střelivo je v naprostém pořádku.

„Fajn, a teď odsud padáme,” řekl a strčil si do kapsy dvě krabičky s náboji. „Můžeme se…”

Jeho slova přerušilo otevírání předních dveří, které na ně vrhlo paprsek ostrého slunečního světla. Paul s Webberem se otočili a přimhouřili oči. Než však stačil Paul zvednout pušku, mířil už na ně pistolí mladý muž v černé uniformě SS. „Vy! Okamžitě to položte. A ruce vzhůru!”

Paul se přikrčil, položil mauserovku na podlahu a pomalu vstal.

„Co to děláte?” řekl Otto Webber nevrle. „Jsme z Kruppových muničních závodů. Poslali nás sem, abychom se ujistili, že je tu správná munice…”

„Ticho.”

Mladý strážce se nervózně rozhlédl, aby zjistil, zda se ve skladu nepohybuje ještě někdo další.

„Měli jsme problém se zásilkou. Volali nám z…”

„Je neděle. Jak to, že pracujete v neděli?”

Webber se zasmál. „Můj mladý příteli, když doručíme SS nesprávnou zásilku, tak svou chybu napravíme bez ohledu na den či hodinu. Můj nadřízený…”

„Ticho!” Mladý voják si všiml telefonního aparátu na zaprášeném pracovním stole a přesunul se k němu, přičemž však nepřestával mířit na oba muže. Když byl kousek od stolu, svěsil Webber ruce a vyrazil jeho směrem.

„To je přece absurdní,” prohlásil rozhořčeně. „Mám u sebe legitimaci.”

„Zůstaňte, kde jste!” Esesák máchl pistolí před sebou.

„Jen vám ukážu doklady od svého nadřízeného.” Webber kráčel dál. Esesman stiskl spoušť. Stěnami otřásla krátká, kovově znějící

rána.

Paul nevěděl jistě, zda byl Webber zasažen, ale každopádně rychle sebral mauserovku z podlahy, odkutálel se za vysokou hromadu beden s puškami a vsunul do komory náboj.

Voják se vrhl k telefonu, strhl sluchátko z vidlice a opět se ukryl. „Prosím vás, poslouchejte,” naříkal do sluchátka. Paul rychle vstal. Na strážného neviděl, ale vystřelil alespoň do telefonního aparátu, který se rozprskl v tucet bakelitových střepů. Esesman vykřikl.

Paul se znovu stáhl do úkrytu. Ještě předtím si však stačil všimnout Otto Webbera, který ležel na podlaze, pomalu se svíjel a držel se za břicho potřísněné krví.

Ne…

„Ty židáku!” běsnil mladý esesák. „Okamžitě odhod zbraň. Za chvíli tady bude stovka mužů.”

Paul se přesunul do přední části budovy, odkud mohl krýt čelní i zadní dveře. Rychle vykoukl z okna a viděl, že venku parkuje osamělý motocykl. Dovtípil se, že mladík prováděl pouze rutinní prohlídku skladu a nikdo další se tady neobjeví. Někdo však mohl zaslechnout výstřely. Mladý esesman tak mohl jednoduše zůstat na místě, držet Paula v šachu a čekat až do chvíle, kdy si jeho nadřízený uvědomí, že se mu nehlásil, a poslat do skladu další muže.

Paul vykoukl za hromadou beden. Netušil, kde se teď esesman nachází. Možná…

Skladem se rozlehl další výstřel a v čelním okně se roztříštilo sklo, rána o notný kus minula Paula.

Esesman prostřelil sklo jen proto, aby upoutal pozornost, střílel přímo na ulici a bylo mu

jedno, jestli tam někoho zasáhne.

„Ty židovská svině!” hulákal zběsile. „Vstaň a dej ruce vzhůru, jinak zdechneš v Columbiahausu!” Hlas se tentokrát ozýval odjinud, blíže u čelní strany skladu. Zřejmě se odplížil dopředu, aby měl mezi sebou a nepřítelem ještě více beden.

A další výstřel do okna. Zvenku sem dolehl klakson auta. Paul se přesunul do další řady a s prstem na spoušti přejížděl puškou sem a tam. Mauserovka byla těžkopádná, dobrá na střelbu zdálky, ale špatná na takovýto boj. Paul rychle nakoukl do uličky. Byla prázdná. A pak sebou trhl, neboť sklo roztříštil další výstřel. Tohle už musel někdo slyšet. Případně si všimnout, jak se kulka zavrtává do zdi či do některého domu na protější straně

ulice. Esesák možná zasáhl i auto nebo kolemjdoucího. Paul vyrazil k další uličce. Sunul se rychle a těkal před sebou hlavní.

Nakrátko zahlédl mizející černou uniformu. Esesman Paula uslyšel, případně vytušil jeho pohyb, a vnořil se za další hromadu beden. Paul dospěl k závěru, že déle čekat nemůže. Musí protivníka zastavit. Nedalo se dělat nic jiného než se vrhnout přes střední řadu beden, stejně jako se při útocích ve válce vrhal přes okraj zákopů, a doufat, že se mu podaří vypálit smrtelnou ránu dříve, než ho esesman zasype kulkami z poloautomatické pistole. Tak jo, řekl si Paul v duchu a zhluboka se nadechl. A ještě jednou…

Teď!

Vyskočil, vylezl na bednu před sebou a zvedl pušku. Jeho noha se sotva dotkla druhé bedny, když napravo za sebou zaslechl zvuk. Voják ho obešel z boku! Když se však za zvukem otáčel, zaprášená okna se znovu otřásla výstřelem. Paul ztuhnul.

Esesman se vynořil přímo před ním v asi šestimetrové vzdálenosti. Paul zběsile napřáhl mauserovku, ale než stačil vypálit, voják zakašlal. Z úst mu vystříkla sprška krve a jeho luger hlasitě

dopadl na podlahu. Muž zavrtěl hlavou, ztěžka se zhroutil a zůstal ležet na zemi. Krev barvila jeho uniformu do světle červeného odstínu.

Napravo od něj zahlédl Paul na podlaze Otto Webbera. Jednou rukou si držel zkrvavené břicho a ve druhé třímal mauserovku. Zřejmě se mu podařilo doplazit ke stojanu s puškami, jednu z nich nabít a vystřelit z ní. Nyní se puška svezla k podlaze.

„Zbláznil ses?” zašeptal Paul vztekle. „Proč ses proti němu takhle hnal? To tě nenapadlo, že vystřelí?”

„Ne,” odpověděl bledý a zpocený Webber a zasmál se. „Nenapadlo mě, že to udělá.” Zasténal bolestí. „Běž zjistit, jestli někdo reagoval na to jeho jemné volání o pomoc.”

Paul odběhl dopředu a viděl, že sklad je stále opuštěný. Na protější straně ulice se tyčila vysoká budova bez oken, snad továrna nebo sklad, kde dnes měli zavřeno. Bylo pravděpodobné, že se kulky zaryly do tamní zdi bez povšimnutí.

„Vzduch je čistý,” řekl Paul a vrátil se k Webberovi, který se mezitím posadil a prohlížel si kaluž krve na břiše.

„Musíme sehnat doktora.” Paul si přehodil pušku přes rameno. Pomohl Webberovi na nohy a společně se odpotáceli zadním východem k loďce. Bledý a potící se Němec si opřel hlavu o příď a Paul zběsile vesloval k přístavišti, kde nechali nákladní auto.

„Kam tě můžu odvézt? Ke kterému doktorovi?”

„K doktorovi?” Webber se zasmál. „Na to je pozdě, pane Johne Dillingere. Nech mě být. A pokračuj v akci. Je příliš pozdě. Poznám to.”

„Ne, seženu ti pomoc,” zopakoval Paul odhodlaně. „Jen mi řekni, kde najdu někoho, kdo

s tím nepoběží na SS nebo na gestapo.” Přirazil loďku k přístavišti, uvázal ji a vystoupil. Položil mauserovku do pásu trávy opodál a otočil se, aby pomohl Webberovi z loďky.

„Ne!” zašeptal vzápětí.

Webber totiž odvázal provaz a posledními zbytky sil se odrazil od přístaviště. Loďka nyní plula tři metry od břehu a proud ji unášel stále dál.

„Otto! Ne!”

„Jak říkám, je pozdě,” zavolal Webber a zasténal. A pak se trpce zasmál. „Koukej, mám vikingský pohřeb. Až se vrátíš domů, pusť si nějakého Johna Philipa Sousu a vzpomeň si na mě… I když stále tvrdím, že je to Angličan. Vy Američani si všechno strašně přivlastňujete. A teď už běž, pane Johne Dillingere. A proveď, kvůli čemu jsi sem přijel.”

Poslední, co Paul Schumann z přítele viděl, byly jeho zavírající se oči, když se jeho tělo sesouvalo na dno loďky. Ta mezitím nabrala rychlost a nechala se proudem unášet do kalných vod řeky Sprévy.

Byl jich asi tucet, vesměs mladých lidí, kteří dali přednost životu a svobodě před ctí. Byla to zbabělost, nebo inteligence, co je k tomuto rozhodnutí dovedlo?

Kurt Fischer přemýšlel, zda je mezi nimi jediný, komu tato otázka nedá spát.

Vezli je venkovskou krajinou severozápadně od Berlína ve stejném autobusu, v jakých coby mladí studenti jezdili na výlety. Buclatý šofér elegantně projížděl po klikaté silnici a neúspěšně se snažil pasažéry přimět ke zpěvu loveckých a trampských písní. Kurt seděl vedle bratra, oba si vyměňovali historky s ostatními a pomalu se o nich dozvídali více. Většina jich byla árijského původu, všichni pocházeli ze středostavovských rodin, všichni byli vzdělaní a všichni chodili na univerzitu nebo to měli po skončení pracovní služby v plánu. Polovina jich podobně jako Kurt s Hansem zastávala vyhraněně protistranické postoje, a to z politických i intelektuálních důvodů: byli mezi nimi socialisté, pacifisté i notoričtí protestanti. Druhou polovinu pak představovaly „děti swingu”, bohatší a rebelské, ale ne tak politicky vyhraněné. Jejich hlavní výhrada proti národním socialistům byla kulturní: cenzura filmů, tance a hudby. Ve skupině pochopitelně nebyli žádní židé, Slované ani Rómové. A také žádní komunisté. Kurt dobře věděl, že navzdory osvícenosti plukovníka Ernsta potrvá ještě mnoho let, než tyto etnické a politické skupiny najdou místo v německé armádě či oficiálních strukturách. Podle Kurtova osobního názoru to bylo zcela vyloučeno přinejmenším tak dlouho, jak dlouho zůstane u moci triumvirát Hitler, Goring a Goebbels.

A tak jsme tady, pomyslel si, mladí lidé, které spojila nutnost volby mezi koncentračním táborem s možnou smrtí a organizací, již

pokládáme za morálně pochybenou.

Jsem zbabělec, když jsem se rozhodl takto? zeptal se Kurt sám sebe znovu. Vzpomněl si na Goebbelsovu výzvu k bojkotu židovských obchůdků v dubnu 1933. Národní socialisté si tehdy mysleli, že se tato výzva setká s ohromující podporou. Místo toho skončila pro stranu špatně, neboť mnoho Němců, mimo jiné i jeho rodiče, tento bojkot neskrývaně ignorovali. Tisíce lidí dokonce navštívily i obchody, do nichž dříve nechodily, jen aby vyjádřily podporu svým židovským spoluobčanům.

Toto byla odvaha. že by v sobě Kurt podobnou statečnost neměl?

„Kurte?”

Zvedl hlavu a zjistil, že k němu bratr hovoří. „Ty mě neposloucháš.”

„A cos říkal?”

„Kdy bude večeře? Mám hlad.”

„Nemám ponětí. Jak to můžu vědět?”

„Je armádní strava vůbec k něčemu? Slyšel jsem, že se tam jí dobře. Ale podle mě přijde na to. Na frontě je určitě jiná než

někde na základně. Zajímalo by mě, jaké to je.”

„Co, jídlo?”

„Ne. Být v zákopech. Být…”

„My přece nebudeme v zákopech. Na žádnou další válku nedojde. A i kdyby ano, tak jsi slyšel plukovníka Ernsta: nebudeme muset bojovat. Dostaneme jiné úkoly.”

Bratra to zjevně příliš nepřesvědčilo. Ba co hůř, netvářil se nijak zvlášť rozrušeně z představy, že možná zažije boj. Dokonce jako by ho tato myšlenka uchvacovala. Kurt bratra takového neznal a tato jeho nová stránka mu připadala znepokojivá. Zajímalo by mě, jaké to je…

Konverzace v autobuse se odvíjela dál, o sportu, o krajině, o olympiádě, o amerických filmech. A samozřejmě o dívkách. Konečně byli na místě, sjeli z dálnice na dlouhou příjezdovou cestu lemovanou javory, která vedla do areálu Walthamské vojenské

univerzity.

Co by asi jejich pacifističtí rodiče řekli, kdyby je viděli na takovém místě!

Autobus s pištěním zabrzdil před jednou ze školních budov z červených cihel a Kurta udeřil do očí rozpor: instituce zasvěcená válečnické filozofii i praxi je zasazena do idylického údolí s bohatým kobercem trávníku, bujným břečťanem vzpínajícím se po starobylých zdech a lesy a kopci v pozadí, jež dotváří vznešenou scenerii.

Chlapci si sebrali batohy a vystoupili z autobusu. Voják, který nebyl o mnoho starší než oni, se jim představil jako náborový důstojník a podal jim ruku na uvítanou. Nato jim sdělil, že je zakrátko navštíví profesor doktor Keitel. Zvedl fotbalový míč, jímž si až dosud kopal s jiným vojákem, a přiťukl ho Hansovi, který ho dovedně prodloužil na dalšího z rekrutů. A jak už to tak bývá, když se na travnatém poli setkají mladí muži a míč, bylo jen otázkou několika minut, než se vytvoří dva týmy a začne zápas.

V podvečer kolem půl šesté projel po hladké a dokonale udržované silnici vinoucí se mezi skupinkami vysokých borovic a bolehlavů nákladní automobil pracovní služby. Vzduch byl prosycen chuchvalci prachu a na plochém čelním skle umíraly roje pomalého hmyzu. Paul Schumann se usilovně nutil myslet pouze na Reinharda Ernsta, na svůj cíl. Šmátrat po ledu.

Nemysli na Otto Wilhelma Friedricha Georga Webbera. Nemyslet na něj však nebylo možné. Paula doslova zahlcovaly vzpomínky na muže, jehož znal jediný den. Byl přesvědčen, že by se Otto dokonale hodil do newyorské West Side. Popíjel by s Runyonem, Jacobsem a kluky z boxu, a možná by ho dokonce bavilo si trochu zatrénovat. Ze všeho nejvíce by však miloval příležitosti, jež by se mu v Americe nabízely: svobodu vymýšlet bezpočet podfuků a habaďůr.

Možná se ti někdy pochlubím některým ze svých nejlepších triků… Poté však Paul vjel do pomalé zatáčky, odbočil na vedlejší silnici a jeho myšlenky se rozptýlily. Kilometr před sebou totiž spatřil pečlivě namalovanou ceduli Walthamská vojenská univerzita. Cedule opodál ukazovala na širokou příjezdovou cestu k hlavní aule. Druhá cesta pak vedla ke stadionu, tělocvičně a akademickým budovám 1 až

4. O něco dále se táhla příjezdová cesta k budovám 5 až 8. Jak si přečetl v Ernstově diáři, měl mít plukovník za půl hodiny schůzku právě v budově 5. Paul nicméně odbočku minul, urazil po silnici dalších sto metrů a teprve poté odbočil na opuštěnou polní stezku zarostlou travou.

Zajel s náklaďákem na okraj lesa, aby na něj z hlavní silnice nebylo vidět.

Zhluboka se nadechl, promnul si oči a setřel si z obličeje pot. Opravdu se tu Ernst objeví? přemýšlel. Nebo se zachová jako Dutch Schultz, který jednou v Jersey City nepřišel na schůzku, protože instinktivně, podle některých díky okultnímu spojení -věděl, že je na něj uchystána léčka?

Co však Paul mohl dělat jiného? Musel věřit, že plukovník schůzku nezruší. Navíc byl přesvědčen, že se zde Ernst opravdu objeví. Vše, co o něm až dosud zjistil, naznačovalo, že je to člověk, který se nevyhýbá povinnostem.

Paul vystoupil z auta, svlékl si pytlovitou modrošedou uniformu s čepicí, úhledně ji poskládal a položil ji na přední sedadlo, pod nímž měl ukryto ještě jedno oblečení pro případ, že by musel při útěku znovu změnit totožnost. Rychle se oblékl do pracovních šatů, které ukradl ve skladu, sebral pušku a náboje a co nejtišeji se vnořil do nejhustší části lesa.

Pomalu se prodíral tichým a provoněným porostem. Nejprve si počínal obezřetně, neboť po odpoledním pokusu o atentát na Ernsta očekával v lese další dozorce či vojáky, ale ke svému překvapení

tu žádné neobjevil. Jakmile si proklestil cestu blíže k areálu, zahlédl několik lidí a automobilů u čelní strany budovy s cedulí opatřenou číslicí 5, budovy, kterou hledal. Na příjezdové cestě

asi třicet metrů od ní parkoval černý sedan značky Mercedes. Za automobilem postával muž v uniformě SS, bedlivě se kolem sebe rozhlížel a přes rameno měl přehozený samopal. Je tohle Ernstovo auto? Paul to skrz odlesk oken nepoznal.

Místo toho si ovšem všiml malé dodávky a autobusu, poblíž něhož

hrálo fotbal asi dvanáct mladíků v civilních šatech a jeden voják v šedé uniformě. Druhý voják se opíral o autobus, sledoval zápas a povzbuzoval oba týmy.

Proč by se tak vysoce postavený člověk jako Ernst setkával s tak nevelkou hrstkou studentů? Možná to byla vybraná skupinka budoucích důstojníků, chlapci vypadali jako příkladní národní

socialisté, měli světlou pleť i vlasy a zdálo se, že jsou v kondici. Ať už to byl kdokoliv, Paul předpokládal, že se s nimi Ernst setká v nějaké učebně, což znamenalo, že bude muset ujít asi patnáctimetrovou vzdálenost od mercedesu k budově číslo 5. Nabízela se tak spousta času, aby ho odkrouhl. Místo, kde se nyní krčil, však nepředstavovalo vhodnou palebnou pozici. Stromy a lesní porost se v horkém větru komíhaly, což Paulovi nejen ztěžovalo výhled, ale mohlo také odchýlit kulku z dráhy. Dveře mercedesu se otevřely a z vozu vystoupil plešatějící muž v hnědém saku. Paul pohlédl za něj na zadní sedadlo. Ano! Ernst byl skutečně uvnitř. Dveře se vzápětí zabouchly a plukovník se Paulovi opět ztratil z dohledu. Muž v hnědém saku nesl jakousi velkou složku ke druhému autu, k opelu, který parkoval nedaleko od Paula na úpatí zalesněného svahu. Položil složku na zadní sedadlo a vrátil se na vzdálenější stranu pole.

Paul nyní upřel pozornost na opel, vůz byl prázdný. Mohl by mu poskytnout dobrou palebnou pozici, úkryt před vojáky a také náskok při pozdějším úniku zpátky do lesa k nákladnímu automobilu. Ano, rozhodl se Paul, tohle auto bude mým loveckým posedem. Sevřel mauserovku ohybem lokte a pomalu vyrazil kupředu. Slyšel jen tiché bzučení hmyzu, praskání a chroupání červencové vegetace pod nohama a křik a smích mladých mužů zabraných do fotbalového utkání. Věrný výrobek firmy Auto Union kodrcal po silnici rychlostí ubohých šedesát kilometrů za hodinu a i přes zrcadlově hladký

povrch vozovky se zběsile otřásal. Do výfuku vesele střílelo a motor lapal po vzduchu.

Willi Kohl upravil sytič a znovu sešlápl plyn. Auto se zachvělo, ale nakonec přece jen jakžtakž nabralo rychlost.

Jakmile odešel z ústředí kriminální policie zakázanými zadními dveřmi, vzdorovitě a také, přiznejme si, poněkud pošetile -, zamířil inspektor k hotelu Metropol. Když se blížil k budově, postupně si začal uvědomovat hudbu: od strun komorního kvarteta v noblesním vestibulu se roztančeně linuly melodie složené před mnoha lety Mozartem.

Kohl se podíval okny na třpytivé lustry, na nástěnné malby zachycující výjevy z Wagnerova Prstenu Nibelungova, na číšníky v dokonale černých kalhotách a dokonale bílých sakách, kteří balancovali se stříbrnými tácy na dlani. A pak pokračoval kolem hotelu dál, aniž se zastavil. Inspektor pochopitelně od začátku věděl, že Paul Schumann lže, když mu tvrdil, že se ubytuje v tomto hotelu. Dosavadní vyšetřování mu prozradilo, že Američan nenachází zalíbení v šampaňském, limuzínách a Mozartovi, nýbrž v pivu Pschorr a klobásách. Měl ošoupané boty a miloval boxerský ring. Byl to člověk obeznámený s okrajovou čtvrtí kolem náměstí Listopadu 1923. A pokud se neváhal pustit pěstmi do čtyř příslušníků SA, pak se rozhodně nehodlal ubytovávat ve sterilním hotelu jako Metropol, který si ostatně nejspíš ani nemohl dovolit. Avšak pokud tento hotel přesto napadl Schumanna jako první, když

reagoval na Kohlovu otázku ohledně své nové adresy, znamenalo to, že ho dost možná v poslední době viděl. A protože se penzion slečny Richterové nacházel na opačném konci města, bylo logické, že si Schumann hotelu všiml cestou do Berlína-Sever, do drsné čtvrti, která začínala pouhý jeden blok za hotelem. Tahle čtvrť byla temperamentu a vkusu Paula Schumanna mnohem podobnější. Zároveň se však rozkládala na značné ploše. Za normálních okolností by bylo potřeba nejméně šesti vyšetřovatelů, kteří by obcházeli místní občany a shromažďovali informace. Kohl ovšem věřil, že některé důkazy, které objevil, mu pomohou okruh pátrání značně zúžit: v penzionu našel v Schumannově kapse měkkou krabičku s lacinými sirkami, zastrčenou do krabičky německých cigaret. Kohl tyto sirky velmi dobře znal. Častokrát je nacházel i u jiných podezřelých, kteří je získali v nejrůznějších podnicích v pochybných čtvrtích, jako byl právě Berlín-Sever. Možná tam Američan žádné aktivity neměl, ale pro začátek pátrání

to bylo vhodné místo. Vybaven Schumannovým pasem obešel Kohl jižní cíp čtvrti, přičemž si nejprve všímal, jaké sirky v místních lokálech rozdávají, a pokud se značka shodovala, ukázal číšníkům a barmanům Schumannovu fotografii.

„Ne, inspektore… Je mi moc líto. Pozdrav Pánbůh, inspektore… Nikoho podobného jsem tu neviděl. Heil Hitler. Zaměřím se na něj… Heil Hitler heil Hitler heil Hitler…” Vyzkoušel ještě restauraci na Dragonerstrasse. Opět nic. Popošel o několik čísel dál a zamířil do klubu ve stejné ulici. Ukázal legitimaci muži u vchodu a vstoupil do baru. Ano, zdejší sirky se shodovaly s těmi, které měl Schumann u sebe. Inspektor prošel všechny sály, ukazoval Američanův pas a ptal se hostů, jestli tohoto muže nezahlédli. Civilisté v obecenstvu byli jako obvykle slepí a esesmani jako obvykle neochotní. (Jeden z nich dokonce vyštěkl: „Stojíš mi ve výhledu, kripo. Uhni s tou prdelí!”) Pak ovšem ukázal fotku servírce, v jejíchž očích se okamžitě zableskl hněv.

„Vy ho znáte?” zeptal se jí Kohl.

„Jestli ho znám? Ano, ano.”

„A vy jste…?”

„Liesl. Tvrdil, že se jmenuje Hermann, ale já poznala, že je to lež.” Ukázala na pas. „Tohle mě vůbec nepřekvapuje. Byl tady před necelou hodinou. I s tím svým nerozlučným bídákem, Otto Webberem.”

„Co je to za Webbera?”

„Jak říkám, bídák.”

„A co tady dělali?”

„Co asi? Pili a bavili se. Jo, a taky flirtovali… Chlap flirtuje s holkou a potom ji chladně odmítne… To je tedy kruté.” Liesl poskočil ohryzek a Kohl si domyslel celý smutný příběh. „Zatknete ho?”

„Co o něm víte, prosím? Kde bydlí, čím se zabývá?” Liesl toho příliš nevěděla. Jedna její informace však měla cenu zlata. Schumann s Webberem se podle všeho odpoledne chystali s někým sejít. A mělo jít o utajenou schůzku, dodala zhrzená servírka temně. „O nějaký kšeft toho bídáka. Na místě zvaném Walthamská univerzita.”

Kohl spěšně odešel z Árijské kavárny, dorazil k DKW a uháněl na univerzitu. Nyní konečně spatřil celý areál před sebou. Jemně navedl automobil na štěrkovou krajnici poblíž dvou nízkých cihlových sloupů ozdobených sochami říšských orlic a zastavil. Několik studentů, kteří lenošili v trávě vedle svých batůžků a košíku s piknikem, pohlédlo na jeho zaprášené černé auto. Kohl kývl na studenty, aby přišli k autu, a když světlovlasí mladí

muži vycítili autoritu, rychle k němu přiklusali.

„Heil Hitler.”

„Heil,” odvětil Kohl. „Ve škole se stále vyučuje? I v létě?”

„Kurzy pořád probíhají, pane. Dneska ale žádné vyučování nemáme, takže jsme si udělali výlet.”

Stejně jako Kohlovi synové se i tito studenti ocitli ve víru horečnatého vzdělávacího systému třetí říše, ba dokonce ještě více, neboť jediným smyslem této univerzity byla výroba vojáků. Jak dokonalými zločinci jsou vůdce a ta jeho Maka. Znásilní národ tím, že si podmaní jeho děti…

Otevřel Schumannův pas a ukázal studentům fotografii. „Viděli jste tohoto muže?”

„Ne, inspektore,” řekl jeden z chlapců a pohlédl na kamarády, kteří rovněž zavrtěli hlavami.

„Jak dlouho už tady jste?”

„Asi hodinu.”, „Přijel sem někdo během té doby?”

„Ano, pane. Před chvílí sem dorazil školní autobus a s ním jeden opel a jeden mercedes. Černý. Pětilitr. Nový.”

„Ne, to byla sedm sedmička,” opravil ho přítel.

„Jsi snad slepý?! Vždyť byl mnohem menší.”

„A pak tudy jel taky náklaďák pracovní služby,” dodal třetí student. „Jenže ten nezajížděl semhle.”

„Ne, projel kolem a potom sjel ze silnice,” dodal další chlapec.

„Kousek od vchodu do jedné z akademických budov.”

„Pracovní služby říkáš?”

„Ano, pane.”

„Byli v tom autě dělníci?”

„Vzadu jsme žádné neviděli.”

„A řidiče jste si nevšimli?”

„Ne, pane.”

„Já taky ne.”

Pracovní služba… Kohl se zamyslel. Pracovníci RAD byli přidělováni převážně na zemědělské a veřejné práce. Bylo by velice neobvyklé, kdyby je někdo poslal na univerzitu, tím spíše v neděli. „Provádí tady služba nějaké práce?”

Jeden chlapec pokrčil rameny. „Myslím, že ne, pane.”

„Já taky o ničem neslyšel, pane.”

„Nezmiňujte se, že jsem se vás na to ptal,” poučil je Kohl.

„Nikomu.”

„Je to otázka stranické bezpečnosti?” dotázal se jakýsi hoch s pletichářským úsměvem.

Kohl si přiložil prst na rty.

A ponechal chlapce vzrušeným debatám na téma, co má asi tenhle záhadný policista v plánu.

Přibližoval se k šedému opelu.

Plížení, pauza.

A zase plížení. Přesně jako v St. Mihiel a poté v hustých starých argonneských lesích.

Paul Schumann cítil rozpálenou trávu a starou mrvu, jíž se hnojilo zdejší pole. Cítil také olej a kreozot ze své zbraně. A cítil i vlastní pot.

Dalších pár decimetrů. A pauza.

Musel postupovat pomalu, protože byl nesmírně na očích. Každý, kdo se nacházel na poli v blízkosti budovy 5, mohl pohlédnout jeho směrem a všimnout si, že se tráva nepřirozeně ohýbá, případně

zahlédnout slabý odraz světla na hlavni.

Pauza.

Paul si znovu prohlédl pole. Muž v hnědém právě vytahoval z dodávky hromádku dokumentů. Odlesk oken Paulovi i nadále bránil ve výhledu na Ernsta uvnitř mercedesu. Příslušník SS neúnavně sledoval okolní prostranství.

Paul se zadíval zpátky na budovu a přihlížel, jak plešoun svolává mladíky k sobě. Ti zdráhávě ukončili fotbalové utkání a od-šourali se do učebny.

Když se nyní jejich pozornost upírala jinam, přesunul se Paul rychleji k opelu, otevřel zadní dveře a vplížil se do rozpáleného vozidla. Cítil, jak se mu z horka ježí chlupy. Vykoukl z levého zadního okna a pochopil, že se mu odtud nabízí dokonalá palebná

pozice. Měl skvěle na mušce prostranství kolem Ernstova auta, plukovníka mohl nerušeně zastřelit na úseku dvanácti až patnácti metrů. Jeho osobnímu strážci i vojákům navíc nějakou dobu potrvá, než zjistí, odkud výstřel přišel.

Paul Schumann se nyní pevně dotýkal ledu. Odjistil mauserovku a zaostřil pohled na Ernstovo auto.

„Zdravím vás, budoucí vojáci. Vítejte na Walthamské vojenské

univerzitě.”

Kurt Fischer a ostatní odpověděli profesoru doktoru Keitelovi nejrůznějšími pozdravy. Většina jich však zvolila: „Heil Hitler.” Kurtovi přišlo zajímavé, že sám Keitel tento pozdrav nepoužil. Náborový důstojník, který s nimi hrál fotbal, se postavil za Keitela před třídu. V ruce držel hromádku velkých obálek. Mrkl na Kurta, který před chvílí nedokázal zabránit jím vstřelené brance. Dobrovolníci seděli za dubovými stoly. Na stěnách kolem nich visely mapy a vlajky, které Kurt nepoznával. Také jeho bratr se rozhlížel kolem sebe, po chvíli se k němu naklonil a zašeptal: „Bojové zástavy vojsk druhé říše.”

Kurt ho syknutím umlčel a podrážděně se zamračil nad bratrovým vyrušováním i nad faktem, že jeho mladší sourozenec ví něco, co on sám netuší. Ale jak, napadlo ho nyní, může bratr jakožto syn pacifistů vůbec vědět, co je to bojová zástava?

Šedivý profesor mezitím pokračoval: „Sdělím vám, jaké jsou plány na několik příštích dnů. Pozorně mě poslouchejte.” Místnost zaplnila přehršle: „Ano, pane” a jejich variant.

„Nejprve vyplníte osobní informační formulář a žádost o přijetí do ozbrojených sil. Poté odpovíte na dotazník o vaší osobnosti a postojích. Odpovědi budou vyhodnoceny a analyzovány a pomohou nám stanovit vaše nadání a mentální preference pro urČité úkoly. Někteří z vás budou například vhodnější pro boj, jiní jako spojaři, ještě jiní pro práci v kanceláři. Je tedy životně dúležité, abyste odpovídali poctivě.”

Kurt mrkl na bratra, který však jeho pohled neopětoval. Jejich dohoda zněla, že budou na podobné otázky odpovídat tak, aby dostali práci v kanceláři nebo i manuální činnost, cokoliv, co je zbaví nutnosti zabít jiného člověka. Kurta však znepokojovalo, že Hans teď možná uvažuje jinak. Nemohl se nechat unést představou, že z něj bude aktivní voják?

„Jakmile budete hotovi s formuláři, promluví k vám plukovník Ernst. Poté vám ukážeme kolej a dostanete večeři. Zítra začnete s výcvikem a celý příští měsíc budete pochodovat a zdokonalovat svou fyzickou kondici, než přistoupíme k odborné instruktáži.” Keitel kývl na náborového důstojníka, který začal rozdávat balíčky. U Kurtova stolu se zastavil a dohodli se, že pokud vydrží světlo, pokusí se před večeří sehrát odvetný zápas. Nato vyšel za Keitelem na chodbu, aby odvedencům obstaral tužky. Když Kurt nepřítomně přejížděl rukou přes dokumenty, přistihl se, že i přes trýznivé okolnosti tohoto přetěžkého dne cítí podivnou spokojenost. Jistě, částečně to bylo způsobeno vděčností, plukovníku Ernstovi i profesoru doktoru Keitelovi, za tuto zázračnou spásu. V daleko větší míře však začal propadat dojmu, že přece jen dostal příležitost učinit něco důležitého, skutek, jenž

přesahuje jeho vlastní bezútěšný osud. Kdyby se byl nechal odvézt do Oranienburgu, jeho uvěznění či smrt by možná byly statečné, ale rozhodně bezúčelné. Nyní naopak dospíval k závěru, že nepředstavitelný akt dobrovolného vstupu do armády se nakonec může projevit jako ono vzdorovité gesto, po kterém prahl, jako malý, ale konkrétní způsob, jak spasit vlast před hnědým morem. Usmál se na bratra, přejel rukou přes obálku s dotazníkem a uvědomil si, že je poprvé za mnoho měsíců doopravdy spokojený. Willi Kohl zastavil DKW nedaleko od nákladního vozu pracovní služby, který parkoval asi padesát metrů od silnice -bylo vidět, že si řidič očividně nepřeje, aby někdo na vozidlo viděl. Inspektor tiše vyrazil k autu. Panamák si narazil nízko do čela, aby mu spalující slunce nesvítilo do očí, vytasil pistoli a bedlivě poslouchal kroky a hlasy. Neslyšel však nic neobvyklého: pouze ptáky, cvrčky a cikády. Pomalu dospěl až k vozidlu, nakoukl přes korbu a spatřil na ní jutové pytle, lopaty a motyky, obvyklé

„zbraně” pracovní služby. V kabině však nalezl několik položek, které ho zaujaly podstatně více. Na sedadle ležela uniforma důstojníka RAD, pečlivě složená, jako by ji měl nositel znovu použít a obával se, že by na něm zmuchlaný oděv mohl působit podezřele. Ještě důležitější však bylo to, co inspektor našel v papíru pod sedadlem: modrý dvouřadový oblek a bílou košili, obojí ve velkých číslech. Košile nesla značku Arrow a byla vyrobena ve Spojených státech. A oblek? Kohl cítil, jak mu poskočilo srdce, když se zadíval na visačku uvnitř saka. Mannys Meris Wear, New York City.

Oblíbená prodejna Paula Schumanna.

Vrátil šaty na místo a rozhlédl se kolem sebe, zda neuvidí nějakou stopu po Američanovi,

Webberovi či komkoliv jiném. Nikdo.

Šlépěje v prachu přede dveřmi nákladního auta naznačovaly, že se Schumann vydal do lesa směrem k areálu. Stará služební cesta vedoucí tímto směrem byla zarostlá travou, ale víceméně schůdná. Kromě toho však byla také nekrytá, živé ploty a lesní porost po obou stranách mohly skýtat Schumannovi dokonalý úkryt. Jediná další trasa vedla kopcovitým hájem posetým kameny a větvemi. Ach jo… Kohlova chodidla plakala už při pouhém pohledu na tuto štrapáci. Nic jiného mu však nezbývalo. Willi Kohl vyrazil na bolestivou překážkovou dráhu.

Prosím, modlil se Paul Schumann. Prosím, vystup z toho auta, plukovníku Ernste, a zjev se přímo přede mnou. V zemi, která postavila Boha mimo zákon, a v níž tak bylo slyšet méně modliteb, by snad mohl Všemohoucí tuto konkrétní prosbu vyslyšet. Zdálo se však, že pro pomoc Boží zatím nenastal správný okamžik, Ernst setrvával v mercedesu. Odlesk od čelního i bočních oken stále bránil Paulovi ve výhledu, takže netušil, kde přesně na zadním sedadle plukovník sedí. Kdyby střelil skrz sklo a nezasáhl cíl, už by nemusel dostat další příležitost.

Znovu se rozhlédl po poli a konstatoval, že nefouká ani vánek. Také světlo bylo dobré, svítilo na palebnou zónu z boku a nepražilo mu do očí. Dokonalé střelecké podmínky. Paul si setřel pot z čela a zdeptaně se opřel o sedadlo. Cítil, že ho cosi nepříjemně tlačí do stehna, a sklopil oči. Byla to hromádka s dokumenty, které olysalý muž uložil před deseti minutami do auta. Paul sundal hromádku ze sedadla na podlahu, ale přitom zavadil pohledem horní dokument. Zvedl ho a dal se do čtení, přičemž pravidelně těkal pohledem mezi ním a Ernstovým mercedesem: Ludwigu,

v příloze najdeš koncept mého dopisu vůdci ohledně naší studie. Povšimni si, že jsem do něj zařadil zmínku o dnešních testech na univerzitě. Výsledky můžeme doplnit dnes večer.

Domnívám se, že v této rané fázi studie bude nejlepší označovat jedince zabité našimi testovanými vojáky za zločince proti státu. Proto jsou v dopise obě židovské rodiny zabité v Gatowě označeny za židovské podvratné živly, polští dělníci zabití v Charlottenburgu za zahraniční infiltrátory, Rómové za sexuální devianty a ti mladí árijci dnes ve Walthamu za politické disidenty. Mám dojem, že v pozdější fázi budeme moci být v otázce neviny lidí zlikvidovaných testovanými subjekty otevřenější, ale momentálně pro to dle mého názoru není správné klima. Stejně tak se o dotaznících, které rozdáváš -vojákům, nezmiňuji jako o „psychologických testech”. Také tento termín by podle mne nebyl přijat dobře.

Přečti si, prosím, celý koncept a kontaktuj mě ohledně případných změn. Hodlám dopis předat v určeném termínu tedy v pondělí 27. července.

Reinhurd

Paul se zamračil. Co to má všechno znamenat? Obrátil na další stránku a pokračoval v četbě.

PŘÍSNĚ TAJNÉ

Adolf Hitler, vůdce, státní kancléř, prezident německého národa a velitel ozbrojených sil Polní maršál Werner von Blomberg, Ministr války Můj Vůdce a můj ministře, žádali jste mne o podrobnosti k Walthamské studii, kterou provádím spolu s profesorem doktorem Ludwigem KeiteZem z Walthamské

vojenské univerzity. Je mi potěšením nastínit vám podstatu studie a dosavadní výsledky.

Tato studie vzniká na základě vašich instrukcí abych připravil německé ozbrojené síly a pomohl jim dosáhnout co nejpromptněji cílů našeho slavného národa, jak jste je vytýčili. Během válečných let, kdy jsem velel našim hrdinným jednotkám, jsem se naučil velmi mnoho o chování mužů v boji. Postupně jsem pochopil, že zatímco rozkazy uposlechne každý dobrý voják, na otázku zabíjení reagují muži různými způsoby a tento rozdíl je dle mého názoru založen na jejich povaze.

Podstatou naší studie je stručně řečeno dotazování vojáků [předtím a potom, co popraví odsouzené nepřátele státu, a následná analýza jejich reakcí. Samotné popravy zahrnují celou řadu odlišných situací: různé popravčí metody, různé kategorie zajatců, různý

vztah vojáka k nim,

různé rodinné poměry a osobní minulost vojáka atd. Níže uvádím dosavadní příklady:

Osmnáctého července letošního roku vyslýchal voják (Subjekt A) ve městě Gatoiv obsáhlým způsobem dvě skupiny židů usvědčených z podvratných aktivit. Poté dostal rozkaz provést jejich popravu automatickou puškou.

Devatenáctého července voják v Charlottenburgu (Subjekt B) obdobným způsobem popravil řadu polských infiltrátorů. Ačkoliv byl Subjekt B bezprostřední příčinou jejich úmrtí, na rozdíl od poprav v Gato-wě s nimi před likvidací nikterak nekomunikoval. Jednadvacátého července popravil voják (Subjekt C) ve zvláštním objektu vybudovaném na Walthamské univerzitě skupinu romských sexuálních deviantů. Prostředkem usmrcení byl oxid uhelnatý z výfuku motorového vozidla. Podobně jako Subjekt B nevedl ani tento voják s obětmi žádnou konverzaci, avšak na rozdíl od něj nebyl osobně svědkem jejich úmrtí.

Paul Schumann šokovaně zalapal po dechu. Znovu se podíval na první

dopis. Ti zabíjení lidé byli úplně nevinní, sám Ernst to přiznával. židovské rodiny, polští dělníci… Přečetl si příslušné

pasáže ještě jednou, aby měl jistotu, že se nepřehlédl. Napadlo ho, že možná jednotlivá slova špatně přeložil. Ale ne, o správnosti jeho překladu se nedalo pochybovat. Zadíval se přes prašné pole na černý mercedes, který stále ukrýval Ernsta. Poté

sklopil oči zpět k dopisu Hitlerovi a pokračoval v četbě. Šestadvacátého července popravil voják (Subjekt D) v objektu Walthamské univerzity dvanáct politických disidentů. Tento případ se od ostatních odchyloval tím, že tito konkrétní trestanci byli árijského původu a Subjekt D s nimi těsně před popravou hodinu či více konverzoval a sportoval, přičemž se s některými z nich seznámil i jménem. Následně dostal instrukce, aby sledoval jejich umírání.

Kristepane…, to je tady a dnes!

Paul se předklonil a zamžoural na pole. Německý voják v šedé

uniformě, který hrál před chvílí s chlapci fotbal, pozdravil vztyčenou paží holohlavého muže v hnědém a pak upevnil tlustou ha dici vedoucí od výfuku autobusu do armatury v protější stěně

učebny.

V současné době vyhodnocujeme reakce všech těchto testovaných subjektů. Do budoucna se plánuje několik desítek dalších poprav, z nichž každá bude obsahovat určitou odchylku tak, abychom v součtu získali co nejvíce užitečných dat. Výsledky prvních čtyř testů

jsou připojeny níže.

Buďte, prosím, ujištěni, že jednoznačně odmítáme pošpiněné

židovské myšlení zrádců jako dr. Freud, ale máme za to, že pevná

národně socialistická filozofie a věda nám umožní přiřadit správné

osobnostní typy vojáků k jednotlivým metodám smrti, povaze obětí i jejich vztahu k

vojákům tak, abychom efektivněji dosahovali cílů, jež jste pro náš velkolepý národ stanovili.

Kompletní zprávu Vám předložíme do dvou měsíců.

Ve vší pokorné úctě,

Plk. Reinhard Ernst, zplnomocněnec pro domácí stabilitu Paul zvedl hlavu, zadíval se přes pole a viděl, jak voják hledí do učebny na mladé muže, zavírá dveře, klidně odchází k autobusu a startuje motor.

Když se dveře učebny zavřely, studenti se začali rozhlížet kolem sebe. Jako první se zvedl ze židle Kurt Fischer. Přešel k oknu a zaklepal na ně.

„Zapomněli jste na tužky,” zavolal.

„Pár jich je vzadu,” ozval se jiný student.

Na liště pod tabulí ležely tři ukoptěné tužky. „To je pro nás málo.”

„Jak můžeme dělat testy bez tužek?”

„Otevřete okno!” křikl někdo. „Panebože, tady je horko.” Vysoký světlovlasý chlapec, který se ocitl ve vězení, protože napsal posměšnou báseň na Hitlerjugend, přikročil k oknu a začal zápolit s kličkou.

Kurt se vrátil na židličku, roztrhl svou obálku a vytáhl listiny, aby se podíval, jaký druh osobních informací po něm budou chtít a zda se některé otázky budou týkat i pacifismu jeho rodičů. Místo toho se však překvapeně zasmál.

„Koukejte na to,” řekl. „Můj dotazník zapomněli natisknout.”

„Hele, můj taky.”

„Vždyť jsou takové všechny! Jsou prázdné!”

„To je absurdní.”

„Ta okna se nedají otevřít,” prohlásil blonďák a podíval se přes dusnou místnost na ostatní. „Ani jedno. Ta okna se prostě

neotvírají.”

„Ukaž, já to zvládnu,” ozval se jeden statný mladík. Zámky však odolaly i jeho náporu. „Ta okna jsou zaplombovaná. Proč to udělali…?” Přimhouřil oči a prohlédl si jedno okno pořádně.

„Navíc to není normální sklo. Je nějaké tlusté.” V tom okamžiku Kurt ucítil, jak průduchem nade dveřmi vniká do místnosti sladký a čpavý zápach benzinových zplodin.

„Co to je? Něco se děje!”

„Oni nás zabíjejí!” zaječel jeden chlapec. „Koukněte ven!”

„Hadice. Heleďte!”

„Rozbijte ho. Rozbijte to sklo!”

Statný chlapec, který se pokoušel otevřít okna, se rozhlédl kolem sebe. „židličku, stůl, cokoliv!”

Všechny židličky i lavice však byly přišroubovány k podlaze. A přestože místnost vypadala jako obyčejná učebna, nebyla zde ani žádná ukazovátka, globusy, a dokonce ani kalamáře ve škam-nách, jimiž by se mohli pokusit rozbít sklo. Několik studentů se snažilo vyrazit rameny dveře, ale ty byly vyrobeny z masivního dubu a zvenčí je navíc chránily mříže. Do místnosti tak dál nerušeně

proudil namodralý mrak výfukových zplodin.

Kurt s dalšími dvěma chlapci se pokusili okna vykopnout. Sklo však bylo opravdu tlusté, příliš silné, než aby se dalo rozbít bez těžkého náčiní. Z místnosti vedly ještě druhé dveře, ale i ty byly bezpečně uzavřené a zamčené.

„Ucpěte něčím ten průduch.”

Dva chlapci si svlékli košile a Kurt s dalším studentem je vyzvedli nahoru. Jejich vrazi,

Keitel a Ernst, však počítali se vším. Průduch měl značný světlý průřez, snad půl metru krát metr, a jeho hladký povrch se v žádném případě nedal ucpat. Chlapci se začali dusit. Všichni se tísnili v rozích učebny co nejdále od průduchu, někteří plakali, jiní se modlili. Kurt Fischer se podíval ven. „Náborový” důstojník, který mu před pouhými pár minutami vstřelil branku, stál za oknem se založenýma rukama a nevzrušeně je sledoval, jako když člověk pozoruje skotačení medvědů ve výběhu v zoologické zahradě na Budapeststrasse. Paul Schumann před sebou viděl černý mercedes, který stále chránil jeho kořist.

Viděl osobního strážce SS, který se kolem sebe ostražitě rozhlížel.

Viděl olysalého muže, jak přistupuje k vojákovi, který upevnil hadici na armaturu vedoucí do učebny, rozmlouvá s ním a zapisuje si cosi na arch papíru.

Viděl prázdné pole, kde dvanáct mladých mužů sehrálo v posledních minutách svého života fotbalové utkání.

A nad všemi těmito samostatnými obrazy viděl i to, co je spojuje: hrůzný přízrak netečného zla. Reinhard Ernst nebyl jen Hitlerovým válečným architektem, byl také vrahem nevinných. A jeho motivem nebylo nic vyššího než pohodlný sběr informací.

Celý tenhleten zatracený svět se naprosto vymkl z kloubů. Paul přesunul mauserovku napravo směrem k plešatci a vojákovi. Druhý voják v šedé uniformě se opíral o dodávku a kouřil. Vojáky od sebe dělilo pár metrů, ale Paul měl dojem, že by je pravděpodobně stihl odkrouhnout oba. Holohlavý muž, možná šlo o profesora zmiňovaného v dopise Hitlerovi, nejspíš nebyl ozbrojen a s největší pravděpodobností by po prvním výstřelu uprchl. Paul by pak mohl sprintem zamířit k učebně, otevřít dveře a krýt chlapce palbou, aby stačili uniknout do bezpečí.

Ernst a jeho strážce by v tom případě uprchli nebo se ukryli za auto, než dorazí pomoc. Jak by však Paul mohl nechat ty mladé lidi umřít?

Mířidla mauserovky se srovnala na vojákově hrudi. Paul začal tlačit na spoušť.

Poté si však zlostně povzdechl a přesunul hlaveň pušky zpět k mercedesu.

Ne, přijel sem kvůli jedinému cíli. Zabít Reinharda Ernsta. Mladí lidé v učebně ho nezajímají. Musí být obětováni. Paul zastřelí Ernsta, ostatní vojáci se ukryjí, opětují palbu, přinutí Paula k ústupu do lesa a ti chlapci se zkrátka udusí.

Snažil se nemyslet na hrůzu v místnosti a na to, čím vším ti mladí lidé budou muset projít, a znovu se začal dotýkat ledu. Jeho dech se zklidnil.

A pak, právě v tom okamžiku, byla jeho modlitba konečně vyslyšena. Zadní dveře Ernstova auta se otevřely.

Kdysi jsem dokázal plavat celé hodiny a podnikal jsem několikadenní túry, pomyslel si Willi Kohl vztekle, když se opíral o strom a lapal po dechu. Jak je nespravedlivé, že jsem byl obdařen zdravou chutí k jídlu a současně sedavým zaměstnáním. A pak zde pochopitelně byla také otázka věku.

Nemluvě o bolavých chodidlech.

Pruský policejní výcvik byl nejlepší na světě, ale stopování podezřelého v lesích, jako když Goring loví medvěda, nebylo součástí studijních osnov. Kohl nenacházel žádné stopy po přítomnosti Paula Schumanna ani kohokoliv jiného. Navíc postupoval jen velmi pomalu. Když se tu a tam přiblížil k mimořádně hustému křoví, musel se na chvíli zastavit a ujistit se, že na něj nikdo nemíří. Teprve pak znovu obezřetně vyrazil vpřed. Nakonec si skrz porost před sebou všiml pokoseného pole obklopujícího jednu budovu. Opodál parkoval černý mercedes, autobus a dodávka. A také opel, který však stál na protější straně

pole. Na poli bloumalo několik mužů, mezi nimi i dva vojáci, a za mercedesem postával

esesman.

Má snad být tohle ona podloudná obchodní transakce se zbožím z černého trhu, v níž se Schumann s tímhletím Webberem. angažuje? A pokud ano, kde jsou?

Otázky, nic než otázky.

A pak si Kohl všiml něčeho neobvyklého. Natáhl hlavu, rozhrnul větve, mrkáním si vytlačil pot z očí a pozorně se zadíval před sebe. Z výfuku autobusu se až do budovy táhla hadice. Co to má

znamenat? Možná uvnitř zabíjejí hlodavce.

Záhy však na tento podivný detail zapomněl. Jeho pozornost se upřela k mercedesu, jehož zadní dveře se právě otevřely a vystoupil z nich muž. Kohl si šokovaně uvědomil, že je to ministr Reinhard Ernst, člověk, který měl oficiálně na starosti „domácí

stabilitu”, ale všichni věděli, že ve skutečnosti je tento vojenský génius pověřen znovuvyzbrojením země.

Co ten tady dělá? Mohl by…

„Ach, ne,” zašeptal Willi Kohl nahlas. „Dobrý Bože…” Rázem přesně pochopil, čeho se všechny ty bezpečnostní poplachy týkaly, jaký vztah panoval mezi Morganem, Taggertem a Schumannem a jaký cíl měla Američanova mise do země.

Sevřel pistoli a začal klusat lesem k mýtině, přičemž proklínal gestapo, SS i Petera Krausse, že mu neřekli, co vědí. A proklínal i dvacet let a pětadvacet kilogramů, které život přidal k jeho tělu od doby, co se stal policistou. A pokud šlo o jeho chodidla, touha zabránit Ernstově smrti byla tak naléhavá, že Kohl na jejich bolest úplně zapomněl.

Samé lži!

Všechno, co nám napovídali, byla lež. Chtěli nás jen dobrovolně

přivést do své popravčí komory! Kurt se rozhodl pro možnost, kterou pokládal za zbabělou, souhlasil se vstupem do armády a nyní

měl za toto rozhodnutí zemřít, zatímco kdyby se s Hansem byli nechali odvézt do koncentračního tábora, dost možná by přežili. Netečný a malátný Kurt Fischer seděl vedle bratra v koutě

akademické budovy 5. Nebyl o nic méně vyděšený než všichni ostatní, o nic méně zoufalý, avšak na rozdíl od nich se nepokoušel odtrhnout od podlahy železné lavice nebo narážet do dveří ramenem. Věděl, že Ernst s Keitelem na tohle všechno mysleli předem a postarali se, aby se tato nedobytná a vzduchotěsná budova stala pro rekruty rakví. Národní socialisté byli stejně efektivní jako ďábelští.

Místo toho třímal Kurt jiný nástroj: svíral mezi prsty špačka tužky, který sebral v zadní části místnosti, a nejistými pohyby škrábal slova na prázdný papír vytržený ze zadní předsádky jakési knihy. Vzhledem k faktu, že je na toto příšerné místo přivedl jejich pacifismus, bylo ironií osudu, že kniha nesla název Taktika jezdectva v prusko-francouzské válce 1870-1871.

. Kolem něj se ozývalo bojácné kňourání, hněvivé výkřiky i vzlykot.

Kurt to však téměř neslyšel. „Neboj se,” řekl svému bratrovi.

„Ne,” odvětil vyděšený Hans naprasklým hlasem. „Já se nebojím.” Namísto dopisu plného ujišťování, který večer plánovali napsat rodičům a jehož odeslání jim Ernst přislíbil, nyní sepsal zcela jiné sdělení.

Albrecht a Lotte Fischerovi Prince George Street, No. 14 Swiss Cottage, London, England

Pokud se k Vám tento dopis nějakým zázrakem dostane, vězte, prosím, že na Vás v těchto posledních minutách života myslíme. Okolnosti našeho úmrtí jsou stejně nesmyslné jako smrt desetitisíce lidí, kteří zemřeli před námi. Modlíme se, abyste s myšlenkami na nás pokračovali v

naší práci, a toto šílenství tak jednou mohlo skončit. Vyřiďte všem, kteří budou naslouchat, že toto zlo je ještě horší než jejich nejhorší představy a že neskončí, dokud někdo nenajde odvahu je zastavit. Vězte, že vás milujeme.

Vaši synové

Křik kolem Kurta postupně slábl, jak mladí muži padali na kolena či na břicho a začínali líbat ošoupané dubové parkety a podlahové

lišty, aby zpod nich vysáli poslední zbytky vzduchu. Někteří se jen pokojně modlili.

Kurt Fischer si ještě jednou prohlédl svůj dopis. Dokonce se i tiše zasmál. Zčistajasna si totiž uvědomil, že právě toto je onen základní smysl, ve který doufal: vyslání vzkazu rodičům a v konečném důsledku, alespoň se za to modlil, i světu. Právě tak bude bojovat proti straně. Jeho zbraní je jeho smrt. Na samém sklonku života pak pocítil zvláštní optimismus, že jeho vzkaz bude nalezen, doručen a prostřednictvím rodičů či někoho jiného se třeba stane posledním kořínkem, který rozpraská zeď

žaláře, v němž se jeho vlast ocitla.

Tužka mu vypadla z ruky.

S posledními zbytky myšlenek a sil složil Kurt papír a strčil si ho do náprsní tašky, u níž existovala největší naděje, že ji objeví

místní patolog či lékař, který, dá-li Bůh, z ní dopis vytáhne a možná bude mít odvahu ho i odeslat. Uchopil bratra za ruku a zavřel oči.

Paul Schumann stále nemohl zamířit.

Reinhard Ernst nevyzpytatelnými pohyby přecházel vedle mercedesu a hovořil přitom do mikrofonu připojeného kabelem k palubní desce. Ve výhledu navíc Paulovi bránil i vysoký osobní strážce. Paul držel pušku co nejpevněji, prstem se dotýkal spouště a čekal, až se plukovník zastaví.

Dotýkat se ledu…

Kontroloval dech, nevšímal si much, které mu bzučely před obličejem, nevěnoval pozornost vedru. Jen v duchu křičel na Reinharda Ernsta: Přestaň se hýbat, prokristapána! Nech mě to provést a vypadnout odtud, vrátit se do vlasti, do své tiskárny, k bratrovi…, k rodině, kterou jsem měl a kterou možná ještě mám. Před očima mu rychle vyvstal obraz Kathe Richterové, viděl její

oči, cítil její slzy, slyšel ozvěnu jejího hlasu. Raději se budu dělit o vlast s desetitisíci vrahy než o lůžko s jediným…

Jeho prst polaskal spoušť mauserovky a Katheina tvář i slova se ztratily v ledové tříšti.

Přesně v tom okamžiku přestal Ernst přecházet sem a tam, za-cvakl mikrofon zpět na palubní desku mercedesu a odstoupil od auta. Stál tam s rukama zkříženýma na prsou a přívětivě konverzoval s tělesným strážcem, který pomalu kýval hlavou a spolu s plukovníkem pokukoval po učebně.

Paul srovnal mířidla na Ernstově hrudi.

Když se Willi Kohl přiblížil k mýtině, zaslechl hlasitý výstřel. Jeho zvuk se odrážel od budov i okolní krajiny, až ho pohltila vysoká tráva a jalovce kolem Kohla. Inspektor se instinktivně

přikrčil. Ještě předtím si však všiml, jak vysoká postava Reinharda Ernsta klesá k zemi za mercedesem.

Ne… On je mrtvý! A je to moje vina! Kvůli mému přehlédnutí, kvůli mé hlouposti zemřel člověk, muž životně důležitý pro vlast!

Ministrův osobní strážce se přikrčil a pátral po atentátníkovi. Co jsem to udělal? bědoval v duchu inspektor.

Pak se ovšem rozlehl další výstřel.

Kohl se přesunul k tlustému kmeni dubu na okraji mýtiny. Viděl, jak se k zemi skácel jeden z vojáků. Pohlédl za něj a všiml si, že druhý voják leží v trávě a na prsou má krev. Kousek od něj prchal do bezpečí pod autobus olysalý muž v hnědém saku. Inspektor znovu pohlédl k mercedesu. Co to bylo? Takže se přece jen mýlil. Ministr vyvázl bez zranění! Když Ernst zaslechl první výstřel, vrhl se k zemi, ale nyní se opět obezřetně zvedal a v ruce držel zbraň. Jeho osobní strážce mezitím vytasil automatickou pistoli a také on hledal střelce.

Schumann tedy Ernsta nezabil.

A pak se na mýtině ozvala další rána. Zasáhla Ernstův mercedes a roztříštila okno. Čtvrtý výstřel pak prorazil plášť i duši kola. Chvíli nato zahlédl Kohl na travnatém poli pohyb. Ano, je to Schumann! Pelášil od opelu ke školní budově, přičemž v nepravidelných intervalech pálil na mercedes z dlouhé pušky, takže se Ernst i jeho strážce museli držet při zemi. Jakmile dorazil k hlavnímu vchodu do budovy, Ernstův esesman se vztyčil a několikrát vypálil. Američana však před výstřely chránil autobus. Nechránil ho ovšem před Willim Kohlem.

Inspektor si otřel ruku do kalhot a zamířil pistoli na Schumanna. Vzdálenost byla značná, ale ne beznadějná a Kohl mohl přinejmenším držet Schumanna v šachu, než dorazí další vojáci. Právě když však Kohl začal mačkat spoušť, rozrazil Schumann hlavní dveře do budovy a vřítil se dovnitř. O chvíli později se vynořil a vlekl za sebou mladého muže. Za nimi se pak vypotácelo několik dalších mladíků: drželi se za prsa, kašlali, někteří i zvraceli. Po nich se objevil další a nakonec ještě tři.

Pane na nebi! Kohl byl ohromen. To oni měli být v budově zplynováni, ne krysy nebo myši.

Schumann ukázal mladíkům k lesu, a než se Kohl stačil vzpamatovat z prožitého šoku a znovu zamířit, Američan už znovu pálil po mercedesu, a poskytoval tak mladým mužům krytí, zatímco oni klopýtali do bezpečí hustého lesa.

Paul vystřelil znovu a mauserovka ho tvrdě kopla do ramene. Mířil při zemi v naději, že zasáhne Ernstovy nohy či nohy jeho strážce. Jejich auto však mělo podvozek nízko a on pod ním nemohl najít cíl. Rychle nakoukl do učebny, z níž právě vycházeli poslední chlapci, spěšně se potáceli ven a upalovali k lesu.

„Utíkejte!” křičel na ně Paul. „Utíkejte!” Vypálil ještě dvakrát, aby udržel Ernsta se strážcem při zemi. Setřel si prsty z čela pot a pokusil se přiblížit k mercedesu, ale Ernst i jeho tělesný strážce byli ozbrojeni, uměli střílet a voják měl navíc automat. Také oni opakovaně pálili, takže Paul nemohl vyrazit proti nim. Když si Paul hrál se závěrem, aby vsunul do komory další náboj, zasypal strážce autobus i okolní prostranství

sprškou kulek. Ernst mezitím naskočil na přední sedadlo mercedesu, strhl z palubní desky mikrofon a znovu se ukryl za kapotou auta. Jak dlouho potrvá, než dorazí pomoc? Waltham se rozkládal pouhé tři kilometry odtud, Paul si byl jist, že v tomto přiměřeně velkém městečku budou mít policejní stanici. Vlastní bezpečnostní složku mohla mít navíc i samotná univerzita.

Pokud chce přežít, bude se muset bezodkladně vypařit. Vystřelil ještě dvakrát, čímž spotřeboval poslední munici. Odhodil pušku na zem, sklonil se a vytáhl z pouzdra jednoho ze zabitých vojáků pistoli. Byl to luger, stejný jako měl Reginald Morgan. Paul začal manipulovat s kloubovým mechanismem, aby zbraň natáhl.

Sklopil oči a všiml si, že pod autobusem do půli těla vězí skrčený

holohlavý muž s knírem, který před chvílí vedl studenty do učebny.

„Jak se jmenuješ?” zeptal se ho Paul německy.

„Prosím vás, pane.” Mužův hlas se třásl. „Ne…”

„Tvoje jméno!”

„Profesor doktor Keitel, pane.” Muž plakal. „Prosím vás…” Paul si vzpomněl, že toto jméno figurovalo v dopise o Walthamské studii. Zvedl pistoli a vypálil jedinou ránu doprostřed mužova čela.

Naposledy pohlédl k Ernstovu autu, ale žádný cíl nespatřil. Přeběhl přes pole, přičemž vypálil několik ran, aby udržel Ernsta se strážcem v úkrytu, a po chvíli se vnořil do lesa, zatímco kolem něj svištěly kulky z esesákovy zbraně, drásaly bujné zelené listí, ale žádná z nich se ani zdaleka nepřiblížila k cíli. Willi Kohl se odvrátil od mýtiny a zbrocený potem a vysílený horkem a vypětím zamířil zpět k nákladnímu autu pracovní služby, v němž předpokládal prostředek Schumannova úniku. Hodlal mu vypustit gumy, aby Američan nemohl odjet.

Zadýchaně uběhl sto metrů, dvě stě metrů a přitom si v duchu kladl otázku: Co to bylo za mladíky? Byli to zločinci? Nebo byli nevinní?

Zastavil se, aby se pokusil popadnout dech. Kdyby to neučinil, Schumann by bezpochyby hravě zaslechl jeho sípání daleko dopředu. Prohlédl si les, ale nic zvláštního nespatřil.

Kde je ten náklaďák? Kohl byl dezorientovaný. Stojí tímhle směrem?

Ne, přesně opačným.

Jenže Schumann možná neměl namířeno k němu. Možná měl ještě jinou únikovou cestu. Koneckonců to byl génius. Klidně se mohl ukrýt a…

Bez jediného zvuku, bez jakéhokoliv varování se jeho zátylku dotkl kus rozpáleného kovu.

Ne! Heidi, moje lásko…, napadlo Kohla ze všeho nejdříve, jak si povedeš sama s dětmi v tomhle našem poblázněném světě? Ach, ne, ne!

„Ani se nehněte,” ozvala se za ním němčina se stěží postřehnutelným přízvukem.

„Nehnu… To vy, Schumanne?” dotázal se inspektor anglicky.

„Dejte mi tu pistoli.”

Kohl pustil zbraň a Schumann mu ji sebral.

Obrovská ruka uchopila inspektorovo rameno a otočila ho. To jsou ale oči, pomyslel si Kohl a po zádech mu přejel mráz. Přešel zpět do rodného jazyka: „Zabijete mě, že?” Schumann neřekl nic a pouze inspektora prošacoval. Když u něj nenašel žádné další zbraně, rozhlédl se po poli a po okolním lese. S uspokojením, že jsou zde sami, si pak sáhl do kapsy košile, vytáhl z ní několik listů papíru promočených potem a předal je Kohlovi.

„Co to je?” zeptal se inspektor.

„Přečtěte si to,” poručil mu Schumann.

„Moje brýle, prosím,” řekl Kohl a sklopil oči k náprsní kapse. Schumann mu z kapsy vytáhl brýle a podal mu je.

Inspektor si je nasadil na nos, rozložil archy papíru a rychle si je přečetl. Jejich obsah ho šokoval. Neschopen slova vzhlédl a zadíval se do Schumannových modrých očí. Poté sklopil zrak a přečetl si první stránku ještě jednou.

Ludzvigu,

v příloze najdeš koncept mého dopisu vůdci ohledně naší studie. Povšimni si, že jsem do něj zařadil zmínku o dnešních testech na univerzitě. Výsledky můžeme doplnit dnes večer.

Domnívám se, že v této rané fázi studie bude nejlepší označovat jedince zabité našimi testovanými vojáky za zločince proti státu. Proto jsou v dopise obě židovské rodiny zabité v Gatowě označeny za židovské podvratné živly, polští dělníci zabití v Charlottenburgu za zahraniční infiltrátory, Rómové za sexuální

devianty a ti mladí árijci dnes ve Walthamu za politické disidenty…

Nejdražší pane na nebesích, pomyslel si inspektor. Gatowský případ, charlottenburský případ! A pak i další: zavraždění Rómové. Plus ti dnešní mladíci! A další vraždy ve výhledu… Všichni byli zabiti jen proto, že sloužili jako potrava pro tuto barbarskou studii posvěcenou nejvyššími vládními kruhy.

„Já…”

Schumann si vzal dokumenty zpět. „Na kolena. A zavřít oči.” Kohl na Američana ještě jednou pohlédl. Ach ano, toto jsou oči zabijáka, uvědomil si. Jak si jen mohl jejich výrazu v penzionu nevšimnout? Snad proto, že se nyní mezi lidmi pohybovalo tolik vrahů, až vůči nim člověk začal být imunní. Willi Kohl se zachoval humánně, když Schumanna propustil a pokračoval ve vyšetřování, místo aby ho poslal na jistou smrt v cele SS nebo gestapa. Zachr ánil život vlka, který se nyní obrátil proti němu. Jistě, mohl Schumanna zapřísahat, že o těchto hrůzách nic nevěděl. Proč by mu však měl Američan věřit? A kromě toho, pomyslel si Kohl zahanbeně, přestože jsem o této konkrétní obludnosti netušil, musím být zákonitě spojován s lidmi, kteří ji spáchali.

„No tak!” zašeptal Schumann zuřivě.

Kohl si klekl do listí a pomyslel na manželku. Vzpomněl si, že když se vzali a byli ještě mladí, dělali si pikniky v Grúnewaldu. Vzpomínal na velký košík, který Heidi balila, na slané maso, pryskyřičnou chuť vína, nakyslé aroma nakládané zeleniny. I na dotek její dlaně v jeho ruce.

Inspektor zavřel oči a odříkal modlitbu. Pomyslel si, že národní socialisté alespoň nepřišli na způsob, jak postavit mimo zákon duchovní rozjímání. Netrvalo dlouho a utápěl se ve vroucí promluvě, již musel Bůh tlumočit Heidi a dětem.

A pak si uvědomil, že uplynulo několik okamžiků.

S očima stále zavřenýma se pozorně zaposlouchal. Slyšel jen ševelení větru v korunách stromů, bzukot hmyzu a předení motoru letadla vysoko nad sebou.

Uplynula další minuta nebo dvě. Nakonec otevřel oči. Zamyslel se. A pak se Willi Kohl pomalu ohlédl, přičemž očekával, že každou chvíli zaslechne praskavý výstřel z pistole.

Po Schumannovi však nebylo ani vidu, ani slechu. Statný Američan se tiše vytratil z mýtiny. V tu chvíli zaslechl Kohl nedaleko odtud startování spalovacího motoru. A záběr spojky. Postavil se a maximální rychlostí, jakou mu jeho robustní postava a rozbolavělé nohy umožňovaly, odklusal za zvukem. Po chvíli dospěl na zatravněnou služební cestu a vydal se po ní k silnici. Po nákladním automobilu pracovní služby jako by se slehla země. Kohl tedy odbočil ke svému DKW, ale vzápětí se zastavil. Kapota byla zvednutá a kabely zpřeházené. Schumann mu pocuchal motor. Inspektor se tedy obrátil zpět a úprkem vyrazil po silnici k akademické budově.

Dorazil právě ve chvíli, kdy opodál s kvílením brzd zastavily dva automobily SS. Vyskákali z nich uniformovaní esesmani a střelhbitě obestoupili mercedes, v němž seděl Ernst. Vytasili pistole, upřeli zraky do lesa a hledali případné hrozby.

Kohl spěšně vyrazil přes mýtinu jejich směrem. Příslušníci SS

výhružně obrátili zbraně na něj.

„Já jsem z kripo!” zvolal inspektor zadýchaně a zamával na muže legitimací.

Velitel jednotky ho gestem přivolal k sobě. „Heil Hitler.”

„Heil,” hlesl Kohl.

„Inspektor kripo z Berlína? Co tady děláte? Slyšel jste snad zprávu o útoku na plukovníka

Ernsta?”

„Ne. Sledoval jsem tu jednoho podezřelého, kapitáne. Nevěděl jsem však, že má spadeno na plukovníka. Pátral jsem po něm v souvislosti s jiným případem.”

„Plukovník a jeho osobní strážce atentátníka nezahlédli,” sdělil esesman inspektorovi. „Vy víte, jak vypadá?” Kohl zaváhal.

Do jeho mysli se vrylo jediné slovo. Usadilo se v ní jako klíště a nechtělo odejít.

Bylo to slovo povinnost.

„Ano,” řekl Kohl nakonec. „Ano, vím, pane.”

„Dobře,” odvětil velitel SS. „Nařídil jsem rozmístit v celé oblasti zátarasy. Pošlu svým lidem jeho popis. Je to Rus, že ano?

Aspoň nám to tak bylo řečeno.”

„Ne, je to Američan,” opravil ho Kohl. „A já dokážu víc, než vám ho pouze popsat. Vím, v jakém vozidle jede, a mám tu jeho fotografii.”

„Opravdu?” zeptal se velitel a zamračil se. „Jak to?”

„Tohle mi během dneška odevzdal.” Willi Kohl věděl, že nemá na vybranou. Přesto jeho srdce úpělo trýzní, když strčil ruku do kapsy a předal veliteli pas.

Jsem to ale blázen, pomyslel si Paul Schumann.

Byl v zoufalé situaci, která jako by neměla konce. Uháněl v nákladním automobilu pracovní služby na západ po neudržovaných vedlejších silnicích vedoucích do Berlína a neustále se díval do zpětného zrcátka, zda ho někdo nepronásleduje. Blázen…

Měl jsem Ernsta na mušce! Mohl jsem ho zabít! Avšak… Avšak ti mladí lidé by pak v té zatracené učebně zemřeli úděsnou smrtí. Paul se přesvědčoval, ať na ně nemyslí. Ať se dotkne ledu. Ať provede, kvůli čemu do této trýzněné země přijel. Jenže to nedokázal.

Nyní bouchl dlaní do volantu a otřásl se hněvem. Kolik jiných lidí kvůli jeho rozhodnutí zemře? Pokaždé, když se v budoucnu dočte, že národní socialisté zvětšili svou armádu, že vyvinuli nové zbraně, že se jejich vojáci angažují ve výcviku, že další lidé zmizeli z domovů, že zemřeli krvavou smrtí na čtvrtém čtverci od trávníku v Zahradě bestií, bude se cítit zodpovědným.

Ani vražda obludného Keitela nesňala z jeho rozhodnutí hrůzyplnost. Protože Reinhard Ernst, daleko zvrácenější muž, než si kdokoliv dokázal představit, je stále naživu.

Jeho oči se zalily slzami. Blázen…

Byk Gordon si ho vybral, protože je tak strašlivě dobrý. No jistě, i Paul už se dotýkal ledu. Avšak lepší a silnější člověk než on by ten led jednoduše uchopil, vložil si ho do duše a učinil správné rozhodnutí, ať už by za to ti mladí muži zaplatili jakkoliv vysokou cenu. S tváří planoucí zahanbením pokračoval Paul Schumann v jízdě do Berlína, kde se hodlal ukrývat až do ranního příletu záchranného letadla.

Projel zatáčku a prudce šlápl na brzdy. Cestu blokoval vojenský náklaďák, vedle něhož stálo šest esesmanů, z toho dva se sa mopaly. Paul nepředpokládal, že se jim podaří rozestavit zátarasy tak rychle i na tak malých silnicích. Sebral obě zbraně, svou a inspektorovu, a položil je na sedadlo vedle sebe. Schlíple zasalutoval. „Heil Hitler.”

„Heil Hitler, důstojníku,” odpověděl rázně velitel SS, přestože na uniformu pracovní služby, do níž byl Paul převlečen, pohlížel s jistou dávkou přezíravosti.

„Co se děje, prosím?” dotázal se Paul.

Velitel přistoupil k vozu. „Hledáme někoho v souvislosti s incidentem na Walthamské vojenské univerzitě.”

„Proto jsem viděl na cestě tolik oficiálních aut?” zeptal se Paul a cítil, jak mu v hrudi duní

srdce.

Důstojník SS cosi zabručel a prohlédl si Paulovu tvář. Právě se ho chystal na něco zeptat, když vtom k nim dorazil motocykl. Řidič zhasl motor, seskočil a spěšně přiběhl k veliteli. „Kapitáne,” řekl, „jeden detektiv z kripo zná atentátníkovu totožnost. Tady je jeho popis.”

Paul pomalu sáhl po lugeru. Tyhle dva by dokázal zabít. Jenže opodál stáli další.

Motocyklista podal veliteli arch papíru a pokračoval: „Je to Američan. Ale mluví plynně německy.”

Velitel si papír přečetl. Pohlédl na Paula, znovu se zadíval na dokument a oznámil: „Podezřelý měří asi sto šedesát pět centimetrů a je velmi štíhlý. Má černé vlasy a knír. Podle pasu se jmenuje Robert E. Gardner.”

Paul civěl na velitele a mlčky kýval hlavou. Gardner? přemýšlel usilovně.

„No tak,” oslovil ho esesman, „co na mě tak civíte? Viděl jste ho, nebo ne?”

„Ne, kapitáne. Promiňte. Neviděl.”

Gardner…? Kdo to je…? Moment, vlastně ano. Paul si vzpomněl: toto jméno figurovalo na jednom z falešných pasů Roberta Taggerta. Kohl předal lidem z SS tento dokument, nikoliv Paulův vlastní. Velitel se ještě jednou zadíval do papíru. „Detektiv uvedl, že ten člověk jede v zeleném sedanu audi. Viděl jste někde v okolí takový

vůz?”

„Ne, důstojníku.”

Paul si ve zpětném zrcátku všiml, že si dva další esesmani prohlížejí korbu auta. „Tady všechno v pořádku,” ohlásili nakonec.

„Kdybyste viděl jeho nebo to audi,” pokračoval velitel, „neprodleně se obraťte na úřady.” Otočil se na řidiče nákladního automobilu, který blokoval silnici, a křikl: „Nech ho projet.”

„Heil Hitler,” pronesl Paul s nadšením, jaké zřejmě od svého příjezdu do Německa ještě u nikoho neslyšel.

„Ano, ano, heil Hitler. A teď už jeďte!”

Štábní mercedes SS se smykem zastavil před budovou 5 Walthamské vojenské univerzity, kde Willi Kohl přihlížel, jak desítky vojáků pročesávají les a hledají mladé muže, kteří jim uprchli z učebny. Dveře vozu se otevřely a nevystoupil z nich nikdo menší než sám Heinrich Himmler. Otřel si kapesníkem profesorské brejličky a vykročil k veliteli SS, Kohlovi a Reinhardu Ernstovi, který již

byl opět venku z auta a nyní ho obklopoval tucet osobních strážců. Kohl zvedl paži, Himmler reagoval krátkým zasalutováním a pak si bedlivě Kohla změřil. „Vy jste z kripo?”

„Ano, reichsfúhrere. Detektiv-inspektor Kohl.”

„Ach, ano. Takže vy jste ten Willi Herman Kohl.” Detektiva poněkud zarazilo, že ho nejvyšší šéf německé policie zná

jménem. Vzpomněl si na spis SD a pocítil ještě větší neklid. Plachý Himmler se však odvrátil a dotázal se Ernsta: „Vyvázl jsi bez zranění?”

„Ano. Ale ten chlap zavraždil několik důstojníků a mého kolegu, profesora doktora Keitela.”

„Kde teď je?”

„Uprchl,” prohlásil velitel SS trpce.

„A o koho se vlastně jedná?”

„Tady inspektor Kohl zjistil jeho totožnost.” Se zbrklostí, již

Ernstovi umožňovala jeho hodnost, avšak jíž by se Kohl nikdy neodvážil -, pak

plukovník stroze dodal: „Podívej se na tu fotku v pase, Heinrichu. Je to týž muž, který byl na olympijském stadionu. Stál jeden metr od vůdce, od všech ministrů. Byl tak blízko nám všem.”

„Gardner?” zeptal se Himmler nejistě a pohlédl na pas, který mu velitel SS přidržel. „Na stadionu vystupoval pod falešným jménem. Anebo je falešné tohle.” Zvedl hlavu a zamračil se. „Ale proč ti pak na tom stadionu zachraňoval život?”

„On mi ho očividně nezachraňoval,” odsekl Ernst. „žádné nebezpečí

mi tehdy nehrozilo. Tu pušku musel v té boudě nastražit sám, aby vyvolal dojem, že je to náš spojenec. A dostal se nám pod kůži, pochopitelně. Kdo ví, na koho dalšího měl políčeno, jakmile zabije mě. Možná i na samotného vůdce.” Odmlčel se a ostře dodal: „Podle té zprávy, o které jsi nám říkal, to byl Rus. Ale tady vidím americký pas.”

Himmler se na okamžik odmlčel a jeho oči těkaly po suchém listí pod jejich nohama. „Američané by samozřejmě neměli zájem ti ubližovat. Tipl bych si, že si ho Rusové najali.” Pohlédl na Kohla. „Jak jste se vlastně o tom atentátníkovi dozvěděl?”

„Čirou náhodou, reichsfúhrere. Sledoval jsem ho jako podezřelého v jiném případu. Teprve když jsem v rámci sledování dorazil sem, uvědomil jsem si, že je na univerzitě přítomen plukovník Ernst a že můj podezřelý má v plánu ho zabít.”

„Ale bezpochyby jste věděl o předchozím pokusu o život plukovníka Ernsta, ne?” zeptal se Himmler rychle.

„Myslíte o tom incidentu na olympijském stadionu, o kterém plukovník právě mluvil? Ne, pane. S tím jsem obeznámen nebyl.”

„Nebyl?”

„Ne, pane. Kriminální policie nebyla informována. A to jsem se ne více než před dvěma hodinami setkal s komisařem Horche-rem. Ani on o tom nic nevěděl.” Kohl zavrtěl hlavou. „Mrzí mne, že jsme nebyli informováni, pane. Mohl jsem svůj případ koordinovat s SS a gestapem tak, že k tomuto incidentu nemuselo dojít a tito vojáci nemuseli zemřít.”

„Tvrdíte, že jste netušil, že naše bezpečnostní složky pátrají od včerejšího data po možném infiltrátorovi?” dotázal se Himmler s těžkopádností špatného kabaretního herce.

„Přesně tak, reichsfúhrere.” Kohl pohlédl do Himmlerových drobných očí lemovaných kulatými brýlemi s černými obroučkami a okamžitě věděl, že to byl právě Himmler, kdo vydal příkaz udržovat kriminální policii v otázce bezpečnostního poplachu v nevědomosti. Himmler byl koneckonců Michelangelem třetí říše v umění připisovat si cizí zásluhy, přivlastňovat si slávu a zříkat se zodpovědnosti, dělal to dokonce ještě mistrněji než Goring. Kohl přemýšlel, jestli z Himmlerovy strany nehrozí něco i jemu samému. Právě zde došlo k potenciálně katastrofálnímu bezpečnostnímu selhání, nebude chtít Himmler za tento přehmat někoho obětovat? Zdálo se, že Kohlovy akcie stojí v tomto směru vysoko, ale někdy je nějaký obětní beránek nezbytný, zvláště když

byl kvůli vašim intrikám málem zavražděn Hitlerův expert na vyzbrojování. Kohl tedy učinil rychlé rozhodnutí a dodal: „A kupodivu se mi taky neozval náš styčný důstojník z gestapa. Přitom jsme se setkali včera odpoledne. Lituji, že se mi nezmínil o konkrétních podrobnostech této bezpečnostní záležitosti.”

„A kdo je oním styčným důstojníkem?”

„Jistý Peter Krauss, pane.”

„Aha.” Šéf policie přikývl, pustil informaci z hlavy a ztratil o Williho Kohla zájem.

„Bylo zde také několik politických vězňů,” pravil Reinhard Ernst vyhýbavě. „Přibližně dvanáct mladých mužů. Uprchlí do lesa. Vyslal jsem za nimi vojáky.” Jeho oči zabloudily k vražedné učebně. Také

Kohl pohlédl na budovu, která vypadala naprosto neškodně, jako neokázalý objekt

vyššího vzdělávání z dob pruské druhé říše, a jež

přesto, jak Kohl již nyní věděl, ztělesňovala nejryzejší zlo. Všiml si, že Ernst nechal vojáky odstranit z výfuku hadici a odklidit autobus. Stejně tak zmizely i složky a dokumenty, které

se ještě před chvílí válely po areálu, pravděpodobně součást oné

strašlivé Walthamské studie.

Kohl se obrátil k Himmlerovi a řekl: „S vaším dovolením, reichsfúhrere, bych rád co nejdříve připravil zprávu a pomohl při hledání pachatele.”

„Ano, bezodkladně tak učiňte, inspektore.”

„Heil.”

„Heil,” odpověděl Himmler.

Kohl se otočil a vyrazil k esesmanům bloumajícím vedle dodávky, aby si domluvil odvoz zpátky do Berlína. Zatímco k nim bolestivě kráčel, dospěl k závěru, že se mu zřejmě podaří celý incident uhladit tak, aby minimalizoval riziko pro sebe samotného. Jistě, fotografie v pasu se shodovala s podobou muže zabitého v penzionu v jihozápadním Berlíně ještě před pokusem o atentát na Ernsta. To ovšem věděli pouze Janssen, Paul Schumann a Kathe Richterová. U posledně dvou jmenovaných se rozhodně nedalo očekávat, že se dobrovolně přihlásí na gestapu s upřesňující informací, a pokud šlo o inspektora-čekatele, Kohl ho hodlal bezodkladně vyslat na několik dní do Postupimi v rámci vyšetřování jedné z vražd, které se tam staly, a mezitím získat kontrolu nad všemi písemnostmi týkajícími se Taggerta a vraždy v Drážďanské uličce. Dnes večer pak chtěl vydat příslušným orgánům mrtvolu atentátníka, který zahynul při pokusu o útěk. Soudní patolog zatím samozřejmě Taggertovu pitvu neprovedl, pokud si jeho zřízenci vůbec mrtvolu vyzvedli -, a Kohl tak mohl prostřednictvím protislužby či úplatku zařídit, aby patolog konstatoval, že smrt nastala teprve po pokusu o atentát v areálu univerzity. Pochyboval, že dojde na důkladnější šetření, poněvadž celá aféra zaváněla nebezpečným průšvihem, pro Himmlera kvůli liknavosti v otázce bezpečnosti státu a pro Ernsta kvůli skandálnímu obsahu Walthamské studie. Mohl by…

„Eh, Kohle, inspektore Kohle?” zavolal na něj Heinrich Himmler. Kohl se otočil. „Ano, reichsfúhrere?”

„Za jak dlouho bude váš chráněnec podle vás připraven?” Inspektor se na okamžik zamyslel, ale stále nenacházel v Himmlerově otázce logiku. „Eh, ano, soukmenovče Himmlere. Můj chráněnec?”

„Konrád Janssen. Kdy přejde na gestapo?”

Jak to myslí? Kohl měl v hlavě na okamžik prázdno.

„Nu,” pokračoval Himmler, „věděl jste snad, že jsme ho před závěrečnými zkouškami na policejní akademii přijali na gestapo, ne? Zároveň jsme však chtěli, aby se nejprve zaučil u jednoho z nejlepších vyšetřovatelů na Alexu, než začne pracovat na PrinzAlbrecht-Strasse.” Kohl při té zprávě pocítil, jak se mu svírá srdce. Rychle se však vzpamatoval. „Odpusťte, reichsfúhrere,” řekl, zavrtěl hlavou a usmál se. „Samozřejmě že jsem to věděl. Ale jsem ještě myšlenkami u toho incidentu… Pokud jde o Janssena, ten bude připraven brzy. Projevuje mimořádné nadání.”

„Sledujeme ho už drahnou dobu, Heydrich i já. Můžete být na toho chlapce pyšný. Mám dojem, že se rychle dostane až na vrchol. Heil Hitler.”

„Heil Hitler.”

Zničený Kohl odešel. Janssen? Ten že celou dobu plánoval přestup k tajné politické

policii? Inspektorovy ruce se roztřásly bolestí z této zrady. Chlapec mu tedy o všem lhal, o své touze stát se kriminalistou, o nechuti vstoupit do strany (chtěl-li člověk udělat v gestapu a sipu kariéru, musel být jejím členem). A pak si Kohl s mrazením v zádech vzpomněl na řadu indiskrétností, jichž se před mladým kriminalistou dopustil.

Janssene, vždyť vy byste mě mohl nechat zatknout a poslat na rok do Oranienburgu jen za to, co jsem právě řekl…

Kohl si nicméně uvědomil, že inspektor-čekatel ho zatím potřebuje k postupu a nemůže si dovolit ho udat. Nebezpečí tedy snad nebylo tak velké, jaké mohlo být.

Odtrhl oči od země a zadíval se na hlouček esesmanů stojících kolem dodávky. Jeden z nich, obrovský muž v černé helmě, na jeho pohled zareagoval: „Ano? Přejete si?”

Kohl mu vysvětlil, že jeho DKW je nepojízdné.

„Ten vrah vám ho porouchal? A proč se s tím obtěžoval? Vždyť by vám utekl i pěšky!” Vojáci se rozesmáli. „Ano, ano, svezeme vás, inspektore. Za pár minut odjíždíme.”

Kohl pokýval hlavou, stále strnulý šokem z Janssenovy zrady nastoupil do dodávky a posadil se. Zíral na oranžové slunce, které se zasouvalo za svah zježený siluetami květin a trávy. Inspektor se schlíple schoulil a opřel si hlavu o opěrku. Esesmani nastoupili do dodávky a vyrazili jihovýchodním směrem, zpátky do Berlína.

Cestou si vojáci vyprávěli o pokusu o atentát, o olympijských hrách a o plánech na velké národně socialistické shromáždění kousek od Špandavy během nadcházejícího víkendu.

Právě v tom okamžiku dospěl inspektor k rozhodnutí. Jeho volba se zdála absurdně impulzivní, stejně rychlá jako nenadálý západ slunce za obzor, kdy se rozzářená obloha zčistajasna proměnila v modrošedé přítmí. Ale dost možná, pomyslel si Kohl, to ani není vědomé rozhodnutí jako spíše nevyhnutelnost, kterou si už před dlouhým, velmi dlouhým časem vynutily neměnné zákony, podobně jako když den přechází v soumrak.

Willi Kohl a jeho rodina odjedou z Německa.

Zrada Konráda Janssena a Walthamská studie, tyto břitké symboly toho, jaká vláda je a kam směřuje, pro to byly dostatečným důvodem. Avšak v konečném důsledku o této otázce rozhodl onen Američan, Paul Schumann.

Když inspektor stál u příslušníků SS před budovou 5 a uvědomoval si, že má v kapse jak Schumannův pravý pas, tak i Taggertův falešný, prožíval trýznivé dilema, zda splnit svou povinnost. Nakonec ji splnil. Ke svému žalu nicméně zjistil, že mu smysl pro povinnost velí jednat proti zájmům vlasti.

Vyřešenu měl i otázku, jakým způsobem ze země odejde. Bude dál předstírat, že o Janssenovu rozhodnutí netuší (přičemž však pochopitelně přestane s neprozíravými poznámkami směrem k mladému muži), bude papouškovat veškeré fráze, které bude chtít komisař Horcher slyšet, bude se držet daleko od suterénu na ústředí kripo i s jeho třídicími stroji DeHoMag, bude vyšetřovat vraždy podobné té v Gatowě přesně tak, jak po něm budou požadovat, což

pochopitelně znamená nevyšetřovat je vůbec. Stane se zkrátka příkladným národně socialistickým policistou.

A v únoru odjede s celou rodinou na konferenci Mezinárodní komise kriminální policie do Londýna. Odtamtud pak všichni vyrazí lodí do New Yorku, kam před lety emigrovali dva Kohlovi bratranci a začali tam nový život.

Jakožto vysoce postavený představitel kriminální policie na služební cestě si hravě zařídí výjezdní dokumenty i povolení k vývozu značné finanční částky ze země. Přípravy se

samozřejmě

neobejdou bez jistého vychytralého manévrování, ale kdo v dnešním Německu není alespoň trochu zběhlý v intrikách?

Heidi tuto změnu nepochybně přivítá, neboť díky ní nalezne bezpečné útočiště pro děti. Giinter bude uchráněn před spolužáky z Hitlerjugend. Hilde bude moci znovu chodit do školy, a možná se dokonce stane profesorkou, jak si vždy přála.

Se starší dcerou Charlotte byla pochopitelně spojena komplikace v podobě jejího snoubence Heinricha Sachse. Kohl však dospěl k závěru, že mladíka přesvědčí, aby odjel s nimi. Sachs se vždy stavěl vehementně proti národním socialistům, neměl žádné blízké

příbuzné a do Charlotte byl zamilován tak beznadějně, že by za ní šel kamkoliv. Navíc byl talentovaným státním úředníkem, hovořil dobře anglicky a navzdory občasným záchvatům artritidy vynikal pracovitostí, Kohl měl tušení, že tento člověk si práci v Americe najde mnohem snáze než on sám.

A pokud šlo o samotného Kohla, začínat od píky ve středním věku!

Tomu se říká zdrcující výzva! Kohl si ironicky vzpomněl na vůdcovo nesmyslné dílo Můj boj. Také na něj čeká urputný boj -unavený muž

s rodinou bude muset začínat znovu ve věku, kdy by již měl přidělovat případy mladým inspektorům a brát si půldenní volna, aby mohl doprovázet děti do lunaparku na koupaliště s umělým vlnobitím. A přesto to nebyla představa budoucí námahy a nejistoty, co ho přimělo se tiše zalknout a z čeho mu z očí vytryskly slzy, které mladým esesmanům samozřejmě neukázal. Kdepak, jeho slzy oplakávaly věc, na niž se cestou zpátky do Berlína díval: pruskou nížinu. Ačkoliv byla v tento suchý letní

večer prašná a bezbarvá, stále z ní čišela velkolepost a téměř hmatatelná významnost, neboť to byla nížina jeho Německa, národa s velkým srdcem, jehož pravdy a ideály nějakým tragickým nedopatřením zcizili zloději.

Kohl sáhl do kapsy a vytáhl pěnovku. Naplnil ji tabákem, propleskal si sako, ale nikde nemohl najít sirky. Vtom zaslechl škrtnutí a všiml si, že esesman usazený vedle něj zapálil sirku a drží ji před ním. „Děkuji,” řekl Kohl a potáhl z troubele, aby tabák zapálil. Znovu se opřel, naplnil vzduch v kabině pronikavou vůní třešní a zadíval se z čelního skla na světla Berlína, který se před nimi právě vynořil.

Auto se proplétalo po silnici vedoucí do jeho domu v Charlottenburgu jako tanečník. Reinhard Ernst seděl vzadu, přidržoval se v zatáčkách a opíral hlavu o luxusní kožený potah. Měl nového řidiče a osobního strážce, poručíka SS Clause, který s ním byl na Walthamské univerzitě, totiž poranil střep z roztříštěného okna mercedesu, takže musel být převezen k chirurgovi. Za nimi pak jelo další auto SS plné strážců v černých helmách.

Ernst si sundal brýle a protřel oči. Ach, Keitel byl mrtev, stejně jako voják, jenž se účastnil jejich studie. Ernst o něm přemýšlel jako o „Subjektu D”, vlastně ani neznal jeho skutečné jméno… Jak katastrofální byl dnešní den.

Ze všeho nejvýrazněji však z Ernstových myšlenek vystupovala volba, k níž se odhodlal onen zabiják před budovou 5. Kdyby mě chtěl zabít, pomyslel si plukovník, což měl očividně za úkol, mohl to snadno učinit. On se však rozhodl to neudělat a místo toho zachránit ty mladíky. Tváří v tvář tomuto činu na Ernsta zřetelně

dolehla hrůza, jíž se dopouštěl. Ano, uvědomil si, ta Walthamská studie je vskutku ohavná. Díval se všem těm mladým lidem do očí a říkal jim, že když si odslouží jeden rok v armádě, budou jejich hříchy smyty, přestože celou dobu dobře věděl, že je

to lež. Bulíkoval svým obětem báchorky jen proto, aby se chovaly uvolněně

a neměly tušení, co je čeká, takže se s nimi Subjekt D mohl před smrtí lépe seznámit.

Jistě, lhal bratrům Fischerovým, stejně jako lhal polským dělníkům, když jim tvrdil, že dostanou dvojnásobnou mzdu, když

pojedou nedaleko od Charlottenburgu přesazovat kvůli olympiádě

stromy. A stejně jako lhal židovským rodinám v Gatowě, kterým zase řekl, aby se shromáždily u řeky, protože se v okolí pohybují

zvlčilí SA-mani a on je se svými lidmi ochrání.

Ernst necítil k židům žádnou zášť. Ve válce po boku některých bojoval a připadali mu stejně chytří a stateční jako kdokoliv jiný.

Kdyby měl soudit podle židů, které tehdy i později poznal, pak mezi nimi a árijci neexistoval vůbec žádný rozdíl. A pokud šlo o Poláky, pak mu četba historických knih napovídala, že se ani oni příliš neliší od pruských sousedů a rozhodně v sobě mají noblesu, jakou vyzařovalo jen pramálo národních socialistů. Ta jeho studie byla odporná. Děsivá. Ernst pocítil zahanbení ostré

jako břitva, jako spalující bolest v paži, když se mu za války zakousl do ramena horký šrapnel.

Silnice se přestala klikatit a auta se přiblížila ke čtvrti, v níž

plukovník bydlel. Ernst se předklonil a vysvětlil řidiči cestu domů.

Ohavná, ano…

A přesto…, když se nyní rozhlédl kolem sebe na důvěrně známé

budovy, kavárny a parky v této části Charlottenburgu, začalo jeho zděšení otupovat stejně, jako když na bojišti padl poslední

výstřel z mauserovky či enileldky, kanonáda ustala a křik raněných zeslábl. Vzpomněl si, jak dnes pozoroval „náborového důstojníka” alias Subjekt D, který ochotně a nonšalantně připojil k učebně

smrtící hadici, přestože hrál krátce předtím s obětmi fotbal. Jiný

voják by se na jeho místě mohl i zhroutit. A kdyby nebyl vzápětí

zemřel, jeho odpovědi do dotazníku profesora doktora by byly mimořádně užitečné při stanovování kritérií pro výběr vojáků a jejich povinností.

Slabost, již Ernst před okamžikem pociťoval, kajícnost rozjit-řená

atentátníkovým rozhodnutím nesplnit vlastní povinnost, zničehonic vymizela a plukovník byl opět přesvědčen, že činí správnou věc. Jen ať si Hitler prodělá další záchvat šílenství. Jistě, než se bouře přežene, pár dalších nevinných lidí zemře, ale nakonec tady nebude ani sám vůdce, zatímco Ernstem vybudovaná armáda ho přežije a stane se páteří nově nabyté německé slávy, a vpo-sledku i nového evropského míru.

Oběti jsou nezbytné.

Hned zítra zahájí Ernst hledání dalšího psychologa či doktora, který mu pomůže pokračovat v započatém díle. A tentokrát si najde někoho, kdo je na strunu národního socialismu naladěn lépe, než

byl Keitel, a rozhodně někoho bez židovských prarodičů, prokristapána. Ernst musí být chytřejší. V této historické době

člověk zkrátka musí být chytrý.

Automobil zastavil před domem, Ernst poděkoval řidiči a vystoupil. Také esesmani v automobilu za ním vyskákali z vozu a připojili se ke svým kolegům, kteří střežili plukovníkovo obydlí. Velitel Ernstovi sdělil, že zde muži zůstanou tak dlouho, dokud nebude atentátník dopaden či dokud nebude potvrzeno, že byl zabit nebo uprchl ze země. Ernst zdvořile poděkoval i

jemu, vešel do domu a přivítal se s Gertrud polibkem. Manželka pohlédla na skvrny od trávy a bláta na jeho kalhotách.

„Ach, ty jsi beznadějný případ, Reinie!”

Ernst jí nic nevysvětloval a jen se chabě usmál. Gertrud se vrátila do kuchyně, kde vařila cosi, co vonělo octem, a česnekem. Ernst vyšel po schodech do patra, aby se umyl a převlékl. Cestou si všiml vnuka, který si ve svém pokoji kreslil na destičku s papírem.

„Dědo!” vykřikl chlapec a rozběhl se k němu.

„Ahoj, Marku. Budeme dnes pracovat na naší lodi?” Chlapec neodpovídal a Ernst si uvědomil, že se mračí.

„Copak je?”

„Dědo, tys mi řekl Marku. Tak se jmenoval táta.” Vážně jsem mu tak řekl? „Promiň, Rudy. Nedával jsem pozor. Jsem dneska strašně unavený. Asi si potřebuju schrupnout.”

„Ano, já si taky schrupávám,” prohlásil chlapec dychtivě a byl šťasten, že může dědečka potěšit znalostí tohoto návyku.

„Odpoledne bývám taky někdy unavený. Máma mi pak udělá horké mléko nebo kakao a já si po něm jdu lehnout.”

„To je ono. A přesně tak se teď cítí tvůj popletený dědeček. Má za sebou dlouhý den a potřebuje si schrupnout. A ty zatím běž

připravit dřevo a nože. Po večeři se do té loďky pustíme.”

„Ano, dědo, už běžím.”

Krátce před třetí hodinou odpolední vystoupal Byk Gordon po schodišti do „Místnosti” na Manhattanu. Jiné newyorské čtvrti, byly i v neděli rušné a pulzující, avšak na zdejší příčné ulici panovalo ticho.

žaluzie byly zatažené a dům působil opuštěným dojmem, avšak když

se k němu Gordon, který dnes měl na sobě civilní oděv, přiblížil, hlavní dveře se otevřely dříve, než stačil vytáhnout z kapsy klíč. „Dobré odpoledne, pane,” pozdravil ho tiše uniformovaný námořní důstojník.

Gordon přikývl.

„Senátor je v salonu, pane.”

„Sám?”

„Ano.”

Gordon vešel dovnitř a pověsil si svrchník na věšák v hale. V

kapse cítil tíhu zbraně. Věděl, že ji pravděpodobně nebude potřebovat, ale přesto byl rád, že ji má. Zhluboka se nadechl a vstoupil do malého salonu.

Senátor seděl v křesle vedle stojací lampy od Tiffanyho a poslouchal rádio značky Phiko. Když spatřil Gordona, vypnul aparát a dotázal se: „Únavný let?”

„Všechny lety jsou únavné. Aspoň mi to tak připadá.” Gordon přešel k baru a nalil si skotskou. Vzhledem k pistoli v kapse to možná nebyl nejlepší nápad, ale k čertu s tím. Nalil si do sklenice ještě jeden prst whisky a tázavě se zadíval na senátora.

„Jistě. Jen mi dejte dvojitou.” Ukázal na Gordonovu sklenici. Velitel nalil kouřem provoněnou tekutinu do druhé sklenice, podal ji senátorovi a ztěžka se posadil. Hlava mu stále brněla z letu na palubě R2D-1, což byla námořní verze letounu DC-2. Byl přibližně stejně rychlý, ale nedostávalo se mu pohodlných proutěných křesílek a zvukotěsnosti modelu Douglas Commercial. Senátor měl na sobě oblek s vestou, košili se stojáčkem a hedvábnou kravatu. Gordon přemýšlel, zda šel dnes ráno ve stejném úboru do kostela. Senátor mu kdysi prozradil, že bez ohledu na to, čemu politik osobně věří a jestli je třeba i ateista, do kostela chodit musí. Považte. I na tomhle záleží.

„Takže,” začal senátor chraplavě. „Můžete mi rovnou vyklopit, co všechno víte. Ať to máme za sebou.”

Velitel se zhluboka napil whisky a učinil přesně to, oč ho protějšek žádal.

Berlín se zahalil do noci.

Město se rozkládalo na obrovském prostranství, naprosto rovinatém s výjimkou několika málo pahorků na obzoru a signální věže letiště Tempelhof na jihu. I tento výjev však vymizel, když se řidič

přehoupl přes kopeček a sjel k severozápadním čtvrtím, obklopen dalšími automobily, v nichž se Berlíňané podle všeho vraceli z víkendu stráveného u nedalekých pruských jezer a na horách. Toto vše jízdu mimořádně ztěžovalo. A Paul Schumann chtěl mít jistotu, že ho nezastaví dopravní policie. Neměl u sebe žádný průkaz totožnosti, řídil ukradené auto… Kdepak, bylo životně důležité zachovat nenápadnost.

Odbočil do ulice vedoucí k mostu přes řeku Sprévu a dále směřoval na jih. Konečně našel, co hledal: otevřené prostranství, na němž

parkovaly desítky nákladních vozů a dodávek. Paul si tohoto místa všiml, když po svém příjezdu do města rázoval podél kanálu z Lútzowplatzu do penzionu Kathe Richterové.

Opravdu to bylo teprve včera?

Znovu si vzpomněl na Kathe. A taky na Otto Webbera. A přestože si je vybavoval jen s těžkým srdcem, stále to bylo lepší než se donekonečna zaobírat svým žalostným rozhodnutím ve Walthamu.

Ať máš nejlepší den, nebo nejhorší den, nakonec vždycky zapadne slunce…

Jenže nad jeho dnešním selháním bude slunce zapadat dlouho, velice dlouho. A možná nikdy nezapadne.

Paul zaparkoval mezi dvěma velkými dodávkami a vypnul motor. Opřel se a přemýšlel, zda je od něj hodně šílené, že se sem vrací. Nakonec však dospěl k závěru, že je to

pravděpodobně moudrý tah. Nemusí se zde zdržovat dlouho. Holobrádek Avery a posměváček Manielli se jistě postarali, aby pilot co nejdříve odstartoval k setkání na letišti. Kromě toho Paul instinktivně cítil, že je zde ve větším bezpečí než kdekoliv mimo město. Tak arogantní bestie, jako jsou národní socialisté, by nikdy ani nenapadlo, že se jejich kořist ukryje přímo uprostřed jejich zahrady.

Dveře se otevřely a vojenský sluha uvedl do „Místnosti” dalšího muže.

Růžolící Cyrus Clayborn, který ve značkovém bílém obleku vypadal do poslední nitky jako plantážník před sto lety, vešel dovnitř a nenuceně se usmál na Byka Gordona i senátora. Nato přimhouřil oči a pokýval hlavou. Zadíval se na bar, ale nezamířil k němu, Byk Gordon věděl, že Clayborn je abstinent.

„Mají tady kávu?” zeptal se místo toho.

„Ne.”

„Á.” Clayborn si opřel vycházkovou hůl o zeď nedaleko od dveří a pravil: „Zvete si mě sem, jen když potřebujete peníze, ale mám takové tušení, že dnes vám o almužny nejde.” Ztěžka se posadil.

„Jde o to druhé, co?”

„Jde o to druhé,” přitakal Gordon. „Kde je váš člověk?”

„Můj bodyguard?” Clayborn naklonil hlavu.

„Ano.”

„Venku v autě.”

S úlevou, že nakonec nebude potřebovat pistoli, Claybornova gorila byla proslulá svou

nebezpečností -, zavolal Gordon jednomu ze tří příslušníků námořnictva, kteří seděli v kanceláři u hlavního vchodu, a nařídil mu, aby dohlédl, že Claybornův osobní strážce zůstane sedět v limuzíně, a aby ho za žádnou cenu nevpouštěl do domu. „Použijte veškerých dostupných prostředků.”

„Ano, pane. Bude mi potěšením, pane.”

Gordon zavěsil a všiml si, že se finančník kuckavě směje. „No snad jste si nemyslel, že dojde na šestiraňáky, veliteli?” Když Gordon nic neříkal, Clayborn se zeptal: „Takže jak jste na to kápli?”

„Člověk jménem Albert Heinsler,” odvětil Gordon.

„Kdo?”

„To byste měl vědět,” zabručel senátor. „Byl přece na Manhattanu kvůli vám.”

„Jistě, nacisti jsou chytří,” pokračoval Gordon, „ale pak nás napadlo: proč by měli mít špiona právě na téhle lodi? Připadalo mi to praštěné. Věděli jsme, že Heinsler působí v jerseyské odnoži Německoamerického spolku, a tak jsme řekli Hooverovi, aby na ten spolek trochu zatlačil.”

„To nemá ten teplouš nic lepšího na práci?” zavrčel Clayborn.

„A tak jsme přišli na to, že jste jejich velkým přispěvatelem.”

„Peníze se musí nějak točit,” odpověděl magnát úlisně a Gordonovi se za to ošklivil ještě více. Clayborn pokýval hlavou. „Tak Heinsler se jmenoval, jo? Nikdy jsem ho neznal. Prostě jsme ho poslali na loď, aby dohlížel na Schumanna a vyřídil v Berlíně vzkaz, že se ve městě pohybuje Rus. Potřebovali jsme udržet skopčáky ve střehu. Aby byla naše drobná hra věrohodnější, chápete? To vše bylo součástí plánu.”

„Jak jste poznal Taggerta?”

„Sloužil se mnou ve válce. Slíbil jsem mu nějaký diplomatický post, pokud mi v téhle věci pomůže.”

Senátor zavrtěl hlavou. „Pořád jsme nemohli přijít na to, jak jste se dostal k těm smluveným heslům.” Zasmál se a kývl na Gordona.

„Tady velitel si nejdřív myslel, že jsem Schumanna prodal já. Mně to ovšem nevadí. Nejsem namíchnutý. Potom si ale Byk vzpomněl na vaše společnosti, kontrolujete přece všechny telefonní a telegrafní linky na východním pobřeží. Nasadil jste někoho na odposlech, když jsem volal veliteli a dohadovali jsme se na smluvených heslech.”

„To jsou žvásty. Já…”

Gordon ho však nepustil ke slovu. „Jeden z mých mužů prověřil spisy vaší společnosti, Cyrusi. Obsahovaly přepisy rozhovorů mezi senátorem a mnou. Všechno jste zjistil.”

Clayborn pokrčil rameny, spíš pobaveně než znepokojeně. Což

Gordona ošklivě dohřálo. „I my jsme zjistili všechno, Clayborne,” vyštěkl a začal vypočítávat, jak to všechno bylo: jak nápad zavraždit Reinharda Ernsta poprvé vzešel právě od magnáta, který ho nadhodil senátorovi. Prý vlastenecká povinnost. Jak se poté sám nabídl, že bude atentát financovat. A kdyby jen to, že zaplatí celý tenhle plán. Senátor se pak s jeho návrhem obrátil na vysoce postavené lidi v administrativě, kteří operaci na zapřenou schválili. Clayborn však mezitím potají zavolal Robertu Taggertovi a nařídil mu, aby zavraždil Morgana, setkal se s Schumannem místo něj, pomohl mu zorganizovat atentát na Ernsta a pak němec kého plukovníka v poslední minutě zachránil. A když se na něj posléze obrátil Gordon se žádostí o tisíc dolarů navíc, pokračoval Clayborn v předstírání, že velitel skutečně hovořil s Morganem, a nikoliv s Taggertem.

„Proč je pro vás tak důležité, aby byl Hitler spokojený?” zeptal se Gordon na závěr.

Clayborn se ušklíbl. „Jste blázen, pokud ignorujete židovskou hrozbu. Spřádají pletichy po celém světě. O komunistech nemluvě. A co barevní, prokristapána? Ani na minutu nemůžeme přestat být ve střehu.”

„Takže vám šlo opravdu jen o to?” osopil se na něj znechucený Gordon. „O židy a o černochy?”

Než však stačil finančník odpovědět, vložil se do hovoru senátor: „Eh, vsadím se, že je v tom ještě něco jiného, Byku… Peníze, viďte, Cyrusi?”

„Trefa!” zašeptal bělovlasý magnát. „Němci nám dluží miliardy, za všechny půjčky, které jsme jim v posledních patnácti letech vypsali. A tak musíme chovat Hitlera, Schachta i ostatní tamní

hochy od prachů jako v bavlnce, aby naše úpisy hezky spláceli dál.”

„Jenže oni se vyzbrojují na další válku,” zabručel Gordon.

„Tím rozumnější je stát na jejich straně, nemyslíte?” opáčil Clayborn věcně. „Alespoň budeme mít větší trh pro zbraně.” Ukázal prstem na senátora. „Tedy za předpokladu, že vy blázni tam v Kongresu zrušíte zákon o neutralitě.” Zamračil se. „Takže co si skopčáci myslí o té aféře s Ernstem?”

„No, je tam z toho pořádná mela,” pronesl rozvášněně senátor.

„Taggert jim ten atentát vyzradil, ale pachatel unikl a pokusil se o něj znovu. Taggert poté zmizel. Veřejně se mluví o tom, že si Rusové najali amerického atentátníka. V soukromí si však kladou otázku, jestli jsme za celou záležitostí nestáli my.” Clayborn se znechuceně zašklebil. „A Taggert?” Chvíli mlčel a pak pokýval hlavou. „Mrtvý. No jistě. A provedl to Schumann. Inu, tak už to bývá… Takže, pánové, předpokládám, že toto je konec našeho příjemného pracovního vztahu.”

„Reggie Morgan je mrtvý jen kvůli vám… Provinil jste se několika zatraceně těžkými zločiny, Cyrusi.”

Magnát si uhladil bílé obočí. „A co vy, kteří jste tenhle malý výlet financovali ze soukromých peněz? To by bylo hezké téma na kongresové slyšení, nemyslíte? Takže to mezi námi vypadá na pat. Proto si myslím, že bude nejlepší, když se obě strany rozejdou po svých a budou držet jazyk za zuby. A teď už dobrou noc. Jo, a nakupujte dál akcie mé společnosti, pokud si jako státní úředníci můžete nějaké dovolit. Půjdou totiž jedině nahoru.” Clayborn se pomalu postavil, sebral hůlku a zamířil ke dveřím. Gordon se rozhodl, že se bez ohledu na možné důsledky pro vlastní kariéru postará, aby tohle Claybornovi neprošlo, rozhodně ne poté, co zavraždil Reginalda Morgana a téměř zabil i Schumanna. Tato vyšší spravedlnost však musela počkat. V tuto chvíli si zasluhovala pozornost pouze jedna jediná záležitost. „Chci Schumannovy peníze,” prohlásil.

„Jaké peníze?”

„Těch deset tisíc, které jste mu slíbil.”

„Ach tak. Jenže on žádnou práci neodvedl. Skopčáci nás podezírají a můj člověk je mrtvý. Schumann má smůlu. žádné prachy nebudou.”

„Jeho na hůl nevezmete.”

„Je mi líto,” odpověděl byznysmen a nepůsobil ani trochu kajícně.

„V tom případě, Cyrusi,” křikl za ním senátor, „vám přeji hodně štěstí.”

„Budeme vám držet palce,” dodal Gordon.

Clayborn se zastavil a ohlédl se.

„Snažím se udělat si obrázek,” řekl senátor, „co by se mohlo stát, kdyby se Schumann

dozvěděl, že jste se ho nejen pokusil zabít, ale že jste ho navíc i okradl.”

„Zvlášť vzhledem k tomu, v jaké branži se pohybuje,” přizvukoval Gordon.

„To byste se neopovážili.”

„Vrátí se za týden, možná za deset dní.”

Průmyslník si povzdechl. „Dobrá, dobrá.” Sáhl si do kapsy a vytáhl knížečku s bankovními směnkami. Jednu z ní vytrhl a dal se do psaní.

Gordon však zavrtěl hlavou. „Ne. Vy teď vyklopíte peníze hezky postaru na dřevo. Hned teď. Ne až příští týden.”

„Deset tisíc? V neděli večer?”

„Hned teď,” přidal se senátor. „Jestli chtěl Paul Schumann ty peníze hotově, dáme mu je hotově.”

VI

Z čekání už se jim dělalo špatně.

Během víkendu stráveného v Amsterdamu viděli poručíci An-drew Avery a Vincent Manielli tulipány ve všech představitelných barvách, prohlédli si spoustu nádherných obrazů a proháněli blondýnky s kulatými růžovými obličeji a rovně sestříhanou ofinou (tedy alespoň Manielli, Avery byl šťastně ženatý). Těšili se ze společnosti oslnivého letce britského Královského letectva Lena Aaronse, který v zemi pobýval kvůli svým vlastním intrikám (na jejichž téma hovořil stejně vyhýbavě jako Američané na téma těch svých), popíjeli tupláky piva Amstel a leptavý jalovcový gin. život na zahraniční vojenské základně se však brzy omrzí. A po pravdě řečeno už oba muže unavovalo také neustálé napětí a starosti o Paula Schumanna.

Nyní však čekání skončilo. V pondělí v deset hodin dopoledne se dvoumotorové letadlo s trupem ve tvaru racka na chvíli vze-pjalo a poté dosedlo na travnaté pole machteldtského letiště kousek od Amsterdamu. Opřelo se ocasem o zadní kolo, zpomalilo a začalo klikatě rolovat do hangáru, poněvadž pilot po dosednutí neviděl přes zvednutou špičku.

Když se elegantní stříbrný letoun přiblížil k oběma důstojníkům, Avery mu zamával.

„Myslím, že si s ním dám pár kol,” křikl Manielli do hluku motorů

a svištění vrtulí.

„S kým?”

„Se Schumannem. že si s ním zatrénuju. Díval jsem se na něj: není

tak dobrý, jak si o sobě myslí.”

Poručík se na kolegu zadíval a rozesmál se.

„Co je?”

„Sežral by tě jako krabici s pop-cornem a vyplivl by dárek.”

„Jsem mladší, jsem rychlejší.”

„Jsi hloupější.”

Letadlo zamířilo na parkovací plochu a pilot zhasnul motory Pratt

& Whitney. Ty kašlavě ztichly a pozemní personál vyběhl ke stroji, aby zajistil kola klíny.

Rovněž poručíci vyrazili k letadlu. Dlouho se snažili vymyslet nějaký dárek, který by Schumannovi předali, ale nic je nenapadlo.

„Řekneme mu, že jsme mu věnovali tenhleten první let letadlem,” nadhodil Manielli. „To bude jeho dárek.”

„Ne,” namítl Avery. „Nemůžeš někomu říct, že něco, co už jsi pro něj udělal, bylo míněno jako dárek.”

Manielli si pomyslel, že jeho kolega to zřejmě musí vědět, poněvadž všichni ženáči mají v protokolu předávání darů jasno. A”tak nakonec Schumannovi koupili karton „krabiček poslední

radosti”, neboli chesterfieldek -, což je zde v Holandsku stálo jisté úsilí a nemalý obnos.

Manielli nyní držel cigarety pod paží. Jeden člen pozemního personálu přistoupil ke dveřím letadla a stáhl je dolů, čímž z nich vznikly schůdky. Poručíci se zaculili a vyrazili kupředu, ale vzápětí se opět zastavili, neboť se v nízkém vchodu přikrčeně objevil asi dvacetiletý mladík ve špinavém oblečení.

Zamžoural, zvedl ruku, aby si zakryl oči před sluncem, a sešel po schůdcích. „Guten Morgen… Bitte, leh bin Georg Mattenberg.” Rozp řáhl ruce a srdečně objal Averyho. Nato proběhl kolem něj a protíral si oči, jako by se právě probudil.

„Kdo to, ksakru, je?” zašeptal Manielli.

Avery pokrčil rameny a došel ke dveřím, v nichž se mezitím objevili další muži. Bylo jich celkem pět. Všem mohlo být kolem dvaceti let nebo ještě méně, všichni byli v dobré kondici, ale zároveň vyčerpaní a neoholení, oči měli kalné, šaty otrhané a poseté skvrnami od potu.

„Tohle je špatné letadlo,” zašeptal Manielli. „Ježíši, kde se…”

„Tohle je správné letadlo,” konstatoval jeho kolega, ale netvářil se o nic méně zmateně.

„Poručík Avery?” ozval se od dveří hlas s přízvukem. Z letadla vystoupil muž o pár let starší než ostatní a za ním se vynořil ještě jeden, o něco mladší.

„To jsem já. A kdo jste vy?”

„Hovořím anglicky lépe jako ostatní. Budu odpovědět. Já jsem Kurt Fischer a toto je můj bratr Hans.” Zasmál se výrazu obou poručíků a dodal: „Vy nás neočekáváte, ano, ano. Ale Paul Schumann nám zachránil.”

Načež začal vyprávět historku, jak Schumann zachránil dvanáct mladých mužů před zplynováním nacisty. Američanovi se poté podařilo vyhledat několik z nich v lese, kam uprchli, a nabídl jim možnost útěku ze země. Někteří si přáli zůstat a zkusit štěstí doma, ale sedm, včetně bratrů Fischerových — jich s odletem z Německa souhlasilo. Schumann je tedy naložil na korbu nákladního vozu pracovní služby, kde se chopili lopat a jutových pytlů a začali se vydávat za dělníky. Odvezl je přes silniční zátarasy do berlínského bezpečí, tam se pak přes noc ukrývali.

„Při svítání nás odjel do starého aerodromu za městem, kde jsme vešli na toto letadlo. A teď jsme tady.”

Avery se chystal zasypat muže dalšími otázkami, ale v tom okamžiku se ve dveřích letadla objevila žena. Mohla mít kolem čtyřiceti let, byla docela štíhlá a stejně unavená jako ostatní. Její hnědé

oči začaly okamžitě těkat po celém okolí. V jedné ruce nesla malý kufřík, ve druhé knihu s odtrženými deskami.

„Madam,” řekl Avery a věnoval svému kolegovi další udivený pohled.

„Vy jste poručík Avery? Anebo možná poručík Manielli.” Její angličtina byla dokonalá, snad jen s drobným přízvukem.

„Já…, totiž, ano. Já jsem Avery.”

„Jmenuji se Kathe Richterová,” řekla žena. „Toto je pro vás.” Podala mu dopis. Avery ho rozložil a šťouchl do Manielliho. Oba začali číst: Gordone, Avery a Manelli (nebo jak se to, ksakru, píšete), odvezte tyhle lidi do Anglie, do Ameriky nebo kam chcete. Najděte jim bydlení a zařiďte jim nový život. Je mi fuk, jak to uděláte, ale postarejte se o to.

A jestli teď uvažujete, že je pošlete zpátky do Německa, tak vězte, že Damona Runyona nebo některého z mých kámošů v Sunu nebo v Postu by velice zajímalo, kvůli čemu jste mě poslali do Berlína. Z

tohodle by teda byl parádní sólokapr. Obzvl. ve volebním roce. Bylo to senza, hoši,

Paul

P. S.: V zadní místnosti mé tělocvičny bydlí jeden černoch, Sorry Williams. Nechte ten barák přepsat na něj, nebo jak se to dělá. A dejte mu taky nějaké prachy. Nešetřete na něm.

„Pak tady mám ještě toto,” řekla žena a podala Averymu několik umolousaných stránek s německým strojopisem. „Týká se t& jakési Walthamské studie. Paul říkal, že by to měl velitel vidět.” Avery převzal dokument a strčil si ho do kapsy. „Postarám se, aby to dostal.”

Manielli vykročil k letadlu. Avery se k němu připojil a oba společně nakoukli do prázdné kabiny. „On nám nevěřil. Myslel si, že ho přece jen vydáme Deweyovi, a tak řekl pilotovi, aby ho vysadil jinde.”

„Myslíš, že ve Francii?” nadhodil Manielli. „Možná ji během války trochu líp poznal… Ne, už vím. Vsadím se, že se nechal vysadit ve Švýcarsku.”

Vědomí, že Schumann nevěřil v dodržení dohody z jejich strany, se Averyho dotklo. Obrátil se ke kokpitu a křikl: „Hej, kde jste ho vyhodili?”

„Cože?”

„Kde jste přistáli? Abyste vysadili Schumanna?” Pilot se zamračil, pohlédl na kopilota a pak se opět zadíval na Averyho. Jeho hlas se v plechové kabině rozléhal. „Chcete mi tvrdit, že vám o tom neřekl?”

BPtLOQ

SOBOTA 21. LISTOPADU 1936

Chladná noc ve Schwarzwaldu.

Mělkým sněhem se plahočili dva muži. Samozřejmě byli prokřehlí, ale tito muži působili dojmem, že mají před sebou cíl a po jeho dosažení musí splnit důležitý úkol.

A cíl, podobně jako touha, spolehlivě obrní tělo vůči nepohodlí. Stejně jako silný rakouský likér zvaný Obstler, který hojně

popíjeli ze společné polní lahve.

„Co dělá břicho?” zeptal se Paul Schumann svého kníratého kolegy německy, když z jeho strany zaslechl mimořádní1 silné zasténání. Muž si odfrkl. „Samozřejmě bolí. Bude už mě bolet pořád, pane Johne Dillingere.”

Po návratu do Berlína zavítal Paul do Árijské kavárny a několika nenápadnými dotazy zjistil, kde Otto Webber bydlel, chtěl maximálně pomoci všem jeho „holkám”. Nakonec se jednou -Berthe, setkal a ke svému úžasu i radosti se dozvěděl, že Webber stále žije.

Kulka, která mu ve skladu u Sprévy pronikla do břicha, napáchala na krátké cestě jeho bytelným tělem vážné, nikoliv však smrtelné škody. Webber pak plul na svém vikingském pohřebním člunu po řece tak dlouho, až ho vytáhli jacísi rybáři a usoudili, že není tak mrtvý, jak vypadá. Uložili ho do postele a zastavili krvácení. Krátce nato se Webber ocitl v péči jednoho starého mafiánského felčara, který ho, pochopitelně za jistý bakšiš, bez zbytečných otázek zašil. Pozdější infekce byla horší než samotná rána. („Tyhlety lugery,” brblal tehdy Webber. „Lítají z nich nejšpinavější kulky ze všech. Ten kloubový mechanismus propouští bacily.”) Berthe však vynahradila svou neschopnost vařit a starat se o domácnost tím, že se mu stala bezmezně oddanou zdravotní sestrou, až mu nakonec s Paulovým přispěním vrátila po několika měsících zdraví.

Paul se mezitím přestěhoval do jiného penzionu v zapomenuté části města, daleko od Magdeburgerstrasse i Alexanderplatzu, a nějakou dobu na sebe neupozorňoval. Trochu trénoval v místních tělocvičnách, čas od času si vydělal nějakou tu marku v tiskárnách a příležitostně se scházel s místními ženami: většinou s bývalými socialistkami, umělkyněmi nebo spisovatelkami, které se dnes ukrývaly na místech jako Berlín-Sever nebo náměstí Listopadu 1923. Během

prvních srpnových týdnů navíc pravidelně docházel na poštovní úřad či do promítací haly, aby sledoval živé televizní

přenosy z olympiády na televizních aparátech Telefunken nebo Fernseh, které zde byly instalovány pro ty, jež nesehnali vstupenku. Jelikož se vydával za dobrého národního socialistu (dokonce si nechal odbarvit vlasy na árijský způsob), byl ochoten se přinutit ke chmurám pokaždé, co Jesse Owens získal jednu ze svých čtyř zlatých medailí, avšak nakonec se ukázalo, že většina Němců sedících kolem něj vítězství černého Američana nadšeně oslavuje. Nejvíce zlatých medailí vybojovalo Německo, což nikoho nepřekvapilo, avšak USA jich získaly také hodně a skončily na druhém místě. Jak Paul ke svému smutku zjistil, jediným stínem na tomto úspěchu byla skutečnost, že američtí běžci židovského původu Stoller a Glickman byli nakonec opravdu staženi ze štafety. Když olympiáda skončila a srpen se přehoupl do září, skončila i Paulova dovolená. S odhodláním napravit své selhání v úsudku na Walthamské vojenské univerzitě obnovil přípravy na zavraždění německého zplnomocněnce pro domácí stabilitu.

Webberova síť neloajálních státních úředníků mu však ohlásila zajímavou informaci: Reinhard Ernst zmizel. Vědělo se jen tolik, že jeho kancelář na kancléřství zeje prázdnotou. Vše nasvědčovalo tomu, že se Ernst i s rodinou odstěhoval z Berlína a nyní tráví

mnoho času na cestách. Kromě toho dostal nový titul (Paul již

dříve zjistil, že národní socialisté rozhazují tituly, ale i prýmky a medaile jako zrní slepicím): stal se z něj „říšský vůdce pro zvláštní průmyslové styky”.

žádné další podrobnosti o Ernstovi se však nedaly vyzvědět. Znamenalo to snad, že ho Hitler pustil k vodě? Anebo šlo jen o výsledek bezpečnostních opatření, která měla

přezbrojovacího cara ochránit před dalšími útoky? Paul Schumann neměl tušení. Jedna věc však byla jistá. Německé zbrojení pokračovalo závratným tempem. Na podzim měl bojovou premiéru nový bitevní letoun Me 109

pilotovaný německými piloty, který ve Španělsku pomáhal Frankovi a jeho nacionalistickým jednotkám. Letadlo sklidilo ohromující úspěch, když zdecimovalo republikánské pozice. Německá armáda povolávala do zbraně stále více mladých mužů a námořní doky pracovaly při výrobě válečných lodí a ponorek na maximální výkon. V říjnu již bylo stále nebezpečněji i v těch nejzapadlejších berlínských čtvrtích, a tak sotva se Otto Webber zotavil natolik, aby byl schopen přepravy, vyrazili s Paulem na cestu.

„Jak daleko je to ještě do Neustadtu?” zeptal se ho nyní Američan.

„Moc ne. Zhruba deset kilometrů.” „Deset?” zabručel Paul. „Pane na nebi.”

Ve skutečnosti však byl rád, že se jejich cíl nenachází příliš

blízko. Je lepší, když budou alespoň trochu vzdáleni od St. Margenu, jejich poslední zastávky, kde příslušníci schupo možná právě

teď nacházejí tělo jednoho místního šéfa národně socialistické strany. Byl to brutální muž, který nařizoval svým hrdlořezům zatýkání a bití obchodníků, jejichž prodejny poté nechával arizovat. Měl mnoho nepřátel, kteří si přáli mu uškodit, avšak vyšetřování jeho smrti kriminální policií či gestapem zcela jistě odhalí, že na jeho skonu nebylo vůbec nic podezřelého, bylo naprosto evidentní, že pohlavár zastavil svůj automobil u krajnice, aby si ulevil do řeky, a přitom uklouzl na ledovém náspu. Následoval šestimetrový pád, při němž si stranický šéf rozbil hlavu o kameny a utopil se v dravé řece. Vedle něj ležela napůl vypitá láhev s kořalkou. Politováníhodná nehoda. Dalšího vyšetřování netřeba. Paul se nyní zamyslel nad jejich příští destinací. Jak se dozvěděli, Neustadt se zakrátko stane místem projevu jedné z figurek

Hermanna Góringa, hvězdy stranického sjezdu, který v sou

časné době probíhal v Norimberku. Paul již slyšel tohoto muže hovořit, slyšel, jak podněcuje občany, aby ničili domy židů v okolí. On sám si říkal „doktor”, ale ve skutečnosti nebyl ničím jiným než fanatickým zločincem, hašteřivým a nebezpečným mužem, a také mužem, jenž je stejně náchylný k politováníhodným nehodám jako onen stranický vůdce v St. Margenu, budou-li Paul s Webberem úspěšní.

Možná to bude další pád. Anebo na sebe zvrhne do vany elektrickou lampu. Vzhledem k tomu, jak jsou mnozí předáci národně

socialistické strany nevyrovnaní, navíc vždy existuje možnost, že se i tento hodnostář v záchvatu šílenství zastřelí nebo oběsí. Z

Neustadtu se pak Paul s Webberem vytratí do Mnichova, kde si Webber, Bůh mu žehnej, vydržuje další ze svých „holek”, u níž

budou moci přespat.

Za nimi se zableskly reflektory. Oba muži se rychle vnořili do lesa a setrvali v něm tak dlouho, dokud nákladní automobil neprojel kolem nich. Teprve když se světla ztratila za zatáčkou, pokračovali v cestě.

„Víš vůbec, pane Johne Dillingere, k čemu se tahle silnice používala?”

„Povídej, Otto.”

„Byla centrem obchodu s kukačkovýma hodinama. Slyšels někdy o nich?”

„Jasně. Moje babička jedny měla. A děda pořád sundával z řetízků

závaží, aby je zastavil. On ty zatracené hodiny nesnášel. Každou hodinu se ozývalo: kuku, kuku…”

„A právě po téhle silnici je obchodníci vozili na trh. Dneska už

tolik hodinářů není, ale ve své době tudy jezdily povozy nepřetržitě ve dne v noci… Hele, koukej tamhle. Vidíš tu řeku?

Ta se vlévá do Dunaje, zatímco řeky na protější straně silnice se vlévají do Rýna. Tohle je srdce mé vlasti. No není tu za svitu měsíce nádherně?”

Opodál zahoukala sova, zaskučel vítr a kousky ledu pokrývajícího větvičky stromů dopadly na zem jako arašídové slupky na podlahu baru.

Otto má pravdu, pomyslel si Paul, vážněje tady nádherně. V tu chvíli pocítil v nitru spokojenost křehkou jako jednodenní sníh pod botama. Vlivem neuvěřitelného sledu událostí se stal obyvatelem této cizí země, ale přesto postupně dospěl k závěru, že je mu mnohem méně cizí než země, kde na něj čekala bratrova tiskárna, bylo mu jasné, že tam se nikdy nevrátí. Z tohoto světa vlastně odešel už před lety, kdy se vzdal veškerých drobných požitků spojených s měšťáckým životem: úhledného domku s šindelovou střechou, rozzářené milující manželky, dovádivých dětí. Byl s tím však naprosto smířen. Paul Schumann netoužil po ničem jiném než po tom, co momentálně měl: toužil kráčet pod stydlivým zrakem půlměsíce s podobně smýšlejícím společníkem po boku, toužil pobývat na cestách a plnit cíl, kterým ho pověřil Bůh, přestože musel v rámci tohoto cíle plnit ten nejobtížnější a nejtroufalejší

představitelný úkol: napravovat Boží omyly.