Henry Denker

POBÚRENIE

Smena

Edícia Labyrint

Bratislava 1990

Copyright © Henry Denker 1982

Translation © Ján Kamenistý 1990

Preložil Ján Kamenistý

ISBN 80-221-0110-9

1

Dennis Riordan bol nervózny ako ešte nikdy v živote. Ešte nikdy v živote nekupoval zbraň. Ešte nikdy nezamýšľal spáchať vraždu.

Začudovaný civel do výkladu, skadiaľ naňho hľadela štyridsaťpäťka s dlhou hlavňou, krátka, tupá poniklovaná tridsaťosmička a ploská čierna automatická tridsaťdvojka. V obchodoch so zbraňami v New Yorku nevystavujú tovar tak okázalo.

Ľutoval, že nevie čosi viac o tom, akú zbraň si treba vybrať, ak ktosi chce zabiť človeka. Neodvážil sa na to spýtať, lebo sa bál, že by prezradil, čo zamýšľa. Mal by sa spoľahnúť iba na to, čo sa naučil z televíznej obrazovky a z kina. Najlepšia bude tridsaťosmička alebo štyridsaťpäťka.

Vošiel do obchodu. Ruky sa mu potili. Zatínal päste, aby skryl, ako sa mu chvejú. Mladý predavač, stojaci za pultom, prestal ukladať novú zásielku revolverov na vrchnú policu vitríny a zdvorilo sa obrátil k zákazníkovi.

– Dobrý deň, pane. Čím vám poslúžim?

Dennis Riordan mal šesťdesiatšesť rokov. Bol stredne vysoký a pevne stavaný. Sivé vlasy mu už zredli, tvár mal zrumenenú a pehavú. Oblizol si pery a spýtal sa: – Rád by som si prezrel nejakú… nejakú tridsaťosmičku.

Pretože sa nazdal, že v takej situácii sa žiada vysloviť aj dôvod, dodal: – Treba mi doma na obranu. Za posledných pár mesiacov sa v našom okolí vyskytol celý rad vlámaní.

– To je dnes bežné, – povedal predavač. – Moja žena sa bez revolvera ani nepohne.

Vybral zo skrinky jeden z revolverov, poniklovanú tridsaťosmičku s krátkou hlavňou, a podal mu ho. Riordan si uvedomoval, že po prvý raz v živote drží v ruke strelnú zbraň, ktorá má zabiť ľudskú bytosť.

Prezeral si ju a čudoval sa, aká je ťažká. Spýtal sa: – Dokáže ňou narábať aj žena? Viete, kupujem ju predovšetkým pre svoju manželku. Celý čas, čo som v práci, je doma sama.

– Isteže, – odvetil predavač. – Dvadsaťdvojka je ľahšia. Ale na tridsaťosmičku sa možno spoľahnúť.

– Také čosi potrebujem. Čosi spoľahlivé, – povedal Dennis Riordan. Obzeral si zbraň tak, ako sa nazdal, že by si človek, kupujúci zbraň, mal ponúknutý tovar obzerať. Ešte vždy sa mu zdala studená a priveľmi ťažká. No čože, nebude ju nosiť dlho a nepoužije ju viac ako raz.

– Myslím, že ju moja žena zvládne, – povedal nakoniec. – A budem potrebovať aj nejaké strelivo. – Skúsil to povedať akoby mimochodom. Slovo strelivo pochytil z policajných a detektívnych seriálov.

– Máme aj strelivo, – povedal predavač, siahol do skrine, čo stála hneď za ním, a vytiahol z nej malú, ťažkú škatuľku. – Štyri tucty nábojov. Mali by vám stačiť, ak, pravda, nezamýšľate prepadnúť nejakú cudziu krajinu.

Riordan dúfal, že sa na mládencovom pochybnom žarte zasmial náležite bezstarostne.

– Takže sme sa dohodli. Ešte, samozrejme, formulár, – povedal predavač.

– Formulár? – zarazil sa Riordan.

– Treba ho vyplniť pri každej kúpe. Ale sotva s ním budete mať starosti, – povedal predavač a začal mu klásť otázky, ktoré boli vytlačené na formulári. – Môžete odprisahať, že vás nikdy neusvedčili zo zločinu, za ktorý možno odsúdiť na trest odňatia slobody najmenej na jeden rok?

– Nikdy som si neodpykával nijaký trest.

– Nie ste na úteku pred zákonom?

– Nie, pane!

– Nikdy vám neuložili povinné psychiatrické liečenie?

– Nie.

– Nie ste pre nejaký iný dôvod nespôsobilý nosiť zbraň?

– Nie, pane.

– A teraz od vás potrebujem hodnoverný preukaz totožnosti. Najlepšie vodičský. Ale postačí mi hocijaký iný dokument, na ktorom bude vaša fotografia a podpis.

Pretože vodičský preukaz by prezradil, že nie je z tohto štátu, Riordan vyrukoval s protinávrhom. – Mám so sebou nejaké preukazy aj s podpisom. Ale ani na jednom nie je moja fotografia.

Predavač na chvíľu zaváhal – a pre Riordana to bola najnepríjemnejšia chvíľa zo všetkého – a potom povedal: – Nezdáte sa mi nebezpečný, tatko. Postačí váš podpis.

Riordan vyložil na pult dve úverové karty s podpisom, preukaz sociálneho poistenca a preukaz o starobnom nemocenskom poistení.

Predavač si poznačil dáta, pristrčil formulár k Riordanovi a požiadal ho, aby sa podpísal. Zatiaľ čo sa Riordan podpisoval, predavač vzal do ruky dokument o starobnom nemocenskom poistení. – To by som nebol povedal. Nezdáte sa dosť starý na starobné poistenie.

– Vďaka robote. Skoro líhajte, umriete mladý. Ak si chcete uchovať zdravie a dožiť sa stovky, synku, držte sa roboty.

– Pri tom plate ani nemám na výber, – zažartoval predavač a zapísal si do knihy číslo predanej zbrane. – Zaplatíte stošesťdesiattri dolárov, sedemdesiatsedem centov vrátane streliva a škatuľky slepých nábojov.

– Slepých nábojov?

– Ešte nikdy ste nemali v ruke zbraň, však, pane?

Riordan zaváhal, potom priznal: – Nie, nemal.

– Tak si teda zoberte aj škatuľku slepých. Na cvičné streľby. Najlepšie na strelnici. Alebo doma v pivnici. Ale na uši si založte chrániče. Aby ste si na zbraň zvykli. Aj vaša žena nech si na ňu zvykne.

Pri posledných slovách Riordanovi odľahlo. Predavač ani len netušil, že pani Riordanová je už mŕtva, nešípil, načo si vlastne zbraň zaobstaral.

– Dobrý nápad, – pritakal Riordan. – Zoberiem si teda obe škatuľky. – Potisol cez pult deväť dvadsaťdolárových bankoviek.

Predavač mu podával výdavok, ale Dennis Riordan mu poďakoval, zastrčil si pištoľ do vrecka a zobral si obe škatuľky s nábojmi. Vyšiel von z obchodu, hundrúc si popod fúzy: – Odpusť, Nedda, že som mu musel o tebe klamať. Ale ak by si ešte žila, celkom iste by si mi povedala, že to, čo idem urobiť, urobiť musím.

2

Dennis Riordan už po druhý raz obchádzal blok medzi 117. a 118. ulicou na Lenox Avenue, v štvrti špinavých barov so zafúľanými neónovými nápismi a nájomných domov, ktoré postavili pred takmer storočím. Niektoré boli opustené, mali porozbíjané okná. V niektorých bránach pospávali opustenci, obete drog, takých, aké si dokázali obstarať. Riordanov vyblednutý zelený dodge bol dostatočne nenápadný, takže v tomto schátranom prostredí nepútal pozornosť. Riordan si však bol dobre vedomý, že je beloch v čisto černošskom prostredí. Nemôže donekonečna obiehať blok a nevzbudiť podozrenie. Ak bude mať šťastie, tentoraz uspeje. Ak nie, bude sa sem musieť vrátiť o deň neskôr, potom o ďalší deň, o toľko dní, o koľko bude nevyhnutné. V sklade, kde pracoval, si vzal nočné smeny, aby mu dni zostali na tento cieľ.

Dostal sa na časť okruhu, ktorá viedla do mesta, a vtom zazrel svojho človeka. Riordan prudko zaostril zrak, aby si bol absolútne istý. Ale tú tvár si nemohol zmýliť. Od chvíle, čo sa všetko prihodilo, nezmazateľne sa mu vryla do pamäti. Uvažoval o tom celé noci, úplne horel pri myšlienke na bezprávie, ktorého sa tento muž takým ukrutným spôsobom dopustil na ňom a na jeho rodine. Muž sa smial, a smial sa rovnakým smiechom, ako keď ho Dennis Riordan videl naposledy.

Nebolo pochýb, je to tá istá tvár, je to ten istý človek. Vysoký, čierny, telo ako boxer ťažkej váhy alebo ako krídelník z NFL1. Spolu s iným mužom, takisto čiernym, avšak oveľa nižším, vychádzal z baru na rohu a obaja sa smiali.

Riordan zaparkoval vedľa auta, čo stálo pri obrubníku, ale motor nechal bežať. Vykĺzol z dodge von. Jeho potiaca sa ruka zvierala vo vrecku poniklovanú tridsaťosmičku. Muž bol k nemu obrátený chrbtom.

– Cletus Johnson! – zavolal Riordan.

Urastený černoch sa obrátil. Riordan vytiahol z vrecka zbraň a päťkrát potiahol kohútik. Obor sa zatackal a spadol na chodník. Jeho spoločník sa hneď po prvom výstrele hodil za kamenný schodík. Nepokúsil sa Riordana prenasledovať. Riordan sa pokojne vrátil k autu, nastúpil a odišiel.

Celý čas, čo plánoval, že toho človeka zabije, dumal o tom, ako sa bude cítiť, keď už bude po všetkom. Budú ho trápiť výčitky svedomia, bude ho sužovať pocit viny? Teraz už všetko vedel. Nepociťoval nijaké výčitky svedomia. Bol voľný. Nezväzovala ho ustavičná a nástojčivá potreba nenávidieť toho človeka. Ruku, v ktorej držal pištoľ a ktorá sa mu predtým ustavične potila, mal suchú. Tlak v hrudi, ktorý predtým ani na chvíľu nepoľavil, sa pominul.

– Dokázal som to, Nedda, dokázal, – zajasal.

3

O sedem minút neskôr Dennis Riordan prudko zabrzdil pred Dvadsiatym šiestym policajným okrskom. Celých šesťdesiatšesť rokov striktne dodržiaval zákony a predpisy, ale tentoraz celkom vedome zaparkoval na mieste jasne označenom nápisom NEPARKOVAŤ.

Iba po druhý raz v živote mal Dennis Riordan príležitosť dostaviť sa na policajnú stanicu. Po prvý raz vtedy, keď predviedli jeho dvanásťročného syna Franka, lebo preliezol plot zamknutého školského dvora, aby si mohol zahrať basketbal.

A teraz Dennis Riordan, otec, manžel, štyridsaťjeden rokov svedomitý zamestnanec skladovacej a sťahovacej firmy Astoria, člen farskej rady kostola svätého Malachiáša, zastal pred budovou okrsku.

Vedel, že táto chvíľa musí prísť, vedel to odvtedy, čo začal vyhutovať svoj plán. Necítil sa ani zďaleka tak hrozne, ako si pôvodne myslel, nebolo to o nič ťažšie ako hociktorá spoveď v kostole svätého Malachiáša. Uvedomil si, že v širokej, mocnej, upracovanej dlani drží kľúče od auta. Pochopil, že tie kľúče už nikdy viac nebude potrebovať. Chvíľu ho nutkalo, aby ich odhodil priamo na ulici. Namiesto toho ich strčil do vrecka a vykročil k bráne okrsku.

Prišiel až k stolu službukonajúceho seržanta a oznámil mu:

– Pred chvíľou som zabil človeka. Na Lenox Avenue medzi Sto sedemnástou a Sto osemnástou ulicou. – Z vrecka vytiahol poniklovanú tridsaťosmičku a položil ju na stôl. – Chcem, aby ste o tom urobili záznam a aby ste ma vypočuli.

Seržant Abe Kalbfus sa nazdal, že má hádam do činenia s psychopatom, a preto žmurkol na dvoch uniformovaných policajtov, ktorí debatovali nad šálkami kávy. Vrhli sa na Riordana.

– Nechajte ma! – protestoval Riordan. – Neutečiem vám. Len chcem, aby ste urobili záznam a aby ste ma vypočuli.

– Dobre, – pristal Kalbfus. – Nikto sa ani len neozve. Ani vy, pane. Ticho seďte a mlčte! – Zdvihol slúchadlo a stlačil bzučiak. – Kto je voľný na oddelení vrážd? Pošlite ho sem!

O chvíľu sa zjavil detektív August Marchi. Bol to vysoký muž, ktorý len nedávno zavŕšil štyridsiatku.

– Čo sa deje? – spýtal sa Marchi.

– Tento muž tvrdí, že spáchal vraždu. Tu je zbraň.

Marchi opatrne siahol po zbrani, dotkol sa ústia hlavne tridsaťosmičky, ale len toľko, aby ju pootočil, a ovoňal ústie.

– Povedal by som, že môže mať pravdu. Dajte mi obal.

Seržant podal Marchimu priesvitný obal z plastiku. Marchi vytiahol z vrecka guľôčkové pero, obozretne ho zasunul do ústia hlavne a zdvihol revolver. Ako ho zasúval do plastikového obalu, telefón na stole zacengal. Zdvihol ho seržant. – Dvadsiaty šiesty okrsok. Kalbfus. Vražda? Lenox Avenue a Sto sedemnásta ulica? Dobre, pošleme policajného lekára.

Zavesil a obrátil sa na Marchiho, ktorý poznamenal: – Tuším ten chlap naozaj hovorí pravdu.

Riordan mu skočil do reči. – Zbytočne márnite čas. Chcem urobiť úplné doznanie. Chcem, aby ste moju výpoveď zaznamenali a aby ste ma vypočuli.

Marchi pozrel najprv na Kalbfusa, potom na Riordana. – To nie je také jednoduché, pane. Po prvé, nemali by ste povedať už ani slovo. Len keď sa vás spýtam, či chcete kávu, môžete povedať áno, alebo nie. Inak nič! – Kývol obom policajtom, ktorí Riordana odviedli do malej vypočúvacej miestnosti.

Marchi sa natiahol za telefónom, vytočil číslo a spýtal sa: – Je tam, prosím vás, prokurátor? – Keď ho spojili, povedal: – Mohli by ste poslať sem, na Dvadsiaty šiesty okrsok, ktoréhosi zo svojich bystrých chlapcov? Máme tu priznanie k vražde. O pol hodiny? Ale nie neskôr. Viete, akí sú to cvoci. Najprv sú celí žeraví, len aby sa vytiahli, a trvajú na doznaní. O pol hodiny už ani len nepočuli o obeti. Tak nech sa poponáhľa. Ešte sa to môže celé domotať.

Dennis Riordan a detektív August Marchi sedeli zoči-voči a civeli na seba viac ako pol hodiny. Malá holá miestnosť s vyblednutými žltými stenami sa v očiach Dennisa Riordana premenila na ešte menšiu, stiesňujúcejšiu. Priznanie nebolo také jednoduché, ako čakal. Vždy keď sa chcel ozvať, Marchi ho zahriakol: – Ani slovo! Mlčte, pán Riordan! Ešte nie je čas!

– Ale ja sa chcem len priznať.

– V tomto meste to takto nejde, v nijakom prípade. Musíme počkať na prokurátora. Len ticho seďte a čakajte. Bude tu každú chvíľu.

Za dverami sa ozývali rôzne zvuky. Riordana neznepokojovali, pretože ani len netušil, čo znamenajú. Upokojovali však Marchiho, ktorý vedel, že ich pôvodcom je televízny technik Rosenthal, ktorý pripravoval videokameru, aby zaznamenala všetko, čo sa v tejto miestnosti v priebehu niekoľkých nasledujúcich hodín udeje.

Dvere sa napokon otvorili. Mladý černoch s okuliarmi s hrubým rámom a s diplomatkou v ruke nazrel dnu a spýtal sa: – Detektív Marchi?

– To som ja, – povedal Marchi a vstal.

Mladý černoch natiahol ruku k detektívovi. – Volám sa Lester Crewe. – Potriasli si rukami a černoch sa spýtal: – Toto je ten človek? – Marchi prikývol. – Dobre, – povedal mladý prokurátor.

Uprene hľadel na Dennisa Riordana a ten zasa pozeral na neho. Z prekvapenia v úprimných belasých očiach Dennisa Riordana sa dalo čítať, že nečakal prokurátora černocha. Lester Crewe mu to ani v najmenšom nezazlieval. Bolo to jedno z bremien, ktoré sprevádzalo jeho prácu.

Crewe nosil okuliare s hrubým rámom z dvoch príčin. Na strednej škole mal tento vysoký, kedysi svalnatý mládenec s dobrou koordináciou pohybov dostať basketbalové štipendium, ale pri výskoku za vysokou loptou ho udreli lakťom do oka. Úder mu natrvalo poškodil zrak, jeho športová kariéra sa skončila. Druhým dôvodom bol pocit, že okuliare, najmä s pôsobivým hrubým čiernym rámom, mu dodávajú výzor seriózneho a inteligentného mládenca.

V skutočnosti takéto barličky nepotreboval. Právnickú fakultu v New Yorku absolvoval ako jeden z desiatich percent najlepších a záverečné skúšky zložil na prvý termín. Ustavične ho však sužovalo, že za svoje postavenie vďačí ani nie tak schopnostiam, ako skutočnosti, že funkcia prokurátora sa stala funkciou politickou, a tých neveľa černošských prokurátorov, ktorých menovali, malo uspokojiť politické nároky černošskej pospolitosti, ktorá sa začala zjavovať pri voľbách v čoraz väčšom počte.

Lesterovi Crewovi nezostávalo iné, len usilovne zotierať túto škvrnu na svojej reputácii. Povinnosti si vykonával dôsledne. Vyslúžil si povesť človeka, ktorý rovnako horlivo stíha čiernych aj bielych previnilcov.

Bol to príťažlivý mladý muž. Vystupoval veľmi aktívne, takže sa začalo povrávať, že by sa mu mohla ujsť nominácia na funkciu člena zákonodarného zhromaždenia, čo by bol prvý stupeň v sľubnej politickej kariére. Crewe však odmietol žiť v černošskej štvrti len preto, aby si získal jej podporu. Spolu s manželkou Hortense mali pocit, že kvôli dvom malým dcérkam je oveľa dôležitejšie bývať neďaleko vynikajúcej základnej školy v belošskej časti mesta, aj keď Hortense sama učila v čisto černošskej škole v Harleme.

Lester Crewe vystupoval vždy ako vnútorne vyrovnaný a sebaistý človek, ale napätie, ktoré v sebe nosil, prezrádzal tým, že si ustavične naprával okuliare, pevne si ich usádzal na štíhlom nose.

Aj teraz, kým sa obzeral po miestnosti, naprával si okuliare. Potom sa obrátil na Dennisa Riordana: – Zostanete, prosím, sedieť tu? Pod týmito nástennými hodinami? – A keď Riordan prikývol, Crewe pokračoval. – Chcem, pán Riordan, aby ste vedeli, že všetko, čo sa v tejto miestnosti odteraz odohrá, zaznamenáme na videozáznam a neskôr to môžeme použiť proti vám.

Crewe sa obrátil k dverám. – Ste pripravení? – Rosenthal prisvedčil a Crewe prikázal: – Ideme na to!

Presne, ako mu zákon prikazoval, Lester Crewe poznamenal: – Pochopili ste, pane, že všetko, čo odteraz poviete, natrvalo zaznamenávame? V tamtých dverách je zamontovaná televízna kamera. Rozumiete?

Riordan prikývol, akoby sa mu žiadalo, aby už začali.

– Ako sa voláte?

– Dennis Riordan.

– Adresa?

– Dvadsiata štvrtá ulica, Astoria, Queens, číslo sedemnásť nula deväť.

– Zamestnanie?

– Pracujem v sklade.

Riordan hovoril až podozrivo pokojne, a preto sa Crewe naklonil k nemu bližšie. Hlasom tichším ako normálne, väčšmi ako psychiater než prokurátor sa ho spýtal: – Pane, pochopili ste, že máte právo vôbec nám neodpovedať?

– Pochopil som, ale ja chcem odpovedať.

– O to nejde, len aby ste chápali, že odpovedať nemusíte.

– Dobre! Nemusím. Pochopil som.

– Skôr ako čosi vypoviete, môžete si zavolať advokáta. Ak nemáte vlastného, dozriem, aby vám advokáta pridelili.

– Nechcem advokáta. Chcem len vypovedať.

– Porozumeli ste, že čokoľvek poviete, môže byť použité proti vám?

– V to dúfam!

Crewe pozrel na Marchiho, aby sa podelil o svoju neistotu s detektívom veteránom. Zo všetkých priznaní, ktoré si Crewe vypočul, toto sa začínalo najčudnejšie. Nikdy sa ešte nestretol s vrahom, ktorý by tak nástojil na výpovedi.

– Najprv si všetko objasnime. Odmietate zavolať svojmu advokátovi. Nechcete, aby sme vám zavolali advokáta my. A trváte na tom, že chcete vypovedať. Je to tak?

Riordan rázne prikývol. Začínal byť netrpezlivý.

– Prosím, odpovedzte, pán Riordan, – naliehal Crewe.

– Poznám svoje práva. Nechcem advokáta. A chcem urobiť doznanie, – trval Riordan na svojom.

– Robíte toto vyhlásenie z vlastnej vôle, a nie z donútenia? – spýtal sa Crewe ostro. Lebo za istých okolností nijaké priznanie bolo niekedy pre prokuratúru lepšie ako priznanie, ktoré mohli neskôr napadnúť a rozniesť na kopytách.

– Vyhlasujem to zo svojej slobodnej vôle, – povedal Riordan, hľadiac na dvere a do kamery.

Crewe pozrel na Marchiho a ten jeho pohľad opätoval. Rovnako ako mladému okresnému prokurátorovi aj jemu sa Riordanove pohnútky zdali nanajvýš čudné. Má sa toto priznanie stať základom na akúsi netušenú obhajobu?

– Tak teda dobre, – pristal nakoniec Crewe. Z diplomatky vybral blok a prichystal sa, že si bude robiť poznámky k Riordanovej výpovedi. Napravil si okuliare a povedal: – Pokračujte, pán Riordan!

– Volám sa Dennis Riordan. Žijem sám. Žena mi umrela pred dvoma mesiacmi. A moju dcéru desať mesiacov predtým zavraždili.

Crewe a Marchi si vymenili prekvapené, zmätené pohľady.

– Pracujem v sklade na Long Islande, ktorý patrí skladovacej a sťahovacej spoločnosti. Som skladník. Kedysi, kým som vládal nakladať a vykladať, pracoval som na prekladisku.

Na terajšej adrese bývam už tridsaťjeden rokov. Bývam vo vlastnom dome. Nemám nijaké dlžoby. Poslednú pôžičku sme s Neddou vyplatili pred deviatimi rokmi. Mali sme tri deti. Syn Dennis je kňaz a pôsobí v Južnej Amerike. Druhý syn, Frank, zahynul vo Vietname. A moja dcéra Agnes…

Riordanovi sa rozochveli pery. Po prvý raz zapochyboval, či bude schopný dokončiť svoje doznanie. Napokon sa predsa len ovládol.

– A moja dcéra Agnes… jedného večera sa vracala domov… Viete, pracovala v istej právnickej firme na Wall Street ako zapisovateľka. Počínala si veľmi dobre. Tak dobre, že firma jej vybavila, aby mohla popri zamestnaní, na večernej škole, študovať právo, aby sa z nej stala právnička. Práve pri tom sa jej to stalo. Keď… stalo sa to tej noci…

Riordan zaváhal, akoby jeho pohnutá pamäť strácala súvislosti. A tak Crewe jemne podotkol: – Máte čas, pán Riordan, nikam sa nemusíte ponáhľať.

– Ak to zo seba nedostanem naraz, tak…

– Len sa nenáhlite.

– Viete, večerami chodila na právnickú fakultu, čo je dole pri Brooklynskom moste.

– Viem, poznám ju. Sám som do nej chodil, – povedal Crewe ticho, aby ho primäl pokračovať.

– Nuž teda viete, že vyučovanie sa končí po deviatej. Bolo tma. Šla cez Radničný park, keď ju prepadol. Ten veľký… – Riordanovi zlyhal hlas. Keď sa spamätal, povedal výbojne, smerom ku Crewovi, – …ten veľký černoch! Napadol ju zozadu. Schmatol ju. Položil jej svoju veľkú čiernu labu na ústa. Preto ju nikto nepočul kričať. Zatiahol ju pod strom a tam…

Riordan sa odvrátil od Crewa, od Marchiho, od kamery, akoby sa doznával k vlastnej hanbe.

– Tam… tam jej urobil tú strašnú vec. Najprv ju okradol… potom z nej strhol šaty… a… viete, bolo to pekné dievča, pobožné, slušné… a on jej to urobil. Znásilnil ju. A ešte raz. A potom, pre nič… v podstate pre nič… možno preto, že sa bál, že ho spozná… Aggie bola priveľmi plaché dievča, nikdy by s čímsi takým strašným nešla na verejnosť. Pretrpela by to mlčky. Prečo ju musel zabiť? Prečo?

Odrazu sa opäť dokázal pozrieť do kamery.

– Zobral jej všetky peniaze, čo našiel, a peňaženku aj s preukazmi odhodil. Preto ma hneď ráno zavolali, aby som identifikoval jej mŕtvolu. Jedného rána odišla z domu, bola to moja dcéra a ja som bol na ňu veľmi hrdý. A druhé ráno som mal ísť identifikovať jej mŕtve telo.

Riordan si dlaňami prikryl tvár.

– Pán Riordan, nenapijete sa kávy? – spýtal sa ho Lester Crewe.

Riordan pokrútil hlavou, ale ruky si z tváre nesňal. – Je to v poriadku, je to v poriadku, – opakoval.

Crewe cez jednosmerný panel vo dverách naznačil televíznemu technikovi, aby snímal ďalej.

Riordan o chvíľu pokračoval.

– Šiel som tam. Nazdal som sa, že to bude ako vo filme alebo v televízii, že ma zoberú do veľkej miestnosti, kde leží množstvo tiel prikrytých plachtami a oni tú plachtu nadvihnú, aby som ju uvidel. Ale nič také tam nebolo. Zaviedli ma do celkom malej miestnosti. V stene je veľký sklený panel. Zospodu ku mne zodvihli telo. Jediné telo. A zrazu som pozeral na Aggie. Vlasy mala rozstrapatené a ja som sa chcel načiahnuť a upraviť jej ich, veď bola tak blízko. Ale nedalo sa to. Bol tam ten sklený panel.

Pozeral som na ňu a opakoval som: „Aggie, drahá, ubezpečujem ťa, že ho nájdu. Prisahám ti na všetko, čo mi je sväté. Dovtedy nedám polícii pokoj, kým ten chlap za to nezaplatí.“

Ukázalo sa však, že políciu nebudem musieť popoháňať. Chytili ho. Ešte tej noci. Neboli si istí, či je to on. Aspoň dovtedy nie, kým ma nezavolali, aby som identifikoval šperky, ktoré u neho našli. Agnesine hodinky. A zlatú retiazku s krížikom. Brat Dennis jej ju dal na birmovku. Hodinky sme jej dali s Neddou na posledné Vianoce.

Všetko som identifikoval a polícia si bola istá, že má v rukách správneho človeka. Určite pochopil, že nijaké zapieranie mu nepomôže, lebo hneď potom, čo ho poučili o jeho právach a o ostatnom ako vy tu mňa, ku všetkému sa priznal. S Neddou sme si povedali: „Vďaka bohu, tá beštia zaplatí za všetko, čo urobil našej Aggie.“

Netrvalo dlho a spísali obžalobu. Spýtal som sa toho detektíva, čo prípad vyšetroval, volal sa Bridger…

– Harry Bridger… správny chlapík, – poznamenal Marchi.

– Áno, veru je, – súhlasil Riordan. – Informoval nás o každom kroku. Potom nás jedného dňa zavolal a oznámil nám, že sa chystá výsluch pred sudcom. A tak som si v robote vzal deň voľna, mal som vtedy dennú, a aj s Neddou som sa vybral na Manhattan na súd. Stretli sme sa s Bridgerom. Vyzeral veľmi nervózny. Neviem prečo, keď sa ten bastard priznal a ja som prišiel identifikovať šperky, ktoré ho spájali s vraždou Aggie. Tak čoho sa bolo treba báť?

Vošli sme do súdnej siene. Neboli v nej nijakí diváci. Azda preto, lebo to nebol riadny proces pred porotou. Nikto sa o vec nezaujímal. Čakali sme. Potom prišiel ten bastard aj so svojím obhajcom.

Riordan sa znova obrátil na Crewa. – Aby vyzeral dôveryhodne, zobral si za advokáta belocha!

Crewe neodpovedal, hoci na tmavej tvári sa mu zjavil slabý záblesk nesúhlasu.

– Vošiel mladý okresný prokurátor. Muž menom Kalich. Zjavil sa aj sudca, rázny, akoby sa kamsi ponáhľal. Povedal: „Poznám názor obhajoby. Je obžaloba pripravená?“

Mladý prokurátor zavolal svedčiť akéhosi policajta. Ukázalo sa, že je to pochôdzkár, ktorý tej noci zatkol toho bastarda, čo zabil Agnes. Prokurátor sa ho začal vypytovať, ako a prečo ho zatkol. Celý čas som tam sedel a čakal som, kedy prídem na rad, kedy ma zavolajú na lavicu svedkov, aby som identifikoval Agnesine šperky. Potom už nič nebude brániť tomu, aby sa ten sukin syn dostal do väzenia. Ale nikam ma nezavolali. Len sa toho policajta do omrzenia vypytovali. Najprv prokurátor. Potom obhajca. Prečo ho zatkol? Ako vyzeral? A ustavične dookola.

A ja som jednostaj hútal: Len ma nechaj svedčiť, sudca. Nakáž mi, aby som zložil prísahu. Daj mi identifikovať Aggiine šperky. To je konečný dôkaz!

Potom na seba obaja právnici začali kričať. Až nakoniec sudca Lengel udrel kladivkom a povedal: „Páni, poďme do prezliekárne. Skončime s tým!“

Ani Nedda, ani ja sme ničomu nerozumeli. A tak som pozrel na detektíva Bridgera, ktorý sa tváril ešte ustarostenejšie ako predtým. Počuli sme hlasy z vedľajšej miestnosti. Kričali. Najväčšmi mladý prokurátor Kalich. Nakoniec všetko stíchlo. Vzápätí vyšli von. Sudca Lengel sa vyškriabal naspäť na lavicu, pozrel dole na Kalicha a spýtal sa: „Mám tomu rozumieť tak, že Ľud chce urobiť vyhlásenie?“

A okresný prokurátor s červenou tvárou vstal a povedal čosi ako: „Sudca Lengel, v duchu vašich smerníc Ľud uznáva, že za takýchto okolností nie je možné súdu predostrieť prípad prima facie2. A preto súhlasíme, aby bolo obvinenie stiahnuté.“

Vyskočil som a zakričal: „To nemôžete urobiť!“ Bridger sa pokúsil stiahnuť ma späť, ale ja som sa nedal. Kričal som: „Sudca, môžem identifikovať Agnesine šperky! Je to vrah! O tom niet pochýb! Ani najmenších! Nechajte ma svedčiť! Spýtajte sa ma na hocičo!“

Sudca Lengel len zabúchal kladivkom a nakázal: „Vyprázdnite súdnu sieň!“

Bolo po všetkom. Presne tak. A ten čierny bastard a jeho biely obhajca si akoby nič vyšli von. Bol na slobode. A rehúňal sa. Ako keby stál nad Aggiiným hrobom a vysmieval sa. Vyskočil som naňho, keď prechádzal okolo, ale Bridger mi zadržal ruku. A tak odišli.

Nedda sa zrútila. Rozplakala sa. Keby tam nebola, bol by som plakal aj ja. Obrátil som sa na Bridgera a spýtal som sa ho: „Ako to ten sudca mohol urobiť?“

Prišiel k nám ten mladý prokurátor, a tak som sa spýtal aj jeho: „Ako ten sudca mohol urobiť čosi také?“

A on mi odpovedal: „Viete, pán Riordan, v čase, keď zabil vašu dcéru, bol na slobode na kauciu, lebo spáchal aj iný trestný čin.“

„To je šialenstvo!“ povedal som. „To nedáva nijaký zmysel!“

„Ani prokurátorovi to nedáva zmysel,“ povedal Kalich, „ale také sú v tomto štáte zákony.“

Povedal som: „Chcete povedať, že zákon nechá takého chlapa na slobode? Veď to urobí znova! A vy to viete!“

„Áno, isteže, viem to,“ pritakal Kalich, „ale ja netvorím zákony. To robia súdy.“

„A súdy nechajú takého človeka na slobode?“ spýtal som sa. Kalich vyzeral aj tak dosť utrápený, ale napriek tomu som pokračoval. „A čo tie Aggiine šperky, ktoré u neho našli? Prečo ma nezavolali, aby som ich mohol identifikovať?“

A Kalich povedal: „Nemohol som vás zavolať. Sudca Lengel vaše svedectvo vylúčil.“

Bol som celý šialený. Zdrapil som Kalicha za kabát. „Ako to myslíte, že sudca Lengel moje svedectvo vylúčil? Kde sme? Človeku bránia zasadnúť na lavicu svedkov a dosvedčiť pravdu? Čo sa to deje s touto krajinou?“

Ale Kalich povedal iba: „Je mi to ľúto, pán Riordan. Kiežby som mohol urobiť pre vás viac! Ale mám zviazané ruky.“ A potom povedal čosi o akomsi zákone… Zabudol som to slovo… je to akýsi presný právnický výraz…

Lester Crewe súcítil s Riordanovým bolestným zmätkom a prišiel mu na pomoc: – Zákon o vylúčení svedectva.

– Áno, áno, to je ono, – spomenul si Riordan. – Povedal, že podľa toho zákona nemôžem svedčiť o šperkoch. Vraj preto, ako ten policajt zatkol toho bastarda.

– Nie každý dôkaz, ktorý má prokurátor alebo polícia k dispozícii, možno v procese aj použiť, – vysvetľoval mu Crewe.

Riordan dychtivo pokračoval, lebo veľmi chcel vyrozprávať svoje doznanie až do konca. – A tak som povedal: „Zabudnite teda na tie šperky! Ale veď sa priznal. Ku všetkému!“

„Aj to sudca vylúčil,“ povedal Kalich, „pretože ten lotor bol vonku z väzenia na kauciu pre predchádzajúci zločin.“

„A keby ho neboli zatvorili a nebol by vonku na kauciu?“ spýtal som sa.

„Potom by jeho priznanie boli prijali,“ povedal Kalich.

Riordan sa obrátil, hľadajúc u mladého čierneho prokurátora potvrdenie.

Crewe prikývol. – Je to pravda, pán Riordan. V tomto štáte možno za istých podmienok priznanie človeka prepusteného na kauciu odmietnuť.

Riordan potriasol hlavou, rovnako zmätený ako v deň, keď sa ocitol v súdnej sieni a videl, ako prepúšťajú vraha jeho dcéry Pozrel dole, na svoje ruky, potom akoby si znova uvedomil kameru vo dverách. Zahľadel sa priamo do nej a pokračoval. – Vzal som Neddu domov. Od tej chvíle začala vädnúť. Lekár mi povedal, že nie je chorá. Len stratila chuť žiť. A tak ten bastard nielenže znásilnil a zabil moju Aggie, ale zabil aj moju Neddu.

Na Neddinom hrobe som zložil slávnostnú prísahu. Ak si zá kon nevie dať rady s človekom, ktorý spáchal vraždu, len preto, že v čase, keď zabil Aggie, bol prepustený na záruku, musím s tým čosi urobiť ja.

A tak som pred troma dňami vycestoval z tohto štátu tam, kde mi predali zbraň. Ten revolver, čo tu máte, detektív. A dnes, asi tak pred hodinou, vyhľadal som Cletusa Johnsona, chlapa, ktorý zabil moju Aggie. A zastrelil som ho. Vystrelil som naňho päťkrát. Ak by ste chceli vedieť ešte čosi, pýtajte sa.

Hľadiac priamo do televíznej kamery, požiadal: – A teraz ma vypočúvajte!

Crewe pozrel na Marchiho a potom sa spýtal: – Chceli by ste nám ešte čosi povedať, pán Riordan?

Riordan mäkko odpovedal: – Áno. Rád by som sa pozhováral so svojím kňazom.

– Ak vám môžem poradiť, pán Riordan, skôr ako s kňazom mali by ste sa pozhovárať s advokátom.

– Chcem sa stretnúť so svojím kňazom.

Keď Lester Crewe vychádzal z budovy okrsku, čakali naňho už štyri televízne štáby. Obľahli ho s mikrofónmi a prenosnými kamerami v rukách.

– Máme tomu rozumieť tak, že akýsi beloch zabil černocha?

– Tušíte, aký mal motív?

Lester Crewe si napravil okuliare s ťažkým rámom a povedal len toľko: – Bola spáchaná vražda. Vo väzení máme podozrivého.

– Počuli sme, že sa prišiel priznať dobrovoľne. Je to pravda?

– K tomu nemám čo povedať, – odvetil Lester Crewe a pretláčal sa cez zástup reportérov.

Prípad sa vyvíjal priaznivo a on nechcel urobiť alebo povedať nič, čo by ho ohrozilo. Hoci už ľutoval, že netrval na tom, aby si Riordan, ešte skôr ako začal s doznaním, prizval právnika.

Je to irónia, dumal Crewe neveselo, ale ostrieľaný kriminálnik vie, ako sa ochrániť. A nevinný človek ako Dennis Riordan je odrazu celkom bezbranný.

Je to veľmi zlé, hútal Lester Crewe, ale ja som urobil do bodky všetko, čo zákon vyžaduje.

4

Benjamin Franklin Gordon vošiel do malej sivej kancelárie, o ktorú sa delil s troma ďalšími mladými právnikmi. Kancelária bola v starej budove, ktorá hľadela na Najvyšší súd v okrese New York.

Jediná sekretárka, ktorú mali k dispozícii všetci štyria, práve telefonovala, a tak mu len letkom podala tenký zväzok pošty. Podľa obálok Ben Gordon usúdil, že sú to všetko ponukové listy. Odkedy rozoslal oznámenie, že rezignoval na miesto na okresnej prokuratúre a začal vykonávať súkromnú prax, zaplavil ho prúd listov ponúkajúcich na predaj kancelárske potreby, elektrické písacie stroje, stoly, stoličky, právnickú literatúru, formuláre a klimatizáciu.

Jediné, čo sa naň nezlietlo, boli žiadosti o jeho právnické služby od možných klientov, ktorých poplatky by mu dovolili zaplatiť všetko ponúkané príslušenstvo, aké patrí k dobre vybavenej advokátskej kancelárii. Z prokuratúry odišiel tak náhle, že ani nemal čas pripraviť si nejaké konexie. A hoci mu bývalí kolegovia z okresnej prokuratúry sľúbili, že mu odporučia klientov, ktorých by mohol obhajovať, v skutočnosti ich bolo iba neveľa.

Prešiel do malej kancelárie, o ktorú sa delil s Vinceom Monellim, ktorý dnes obhajoval klienta pred súdom a s ďalším sa mal stretnúť na Rikerovom ostrove. Ben klesol do vŕzgajúceho otáčavého kresla, kúpeného z druhej ruky, a narýchlo prelistoval poštu, pričom si prezeral len spiatočné adresy. Nepotreboval čítať obsah. Neotvorené obálky navŕšil do koša na papier a usadil sa pohodlnejšie.

Právnickú fakultu vychodil ešte len pred štyrmi rokmi, a už mal pocit, že so svojou profesionálnou ctižiadosťou neuspel. No aj tak, keby mal niekoľko posledných mesiacov prežiť znova, urobil by presne to isté. Išlo o princíp. Arlene s ním vtedy súhlasila. Ale aké pocity sa jej zmocňujú teraz, dumal, keď jej partner má núdzu o klientov aj o príjmy? Nie že by sa sťažovala. Súhlasila s tým, že bude hlavným živiteľom rodiny, a nikdy neutrúsila ani jediné vyčítavé slovíčko. Niekedy Ben dúfal, že povie aj čosi viac ako: „Ben, drahý, bude aj lepšie. Len trpezlivosť.“

Trpezlivosť, rozhutoval v trpkom zadumaní, keď má dvadsaťosem rokov, dychtí po právnických súbojoch, je dobre vyzbrojený skúsenosťami z trojročnej praxe na okresnej prokuratúre, a ak nepočíta jeden prípad podpaľačstva, zopár prostitútok a niekoľko mládencov, čo pokradli autá, stal sa z neho nezamestnaný mladý advokát. Kdeže sú prípady, ktoré si vysníval, v ktorých statočný rytier Ben Gordon háji práva nespravodlivo obvinených alebo tých, čo trpia pre predsudky spoločnosti? Ochotne by vystúpil aj v prípade, ktorý sa prejednáva priamo pred Najvyšším súdom Spojených štátov! Kdeže sú, rozčuľoval sa v duchu a v hneve bola jeho pekná tvár s hranatou bradou ešte zanovitejšia.

Dnes, tak ako väčšinu dní za posledné dva mesiace, Ben Gordon premýšľal, či z hľadiska svojej kariéry neurobil predsa len osudnú chybu, keď tak náhle odišiel z okresnej prokuratúry. Za posledné týždne mal neraz príčinu oživiť si tú hnevlivú konfrontáciu so svojím šéfom, okresným prokurátorom pre okres New York, ktorý Benovi Gordonovi prikázal žalovať policajta, ktorého obvinili, že strieľal na podozrivého, ale neozbrojeného človeka.

Policajt prenasledoval toho mládenca v noci temnou slepou ulicou. Ako sa podozrivý obrátil, čosi sa zablyslo. Policajt bol presvedčený, že je to revolver. Vystrelil a dvakrát podozrivého zasiahol, raz do hlavy. Zranenie bolo smrteľné. U mŕtveho černocha nenašli nijakú zbraň. Policajt bol beloch.

Aby v zárodku umlčali rozruch, ktorý by mohol prepuknúť v černošskej pospolitosti, Ben Gordon dostal príkaz ísť pred veľkú porotu, prezentovať prípad a žiadať obvinenie z vraždy druhého stupňa, čo by znamenalo, že policajta odsúdia najmenej na pätnásť rokov väzenia. Policajtov obhajca súhlasil s vypočúvaním pred veľkou porotou. Ben starostlivo načúval výpovediam.

Policajt nemal tej noci, keď strieľal, oblečenú olovenú vestu. Práve ju čistili. Uvedomoval si to a myslel aj na to, že iba dva dni predtým zabili v Brooklyne policajta. To všetko ho prinútilo strieľať. Nemal však v úmysle podozrivého zabiť, iba sa ochrániť pred tým, aby zabili jeho.

Ben si vypočul policajtovu výpoveď a netrval na obžalobe z vraždy druhého stupňa. Namiesto toho požiadal o prerušenie pojednávania, pokúsil sa telefonicky spojiť so šéfom, a keď sa mu to nepodarilo, na vlastnú päsť sa rozhodol požiadať o obvinenie zo zabitia druhého stupňa, čo – ak policajta uznajú vinným – by viedlo k podstatne nižšiemu trestu, alebo dokonca k trestu podmienečnému.

Keď sa vrátil na svoje pracovisko, čakal ho šéf, rozzúrený takmer do nepríčetnosti, a zavelil – Gordon, okamžite ku mne!

– Áno, pane?

– Nech ste urobili čokoľvek, nevravte mi, že ste čo len náhodou bez môjho súhlasu zmenili obvinenie z vraždy druhého stupňa na zabitie druhého stupňa!

– Pokúšal som sa s vami spojiť, ale boli ste vonku. Tak som sa rozhodol konať podľa vlastného úsudku.

– Podľa vlastného úsudku? – posmieval sa okresný prokurátor. – Vy nemusíte počúvať telefonáty od starostu ani čítať petície a tíšiť černošské demonštrácie! Čo vás oprávňovalo konať podľa vlastného úsudku v takejto záležitosti? Vám nevynadajú. Mne áno.

– Ak smiem, pane…

– Áno, smiete, – odvetil šéf sarkasticky.

– Po prvé, nemyslím si, že by sa nám podarilo dosiahnuť, aby ten prípad vyhlásili za vraždu druhého stupňa. A po druhé, z hľadiska toho muža išlo naozaj o sebaobranu, – vysvetľoval Ben. – S takým presvedčením by bolo nečestné, aby som prípad klasifikoval ako vraždu druhého stupňa.

– Dočerta, Gordon, nehovorte o nečestnosti, keď sa zhovárate so mnou. Aj ja mám zásady. Som však aj zodpovedný za to, že tento úrad obstojí zoči-voči zvýšenej vlne kriminality, tlaku verejnosti a politickým zreteľom. Dobre viem, že by sme ho neusvedčili z vraždy druhého stupňa. Ale keby sme také obvinenie aspoň vyslovili, rozhorčenie by nezasiahlo práve tento úrad. Potom, o niekoľko mesiacov, keď celá záležitosť ochladne a ktorýsi sudca sa vysloví, že obvinenie má znieť inak, nech si to celé zmení. Ale kým som tu šéfom ja, nedopustím, aby túto inštitúciu pokladali za útočisko pre policajtov!

– Prepáčte, pane. Nezdalo sa mi čestné, aby ten policajt zažil rok pekla iba pre politické príčiny, – trval Ben úctivo na svojom.

– Zasa „čestnosť“? – oboril sa na neho šéf. – Tešte sa na tie demonštrácie pod našimi oknami!

Nahnevaný sa odvrátil od stola a vyzrel von z okna, akoby čakal, že uvidí prvých demonštrantov. Potom hundrúc prezradil, skadiaľ pochádza hnev, ktorý ním tak lomcoval.

– Gordon, už mi telefonovali z troch veľkých rozhlasových a televíznych spoločností a z piatich nezávislých kanálov a žiadali ma o interview. Väčšina reportérov, čo mi volali, boli černosi. Všetci chcú vedieť, či je vôbec možné čo len obviniť bieleho policajta z toho, že zabil černocha.

– A čo sme my? – spýtal sa Ben. – Prokuratúra, alebo informačné stredisko? – Okresný prokurátor sa s hnevom obrátil, ale Ben pokračoval. – Nemali by sme obetovať ľudí len preto, aby sme dosiahli politické ciele!

– Nepoučujte ma! Vy sa nemusíte snažiť, aby vás znova zvolili, ja áno! – zahučal šéf.

V návale hnevu z Bena vykĺzlo: – Prepáčte! Nepachtil som sa za úradom. Len som sa snažil odviesť statočnú robotu. Ale ak potrebujete obetného baránka, môžem odstúpiť. Môžete povedať, že ste ma vyhodili, lebo som neposlúchol príkazy. Možno ich to uspokojí.

– Tak veru! – súhlasil okresný prokurátor okamžite. – Máme riešenie! Báječný nápad! Vašu rezignáciu prijímam.

A tak Benjamin Gordon celkom odrazu a ani nepomysliac na ďalšiu kariéru, rezignoval na miesto prokurátora v okrese New York.

Chvíľu, ale nie dlho, premýšľal, že si nájde miesto v niektorej veľkej právnickej firme. Vynášalo by to dosť, ale taká práca by ho pripútala skôr k občianskemu právu. A on sa venoval trestnému právu, a tým sa veľké firmy nezaoberali. A tak sa rozhodol, že podnikne to, čo obyčajne podnikajú mladí asistenti okresných prokurátorov, keď sa vzdávajú svojho miesta. Otvoril si vlastnú prax, nanešťastie s veľmi chabými výsledkami. Za dva mesiace činil celý jeho zisk tisícsedemstopäťdesiat dolárov. Lepšie by bol pochodil, keby bral sociálnu podporu.

Benova predčasná rezignácia bola druhým neplánovaným obratom pri budovaní jeho právnickej kariéry. Prvý nastal vtedy, keď zomrel strýko Harry.

Strýko Harry bol najmladší brat Benovho otca. Zo štyroch synov gordonovskej rodiny dvaja skončili vysokú školu, ale iba jeden z nich sa dostal na právnickú fakultu. Strýko Harry. A len s pomocou Benovho otca, ktorý pracoval ako strihač v odevnej továrni a žil so svojou mladou ženou nanajvýš skromne. Keď Harry dokončil školu a narodil sa Ben, strýko naliehal: – Morris, som zaň rovnako zodpovedný ako ty. Chlapec pôjde na dobrú vysokú školu, na dobrú právnickú fakultu. Keď školu skončí, nebude sa musieť na začiatku poflakovať ako ja, ale zoberiem ho do svojej kancelárie.

Keď mu umrel otec, Ben mal iba šestnásť rokov. Zatiaľ čo ostatní súrodenci utešovali matku, strýko Harry ho odtiahol do kúta.

– Chlapče, chcem, aby si vedel, že splním sľub, ktorý som dal tvojmu otcovi. Budeš mať dosť peňazí, aby si vyštudoval. A už aj mám pre teba miesto vo svojej kancelárii. Je to vzrušujúca, inšpirujúca prax, trestné právo. Budeš musieť byť vynachádzavý, pohotový, najmä keď budeš obhajovať človeka, o ktorom vieš, že sa naozaj previnil. Nemáš ho súdiť, iba brániť. Budeš musieť bojovať za jeho práva. Zákon je nato, aby chránil tvojho klienta. Nauč sa používať ho!

Ale to všetko príde neskôr. Zatiaľ pracuj, uč sa, nos dobré známky. A najslávnejším dňom môjho života bude, keď na dvere mojej kancelárie zlatými písmenami napíšu BENJAMIN F. GORDON a ja budem môcť oprávnene povedať: „Morris, dodržal som svoj sľub!“

Nikto nečakal, že jedného dňa, vo veku päťdesiatjeden rokov, počas procesu v mimoriadne namáhavom prípade pred Najvyšším súdom v okrese New York dostane Harry Gordon silný srdcový záchvat. Tri dni bol v bezvedomí, potom umrel.

Ben mal pocit, že mu po druhý raz v živote umrel otec. Čo sa týka Harryho kvitnúcej kancelárie, dvaja mladí advokáti, ktorí pre neho pracovali, rozdelili si všetkých strýkových klientov. Kancelária právneho zástupcu Harryho Gordona viac neexistovala. Nebolo dvier, na ktoré by sa dalo zlatými literami hrdo napísať Benjamin F. Gordon.

Ben Gordon prišiel o príležitosť, a preto sa rozhodol ako veľa iných mladých právnikov získať prax v trestnom práve v kancelárii okresnej prokuratúry. Ak si tam v procesoch získa povesť schopného právnika, postaví sa na vlastné nohy a bude si môcť vyberať také prípady, v ktorých by mohol uplatniť zmysel pre spravodlivosť. Rozhodol sa, že nebude pracovať v nejakej veľkej advokátskej kancelárii alebo vo vládnej agentúre, kde by ho nútili zaoberať sa nezaujímavými prípadmi alebo prípadmi, ktorých ciele by neboli v súlade s jeho vlastnými zásadami.

A aj keď to znamenalo týždne, teraz už mesiace, ba možno aj niekoľko rokov v spoločnosti vŕzgajúcich kresiel, kúpených z druhej ruky, spoločnú sekretárku a dlhé dni čakania, kedy ten prekliaty telefón zazvoní, bola to cena, ktorú bol Ben Gordon ochotný zaplatiť. Hoci práve v ten konkrétny deň musel zaplatiť cenu, ktorá sa zdala naozaj veľmi vysoká. Pozeral do riedko popísaného kalendára, aby si overil, akých neveľa súdnych sedení ho v nasledujúcich týždňoch čaká, keď zacengal telefón.

S nechuťou ho zodvihol, čakajúc, že sa ozve ďalší kníhkupec s právnickou literatúrou, ale tentoraz to bol strohý, oficiálny ženský hlas.

– Pán Gordon, vy nedvíhate telefón?

– Čože? – spýtal sa ako omráčený. – Prepáčte. Môžete to zopakovať?

– Včera neskoro popoludní som vám telefonovala na žiadosť sudcu Aarona Kleina. Odkázala som vám, aby ste mi zavolali dnes predpoludním do desiatej.

– Prepáčte. Nikdy mi odkaz neodovzdajú, – vysvetľoval Ben. – Okrem toho, nepatrí mi nijaký prípad, ktorým by sa zaoberal sudca Klein.

– Rád by sa s vami stretol vo svojej kancelárii cez obedňajšiu prestávku. O jednej! – Bol to príkaz, nie pozvanie.

– Áno, madam. O jednej.

Čo len môže sudca Klein odo mňa chcieť, dumal Ben. Nikdy nevystupoval v nijakom procese, ktorý viedol sudca Klein. Ako mohol Klein vôbec vedieť, že je na svete? Naisto pôjde o čudnú náhodu. Ako väčšina mladých právnikov, čo odišli z kancelárie okresného prokurátora, aj Ben sa dal zapísať do zoznamu č. 18 B – tam evidovali právnikov, čo prejavili ochotu zaoberať sa kriminálnymi prípadmi, v ktorých obvinený nemal vlastného advokáta. Vzhľadom na čas, aký prípad obyčajne zabral, honorár bol skromný, najviac pár tisíc dolárov. No bol to jeden zo spôsobov, ako zaplatiť aspoň niekoľko účtov a získať skúsenosť navyše, kým sa dostavia výnosnejšie prípady. Ale ak si jeho meno vybrali zo zoznamu č. 18 B, ako to, že sa o neho zaujíma sám sudca?

Do trištvrte na jednu sa Ben umyl, uviazal si kravatu, začesal si neposlušné čierne vlasy a vybral sa do kancelárie sudcu Kleina. Bol z neho urastený, takmer krásny, no pritom celkom seriózny a zmätený mladý muž.

Za svojich mladých čias, ako začínajúci právnik, bol Aaron Klein nadšeným prívržencom strany liberálov. Pre kraťúšsku postavu a plamenné prejavy nazvali ho isté noviny Bojovým kohútom liberalizmu. Pracoval dobre, všetky sily v procesoch zapájal do boja za svoje zásady, a nedostával za to nijaké honoráre, počas volieb dozeral, aby liberálov pri urnách nikto neznepokojoval a aby volebné zariadenia fungovali na úplnú spokojnosť všetkých, takže liberáli napokon získali celkom slušný počet hlasov.

A pretože v tých dňoch obstáli liberáli vo voľbách v New Yorku nad očakávanie dobre, šéf strany mal právo obsadiť istý počet významnejších funkcií a miest vrátane niekoľkých sudcovských. Pre nezištnosť, s akou pracoval, vybrali na jedno z nich aj Aarona Kleina.

Sudcovskej funkcie sa chopil s nadšením a s nejedným ideálom, nie iba kvôli honoru, ktorý k takému postaveniu patril, no aj preto, že výkon spravodlivosti, ako sa nazdal, získa jeho pričinením nový a osvietený hlas.

To bolo pred trinástimi rokmi. Teraz bol zo sudcu Aarona Kleina nízky, územčistý päťdesiatštyriročný muž, ktorému ubúdalo z liberalizmu; jeho nadšenie a nejeden ideál zatlačil do úzadia preplnený kalendár, ktorý ho popoháňal nie mesiace, ale celé roky. Potrebou sa mu stala už nie sama spravodlivosť, ale spravodlivosť rýchla. Jeho láska k zákonu sa strácala, až sa mu práca stala povinnosťou – musel ju niesť ako bremeno a prekonávať nikdy sa nekončiaci rad prekážok. Spolu s mladosťou sa kdesi stratili aj jeho mladé sny a ideály.

Bol z neho muž stredných rokov, ktorý si našiel útočisko v cigarách, fajčil ich s pôžitkom a nevedel sa dočkať, kedy sa deň schýli k večeru, aby sa mohol vrátiť domov a zjesť výdatnú večeru, čo mu nachystala milujúca žena Berenice. Potom sa zavŕtal do súdnych spisov a listov, ktorými ho zahrnuli neodbytní právnici. Niekedy mal šťastie, že mu večer nezavolal bezočivý advokát, pokúšajúci sa ovplyvniť jeho súdnosť alebo drankajúci o mimoriadnu pozornosť. Na sebauspokojení mu pridávalo iba to, že v celej dlhoročnej sudcovskej praxi apelačný súd iba trikrát zrušil jeho rozsudok.

Pokiaľ išlo o ostatné, tešil sa na záver svojej kariéry. Vysníval si, že bude robiť právneho poradcu v niektorej významnej firme, za čo mal dostávať trikrát alebo štyrikrát viac peňazí, ako činil jeho sudcovský plat. Rád sa zriekne titulu aj sudcovských pôct, len aby mal dosť času chodiť s Berenice na výlety, keď sa mu zažiada, a nie keď mu to preplnený súdny kalendár dovolí.

Päťdesiatštyriročnému človeku už nezvýšili nijaké ilúzie, zostalo mu len neveľa ambícií. Hlavná ctižiadosť Aarona Kleina sa upínala k deťom. Sheldon bol vynikajúci matematik, docent na MIT3. Dcéra Melanie, ktorá sa pred siedmimi rokmi vydala, mala jedno dieťa a už sa aj rozviedla. Potom sa zapísala na právnickú fakultu. Výdavky na štúdium hradil otec.

Venovala mu však vnuka Davida. Rozkošný, krásny chlapec bol hoden všetkých výdavkov a starostí, ktoré sa spájali s Melaniinou svadbou aj rozvodom. Vnuk bol jednou z mála jasných stránok života Aarona Kleina, života pozostávajúceho z každodenných, všedných povinností, v toku ktorých sa s istým zmyslom pre pravidlá hry pokúšal zabezpečiť spravodlivosť. Nanešťastie, nie vždy sa to dalo.

Sudca Klein sedel vo svojej pracovni, žviakal koniec cigary a prezeral si mladého Bena Gordona.

– Gordon, ste mladý muž a vyzeráte k svetu. Pôsobíte dokonca lepšie ako váš strýko Harry! Veru, bol to chlapík, ten Harry! Keď som začínal, veľmi mi pomohol. Hneď prvý deň po voľbách som dostal prípad, prvý prípad, a ja som ho zbabral. A tak som zavolal Harryho a v panike som prosil: „Pomôž!“ Prišiel, vzal prípad do vlastných rúk, vyhral ho a my liberáli sme toho roku ovládli okres. My liberáli. Panebože, rozprávam o dávnej histórii. Vráťme sa k robote. Mám tu dosť neobvyklý prípad…

Klein sa odmlčal, potom sa priznal: – Pozrite, budem k vám úprimný. Je to veľmi ťažký prípad. Dvaja advokáti, ktorým ho ponúkli, sa ho vzdali. Preto som sa rozhodol neoficiálne a mimo poradia pozrieť, ako by som tomu človeku mohol pomôcť a nájsť mu advokáta. Dal som si doniesť zoznam č. 18 B. Zazrel som v ňom meno Gordon a povedal som si, že to musí byť synovec Harryho Gordona. Viete, veľa sa vami chválil, ešte dokonca keď ste boli chlapček…

Ben ho prerušil. – Sudca Klein, ak ste si ma zavolali, lebo ste môjmu strýkovi čímsi zaviazaný, potom moja odpoveď znie – nie, ďakujem. Stojím na vlastných nohách. A zamýšľam udržať sa na nich sám.

Klein sa zasmial. – Ste presne taký, ako som čakal.

Zmätený Ben hľadel ponad stôl na sudcu, ktorý sa očividne zabával.

– Vravia, že ste hrdý, prchký, zásadový a tvrdošijný.

– Kto to vraví?

– Ľudia z okresnej prokuratúry. Kto iný? – odpovedal Klein.

– Och, tak o tom viete, – povedal Ben úzkostlivo.

– A vie o tom aj polovica právnickej obce v tomto meste, – povedal Klein. – Preto ste tu. Nie je to darček synovcovi Harryho Gordona. Lebo to, čo vám chcem ponúknuť, nie je nijaký darček. Je to tvrdý oriešok. A neľahký klient. Ako som vám už povedal, dvaja vysokokvalifikovaní advokáti sa vzdali, lebo obžalovaný odmieta akéhokoľvek právneho zástupcu.

– Tak sa bude obhajovať sám, – povedal Ben, – a vy chcete, aby som mu radil, len nech sa nedopustí nejakej legálnej chyby, ktorá by ohrozila jeho práva, však?

– Kdeže, – zavrátil ho Klein. – Nechce sa hájiť ani sám. Vôbec nestojí o obhajobu.

– Prečo ho teda nenecháte, nech dozná vinu? – spýtal sa Ben.

– Zo zásady mi nestačí, ak obžalovaný dozná vinu, keď obvinenie znie na vraždu druhého stupňa.

– Vražda druhého stupňa! – vyhŕklo z Bena.

– Ten človek spáchal premyslenú vraždu. Chce, aby ho súdili a odsúdili. Človek v takom psychickom stave zúfalo potrebuje mladého a tvrdého obhajcu. Mladého kvôli vytrvalosti, tvrdého kvôli tomu, že bude musieť bojovať aj proti svojmu klientovi, aj proti okresnému prokurátorovi. Otvorene povediac, ozajstnou príčinou, prečo ste tu, je to, čo ste urobili vtedy pred veľkou porotou. Rád by som sa ubezpečil, že obžalovaný dostane takú zásadnú obhajobu, na akú má ten úbohý človek právo.

– Kto je ten „úbohý človek“?

– Dennis Riordan, – povedal Klein, hľadiac spýtavo Benovi do tváre, a čakal, ako zareaguje.

– Riordan? Nie je to ten muž, čo…? – začal Ben.

– Je, – prerušil ho Klein. – Je to ten muž, čo chladnokrvne zabil vraha svojej dcéry. Nuž, Gordon, nie je to najsľubnejší prípad, s akým som sa v živote stretol. Podľa toho, čo som počul od okresného prokurátora a od dvoch advokátov, ktorí požiadali, aby ich z prípadu uvoľnili, všetko je jasné. Ale presne v takých jasných prípadoch, ako je tento, mám rád istotu, že s obvineným, ktorý prichádza predo mňa, sa bude zaobchádzať čo najslušnejšie. Tak ako mu to náš právny systém zaručuje. Preto by som bol rád, keby ste ten prípad vzali. Čo na to hovoríte?

– Samozrejme, – súhlasil Ben. – Z toho, čo som čítal, v Riordanovom prípade by najpríhodnejším základom obrany mohlo byť náhle pomätenie mysle. Alebo by sme sa mohli pokúsiť zredukovať obvinenie z vraždy na zabitie prvého stupňa – na základe mimoriadneho emocionálneho rozrušenia.

– Gordon, ak ste raz povedali, že prípad beriete, nesmiem už s vami o ňom debatovať. Nechcem vopred zaujať stanovisko, ktoré by ma mohlo v budúcnosti ovplyvniť. Od tejto chvíle, pokiaľ ide o mňa, nie ste pre mňa viac synovec Harryho Gordona. Ste meno zo zoznamu č. 18 B. Na tomto základe preberáte svoju rolu. Súhlasíte?

– Rozumiem, pane, – odpovedal Ben.

– Tak si teda zájdite na Rikerov ostrov za svojím novým klientom. Formálne obvinenie majú proti nemu vzniesť na súde v utorok ráno.

Len čo sa Gordon vrátil do svojej kancelárie, zdvihol slúchadlo a vykrútil číslo. V slúchadle dvakrát zabzučalo. Potom počul, ako mu chladný, strohý hlas odpovedá: – Robbinsová. Čo si želáte?

– Voľačo si želám, Robbinsová. Tu je Gordon. Želám si vedieť, ako môže byť dievča, ktoré vie byť v noci také nežné a sexi ako vy, o druhej popoludní také chladné a strohé.

– Prepáč, drahý, ale dnes je tu hotový blázinec. Zásobníky energie sa vyčerpávajú, nastáva poplach, – ospravedlňovala sa Arlene Robbinsová.

– Blázinec je aj v Justičnom paláci, – doberal si ju Ben.

– Ben? – spýtala sa impulzívne a do tohto jediného slovíčka vkladala všetky nádeje. Nepripúšťala si pritom, že je v ňom azda priveľa optimizmu. Dobre vedela, aké bolestné pre neho bolo, keď sa jej v posledných mesiacoch musel vyznávať zo svojich sklamaní.

– Konečne úspech!

– Hovor! – povedala už vzrušenejšie.

– Práve mi pridelili prípad, – povedal a významne dodal: – Vražda druhého stupňa!

– To je obrovská príležitosť! – povedala Arlene. – Blahoželám!

– Aj obrovská zodpovednosť, takže si ušetrime gratulácie, – namietol Ben. – Spomeň si, čítala si o človeku menom Riordan? Čo zabil chlapa, ktorý znásilnil a zavraždil jeho dcéru?

– A to je tvoj nový klient? – spýtala sa Arlene, a ako si spomínala na celú udalosť a na nepochybnú vinu toho nešťastného človeka, jej nadšenie o čosi pokleslo. – Panebože, čo sa pre neho ešte dá urobiť?

– Ponúknuť mu služby, aké poskytoval strýko Harry. Poskytnúť mu všetky zákonné výhody, aké len možno nájsť, – odpovedal Ben.

5

Ben otvoril dvere malej návštevnej miestnosti vo väznici na Rikerovom ostrove a v ústrety sa mu vyvalil ťažký zatuchnutý vzduch spolu s dymom, ktorý sa dal krájať. Množstvo advokátov, množstvo väzňov zabažených po cigarete vyfajčilo v tejto miestnosti množstvo cigariet, zatiaľ čo vymýšľali rozmanité právnické finty a stratégie. Ben si poobzeral vyblednuté zelené steny, popretierané v márnej snahe prekryť miesta, na ktoré väzni načiarali svoje obscénne názory na spoločnosť, na väzenský systém a vôbec na celý svet.

Tašku si položil na malý žltý stôl z borovicového dreva a sadol si na stoličku s rovným operadlom, pripravený absolvovať prvý rozhovor so svojím novým klientom. Odhliadnuc od žaloby, ktorej kópiu vybral z aktovky, a policajnej fotografie, ktorú Ben zazrel v novinách pri správe o celej udalosti, Dennis Riordan bol pre neho úplne cudzí. Podľa fotografie sa mu Riordan nejavil nijako zvláštne. Medzi obyčajnými ľuďmi by ho pokladali za najobyčajnejšieho. No dvaja psychiatri, s ktorými Ben už konzultoval, keď sa pripravoval na toto stretnutie, neodvážili sa odhadnúť Riordanov psychický stav. Pripúšťali, že to, čo urobil, bolo nanajvýš neobyčajné. Túto skutočnosť Ben pokladal za kľúč k potencionálnej obrane v prípade, v ktorom sa obhajoba zdala takmer nemožná.

Práve vyberal z aktovky žltý poznámkový notes, keď sa otvorili dvere. Ben Gordon sa obrátil a ocitol sa zoči-voči s Dennisom Riordanom, ktorý zostal stáť vo dverách.

Prvou Benovou myšlienkou bolo: Fotografia neklamala. Riordan bol muž priemernej výšky, na šesťdesiatnika mal pevnú postavu, sivejúce vlasy a nenápadnú tvár okrem pevnej čeľuste a očí, ktoré – hoci vodovobelasé – boli jasné, ostro zacielené a podozrievavé. Ani sa nepohol z miesta, len hľadel na Bena.

– Chlapec! – vyhŕklo napokon z Riordana. – Dnes sú právnikmi chlapci, čo práve vyšli zo školy! Taký istý chlapec ako ten mladý černoch, okresný prokurátor, čo ma vypočúval. Chlapci!

– Pán Riordan! – Ben vstal a naznačil Riordanovi, aby si s ním sadol za malý stôl.

Riordan zaváhal, potom vošiel do miestnosti a strážca za ním zamkol dvere.

– Pán Riordan, určili ma za vášho nového obhajcu.

– Vlastnými peniazmi by som neplytval na nijakého obhajcu. Všetko, čo mám, zanechávam kostolu svätého Malachiáša. V Astorii.

Ben ukázal na stoličku oproti sebe. – Neposadíte sa?

– Postojím.

– Možno to chvíľu potrvá, – upozornil ho Ben.

– Dúfam, že nie, – namietol Riordan. – Čaká ma zaujímavá krížovka.

Ben potlačil narastajúce podráždenie. – Pán Riordan, podľa starých zákonov by váš prípad bol jasnou vraždou prvého stupňa. Avšak teraz, pretože Johnson nebol policajt ani väzenský dozorca, obžaloba hovorí o vražde druhého stupňa. Ale ani vražda druhého stupňa nie je obyčajná záležitosť. Ak vás mám obhajovať, potrebujem celkom presne vedieť, čo sa prihodilo. Prečo ste urobili, čo ste urobili. Na čo ste v tej chvíli mysleli. Všetko. A myslím naozaj všetko. Budete mi musieť povedať aj také veci, ktoré ste nikomu nikdy nepovedali. A ja ich zachovám v najprísnejšej tajnosti.

Riordan neodpovedal, iba hľadel na mladého právnika.

– Pán Riordan, – vyzval ho Ben.

– Všetko, čo musíte vedieť, je v mojom priznaní. Ukázali vám ho? Mám na mysli záznam.

– Áno. Ale to nestačí. Ihneď teraz sa potrebujem dozvedieť čosi o vašich najskrytejších myšlienkach, o vašich pocitoch. O stave vašej mysle predtým, ako ste si kúpili ten revolver, vtedy, keď ste ho kupovali, aj keď ste sa vracali do New Yorku. A najmä o vašich myšlienkach, keď ste sliedili za Cletusom Johnsonom a vo chvíli, keď ste ho zazreli, aj v okamihu, keď ste ho zastrelili, – povedal Ben, počínajúc si tak, ako mu poradil jeho konzultant psychiater.

Zdalo sa, že Riordan zbystril pozornosť. – Och, rozumiem. Dobre. Ak potrebujete iba toľko, porobte si poznámky. Od chvíle, čo Agnes zabili… znásilnili a zavraždili… myslel som iba na to, aby som toho ničomníka dostal.

– Mysleli ste iba na to, – povedal Ben s dôrazom.

– Vo dne v noci, – pokračoval Riordan. – Potom, keď z toho Johnson vyviazol bez trestu, takmer som zošalel. Keby som sa nemusel starať o Neddu… o svoju ženu… začala po tom všetkom chradnúť… keby som ju nemal a nemusel sa o ňu starať, bol by som to vykonal hneď. Čakal som, kedy umrie. Potom som mal dvojnásobnú príčinu toho bastarda zabiť. A tak som začal o celej veci premýšľať a začal som si chystať plán. Deň, noc. Nemohol som spať, nemohol som jesť, len som myslel na to.

– Úplne vás to posadlo, – vyslovil Ben kľúčové slovo, ktoré mu odporúčali.

– Správne! Posadlo ma to. Myslím, že som prišiel o rozum, čo som toľko premýšľal o tom, ako je ten chlap zodpovedný za smrť Agnes a ako sa potom dostal na slobodu. Jedinou túžbou na svete sa mi stalo zabiť toho sukinho syna!

– Dobre, dobre, mám, – povedal Ben, ktorý si usilovne robil poznámky. – Pokračujte, pán Riordan!

– Keď som prišiel na to, ako to urobím, požiadal som u nás v sklade o dovolenku, aby som mohol odcestovať a kúpiť si zbraň. Potom som si vymenil denné služby za nočné, aby som cez deň mohol pátrať po tom ničomníkovi. Podarilo sa. Našiel som ho. A strelil som doňho. Päťkrát.

– Policajný lekár tvrdí, že štyrikrát, – opravil ho Ben.

– Asi som raz netrafil. Čo na tom záleží, len keď ten sukin syn nežije, – povedal Riordan.

– Ako ste sa cítili? Keď ste naňho strieľali a po čine? – spýtal sa Ben.

– To je na tom najčudnejšie. Keď som na neho strieľal, necítil som vôbec nič. Nič som si neuvedomoval. Moja myseľ bola úplne čistá, – odpovedal Riordan.

– To je dobré! – poznamenal Ben, ktorému sa už črtala hodnoverná obhajoba. – A potom?

Riordanovu nástojčivú reč vystriedal pohľad upretý do diaľky. – Po… tom… počul som hlas…

– Hlas? – Ben sa zachytil toho slova. Čo počul, dodávalo mu oveľa viac odvahy, ako predvídal.

– Áno, akýsi hlas mi povedal: „Dennis Riordan, syn môj milovaný, dobre si urobil!“

– Syn môj milovaný, – zopakoval Ben a potom sa zostra spýtal: – Čí hlas to bol?

– Kto iný mohol vysloviť také slová? Samozrejme – Boh, – odpovedal Riordan vážne.

Skôr ako si to Ben zapísal, starostlivo sa ubezpečil, že počul správne. – Boží hlas vás pochválil za to, že ste zabili Johnsona?

Riordan neodpovedal. Namiesto toho sa spýtal: – Máte to? Všetko?

– Mám, – ubezpečil ho Ben nadšene.

– Dobre, tak to teraz z notesa pekne-krásne vyšklbnite! – prikázal mu Riordan. Ben na neho neveriacky pozrel. – Povedal som vám, vytrhnite to z notesa!

– Pán Riordan, na tomto predsa možno postaviť prekliate dobrú obhajobu! – protestoval Ben.

Riordan sa naňho uprene zahľadel. – Nemýlil som sa, prišli ste kvôli tomu. Obhajoba na základe pomätenia mysle. Správne? No vidíte, a pritom je veľmi dôležité, aby ľudia vedeli, že keď som to robil, bol som zdravý! Úplne zdravý. Nijaký boží hlas mi nič nepovedal. Nijaké posadnutie. Nič, iba vôľa urobiť to, čo som musel urobiť. A aj teraz som celkom zdravý. Tak to teda všetko vytrhnite!

– Pán Riordan… – namietal Ben.

– Vytrhnite to! – povedal Riordan zvýšeným hlasom.

Ben sa na neho zahľadel. Riordan jeho pohľad opätoval a tak na seba hľadeli, kým Ben nepovolil, neroztrhol žlté listy z bloku na polovicu a potom ešte raz na polovicu. Riordan k nemu natiahol ruku. Ben mu podal roztrhané papiere. Riordan ich roztrhal ešte raz a ešte raz a zdrapy si vložil do vrecka.

– A teraz pozrite, chlapče. Viem, že právnik, ktorého určia obžalovanému, nezarobí veľa peňazí. Nuž, nechcem márniť váš čas. Chcem ten proces. Chcem, aby ma vyhlásili za vinného, lebo vinný som. Nechcem, aby ma obhajovali.

– Dobre, pane, lenže či sa vám to páči, alebo nie, ktosi vás predsa len bude obhajovať. Ja!

Riordan si ho chvíľu premeriaval a Ben nevedel, či sa mu ten muž blahosklonne nevysmieva.

– Zavoláte ma svedčiť?

– Možno. – Ben odmietol dať sa pritlačiť k múru.

– Chcem všetkým povedať, prečo som to urobil, – trval Riordan na svojom.

– To je najlepšia príčina, aby som vás na svedecký post nezavolal. Viete, pán Riordan, jedným z kľúčových prvkov, ktoré žaloba v prípade druhostupňovej vraždy musí dokázať, je úmysel zabiť. Ak vás zavolám svedčiť a vy úmysel priznáte, je po všetkom.

– Už som sa predsa priznal, – podotkol Riordan.

– Viem. A ja urobím všetko, aby som vaše priznanie vylúčil z hry. Veľa nádeje však nemám. A tak budem musieť vymyslieť, ako otupiť jeho dosah. Ale postaviť vás na svedecký post nie je vo vašom prípade najpríhodnejší spôsob, – povedal Ben.

– Ja by som však rád svedčil, – trval Riordan na svojom.

– Pán Riordan, zdá sa, že si neuvedomujete, čo vás čaká. Ak vás usvedčia, znamená to, že vás odsúdia najmenej na pätnásť rokov väzenia. A to je pravdepodobne viac, ako sa dožijete.

– Stojí to za to, aby sa ľudia o všetkom dozvedeli, – povedal Riordan. – A teraz už musím ísť dolúštiť krížovku. – Obrátil sa a zavolal na dozorcu. – Skončili sme. Pusťte ma!

Odomkli dvere. Riordana zrazu nebolo. Bezmocný mládenec Ben Gordon vložil žltý poznámkový notes späť do aktovky.

V zatemnenej miestnosti na okresnej prokuratúre si po tretí raz prehrávali videozáznam Riordanovho priznania. Ešte skôr ako zažali svetlo, asistent okresného prokurátora Lester Crewe sa spýtal: – Chceš to vidieť ešte raz, Ben?

– Nie, ďakujem, Les, – odpovedal Ben Gordon. – Len mi odpovedz na niekoľko otázok.

– Ale nesmieš ovplyvňovať stanovisko žaloby, – poznamenal Crewe.

– Alebo tvoje vlastné? – neodpustil si Ben poznámku.

– Čo to má, dočerta, znamenať? – chcel vedieť mladý čierny prokurátor.

– Že ťa zavolali, aby si zaznamenal Riordanovo priznanie, bola náhoda. Bol si v tej chvíli na prokuratúre poruke. Ale ty si potom nástojil, aby ťa poverili aj žalobou…

– Človek, ktorý je pri doznaní, vidí zväčša do prípadu hlbšie, – pripomenul mu Crewe.

– Zväčša. Ale nie vždy. A ty si na tom trval. Prečo? Aby si sa mohol pomstiť Riordanovi, lebo v doznaní zaujal priveľmi racionálny postoj? – Ben skúšal všetko možné, len aby vylúčil samovražedné priznanie svojho klienta.

– Požiadal som, aby ma poverili týmto prípadom preto, lebo sa nazdávam, že je v ňom zahrnutý významný právnický problém. Má človek právo vziať zákon do vlastných rúk?

– Les, a čo ak ťa požiadam, aby si na neverejnom pojednávaní svedčil o Riordanovom duševnom stave v čase, keď urobil doznanie? Myslíš si, že by si mohol vypovedať pravdivo?

– Áno, – odpovedal Crewe.

– Dúfam, – povedal Ben so slabým úsmevom.

– Ak chceš vedieť, čo by som vypovedal, rád ti to poviem, – ponúkol sa Crewe.

– Nesmieš sa ovplyvňovať vo vlastnom prípade, – posmieval sa mu Ben.

Na Crewovej tmavej tvári sa zračil potláčaný hnev, ale odpoveď bola presná: – Ten človek bol absolútne pri zmysloch. Nebol rozčúlený, nikto ho k ničomu nenútil, bol dokonale pokojný a vedel o svojich právach. Zdalo sa, že ho niečo núti, aby sa priznal.

– Aj to odprisaháš? – spýtal sa Ben, skrývajúc, že je s Crewovou odpoveďou spokojný.

Crewe prikývol.

– To je férové, Les, naozaj férové, – povedal Ben.

6

– …Zdalo sa, že ho niečo núti, aby sa priznal…

Ben Gordon si zopakoval tieto slová a nervózne si prstami prehrabol nepoddajné čierne vlasy. Netrpezlivo vyčkával v predsieni kancelárie dr. Ephraima Mortona. Dr. Mortona si vybral z dvoch dôvodov. Po prvé preto, že psychiater bol černoch. Po druhé preto, lebo doktora Mortona si vysoko vážili pre jeho psychiatrické svedectvá, ktoré svojho času zohrali významnú rolu v prípadoch, v ktorých černošské deti získali isté, nie zanedbateľné práva. Odvtedy, čo sa každá porota ustanovená v okrese New York povinne skladala z belochov aj z černochov, Ben si vždy vyberal experta čiernej pleti, aby zapôsobil na černochov v porote, a navyše známeho, aby zapôsobil aj na jej bielych členov.

Čo sa týkalo Riordanovho odmietnutia spolupracovať pri obhajobe založenej na pomätení zmyslov, Ben sa s tým mocoval ako s problémom právnym, tak aj morálnym. Pokiaľ išlo o právnu stránku, strávil celé hodiny v knižnici, ale neobjavil jediný prípad, v ktorom by sa súd nazdával, že mienka obžalovaného o vlastnom duševnom stave je relevantná pri zákonnom stanovení šialenstva. A pokiaľ išlo o morálnu stránku problému, Ben sa cítil výslovne oprávnený vyhľadať radu psychiatra. Riordan mohol byť napríklad posadnutý túžbou stať sa mučeníkom, ale ako výbojný a zároveň aj svedomitý advokát Ben necítil nijakú povinnosť spolupracovať s ním na takomto riešení celého prípadu. Nevymenovali ho za obhajcu, aby pomáhal Riordanovi stať sa martýrom, ale aby ho bránil. A brániť ho bude do konca aj za cenu rizika, že tým na seba privolá Riordanov hnev. Ben chápal, prečo sa dvaja predchádzajúci Riordanovi obhajcovia vzdali, ale on nemal v úmysle ani vzdať sa, ani sa dať vystriedať. Predloží svoju teóriu doktorovi Mortonovi a zachová sa podľa jeho odbornej rady.

Vysvetlil Mortonovi všetky okolnosti prípadu a zdôraznil slová Lestera Crewa: – Zdalo sa, že ho niečo núti, aby sa priznal.

– Ak zoberieme do úvahy Crewove slová, – pokračoval Ben, – a ak ich porovnáme s Riordanovou vlastnou výpoveďou a s tým, čo povedal mne, nemôžeme sa nazdávať, že máme dostatočný podklad, aby sme u neho diagnostikovali utkvelú nutkavú psychózu?

– Nuž, – uvažoval bradatý čierny psychiater, – azda by sme aj mohli dôjsť k takému záveru. Človek hnaný túžbou po pomste spácha protizákonný čin. To, čo ho ženie, je utkvelosť, akt vraždy je potom neodolateľné nutkanie.

– Presne tak, – povedal Ben. – Podľa jeho vlastného doznania potom, čo pochovali jeho ženu, nepremýšľal Riordan o ničom inom. Zabi toho chlapa! A potom ide a naozaj to urobí.

Morton sa chvíľu hojdal vo vysokom koženom otáčavom kresle. – Gordon, teraz to všetko trochu zahmlievate. Crewove slová „Zdalo sa, že ho niečo núti, aby sa priznal“ nemajú nič spoločné s utkvelosťou v súvislosti s Johnsonom a s nutkaním zabiť ho. Súvisia iba s priznaním. Takže z právneho hľadiska jeho nutkanie priznať sa nemá nijakú cenu, pretože sa dostavilo až po čine. Museli by ste dokázať, že išlo o stav mysle charakterizovaný utkvelosťou a neodolateľným nutkaním už pred činom.

– Nemožno povedať, že to všetko je súčasť dlhotrvajúceho stavu mysle? – spýtal sa Ben.

– Povedať je jedna vec. A dokázať druhá, – vysvetľoval Morton. – Stav mysle charakterizovaný utkvelou predstavou a nutkaním čosi vykonať sa viaže na vymyslený alebo mysli sa priečiaci čin, ako je napríklad zabitie člena vlastnej rodiny. Je to čosi, čoho sa človek bojí, že to urobí, až vznikne taký stav bolestnej úzkosti, že napokon prepukne v násilnom čine.

V Riordanovom prípade vôbec nešlo o vymyslený čin. Johnson znásilnil a zabil jeho dcéru. To bola skutočnosť, nie výmysel. Zákon, vinou rôznych machinácií, Johnsona oslobodil. Ani to nebolo nič vymyslené. Riordan mal do činenia s reálnou situáciou. Až potom vykonal svoj vlastný akt spravodlivosti. V tomto prípade by som jeho čin nepokladal za konanie človeka, ktorý sa neriadi rozumom, – uzavrel Morton. – Obávam sa, pán Gordon, že vám nepomôžem.

– Pomohlo by, keby ste si prečítali Riordanovo priznanie?

– Asi by to nezmenilo môj názor. Navrhujem vám, pán Gordon, aby ste to skúsili u niektorého iného psychiatra. Takého, čo má… povedzme… pružnejšie kritériá.

Nasledujúci utorok ráno priviezli Dennisa Riordana z Rikerovho ostrova na súd a predviedli ho pred sudcu Aarona Kleina. Mal sa obhajovať proti obvineniu z vraždy druhého stupňa.

Ben Gordon sedel vedľa neho. Dennis Riordan upreto hľadel na lavicu, z ktorej sudca Klein najprv prečítal obvinenie a potom sa ho spýtal: – Ako sa budete brániť?

Riordan vzhliadol na sudcu. Jeho belasé oči žalovali, na širokej červenej tvári sa zjavil hnev. Odpovedal: – Ako sa mám brániť? Akoby ste sa bránili vy? Ste sudca. Vysvetlite mi to. Celý život som ťažko pracoval. Kvôli svojej žene, kvôli svojim deťom. A potom mi jedného syna zabijú vo vojne. Dcéru mi zavraždia. Žena mi umrie od žiaľu, pretože nikto ani len prstom nepohne pri pohľade na takú nespravodlivosť. Ako sa teda mám brániť? Chcem svoj proces!

Sudca Klein si trpezlivo vypočul Riordanov výlev a potom ticho povedal stenografistke: – Obžalovaný sa necíti vinný!

Robustná žena olivovej pleti zaviedla Bena Gordona do pracovne otca Nelsona na fare kostola svätého Malachiáša a uviedla ho angličtinou silne poznačenou jej rodným Portorikom.

– Otče, som Ben Gordon, obhajca Dennisa Riordana.

Otec Nelson, malý útly človiečik, taký plešatý, že sa jeho ružovučká lebka ligotala, akoby ju vyleštili, sa usmial na Bena, odložil účtovné knihy farnosti, ktorými sa zaoberal, a ukázal na stoličku.

– Šálku čaju? – spýtal sa starý muž a slovo čaj zaznelo tak, že bolo navidomoči, že pred dávnym časom sem privandroval z Írska.

– Nie, ďakujem, otče. Pán Riordan súhlasil, aby som sa vás spýtal, čo vyšlo najavo počas jeho spovede, potom, čo zastrelil Johnsona.

– Viem. Vyspovedal sa mi, keď som ho bol navštíviť, – odvetil starý kňaz a dodal: – Je mi to ľúto. Človek ako Dennis na takom mieste!

– Moju žiadosť, aby ho prepustili na kauciu, zamietli kvôli jeho vlastnej bezpečnosti, – vysvetľoval Ben. – Otče, potrebujem vašu pomoc. Odmieta spolupracovať na vlastnej obhajobe. Je ochotný prijať hocijaký trest, ktorý mu súd uloží, len nech sa o procese dozvie verejnosť.

– Tak som tomu porozumel aj ja, – povedal otec Nelson a beznádejne potriasol hlavou. – Pokúšal som sa poradiť mu inak. Vysvetľoval som mu, že náš Pán Ježiš našiel vo svojom srdci dosť lásky, aby odpustil hriešnikom a zlodejom, ak oľutovali.

– To by mohlo byť dôležité, otče. Vo svojej spovedi neoľutoval, však?

– Nie.

Zarazený Ben sa spýtal: – Načo mu teda bola spoveď?

– Obávam sa, že chcel dosiahnuť pravý opak, – povedal kňaz. – Chcel vedieť, či sa pre neho nájde odpustenie, keďže sa cítil nanajvýš oprávnený urobiť to, čo urobil. Neľutoval, nepociťoval nijakú ľútosť. Sľúbil iba toľko, že už nikdy nespácha nič podobné.

– A čo ste mu na to povedali?

– Každý dobrý katolík vie, že bez ľútosti niet rozhrešenia.

Ben využil príležitosť. – Otče, za tie roky, čo ste počúvali spovedajúcich sa, prišiel niektorý kajúcnik požiadať o rozhrešenie a odmietol pritom ľútosť?

– Nie.

– Odpovedali ste veľmi rýchle.

– Pretože čosi také sa mi nikdy nestalo, – povedal starý kňaz. – Prichádzali celí bez seba, zmučení, plačúcky, s pocitom viny, zahanbení, ale ani jeden z nich neprišiel bez ľútosti. Pravda, nevravím, že neodišli a nespáchali ten istý hriech znova. Ale aspoň vo chvíli spovede sa kajali. Hľadali odpustenie. A aby si odpustenie zaslúžili, museli svoj hriech oľutovať.

– Takže mohli by ste povedať, že Riordanovo správanie bolo čudné, bizarné, navýsosť neobyčajné? Ako pripúšťate, nemalo vo vašej doterajšej skúsenosti obdobu? – nástojil Ben.

Kňaz sa pohodlnejšie oprel o operadlo a zabubnoval jemnými bledými prstami po čiernom koženom operadle.

– Mladý muž, kam vlastne cielite?

– Môj klient odmieta so mnou spolupracovať, psychiater nesúhlasí s mojím názorom, a tak by možno pomohlo, keby ste prišli dosvedčiť, že keď ste prišli navštíviť Riordana do väzenia, jeho správanie bolo najneobyčajnejšie, aké ste kedy pozorovali na človeku, ktorý sa chcel vyspovedať.

– A keď odprisahám, že jeho správanie bolo, – a tu otec Nelson ako ozvena zopakoval Benove slová, – čudné, bizarné, navýsosť neobyčajné, mohla by sa na tom založiť obhajoba?

– Aspoň by som získal čosi, s čím by sa dalo narábať, – povedal Ben. – Mohol by som sa niečoho chytiť, hádam by som to mohol použiť v záverečnej reči.

– Iste sa nájde dosť psychiatrov tárajov, ktorí budú ochotní s vami spolupracovať, – navrhol otec Nelson.

– Nemôžem sa spoľahnúť akurát na tárajov. Pretože ak už raz oznámim prokuratúre, že obhajoba bude postavená na dokazovaní pomätenia mysle, privedú na súd dvadsiatich odborníkov s výbornou povesťou, ktorí mi ju rozbijú. Potrebujem kohosi, ako ste vy, aby vystúpil pred súdom a dosvedčil, aký bol duševný stav toho človeka.

– Nie som expert na psychiatriu, – namietol starý kňaz.

– Poznáte Dennisa Riordana, poznáte ho celé roky, roky ho spovedáte. A ako ste pripustili, stalo sa po prvý raz, že prišiel na spoveď a odmietol oľutovať. Je to nanajvýš neobvyklé, však?

– Ale nie nepríčetné, – pripomenul mu otec Nelson.

– Otče, potrebujem aspoň čosi, s čím by som mohol začať.

Kňaz sa pohrúžil do mlčania. Premýšľal.

– Povedzte mi, pán Gordon, ak ma pozvete pred súd a ja budem svedčiť, podrobia ma krížovému výsluchu?

– Žalobca má na to právo. Ale vzhľadom na váš kňazský stav možno tak neurobí.

– Ale ak tak urobí, – nástojil kňaz na svojom, – čo ak sa ma priamo spýta, či bol Dennis Riordan vzrušený, keď sa spovedal? Budem musieť odpovedať, že nebol. A ak sa ma spýta, či sa mi nepozdával stav jeho mysle? Takisto budem musieť odpovedať, že ma nijako neprekvapil. Inými slovami, synu, v Dennisovom prípade môžem viac uškodiť, ako prospieť. Popremýšľajte o tom.

Ben Gordon prikývol a čierne oči sa mu v chudej tvári ešte prenikavejšie zúžili.

– Inak, chlapče môj, urobím všetko, aby som Dennisovi pomohol. Ale nechcem mu ublížiť. Ako sa veci majú, nazdávam sa, že som urobil dokonca viac, ako si sám želal. Nechcel, aby páter Dennis…

– Jeho syn? – spýtal sa Ben.

– Áno, pôsobí s misionármi v Južnej Amerike. Dennis nechcel, aby som syna informoval o tom, v akej situácii sa nachádza jeho otec. Aj tak som mu však poslal odkaz. Nemal som pocit, že jeho nesúhlas bol súčasťou spovedného tajomstva, – vysvetľoval kňaz.

Ben prikývol a trochu mu dodalo odvahy, že azda prítomnosť syna v kňazskom rúchu v súdnej sieni by mohla mať priaznivý vplyv na porotu.

Ben Gordon kráčal dole Dvadsiatou štvrtou ulicou v Astorii, v newyorskom obvode Queens. Bola to ulica so skromnými rodinnými domcami s malými, ale starostlivo udržiavanými trávnikmi a kriakmi, očividne štvrť hrdá sama na seba. Bola tichšia časť dňa, pretože v školách sa vyučovalo. Ben prešiel okolo skupinky mladých žien, ktoré kolísali bábätká v kočíkoch a klebetili. Všimol si aj staršie tváre, ktoré z času na čas vyzreli z okien.

Hľadal dom, v ktorom býval Dennis Riordan. Trval na tom, aby mu jeho klient požičal kľúče, lebo sa chcel porozhliadať po dome a po okolí. Možno sa tam nájde čosi, čo by Benovi pomohlo sformulovať obhajobu.

Ako tak šiel, spomenul si na cvičenie z trestného práva, ktoré strýko Harry viedol, ešte keď Ben chodil na vysokú školu. Harry mu zakaždým dal vedieť, keď sa naskytla taká príležitosť.

– Páni, – začal Harry a jeho pichľavé oči pozreli sponad okuliarov na sedem mladých žien v auditóriu, – tajomstvo úspechu v praxi trestného práva je naozaj celkom prosté.

Ťarcha dokazovania leží vždy na obžalobe. Lebo už na začiatku, ešte skôr ako sa prípad dostane pred porotu, prokuratúra musí dokázať, že ide o prípad prima facie. To znamená, že musí dokázať každý podstatný prvok zločinu. Zažil som niekoľko prípadov, pri ktorých zamietli žalobu, len čo prokurátor dohovoril. Samozrejme, nemožno sa na to spoliehať.

Ale celkom iste sa môžete spoľahnúť na toto: žaloba musí bez „oprávnenej pochybnosti“ dokázať, že váš klient je vinný. V čom teda spočíva vaša úloha? Zákon nevyžaduje, aby ste dokázali, že váš klient je nevinný. Chce iba toľko, aby ste v mysliach poroty vzbudili oprávnené pochybnosti.

No vidíte, výhody sú na vašej strane. Musíte iba nájsť štrbinu v tom, na čom žaloba prípad postavila, kým prokurátor musí vymyslieť žalobu bez jedinej chybičky. Ak už raz máte takú výhodu, musíte byť iba ostražitý a bystrý ako sokol, pretože žalobca skôr či neskôr urobí chybu, položí nevhodnú otázku, predvedie svedka, ktorého možno zmiasť. Ak sa vám to podarí, vzbudili ste oprávnené pochybnosti, a váš klient sa môže vrátiť domov.

Potom sa Harry zasmial a doložil: – Ešte jedna drobná rada. Vždy si vyberte honorár vopred. Nič nedokáže zahmliť pamäť obžalovaného rýchlejšie ako výrok „Nevinný“.

Ľahká rada, premýšľal Ben. Rady jeho strýko Harry rozdával s potešením a na počkanie. Ale strýko Harry sa toho večera nezmienil, ako si poradiť s takým prípadom, ako je kauza Dennisa Riordana, v ktorej niet ani najmenšej štrbinky. Skutok, zbraň, úmysel, svedkovia, priznanie, nič sa v ňom nedalo napadnúť. Nebolo pochýb, oprávnených ani iných.

Keby len strýko Harry žil!

Ben došiel na Dvadsiatu štvrtú ulicu číslo 17-09. Bol to jednoduchý, čistý, hnedo lemovaný dom so štukovou omietkou. Trávnik a záhradka, ktoré Riordan isto-iste punktičkársky opatroval, prezrádzali jeho neprítomnosť. Ben otvoril bránu a vykročil po krátkom chodníku k verande pred domom. Vyšiel po schodoch, došiel k dverám a zasunul Riordanov kľúč do zámky.

Prekvapený zistil, že kľúč nepotrebuje. Dvere sa otvorili, len čo sa dotkol kľučky. Vošiel dnu. Zdesil sa, keď videl, v akom stave je obývačka. Dve stojacie lampy boli bezohľadne prevrátené. Vitrína, v ktorej mala zrejme Nedda Riordanová naznášané rozmanité čačky, bola prázdna, dvere na nej boli vytrhnuté tak surovo, že sa kolísali na jedinom pánte. Cez predsieň prešiel do jedálne. Príborník ktosi násilím otvoril, striebristolesklé zásuvky vytiahol a vyprázdnil. Na mieste, kde zostali stopy po nožičkách strieborného popolníka, nebolo nič. Neznámy vandal v náhlivosti prevrhol ušiak k hlave stola. Bolo to Riordanovo kreslo.

Nahnevaný Ben prezrel aj zvyšok domu. V spálni našiel povyťahované zásuvky na bielizníku, ich obsah bol vysypaný na zemi a tvoril neúhľadné kôpky. Stolík, na ktorom stával televízor, bol prázdny, anténu ktosi vytrhol zo steny.

Zver, povedal si Ben, vpadla sem zver. Asi sa dočítali, že Riordan je vo väzení, neváhali, vlámali sa do domca a celý ho vyplienili.

Z úcty k slušným ľuďom, akými Riordanovci očividne boli, pustil sa Ben Gordon zasúvať zásuvky a ukladať naspäť ich obsah – tak starostlivo, ako len vedel.

Ako ukladal kusy šatstva, narastal v ňom hnev na nespravodlivosť spravodlivosti. Veď práve justičný systém dovolil, aby sa vrah Agnes Riordanovej ocitol na slobode, a zapríčinil, že Dennis Riordan urobil to, čo urobil. A teraz, zatiaľ čo ten istý systém drží Riordana vo väzení, kde čaká na proces, jeho dom zostal bez ochrany, napospas vandalom, ktorí ho znivočili a načisto vykradli.

Dočerta, uvažoval Ben, musí predsa existovať spravodlivosť pre slušného človeka, akým je Dennis Riordan! A on ju nájde!

Medzi tým, čo v dome zvýšilo, však Ben nenašiel nič, čo by ho priviedlo k účinnej stratégii. Našiel niekoľko rodinných fotografií v dolámaných rámoch. Vydarenú fotografiu Agnes – v akademickej čiapke a talári, keď skončila strednú školu. Pekné dievča, pomyslel si Ben. Fotografiu Dennisa Riordana mladšieho – v deň, keď ho vysvätili, a fotografiu mladého Franka – v rovnošate, iste krátko predtým, ako ho vo Vietname zabili.

Ben Gordon mal v rukách životný príbeh Dennisa Riordana. Po prvý raz precítil Riordanovo rozhodnutie postaviť sa na procese zoči-voči súdu, aby tomuto systému vyjavil celú pohromu, ktorú nielen zapríčinil, ale aj trpel.

Áno, rozhodol sa Ben, nech len je proces! Vedel však, že hnev nie je pre právnika ani stratégia, ani obrana. Bude potrebovať viac, oveľa viac. Bol však odhodlaný urobiť všetko, aby Dennis Riordan dostal to, čo mu podľa práva prináleží.

7

– Mal si dnes viac šťastia? – spýtala sa Arlene a servírovala Benovi nové exotické jedlo z teľaciny, ktoré objavila v stredajšom receptári New York Times. Bol to jeden z gurmanských receptov, podľa ktorých sa dali pripraviť jedlá rýchlo, za hodinku, a jednoducho. Times ich vyberali predovšetkým pre zamestnané ženy, ktoré mali nielenže nadostač ambícií urobiť kariéru v zamestnaní, ale chceli vyniknúť aj pri vedení domácnosti.

Ben zastal na prahu neveľkej bielej kuchyne a pozoroval ju. Rád hľadel na Arlenine dlhé plavé vlasy, ktoré sa graciózne vlnili pri každom pohybe jej hlavy. Obdivoval spôsob, akým táto veľmi pekná a odzbrojujúco inteligentná mladá žena vie dôjsť domov z kancelárie na Wall Street, zobliecť si kabátik zo slušivého kostýmu, natiahnuť si na svetlú hodvábnu blúzku zásteru a vo chvíli sa premeniť z veľmi výkonnej finančnej expertky na zdatnú a zasvätenú kuchárku.

Obdivoval ju tak dychtivo, až zabudol odpovedať na jej otázku.

– Ben! Ako sa ti dnes darilo?

– Nemal som šťastie, – priznal zachmúrene.

Položila na stôl jedlo, ktoré nachystala, a čakala, kým ho ochutná. Zahryzol do sústa a pokyvkal hlavou: – No, nie je to zlé!

– A to je všetko? – spýtala sa Arlene sklamane. – Máš potuchy, čo dnes stojí teľacina? Ako som musela letieť domov z kancelárie, aby som stihla urobiť túto zdanlivo jednoduchú šťavu? A ty si povieš akurát – nie je to zlé!

Hoci na burze Arlene neľútostne analyzovala cenné papiere, doma bola citlivá na svoje kuchárske umenie. Ben sa zahanbil, že nereagoval oveľa nadšenejšie, a preto sa uchýlil k prehnanej pochvale: – Bravo! – zvolal. – Bravissimo! Znie to lepšie?

V Arleniných jasnobelasých očiach sa zjavili slzy. – Teraz sa mi vysmievaš. A to robíš iba vtedy, keď si nahnevaný. Naozaj nahnevaný.

– Nahnevaný? Ja? A prečo? Žijem pravdepodobne s najkrajšou blondínkou v celom New Yorku. A s vynikajúcou kuchárkou. Cordon bleu4. No a s báječnou milenkou. Lepšou ako cordon bleu. So ženou, ktorá ma, ak porovnám naše príjmy, vlastne vydržuje.

– Všetko sa zmení. Len trpezlivosť, – zavracala ho.

Pretože mal pocit, že svojím hnevom pokazil večeru, ktorú tak starostlivo pripravila, pokúšal sa žartovať. – Na druhej strane však musím pripustiť, že samotná, z kontextu vytrhnutá myšlienka na milovanie s analytičkou z burzy môže z chlapa urobiť impotenta.

– Takže to má byť ospravedlnenie za tých niekoľko ostatných dní? – spýtala sa ho jemne. – Preto sme sa nemilovali?

Už to nebol žart. Jej slová, jej hlas, výraz v očiach si žiadali odpoveď.

– To všetko pre ten Riordanov prípad. Čím väčšmi sa do neho zavrtávam, tým väčšia zlosť ma chytá. Ešte som nevidel človeka, ktorý by si tak veľmi zasluhoval obhajobu. A ešte som sa nestretol s prípadom, v ktorom by boli usvedčujúcejšie fakty.

– Za tých niekoľko dní si predsa nemohol dospieť k vhodnej teórii na svoju obhajobu. Vravieval si, že tvoj strýko Harry radil: „Každý prípad je vojna, a preto potrebuje starostlivo naplánovanú stratégiu, ktorá zahrnuje rovnako útok, ako aj obranu. A pretože na tej stratégii alebo vyhráš, alebo prehráš, venuj jej toľko času, koľko si vyžaduje. Neschmatni prvú príhodnú možnosť a nežeň sa za ňou.“

Ben sa zaklonil a usmial sa. – Miláčik, páli ti to ako počítaču. Všetko, čo som ti o strýkovi Harrym povedal, si pamätáš prakticky od slova do slova.

Arlene sa sarkasticky usmiala. – Miláčik, všetko, čo si mi o strýkovi Harrym povedal, povedal si mi prinajmenej stokrát, čo moju vynikajúcu pamäť dostatočne vysvetľuje.

– Bude to tak. Len ľutujem, že nežil dlhšie, aby uvidel teba. Vy dvaja by ste si iste padli do oka.

– Daj sa do tej teľaciny, – pripomenula mu.

Pochutnával si na teľacine a na bielom víne, ktoré mu Arlene naliala. Ozvala sa. – Och, mimochodom, dnes mi znova zavolala do kancelárie.

V tejto domácnosti sa v tretej osobe a bez mena spomínal iba jediný človek. Benova matka.

– Čo chcela?

– Zdá sa jej, že si sa veľmi zmenil. Odvtedy, čo si sa dal na súkromnú prax. Si netrpezlivý, keď sa s ňou telefonicky zhováraš. Samozrejme, ako máva vo zvyku, napokon dospela k téme číslo jeden.

– Prečo sa nezoberieme, však?

– Povedala, že na stretnutiach sestier v Temple sa dostáva do trápnych situácií. Ostatné ženy sa chvália tým, čo robia ich synovia.

– A odvtedy, čo som odišiel z okresnej prokuratúry, nemá sa veľmi čím chváliť.

– Takže, – pokračovala Arlene, – ak sa už nemôže chváliť tebou, rada by sa pochválila aspoň nevestou. A možno čoskoro aj vnúčatami. Cíti sa hrozne. Všetky ostatné ženy tam ukazujú fotografie, iba ona nie.

– Prečo teda márnime čas večerou? Hor sa rovno do postele! – vykríkol.

Arlene odložila vidličku a pozrela naňho ponad stôl takým spýtavým pohľadom, že prestal jesť. Potom, celkom nečakane, priznal: – Je to zlé, ak sa lekár emocionálne zainteresuje na pacientovom údele, a ešte horšie, ak sa advokát priveľmi citovo upne na prípad. Obhajca by mal byť pokojný, chladný, prefíkaný a trochu aj oportunistický.

– Naposledy si sa tak osobne zainteresoval, keď si pracoval na okresnej prokuratúre a žaloval si fotografa, čo robil detskú pornografiu, – pripomenula mu Arlene.

– A sudca ho odsúdil iba na šesťdesiat dní! – vybuchol Ben. Vstal od stola, prešiel do obývačky a zahľadel sa veľkým oknom von. Bolo uprostred výklenku a malo výhľad na newyorský prístav. Keď začul, ako tíško za ním vkĺzla do izby, pripustil: – Riordan už pre mňa nie je iba klient. Naposledy som ho videl pred dvoma týždňami. Stretol som sa s ním iba štyrikrát. Trikrát som videl jeho doznanie. Keď som ho videl naposledy, svitlo mi.

Zatvoril som oči, keď hovoril, a odrazu mi to zišlo na um. Len pozmeň pár výrazov. Zameň svätého Malachiáša za svätyňu na Sinai – a akoby hovoril môj otec. Akoby hovoril hociktorý z tých dobrých mužov, ktorých som za svojho života stretol. Sused. Príbuzný. Nevzbudzujú pozornosť, ale sú to naši každodenní hrdinovia. Manželia, otcovia, muži, ktorí urobili z našich rodín to, čím sú dnes. Riordan žil pre jedinú vec na svete, pre svoju rodinu. Žil pre nich, zabil pre nich. A je na svete veľa otcov, ktorí by urobili to isté. Nazdám sa, že aj môj otec by to bol urobil.

Ben sa obrátil, zastal Arlene zoči-voči a priznal sa: – Zakaždým keď ho navštívim v tom prekliatom väzení, chce sa mi položiť mu ruku okolo pliec a povedať: „Tatko, poďme stadiaľto. Muž ako vy nepatrí na takéto miesto.“ A práve na takom mieste zostane. Ba na horšom, ak ho odsúdia.

– A odsúdia ho?

– Fakty aj zákon sú proti nemu, – priznal Ben. – Je ťažké vypracovať dobrú obhajobu, keď máš proti sebe dve také nevýhody.

– Jedno však hovorí v jeho prospech, – namietla Arlene.

– A čo?

– Obhajca, ktorý sa spravodlivo nasrdil a je ochotný za neho bojovať.

– Hnev nestačí, – namietol Ben. – Chlapče, ako by som ti teraz želal, aby bol strýko Harry ešte na svete! – Potom, pretože si spomenul, že by mal výraznejšie oceniť jej kulinárske snahy, povedal: – Ja… dal by som si ešte z tej teľaciny. Je báječná.

– Nedal by si si už z nijakej teľaciny, – povedala. – Nemáš na ňu chuť. Dáš si kávu? Alebo škótsku?

– Kávu.

Obrátila sa, že odíde, ale chytil ju za ruku, pritiahol ju späť a objal. Tvár si pritisol k jej obličaju a zašepkal: – Ako to so mnou môžeš vydržať? S mojimi vrtochmi? Iná žena by sa už v kuchyni topila v slzách, pretože som nezjedol večeru, na ktorej sa toľko nadrela. Ty sa ponad to iba tak prenesieš.

– Kdeže, neprenesiem, veru nie, – povedala mäkko. – Ak by mi pomohlo plakať, plakala by som. Ak by mi pomohlo zúriť, zúrila by som. Ale tebou by to nepohlo. Naďalej by si bol pozorný, dychtivý, rojčivý. A možno práve to na tebe milujem.

Vykĺzla mu z náručia a odišla do kuchyne uvariť kávu. Cestou zažala stojaciu lampu. Izbu zalialo teplé svetlo. Ben sa poobzeral po izbe, ktorú si za tie dva roky, čo tu žil, obľúbil. Vyjadrovala Arlenin postoj k životu, jasný, vrúcny, súhlasný. Kto iný, dumal, by sa nasťahoval do tohto bytu v podkroví v ošarpanom starom paláci na Brooklyn Heights a premenil ho na takýto farebný a teplý príbytok? Svetlé, zlatisté steny, bohato vypoduškovaný zlato-biely gauč, pohodlný ušiak a – v rohu blízko veľkého výklenku s oknom – starožitný stôl s červenou, zlatom potlačenou kožou, ktorý dodával tomuto svetu bielej a zlatej správny punc.

Cez veľké okno videl šíru rozlohu newyorského prístavu. Ďaleko na pravej strane sa nad New Jersey rozlieval posledný jas zapadajúceho slnka. Svetlá na mostoch, vedúcich na Manhattan a Staten Island, sa práve zažínali a bledou zeleňou zvýrazňovali šero, ktoré sa začalo meniť na noc. Za zálivom sa týčila socha Slobody, rozkročená na osvetlenom podstavci.

Toto bol Arlenin súkromný svet a ona súhlasila, že sa oň bude deliť s ním. Často si myslel: Isto-iste som najšťastnejší muž na svete. A najväčšie šťastie, ktoré ma za celý ten čas, čo som pracoval na okresnej prokuratúre, postretlo, bola Arlene.

Stretol sa s ňou, keď vyšetroval krádež predajných zmlúv z jej kancelárie.

Keď prvý raz pri vyšetrovaní odznelo, že od slečny Robbinsovej bude potrebovať všetky informácie, Ben Gordon sa nachystal, že sa stretne so spupnou, agresívnou a karieristickou ženou. Ukázalo sa však, že Arlene Robbinsová nie je len krásna, ale aj nanajvýš ženská a práve taká schopná, rozhľadená a mimoriadne ochotná pomôcť.

Pod zámienkou, že ju potrebuje preveriť ako možného svedka, položil jej niekoľko osobných otázok, z ktorých najdôležitejšia znela: – Ste vydatá?

– Nie, – odpovedala s úsmevom. – A vy ste ženatý?

Ben sa vtedy dokonca začervenal. – Nie som ženatý, s nikým nechodím, ba ani na to nepomýšľam.

– A čo ste to chceli vedieť o tých ukradnutých papieroch? – vrátila Arlene rozhovor k služobným záležitostiam.

Zhováral sa s ňou ešte niekoľkokrát a zakaždým ju chcel pozvať na obed či na večeru. Vždy sa v ňom však ozvali zábrany prameniace zo skutočnosti, že je taká krásna. Podobných ponúk musela mať tucet každý týždeň. Iste je v jej živote nejaký výnimočný muž. Čože by už mohla čakať od mladého advokáta, ktorého vyhliadky v tomto období života nie sú nijako oslnivé?

Keď jej naposledy zavolal, vyhŕklo z neho naliehavé: – Musím sa s vami stretnúť!

– Prečo? Čo sa stalo? – spýtala sa celá vyplašená. – Stroskotalo azda vyšetrovanie?

– Nie, ale musím sa s vami stretnúť, – trval na svojom. – Najlepšie kdesi inde ako vo vašej kancelárii.

– Na obede? – navrhla. – Môžem vás zaradiť na listinu svojich služobných výdavkov. Poviem, že ste náš potenciálny klient.

– Obed! To je vynikajúce!

Stretli sa v malej, zaľudnenej reštaurácii vo finančníckej štvrti mesta.

Arlene sa musela dvakrát spýtať: – Čože je to také súrne?

Dvakrát prepočul jej otázku a rozprával o kadečom inom. Naobedovali sa a on jej vytrhol z ruky šek a nedovolil, aby zaplatila. Účet vyrovnal on. Odchádzali a Arlene sa ho znova spýtala: – Čože to tak veľmi súrilo?

– Prejdime sa, – navrhol. Viedol ju k East River, za silnejúcou vôňou pražiacej sa kávy, ktorá zalieva Wall Street za vlhkých dní. Došli k rieke, stáli tam a pozerali na kŕdeľ čajok, čo zbierali odpadky a strmhlav útočili na vlečniak so smetím, ktorý práve ťahali na more. Odrazu povedal: – Dnes sa vidíme naposledy.

Pozoroval ju kútikom oka, aby odhadol účinok svojho náhleho oznámenia. Zdalo sa, že je sklamaná. – Nebudete viac vyšetrovať tento prípad?

– Čosi som odhalil a všetko ukazuje, že nitky vedú aj za hranice. Prípad preberá federál, – oznámil jej Ben. – Musíme sa podrobiť jurisdikcii.

– Aha, teda tak je to, – povedala.

Po prvý raz mal dojem, že sa predsa len dotkol jej citov. Zdalo sa, že je nešťastná, že sa všetko má skončiť takýmto spôsobom.

– To, pravda, neznačí… – ozval sa Ben. – Prinajmenej dúfam, že to neznamená, že nemôžem… – Zadŕhal sa. Potom počul sám seba, ako z neho vyhŕklo: – Rada by ste sa vydali?

Pozerala na neho a snažila sa uhádnuť, či to myslí vážne. Keď videla, že áno, povedala jemne: – Ďakujem. Nie, nerada by som sa vydávala.

– Nerada za mňa, však? – usúdil Ben.

– Za žiadneho muža, – spresnila. – V skutočnosti sa mi dosť páčite. V duchu som uvažovala, že by som z toho mládenca vedela čosi urobiť. Musel by sa trochu ináč obliekať. A poslala by som ho k holičovi, aby dal tej strapatej čiernej hlave nejakú podobu.

– To všetko ste si mysleli o mne? – spýtal sa polichotený ešte aj jej kritikou.

– Áno.

– Tak vám teda ponúkam šancu urobiť to, – naliehal. – Vydajte sa za mňa, a ja urobím, čokoľvek mi poviete. Dokonca sa dám aj učesať. Len si ma zoberte!

– Je mi to ľúto, – povedala.

– Prečo nie?

Na túto otázku mu nedala odpoveď.

– Môžem sa s vami teda niekedy aspoň stretnúť?

– Môžete. Ale nevolajte mi do kancelárie. Nemám na také veci čas. – Dala mu telefónne číslo a adresu svojho bytu v tamtom paláci na Brooklyn Heights.

Po štvrtom stretnutí zostal u nej na noc. Teplučká, vášnivá, milovala sa tak nádherne, ako vyzerala. Uprostred noci, keď boli priveľmi vyčerpaní, aby čosi podnikli, len sa zhovárali, povedal: – Teraz by si si ma už mohla vziať. Keby sa moja matka dozvedela, čo sme robili, trvala by na tom, – zažartoval.

Arlene vôbec nie žartom odpovedala: – Ben, prosím ťa, nežiadaj ma o to. Nie dovtedy, kým s tým neprídem sama. Ak to vôbec niekedy urobím.

Obrátil sa, aby jej videl do tváre. V tme sa črtal jej klasický profil, akoby to bol mramor v mesačnom svetle. – Myslím, že mám právo to vedieť. Najmä teraz, – jemne jej dohováral.

Vykĺzla z postele, natiahla sa za hodvábnym županom, zamotala sa doň a vyšla zo spálne. Našiel ju, ako hľadí von z okna na nočný New York, pokojný, tichý, klamný. Postavil sa za ňu a objal ju.

– Povedz, – naliehal šeptom.

Neodpovedala hneď. Potom začala, pomaly, zadŕhavo ako malé, plaché dievčatko. – Vieš, moja matka… nie, to je zlé. Celkom na začiatku bol môj otec. Bol to veľmi príťažlivý muž. Dodnes je, aspoň si to myslím.

– Nevieš to presne?

– Roky som ho nevidela. Ale bol pekný, mal štýl, bol elegantný. Ženy ho milovali, najmä moja matka. Bol celý jej život. Často musel cestovať za obchodnými záležitosťami. Vždy keď sa vrátil, bol to pre matku aj pre mňa sviatok.

Nikto ani len netušil, do akej miery moja matka žila iba pre neho. Žila aktívnym spoločenským životom, pracovala v škole aj v miestnych organizáciách. Ale ona tým iba vypĺňala čas, iba vyčkávala, kým sa Joe vráti z ďalšej služobnej cesty. Bola to krásna žena. A obľúbená. Každý ju mal rád. Ale nikto tak ako ja. Ja som ju zbožňovala.

Potom prišiel onen večer. Vrátil sa z ďalšej cesty. Mali sme vynikajúcu večeru. Ale ako sa večer krátil, rozhovor medzi nimi začal viaznuť, až som pocítila, že im prekážam. A tak som sa po večeri pobrala do svojej izby a skúsila som sa učiť. Ale nedalo sa. Mala som akési nepríjemné tušenie. Vykĺzla som hore na schodisko a vypočula som, o čom sa zhovárali. Matka hovorila iba málo. A čo povedala, vyslovila cez slzy. Úpenlivo žiadala, prosila. Ale môj otec stál na svojom. Nehovoril nahlas, ale veľmi pevne.

Čoskoro sa mi všetko vyjasnilo. Odchádzal. Nechával ju. Opúšťal nás. Nikdy sme sa nemali stráchať o financie. Ale odchádzal z jej života. Chcelo sa mi zbehnúť dole schodmi a povedať: „To nemôžeš urobiť! Nie takej žene, ktorá ťa miluje ako moja mama!“ Namiesto toho som sa vrátila do svojej izby a plakala som.

O dva dni nato, len čo som sa vrátila zo školy, zavolala som na ňu. Neodpovedala mi. Vyšla som hore schodmi do jej izby. Ale asi som už všetko tušila, lebo som išla veľmi pomaly.

Keď som otvorila dvere na izbičke, zbadala som ju. Visela na háku, okolo krku mala nylonovú pančuchu.

V tej chvíli Ben obrátil Arlene k sebe, objal ju, pritisol si tvár k jej tvári a pocítil, že je vlhká od sĺz.

– V ten deň som si dala sľub. Nijaký chlap na tomto šírom svete mi nesmie vyviesť čosi také. Nikdy neurobím z nijakého chlapa ústredný bod svojho života.

– To predsa nemá nič spoločné s nami! Všetci chlapi nie sú ako tvoj otec, – povedal Ben. – Môj otec bol zaľúbený do mojej matky celý život a celý život jej bol aj verný.

Arlene neodpovedala, iba plakala.

Potom súhlasila s tým, aby sa Ben k nej nasťahoval. Ale jeho nahováranie, aby sa zobrali, sa zakaždým stretlo s výhovorkami.

Tak sa začal ich spoločný život. A hoci sa jej nikdy nepodarilo dať jeho vlasom pevný tvar, začala mať rada aj ten neupravený účes.

Teraz stál on v tom istom výklenku pri okne a pred sebou mal ten istý výhľad na newyorský prístav.

Dnes však stála Arlene za ním. Objala ho a spýtala sa: – O čom premýšľaš?

– Harry vravieval, že v každom prípade sa nájde slamka, ktorej sa možno chytiť. Svedok, ktorého možno spochybniť, rozporuplná výpoveď, falošné doznanie. Vždy existuje nejaká štrbina, pôda na pochybnosť. Len do toho rypkaj. Rypkaj – to bolo Harryho slovo.

– Tak rypkaj, – nabádala ho Arlene.

– Tentoraz to nepomôže. Žaloba je priveľmi pevná.

– A čo Riordanove dôvody spáchať ten čin? – spýtala sa Arlene.

– Pred zákonom ich nijako nemožno ospravedlniť.

– Šialenstvo?

– Niet hodnoverného experta, ktorý by to dosvedčil.

– Zločin z vášne? – navrhovala Arlene.

– Newyorské súdy také čosi neuznávajú.

– Musí sa čosi nájsť. Viem, že to nájdeš, – naliehala.

– Iba jedno je na našej strane. Sympatie verejnosti, – povedal Ben.

– Tak prečo z toho nevytĺcť kapitál ešte skôr, ako sa sympatie premenia na antipatiu? – spýtala sa Arlene.

– Arlene Robbinsová, ste veľmi bystré dievča. Nech si páni Merrill, Lynch, Pierce, Fenner a Smith každé ráno zagratulujú, že pre nich pracuje najmúdrejšia a najkrajšia analytička burzy cenných papierov na svete.

Pobozkal ju, zovrel ju tuhšie a ešte raz ju pobozkal. Tentoraz to bola predohra k milovaniu. Poznala to a bola šťastná, pretože mohla zmenšiť jeho trápenie.

8

Ben Gordon doručil svoje poverenie na úrad okresnej prokuratúry a domáhal sa prístupu ku všetkým dôkazom, ktoré žaloba vlastní, a takisto k menám všetkých svedkov, ktorých Lester Crewe zamýšľa predvolať v priebehu pojednávania.

Neobjavil nič nové. Žaloba mala revolver kalibru 38, guľky vybrané z Johnsonovho tela, nálezy policajného lekára, fotografie mŕtvoly. Zoznam svedkov bol kompletný, od predavača, ktorý Riordanovi predal revolver, až po očitých svedkov zabitia a samého Lestera Crewa, ktorý zaznamenal Riordanovo doznanie.

Doznanie bolo najhoršie. Bolo nielenže plné podrobností, ale videozáznam zachytával toho človeka pri plných zmysloch.

Napriek mnohým hodinám, ktoré Ben strávil v právnickej knižnici, študujúc prípady založené na vecných dôkazoch, nenašiel jediný, ktorý by mu umožňoval uviesť hodnoverný argument, že Riordanovo priznanie bolo nelegálne. Lester Crewe, dokonalý profesionál, zaobchádzal s ním takým spôsobom, ktorý nebolo možné napadnúť. Les si nielenže uvedomoval precedens z prípadu Miranda, v ktorom Najvyšší súd Spojených štátov opísal spôsob, akým treba postupovať pri zaznamenávaní priznania, ale navyše to urobil tak starostlivo, že hociktorý sudca musel toto doznanie prijať ako jednoznačný dôkaz.

Čím väčšmi Ben vec skúmal, tým bol presvedčenejší, že pre Dennisa Riordana by bolo najlepšie, keby sa proces konal čo najskôr. Tak by mohol počítať aspoň so sympatiami poroty. Zavolal Lestera Crewa, ktorý nič nenamietal proti tomu, aby sa proces začal okamžite.

Lester Crewe potajme cítil, že čím skôr sa proces začne, tým lepšie, pretože Riordanov vek mu robil starosti. Človek na konci šesťdesiatky, znášajúci útrapy života vo väzení, trpiaci vnútorným napätím z hroziaceho procesu môže veľmi pravdepodobne ochorieť. Už to je zlé, dumal Les, že musím žalovať muža v jeho rokoch, ale horšie je žalovať starého človeka, ktorý dochádza každý deň na súd chorý, dokonca možno v kresle na kolieskach. Lesovi sa nepáčili také vyhliadky. Nič mu preto neprišlo vhod väčšmi ako okamžitý proces.

Ben zavolal sudcovi Kleinovi, lenže sudca namiesto toho, aby mu telefonicky oznámil dátum, trval na tom, aby za ním prišiel osobne. Ben sedel v čakárni Kleinovej súkromnej kancelárie a cez dvere počul, ako prokurátor hlasite dohovára sudcovi, ktorý proti nemu očividne v ktoromsi procese zasiahol. Potom Ben počul, ako pre zmenu sudca kričí na prokurátora. Napokon sa otvorili dvere a zjavil sa v nich rozzúrený, červený prokurátor, ešte vždy zvierajúci v ruke kôpku listín v belasom obale. Zastavil sa iba na okamih, aby mohol cez plece zakričať: – Buďte si istý, Klein, že odvolací súd v tomto prípade váš rozsudok zruší!

Keď Ben vošiel, sudca sa práve pokúšal zapáliť si novú cigaru. Ale pot, ligotajúci sa mu na tvári, prezrádzal námahu z právnickej bitky, ktorá sa práve odohrala. Medzi zabafkaniami, ako sa snažil zapáliť si cigaru, Klein povedal: – Myslíte si, že to bolo tvrdé? Mali ste ho počuť večer v telefóne. Našiel ma u dcéry. Hral som sa s vnukom. Chlapec začal tohto roku chodiť do školy a bol celý vzrušený, ako mi rozprával o výlete do múzea, ktorý včera podnikli. Potom prišiel ten prekliaty telefonát. Trval hodinu a dvanásť minút! Za ten čas bol chlapec v posteli a spal.

Klein sfúkol zápalku, ktorá mu takmer oškvrkla prsty.

– Gordon, ak vám niekedy ponúknu, aby ste sa stali sudcom, pošlite ich doparoma! To ani nie je život.

Zdalo sa, že napokon celú príhodu hodil za seba, a povedal:

– Takže vy chcete mať ten proces čo najskôr. Dobre. Proces, na ktorom teraz robím, sa skončí tento týždeň. V pondelok sa mi začína ďalší. Šlo by to o dva, najneskôr o tri týždne. Váš proces zaradím povedzme na dvadsiateho siedmeho marca.

– Dvadsiaty siedmy marec mi sedí, – súhlasil Ben. – Budem mať tri týždne na prípravu.

Klein vyfúkol oblak dymu a potom povedal: – A teraz, Gordon, iste urobíte aj vy čosi pre mňa.

– Ak to bude v mojich silách, vaša ctihodnosť, – odpovedal Ben zmätene.

Klein obrátil otáčavé kreslo, takže viac nepozeral Benovi do tváre, ale von oknom na impozantnú budovu Federálneho súdu na druhej strane ulice. Celá vec sa Kleinovi zdala priveľmi osobná, aby sa o nej zhováral zoči-voči.

– Raz za čas sa ku mne dostane prípad, ktorý mi robí naozajstné starosti. Mám na mysli taký prípad, pre ktorý dobre nespávam. Viete, vždy som veril, že sudcovskou povinnosťou je aj dosiahnuť istú mieru aspoň približnej spravodlivosti, aj precízne viesť komplikovaný proces. V občianskom práve sa snažím dosiahnuť dohodu, kdekoľvek je to len možné. V trestnom práve sa snažím vyhnúť dlhokánskym procesom, ktoré priveľa stoja obžalovaného aj štát. Riordanov prípad ma trápi oveľa väčšmi ako hociktorý iný, na ktorý si spomínam. Prečo vystavovať starého človeka takému trápeniu? Mal by som pocit, že zanedbávam svoje povinnosti, keby som sa nesnažil pričiniť sa o nejaké rozumné a spravodlivé riešenie. Takže ak by ste sa pozhovárali so svojím človekom a on by bol mojej myšlienke prístupný, nazdávam sa, že by som sa vedel dohodnúť s prokurátorom na žalobe. Povedzme zabitie prvého stupňa.

– Bojím sa, že môj klient na to nepristane, – varoval ho Ben.

– Mne zasa neodľahne, kým sa o to aspoň nepokúsite. Kvôli mne, Gordon, dobre?

– Urobím, čo bude v mojich silách. Tak teda dvadsiateho siedmeho marca, vaša ctihodnosť.

Ben čakal v malej pochmúrnej hovorni s fľakatými stenami na Rikerovom ostrove, kým mu neprivedú klienta.

Dennis Riordan si niesol knihu. Mäkká čierna kožená väzba Benovi prezradila, že je to biblia. Riordan mal prst založený na stránke, na ktorej ho vyrušili z čítania.

Odmietol Benovu ponuku, aby sa posadil. Namiesto toho tam ten územčistý chlapík stál, mocné ruky mal zopäté pred sebou a držal bibliu.

– Áno, synku? – spýtal sa zhovievavo. – Čo chcete tentoraz?

– Vo vašom prípade nastal zlom. Prinášam návrh od sudcu. Je ochotný vyvinúť tlak na prokurátora, aby zmenil žalobu.

– Má sudca takú právomoc?

– V priebehu procesu sudca má právo nastoliť množstvo otázok, ktoré môžu otriasť prokurátorovou žalobou. Prokurátor si to čertovsky dobre uvedomuje. Ak na tom sudca bude trvať, možno pristane na dohodu, – vysvetľoval mu Ben.

– A ak bude prokurátor s dohodou súhlasiť? – spýtal sa Riordan, ako keby o návrhu uvažoval.

– Potom sa to odohrá takto. Obžaloba zatiaľ hovorí o vražde druhého stupňa, to znamená čin s úmyslom spôsobiť smrť. To by vynieslo rozsudok prinajmenej pätnásť rokov. Pod toto minimum sudca ísť nemôže. No ak zredukujú žalobu na zabitie prvého stupňa, z dôvodov mimoriadneho mentálneho narušenia, sudca bude mať voľné ruky. Takže ak takto priznáte vinu, môžete dostať možno rok.

Riordan sa zamyslene spýtal: – Ak takto priznám vinu…

– Je to v podstate jednoduché, – začal Ben dychtivo vysvetľovať.

– Počkajte chvíľu, chlapče, chvíľu počkajte! – prerušil ho Riordan. – Zabil som človeka s tým, čo vy vo vašej branži nazývate úmysel spôsobiť smrť. A predsa by ste to teraz všetci chceli nazvať zabitím, nie vraždou?

– Nechápal by som to akurát tak.

– Ale pravda je taká, synku, či nie?

– Je, – priznal Ben.

– V skutočnosti je to podvod. Ja som naozaj zamýšľal Johnsona zabiť. Mali by ma teda obviniť z vraždy, mali by ma súdiť pre vraždu, mali by ma usvedčiť z vraždy. Inak je to obyčajná hra, taká hra, ktorá znova a znova dovádza ľudí ako Johnson na ulicu, aby prepadávali, znásilňovali a zabíjali dievčatá, ako bola moja Aggie. Ale ja takú hru hrať nebudem. Mám svoje práva. Chcem, aby ma súdili pre vraždu. Chcem, aby všetci v tomto štáte vedeli, že Dennis Riordan urobil, čo urobiť musel, pretože to nevedel urobiť štát. Možno potom zmenia súdny systém. Možno sudca… ako sa volá?

– Klein, – odpovedal Ben.

– Nie, ten druhý, ten, čo pustil Johnsona na slobodu, ten, čo povedal, že nemôžem svedčiť, čo vyhlásil, že Johnsonovo priznanie je neprípustné…

– Sudca Lengel.

– Ten. Možno sa nabudúce nebude tak ponáhľať, aby pustil chlapa vinného z vraždy na slobodu!

– Pán Riordan, – začal Ben súcitným tónom, – počúvajte ma, prosím. Dobre? Viem, čo cítite, ale…

– Nestratili ste ani dcéru, ani ženu, nemôžete vedieť, čo cítim! – zakričal Riordan.

– Verte mi, pán Riordan, za tých pár rokov, čo pôsobím ako právnik, som videl už veľa. Náš systém nie je dokonalý. Má svoje chyby. Ale vysvetlite mi, aký má zmysel, aby človek ako vy strávil zvyšok života vo väzení, zatiaľ čo ozajstní vrahovia a kriminálnici chodia po uliciach?

– Bude to lekcia, posolstvo ostatným ľuďom, – trval Riordan na svojom.

– Ľudia zabudnú. Vždy zabúdajú.

– Do toho ma nič. Nič, ak si čo len na jediný deň uvedomia, kam sa dostala justícia v tejto krajine.

– A na výmenu za tento deň ste ochotný stráviť zvyšok života vo väzení?

– Nemám už Aggie, nemám Neddu, čo je to za život? – spýtal sa Riordan prosto. Pevnejšie zovrel bibliu, potom mäkším hlasom a oveľa dôvernejšie ako predtým priznal: – Viete, nebolo mi to také jasné, kým žila Nedda. Bola to veľká starosť, opatriť ju, utešiť, pracovať pre ňu, stráchať sa o ňu, a ani som si nikdy neuvedomil…

V skutočnosti som po prvý raz všetko pochopil jedného dňa v záhrade za domom. Mal som taký zvyk, viete. Každý deň po večeri, ešte skôr ako sa zotmelo, vyšiel som za dom a pracoval som tam. Tu som čosi prerezával, tam zasa polieval, hrabal som, kde bola zem priveľmi udupaná. Bola to krásna záhrada. Nebolo v nej veľa zeleniny. Ale kvetov! Nedda milovala moje kvety. A Aggie si ich nosila do kancelárie. Rozjasnievajú všetko okolo, hovorievala, oživujú okolie, dodávajú vôňu klimatizovanej kancelárii, kde vzduch páchne, akoby prúdil z plastikovej škatule. Zo všetkých kvetov Aggie najväčšmi milovala moje ruže. Samozrejme, potom, čo Nedda odišla… ale vám sa celkom iste nechce počúvať.

– Ba áno, áno, chce! – povedal Ben.

Riordan sa odvrátil, chvíľu mlčal, až napokon opäť našiel reč.

– Človek nechce od života veľa. Iba šancu čosi urobiť pre svoju ženu, pre deti… Najmä ak sú to dobré deti ako moje…

Znova sa odmlčal. Ben ho povzbudil. – Pán Riordan?

– Susedia… boli ku mne dobrí, keď už Neddy nebolo. Nosili mi stravu, starostili sa o mňa. Viem, že to mysleli dobre, ale aby som bol úprimný, nemohol som sa dočkať, kedy odídu. Chcel som byť sám, vo svojom vlastnom dome, so svojimi spomienkami. Hneď prvý večer, čo som osamel, znova som sa chopil vlastného života. Navaril som si večeru. Riad som uložil do umývačky a zapäl som ju, ako to robievala Nedda. Potom som zašiel do záhrady ako vždy. Okopával som krík ruží, keď som to na sebe zbadal. Slzy. Plakal som. Kým bola Nedda nažive, nevládal som plakať. Kvôli nej som musel byť statočný. Ale keď mi už neprichodilo starať sa o Neddu, uvedomil som si, aký som osamelý. Po prvý raz za viac ako štyridsať rokov.

Zaplavili ma spomienky. Miešali sa. Mal som z nich chaos. Mládenec Frank už nikdy nepríde a netresne bránou, nehodí svoju prvú baseballovú rukavicu ku skrini v hale a nezdúchne. Zakaždým zmizol. A Nedda všetko pozbierala za neho, lebo ja by som bol naňho nakričal. Nikdy už nezbadám, že mladý Dennis je hore vo svojej izbe a za večne zatvorenými dverami študuje. Dennis bol zo všetkých najbystrejší, ale aj najtichší. Aggie už nikdy nebude baliť kyticu ruží do novinového papiera, už nikdy neponesie kvety do úradu, už nikdy ma nepobozká, skôr ako odíde. Nedda mi už nikdy nezabalí desiatu. Vždy mi nachystala, na čo som nemal chuť, ale nakázala mi: „Zjedz to, Dennis, potrebuješ to…“ Už nikdy…

Nič z toho, čo som v živote miloval, sa nevráti. Kľačal som na zemi, plakal som a rozhodoval som sa. Ak zákon nedokáže zastaviť takého zvera, ako je Cletus Johnson, ak mu nedokáže zabrániť, aby zničil celú rodinu, potom ho musím zastaviť ja. Ale dôležité je, aby sa o tom ľudia dozvedeli. Treba ich podrmať a povedať im: „Počúvajte ma! Včera to bola rodina Dennisa Riordana. Zajtra to bude vaša rodina. Ibaže by ste čosi urobili. Prebuďte sa! Dožadujte sa práva žiť v bezpečí! Práva vychovať dieťa a vidieť ho žiť. Nie aby dvadsaťštyri rokov lásky, starostlivosti a výchovy zahrdúsili za jedinú chvíľku v temnej noci, na mieste, kde by sa človek mal cítiť bezpečne!“

No tak vidíte, chlapče, ten proces musí byť. Čo by som to bol ináč urobil? Zabil jedného zabijaka? Je veľa ďalších. Treba ľudí vystríhať!

Nebolo na to čo povedať.

– Pozrite, synku, vy sa netrápte. Viem, čo robím.

Ben pozrel do Riordanových pokojných belasých očí a potom sa s úsmevom spýtal: – Pán Riordan, môžete pre mňa čosi urobiť?

– Isteže, chlapče. Hocičo, len sa nepriznám k zabitiu, – povedal Riordan a tiež sa usmial.

– Nehovorte mi synku. A pred súdom ma nevolajte chlapče. Neznie to dobre.

– Radšej právny zástupca?

– To je lepšie. Oveľa lepšie.

– V poriadku, chlapče.

Ben sa usmial. – Ak dovolíte, rád by som ešte raz zašiel do vášho domu a priniesol vám nejaký vhodný oblek na proces.

– Hneď ste vedeli, že sa nedohodneme, však? – spýtal sa Riordan.

Ben prikývol. – Musel som sa o to aspoň pokúsiť.

– Aj keď ste vedeli, – povedal Riordan s istým zadosťučinením.

– Prinesiem vám tmavosivý oblek, nejaké biele košele a tmavú viazanku bez vzoru. To urobí na porotu dobrý dojem.

– Možno ešte lepší, ak sa dozvie, že je to ten istý oblek, ktorý som mal na Aggiinom a potom aj Neddinom pohrebe, – povedal Riordan pochmúrne.

9

V pondelok ráno sa niekoľko sto potenciálnych porotcov zhromaždilo v sále ústrednej poroty na pätnástom poschodí budovy Trestného súdu, na čísle 100 na Centre Street, na dolnom konci Manhattanu. Bola to priestranná, vysoká sieň so stenami obloženými tmavohnedým dubom až do výšky dvoch metrov a odtiaľ až po strop pomaľovanými zmierlivou svetlozelenou farbou. V miestnosti sa neusporiadane kopili stoličky a lavice, niektoré boli z tmavého dreva, iné zasa z lacnej bielej plastickej látky. Hoci nápisy na stenách jasne prikazovali NEFAJČITE!, na podlahe, pokrytej kobercom, stáli veľké, ťažké betónové vázy, kam sa dal odklepkávať popol a odkladať ohorky z cigariet.

Pri jednej zo stien stál masívny trojhranný pult z orechového dreva, pokrytý ošúchaným umakartom, na ktorom trónil mikrofón. Za pultom stáli dvaja súdni úradníci, pripravení privítať kandidátov na členstvo v porote.

Každý z možných členov poroty predložil lístok, na ktorom bolo napísané jeho meno, adresa a zamestnanie. Väčšina z nich odovzdala lístok bez slova. Niektorí požiadali, aby ich ospravedlnili. Úradníci na to nie veľmi vľúdne ani priateľsky poznamenali: – Dobre viete, a uvádza sa to aj na lístku, že ak chcete, aby vás ospravedlnili, musíte o to požiadať týždeň vopred. Len mi dajte svoj lístok a posaďte sa!

V priebehu polhodiny zaplnilo miestnosť viac ako päťsto kandidátov. Od všetkých prebrali lístky, porovnali ich so zoznamom a hodili do tmavozeleného kovového bubna. Medzi tými stovkami boli dvanásti, ktorí budú sedieť na pojednávaní s Dennisom Riordanom.

Krátko po desiatej zazvonil telefón. Úradník, ktorý sa s kýmsi zhováral, zmĺkol a zdvihol slúchadlo.

– Áno? Päťdesiat? Budete ich mať!

Mocne rozkrútil kovový bubon, potom odokryl príkrov, vytiahol jeden lístok a do mikrofónu oznámil meno. Kandidát poslušne vystúpil dopredu. Úradník zopakoval procedúru rovnako jednotvárne, kým neoznámil: – Violet Tolliverová!

Už vo chvíli, keď vyslovil toto meno, pozrel na lístok po druhý raz, aby sa ubezpečil, že sa nezmýlil. Vystúpila vysoká, mimoriadne príťažlivá žena s krásne upravenými krátkymi platinovými vlasmi a jasnozelenými očami, a celá sála odrazu zmĺkla. Pohybovala sa s pôvabom a sebaisto a decentné šaty z belasého tvídu od Adolfa skladali poklonu jej štíhlej postave, ktorá naznačovala oveľa nižší vek ako štyridsiatku, ku ktorej sa žena blížila. Na ceste k pultu ju sledovali všetky zraky.

– Počkajte, prosím, tu, slečna Tolliverová, – požiadal ju úradník mimoriadne úctivo.

Ďalej vyvolával mená, kým sa pri pulte nezhromaždilo päťdesiat kandidátov. Odovzdal lístky s ich menami uniformovanému súdnemu zriadencovi, ktorý vybranú päťdesiatku odviedol zo sály ústrednej poroty k výťahu. Na štvrtom poschodí ich nasmeroval do súdnej siene. Naznačil im, aby si sadli do lavíc pre divákov, ale ešte skôr ako si posadali, nakázal im: – Zdvihnite pravú ruku! – Potom zaintonoval: – Slávnostne prisahajte, že budete pravdivo odpovedať na otázky, ktoré vám položia ako kompetentným nestranným sudcom v procese medzi Ľudom štátu New York a obvineným Dennisom Riordanom, tak nech vám pánboh pomáha!

Rozmanitými spôsobmi, prikývnutím, zašepkaním slovíčka „Prisahám“ všetkých päťdesiat kandidátov zložilo prísahu. Každý z nich bol vzrušený pri myšlienke, že môže byť porotcom v prípade človeka, o ktorom čítali v novinách, alebo ktorého videli v televízii. Táto možnosť im odrazu pripadala aj úžasná, aj desivá.

Violet Tolliverová bola o čosi zaujatejšia ako ostatní, pretože v ruke držala zoznam zdôvodnení, ktoré jej pripravil advokát a ktoré jej mali zabezpečiť, že ju z výkonu porotcovskej funkcie ospravedlnia, nech už ide o akýkoľvek prípad. Starostlivo si svoje výhovorky opakovala: môže mať predsudky voči obvinenému – a to z hocijakej príčiny, môže sa cítiť neschopná posudzovať prípad objektívne a nestranne vzhľadom na charakter zločinu, môže mať predsudky vychádzajúce zo všeobecného záujmu v súvislosti s nedostatkom zákonnosti a poriadku.

– Posaďte sa. – Súdny zriadenec pretrhol tok jej myšlienok. Prešiel cez ohradu, ktorá oddeľovala miesta pre aktérov procesu od divákov, podal súdnemu úradníkovi päťdesiat kartičiek, povedal mu niekoľko slov a potom odišiel. Nechal porotcov, nech sa vynadívajú na dvoch mladých advokátov, ktorí sa zhovárali, usadení na konci jedného z dvoch stolov určených pre žalobu a obhajobu. Jeden z nich bol vysoký mladý beloch s bujnými čiernymi vlasmi, druhý svetlejší černoch, ktorý si zo zvyku nervózne upravoval okuliare na nose.

Súdny úradník hodil päťdesiat lístkov do osudia, stojaceho na stole. Zatiaľ čo ním krútil, Violet Tolliverovej sa naskytla príležitosť poprezerať si okná súdnej siene, ktoré boli zo dva metre vysoko. Usúdila, že ich umiestnili tak, aby porotcov ani ostatných zainteresovaných na procese nerušili zvuky zvonka a pohľad z okien. Steny pod oknami boli obložené tmavými višňovými dyhami a siahali po podlahu pokrytú linoleom v dvoch farbách, ktoré sa kedysi zreteľne od seba odlišovali; jedna bola hnedá, druhá žltá.

Iba za sudcovskou lavicou siahal obklad až po strop. Vypuklými kovovými písmenami tam stálo VERÍME V BOHA. Na jednej strane sudcovskej lavice ovísala americká zástava, ovinutá okolo žrde. Na druhej strane bola lavica svedkov a priamo pred ňou stál stolík súdneho stenografa. Pri najbližšej stene bol box pre porotcov so štrnástimi koženými otáčavými kreslami, pripevnenými k podlahe. V časti pre divákov, po oboch stranách uličky, ktorá viedla stredom, stálo šesť dlhých dubových lavíc. Päťdesiat nádejných porotcov zaplnilo takmer polovicu z nich.

Úradník rozkrútil bubon, siahol doň, vytiahol lístok a vyvolal meno, ktoré na ňom stálo. – Elihu Prouty!

Vstal čierny vyhúknutý chlapík uprostred šesťdesiatky s okuliarmi v kovovom ráme a podišiel vpred.

– Zaujmite sedadlo číslo jeden v boxe pre porotcov, – prikázal mu úradník. Potom vylovil druhý lístok: Violet Tolliverová!

Iba keď vstala, uvedomil si, kto to je. Civel na ňu s úctou. Obaja advokáti sa prestali zhovárať a pozerali, ako prechádza cez ohradu do oddelenia pre porotcov a sadá si vedľa Eliha Proutyho.

Súdny úradník počkal, kým sa usadí, zdalo sa mu, že až potom môže vytiahnuť ďalší lístok.

– Walter Grove!

Muž s drsnou tvárou, pokročilý štyridsiatnik v tvídovom saku, v sivých nohaviciach a v roláku námorníckej belasej farby si narovnal prekrížené, mimoriadne dlhé nohy, poskladal New York Times a pobral sa na lavicu porotcov. Ako sa blížil, díval sa na Violet Tolliverovú takým spôsobom, až mala nepríjemný pocit, že ten človek sa snaží sám seba ubezpečiť, že sa s ňou odniekiaľ pozná. Bola príťažlivá, poznali ju z televíznych reklám a vzbudzovala takú nežiadúcu pozornosť, až sa jej to bridilo. Grove prešiel popri nej, obišiel box porotcov a sadol si na sedadlo číslo tri, hneď vedľa nej.

Inštinktívne sa od neho o kúsok odtiahla a dostala sa tak bližšie k pánu Proutymu.

Keď už dvanásť potencionálnych porotcov a dvaja náhradníci zaplnili všetkých štrnásť kresiel v boxe pre porotu, súdny úradník zmizol vo dverách za sudcovou lavicou. O niekoľko minút sa znova zjavil a zavolal: – Všetci vstaňte!

Vošiel nízky zavalitý sudca, odetý do čierneho talára. Ostatní porotcovia ho nepoznali, poznala ho iba Violet Tolliverová. Bol to Aaron Klein, s ktorým sa zhovárala o práci v porote iba minulý týždeň, a ona vtedy nástojila, že ju musia z účasti v porote ospravedlniť. Siahla do vrecka kabátika od kostýmu, aby vytiahla zoznam výhovoriek, ktoré jej nachystal advokát. Ak bude tento prípad viesť sudca Klein, bude ten zoznam potrebovať.

Klein pozeral na ňu zhora, zo svojej sudcovskej lavice, usmieval sa, očividne rád, že ju vidí pripravenú splniť si svoju občiansku povinnosť.

– Dámy a páni, tým, ktorí ešte nikdy nezasadali v porote, vysvetlím, že práve začíname právnický proces známy ako voir dire. Je to preverovanie potenciálnych porotcov a jeho cieľom je vybrať dvanásť porotcov a dvoch náhradníkov. Vybratí dvanásti si vypočujú svedectvá a vynesú spravodlivý, nestranný rozsudok. Existujú dve možnosti, na základe ktorých jeden alebo druhý právny zástupca môže vzniesť námietku proti porotcovi a vylúčiť ho z poroty.

Prvá sa nazýva dostatočný dôvod. Značí to, že niektorá z odpovedí, ktorú kanditát vyslovil, naznačuje zaujatie, a to by podľa žalobcu alebo obhajcu mohlo zabrániť spravodlivému a nestrannému rozhodovaniu. Druhý nazývame odmietnutie bez výslovnej príčiny. V takom prípade sa právny zástupca vlastne bez očividnej a formulovanej príčiny rozhodne, že vás v porote nechce. V jednom aj druhom prípade porotcu ospravedlníme a na jeho miesto vyberieme iného.

Môže to byť dlhá a únavná procedúra. Ale je to najlepší spôsob, aký poznám, aby sme človeku zabezpečili spravodlivý súd. Teraz vám položím prvé otázky a potom vás odovzdám „na milosť a nemilosť“ žalobcovi.

Dámy a páni, tento prípad si získal pozoruhodnú publicitu v rozhlase, televízii aj v novinách. Budete schopní na to všetko zabudnúť a vyniesť rozsudok iba na základe dôkazov, ktoré vám predostrú počas tohto procesu? Nebudete hľadieť na nijaké názory, ktoré ste si možno už predtým utvorili?

Violet Tolliverovú omínali mnohé obchodné povinnosti, mala rozhodnúť o nejednej reklame, o marketingu, o publicite, a to všetko musela pre firmu Krása od Tolliverovej, veľký kozmetický podnik, ktorý viedla, urobiť sama. A tak sa chystala požiadať, aby ju ospravedlnili. Bola to aj jedna z príčin, ktoré mala na svojom zozname. Ale zoči-voči dôležitosti tohto prípadu zaváhala. Okrem toho, sudca Klein pozeral priamo na ňu.

V boxe pre porotcov sa nezdvihla nijaká ruka, a tak sa sudca Klein obrátil na tých, čo sedeli na miestach pre divákov. – A z vás? – Zdvihli sa dve ruky. – Zoberte si svoje kartičky a dostavte sa k ústrednej porote, aby vás určili k iným prípadom.

Ešte raz oslovil priestor pre porotcov. – Mohla by príslušnosť k rase alebo farba pleti obžalovaného nejakým spôsobom ovplyvniť váš úsudok vo veci viny alebo neviny?

Opäť nikto z porotcov nezdvihol ruku, ani v boxe, ani medzi náhradníkmi.

Sudca Klein pokračoval: – Mohla by váš úsudok nejakým spôsobom ovplyvniť farba pleti obete? – A pretože ani tentoraz sa nezdvihla nijaká ruka, Klein sa pýtal ďalej: – Je medzi vami niekto, kto sa necíti schopný pracovať v porote zo zdravotných dôvodov, ktoré by mohli prísť do úvahy v čase potrebnom na zavŕšenie procesu?

Opäť sa nikto neprihlásil.

– A teraz, dámy a páni, prečítam vám zoznam mien. Sú to ľudia, ktorých v tomto prípade môžeme predvolať ako svedkov. Ak niekoho z nich osobne poznáte, zdvihnite ruku. William Simmons? Wilbert Ward? Abe Kalbfus? August Marchi? Allan Frost? Lester Crewe? Irving Rosenthal?

Keď bolo zrejmé, že nepoznajú nikoho zo svedkov obžaloby, sudca Klein sa obrátil na Lestera Crewa.

– Ľud môže pokračovať.

Lester Crewe podišiel k lavici porotcov s podnosom, na ktorom súdny úradník usporiadal kartičky s menami porotcov v takom poradí, v akom si posadali do kresiel. Napravil si okuliare, pozrel na porotcov, potom na ich mená na kartičkách na podnose.

– Dámy a páni, ide o prípad, ktorý obžaloba označila ako vraždu druhého stupňa. Po vražde verejného činiteľa, čo predstavuje vraždu prvého stupňa, je to najzávažnejší zločin, z akého môže byť človek v štáte New York obvinený.

Ak vás vyberú do tejto poroty, budeme od vás vyžadovať, aby ste rozhodli, či je ten človek vinný z vraždy. Trestom za ňu je odňatie slobody až do dvadsaťpäť rokov. Ste schopní vziať na seba takú zodpovednosť, ak toho človeka dôkazy usvedčia z viny?

Violet Tolliverová si uvedomila, že sa jej naskytla ďalšia príležitosť, a bola by ju aj využila, keby nebola zbadala, že sudca Klein na ňu hľadí ponad okuliare, ktoré mal na čítanie.

Crewe pokračoval. – Odmieta niekto z vás pokladať za rovnako dôveryhodné svedectvo policajného úradníka ako svedectvo ostatných svedkov?

V oddelení poroty sa zdvihli štyri ruky, medzi náhradnými porotcami to bolo osem rúk. Crewe pozrel na Bena Gordona, ktorý nevedel potlačiť slabý úsmev. Z Bena Crewe preniesol pohľad na sudcovskú lavicu.

Sudca Klein zahundral: – Za to sa môžete poďakovať televíznemu spravodajstvu a úvodníkom! Ste ospravedlnení!

Z bubna vybrali štyri ďalšie mená a ich nositelia nahradili tých, čo odišli z lavice porotcov. Crewe si na podnose pozakladal nové kartičky a potom sa spýtal: – Stal sa už predtým ktosi z vás obeťou zločinu?

Na lavici porotcov sa zdvihli tri ruky. Traja zo štrnástich, asi taký je pomer, pomyslel si Crewe smutne.

Procedúra bola dlhá a punktičkárska, vyžiadala si obedňajšiu prestávku a trvala do neskorého popoludnia. Sudca Klein sa dvakrát nahol cez širokú sudcovskú lavicu ku Crewovi a spýtal sa: – Ako dlho to ešte bude trvať?

– Kým nezostavím porotu, ktorá nebude mať ani zamak predsudkov voči zákonu a polícii, – oznámil Crewe.

Ben Gordon poznamenal: – Pán žalobca sa jedného dňa odoberie do dobre plateného dôchodku. Ja pracujem iba za honorár, za pár tisíc dolárov. Nemôžem z tohto prípadu urobiť celoživotnú záležitosť.

Sudca Klein sa posmešne usmial a obrátil svoju pozornosť späť na Crewa. – Pozrite, obaja vieme, ktoré otázky sú kľúčové. Poďme k veci, zaraz!

Crewe sa obrátil k lavici porotcov, napravil si čierno orámované okuliare a potom sa spýtal: – Stala sa niektorá zo žien obeťou znásilnenia?

Všetci zarazene mlčali. Otázku nečakali a zdalo sa im, že ani nie je podstatná, kým si nespomenuli, že spojivom so zamýšľanou obžalobou z vraždy je znásilnenie Agnes Riordanovej.

Mladá žena v druhom rade ostýchavo zdvihla ruku a spýtala sa: – Počíta sa aj pokus o znásilnenie?

– Áno, – odpovedal Crewe.

Príťažlivá mladá žena zľahla prikývla.

– Ospravedlnená, – povedal Crewe. Pozrel smerom k Benovi Gordonovi. Obaja si uvedomovali, čo by v prípade Dennisa Riordana taká žena v porote znamenala.

Violet Tolliverová premýšľala, či neodpovedať na túto otázku. Jej prvý manžel sa raz, už po rozvode, pokúsil prinútiť ju násilím k sexuálnemu styku. Nevedela však, či to možno pokladať za pokus o znásilnenie. Zostala preto ticho.

Crewe začal s iným okruhom otázok.

– Čítal niekedy niekto z vás, počul v rozhlase alebo v televízii správu o skupine zvanej Anjeli strážni?

Ben Gordon po prvý raz vstal. – Vaša ctihodnosť, neexistuje súvislosť medzi Anjelmi strážnymi a mojím klientom.

Crewe okamžite odpovedal. – Jadrom tohto prípadu je problém súkromných osôb, ktoré berú zákon do vlastných rúk. Odpovede porotcov na moju otázku sú kľúčom k ich stavu mysle a k schopnosti vyniesť spravodlivý rozsudok.

Klein počas celej Crewovej reči zamyslene prikyvoval, ale potom povedal: – Námietka pána Gordona sa prijíma.

Sklamaný Crewe pokračoval priamejšie: – Má niekto z tých, čo sedia na miestach porotcov, pocit, že súkromná osoba má právo podľa vlastného súdu rozhodnúť, že iný človek je vinný z vraždy, a vyniesť nad ním rozsudok smrti?

Jeden z mužov v druhom rade zdvihol ruku a vybuchol: – Ak vidíte, ako v tomto meste nespútané vyčíňa zločin…

Sudca Klein ho prerušil ostrým klopnutím kladivka. – Len žiadne prejavy! Odíďte z lavice porotcov!

Jedna žena bojazlivo zdvihla ruku.

– Ospravedlnená, – povedal Crewe a pozrel na sudcovskú lavicu, či s ním sudca súhlasí. Súhlasil.

Sudca Klein oslovil potenciálnych porotcov, sediacich na miestach pre divákov. – Ušetríme si kopu času, ak každý, kto má podobný pocit, prosto zdvihne ruku.

Dve ženy a dvaja muži zdvihli ruky, ospravedlnili ich.

Čo sa týka Eliha Proutyho, Violet Tolliverovej a Waltera Grova, oni jediní z pôvodných štrnástich zostávali sedieť na lavici porotcov od skorého rána, ale na túto otázku každý reagoval odlišne a individuálne.

Elihu Prouty, zbožný muž, bral priveľmi doslova bibliu: „Pomsta patrí mne, povedal Pán,“ a preto mohol na svoju česť vyhlásiť, že neospravedlňuje nikoho, kto by azda vzal toto právo do vlastných rúk.

Ako pokračoval výber porotcov, záujem Waltera Grova o tento prípad narastal. Na pozvánku do poroty sa spočiatku pozeral ako na vítanú prestávku pri písaní románu, neskôr ho celá vec otravovala, ale teraz, zvedavý, ako bude sám reagovať na okolnosti Riordanovho prípadu, rozhodol sa, že zostane.

Violet Tolliverová si uvedomovala, že sa jej naskytla posledná šanca odmietnuť členstvo v porote. Ale tá časť jej bytosti, ktorá predstavovala nespokojného občana, sa rozhodla zostať a pomôcť, ako sa len v prípade Dennisa Riordana pomôcť dalo. Ak je to zaujatosť, je to zaujatosť oprávnená, pomyslela si vzdorovite.

Ospravedlnení porotcovia odišli. Tí, čo zostali, odpovedali na Crewove otázky príhodne. Prokurátor sa preto obrátil k sudcovskej lavici a povedal: – Ľud túto porotu akceptuje.

Klein pozrel dole na Bena Gordona. – Obžaloba, boli ste počas celej procedúry pozoruhodne ticho. Ste azda s porotou spokojný? Alebo hodláte poskytnúť svojmu klientovi obhajobu adekvátnu príjmu iba niekoľkých tisícok dolárov?

Ben sa zasmial.

Klein ho súril: – Na nič sa nechcete spýtať? Nechcete porotcov o nič požiadať?

Ben vstal zo svojho miesta za stolíkom obhajoby, natiahol sa a vzal si od Lestera Crewa podnos s kartičkami. Pozeral naň, akoby sa chcel s menami podrobnejšie zoznámiť. V skutočnosti si len opakoval malú právnickú násobilku.

Šesť belochov. Päť černochov. Jeden porotca španielskeho pôvodu. V New Yorku ste v tých dňoch museli mať šťastie, aby ste do poroty dostali šesť belochov. Pretože Riordanovou obeťou bol černoch, černosi v porote predstavovali pre Bena nezanedbateľný problém. Nech aj odprisahali, že budú rozhodovať nestranne, a slovami zavrhli všetku zaujatosť, ustavične to bolo tu. Práve tak, ako keby bol Riordan čierny a Johnson biely. Neexistoval taký fenomén, ako je nezaujatý porotca.

Ben by bol rád dal prednosť viacerým belochom, len keby to bolo možné. Ale ak by sa teraz odvážil vylúčiť z poroty niektorého z tých piatich černochov, ak by uplatnil pravidlo o odmietnutí bez výslovnej príčiny, musel by odrazu čeliť dvom veľkým problémom.

Strýko Harry často poukazoval na to, že na konci každého dňa vyšlo najavo, že z účasti v porote ospravedlnili a ústrednej porote vrátili zväčša černochov, lebo prokurátori sa obyčajne pokúšali zostaviť porotu s belošskou väčšinou. „A preto,“ dôvodil strýko Harry, „ak váš klient nie je černoch, na konci dňa nikdy nežiadajte nových porotcov.“

Ak by Ben vylúčil niektorého z černochov, vystavil by sa ďalšiemu riziku. Tí černosi, čo by zostali, by mu to zazlievali a podvedome by ho obvinili z rasovej zaujatosti. Cítil, že okolnosti mu zväzujú ruky. Musel si však vymyslieť nejakú zámienku, aby dosiahol svoje, a počínal si pritom náležité prefíkane.

– Prečítam vaše meno a vy zdvihnite, prosím, ruku. Elihu Prouty?

Štíhly postarší černoch na sedadle číslo jeden zdvihol ruku.

– Violet Tolliverová?

Len čo vyslovil jej meno, dvaja noví porotcovia v druhom rade sa nahli dopredu, aby sa presvedčili, či je to skutočne žena, ktorú vídajú v televízii. Ben si ju prezrel, zvedavý, prečo tu vlastne je.

Vyvolal meno človeka z kresla číslo tri. – Walter Grove?

Grove zdvihol ruku.

– Pán Grove, na vašej kartičke stojí, že ste spisovateľ.

– Áno, pane.

Violet sa už nemohla ovládnuť, musela pozrieť smerom ku Grovovi, pretože meno sa jej zdalo známe.

– Povedzte mi, pán Grove, – pokračoval Ben, – napísali ste niekedy kriminálnu poviedku? Alebo drámu zo súdnej siene? Alebo hocijakú poviedku s právnickým motívom?

– Nie, pane. Skôr poviedky o ľudskom vnútre. O osobných pohnútkach. Ale nič o zločine.

Ben Gordon urobil pauzu, tváriac sa, že uvažuje, či Grova vylúčiť. Potajme však bol rád, že ho v porote má. Autor s bohatou predstavivosťou a najpravdepodobnejšie s idealistickou potrebou ochraňovať obeť, by pre neho mohol znamenať nečakaný prínos. Ak by porota nebola schopná dospieť k rozhodnutiu, musí v nej mať takéhoto donkichotského, zaťatého individualistu, aby si ju získal.

Napokon, keď sa mu zdalo, že už dosť dlho pôsobivo a vážne mlčí, prešiel Ben k porotcovi číslo štyri Haroldovi Markowitzovi a k ďalším, čo sa ocitli na zozname porotcov, ktorý držal v ruke. Aurora Devinsová, černoška. Armando Aguilar, Portoričan. Deborah Rosenstonová, beloška, židovka. Luther Banks, čierny reklamný umelec. Anthony Mascarella, beloch, Talian. Mildred Ennisová, černoška. Eudora Barnesová, černoška. Veronica Connellová, beloška a, ako Ben dúfal, rovnako ako Dennis Riordan katolíčka a rovnako aj Írka.

Ben Gordon sa nazdal, že porota predstavuje vyváženú skupinu ľudí. Obrátil sa k sudcovi Kleinovi: – Porotu prijímam.

Klein kývol súdnemu úradníkovi, ktorý sa postavil zoči-voči porote. – Prosím, vstaňte a zdvihnite pravú ruku!

Dvanásti porotcovia a dvaja náhradníci poslúchli.

Úradník im predčítal z papiera, ktorý mal v ruke. – Slávnostne prisahajte, že si pri procese Ľud štátu New York proti obžalovanému Dennisovi Riordanovi budete počínať zodpovedne a poctivo, že budete postupovať spravodlivo a nestranne, podľa svojho najlepšieho úsudku, a vynesiete rozsudok zodpovedajúci zákonu a dôkazom. Tak vám boh pomáhaj!

Porotcovia odprisahali a sudca Klein im pripomenul: – Od tejto chvíle sa nesmiete s nikým, a najmä medzi sebou zhovárať o ničom, čo sa udeje počas tohto procesu. Takisto vám pripomínam zákonnú povinnosť nepozerať na televízny program, nepočúvať rozhlasové relácie ani nečítať novinové články, ktoré sa budú zmieňovať o tomto prípade.

Vaše rozhodnutie musí byť postavené iba na dôkazoch predložených v tejto súdnej sieni. Dostavíte sa sem zajtra ráno presne o pol desiatej. Môžete sa rozísť!

Porotcovia začali vychádzať z lavice a Walter Grove pritom zašepkal Violet Tolliverovej: – Vyvediem vás z rozpakov. Už sme sa dvakrát stretli, čírou náhodou na vydavateľských večierkoch. Nebudem sa na vás hnevať, že ste na to zabudli, ak sa vy nebudete hnevať, že som si spomenul.

Odmietla jeho pokus spoločensky ťažiť zo situácie a odpovedala: – Sudca nám nakázal, že porotcovia sa medzi sebou nemajú zhovárať.

– O prípade, – opravil ju Grove.

– Nemyslím si, že by nás na druhej strane nabádal, aby sme medzi sebou nadväzovali dôverné kontakty, – odpovedala Violet Tolliverová.

– A ako je to medzi sudcom a porotcom? – spýtal sa Grove.

Neodpovedala. Vzápätí vyšla z boxu porotcov. Necítila vôbec nijakú potrebu priznať Grovovi ani nikomu inému, aké okolnosti viedli k tomu, že sa dnes ráno zúčastnila na výbere poroty.

10

Ben Gordon sedel pri širokom okne s výhľadom na newyorský prístav. Nevšímal si však výhľad, chcel si s chladnou hlavou premyslieť, či si pri výbere porotcov počínal dobre.

Šesť žien. Šesť mužov.

Dvaja židia. Jeden Talian. Ľudia z dobrých rodín. Mohli by sympatizovať s Dennisom Riordanom. Za normálnych okolností by si rovnako počínali aj černosi, pravda, keby Riordanovou obeťou nebol černoch. To je silné negatívum.

Traja katolíci. Jedna Írka. Jeden Portoričan. A Talian Mascarella. Boli to nie celkom isté pozitíva.

Ženy, usúdil Ben, patria k jeho najväčším aktívam. Možno rátať, že v prípade, v ktorom sa vyskytuje znásilnenie, budú každopádne reagovať veľmi emocionálne. Aby tento vklad zúročil, bude musieť uviesť také vyčerpávajúce svedectvo o znásilnení Agnes Riordanovej, aké mu len sudca Klein dovolí.

Ale raz, ešte keď pracoval na okresnej prokuratúre, zažil Ben šokujúce prekvapenie. Práve končil s výberom porotcov v prípade znásilnenia, v ktorom bol obžalovaný jasne vinný. Keď sa potom vypytoval porotcov, Ben zistil, že jediné, čo mu bráni akceptovať porotu, je zatrpknutá stará panna, ktorá verila, že nijaké znásilnenie nie je možné, ak obeť sama nie je páchateľovi po vôli.

Porota, dumal Ben, čítajúc si mená jednotlivých porotcov. O čo lepšie by zosnoval celú stratégiu, o čo lepšie by mohol brániť Dennisa Riordana, keby o porotcoch vedel čosi viac ako iba mená, adresy a zamestnanie.

Starého černocha z kresla číslo jeden, krajčíra, ako hovorila jeho kartička, by mohli určiť – ak sa dodržia zvyklosti – za predsedu poroty. Zažil za svojich šesťdesiat a čosi rokov niečo také, čo by ho mohlo predurčiť, aby sa zasadil za oslobodenie alebo odsúdenie belocha, ako je Dennis Riordan?

Violet Tolliverová? Prečo si žena s jednou z najznámejších tvárí v Amerike nenašla akúkoľvek hodnovernú príčinu, pre ktorú by ju oslobodili od povinnosti zasadať v porote? Na človeka jej postavenia bolo nanajvýš neobvyklé, že zostala.

Spisovateľ Graves. Alebo Grove? Ben nazrel do zoznamu porotcov. Najprv bol rád, že v porote je spisovateľ. Dúfal, že sa z neho vykľuje frakcionársky idealista, ochotný vytiahnuť do boja za Dennisa Riordana. Keď však o ňom opäť premýšľal, zazdalo sa mu, že namiesto frakcionára, v ktorého dúfal, môže sa z Grova vykľuť človek, čo chce z prípadu iba ťažiť, ako to urobili viacerí na procese s riaditeľkou školy, ktorá zastrelila doktora – dietetika. Nanešťastie, Grove zostane pre Bena záhadou až celkom do konca. Ale, popravde, záhadou mu zostanú všetci.

Pretože čo o nich naozaj vie? O životoch, ktoré žili, o skúsenostiach, ktoré nadobudli, ktoré ich ovplyvnia pri prerokúvaní prípadu jeho klienta a potom, keď ho budú súdiť?

Porota, porota, porota…

V obývačke svojho bytu na hornom konci East Side na ostrove Manhattan Lester Crewe študoval ten istý zoznam porotcov, pripravujúc si na ráno obžalovaciu reč.

Urobil si svoj vlastný rozbor. Šesť belochov. Päť černochov. Jeden Portoričan. Vyrovnané, pokiaľ ide o pohlavie. Tých šesť žien mu robilo starosti. Zmienka o znásilnení, ktorej sa v Riordanovom priznaní nedalo vyhnúť, ich možno rozcíti. Bolo preto rozhodujúce, aby obrátil pozornosť porotcov na zločin spáchaný po zrelej úvahe. Vražda. Úmyselná, naplánovaná, zamýšľaná. Ženy a pravdepodobne aj väčšina mužov v porote budú mať sklon sympatizovať s Dennisom Riordanom. Crewe sám s ním sympatizoval.

V hre je však princíp, a on musí porotu prinútiť, aby ho vzala do úvahy. Nijaký človek, akokoľvek by bol vyprovokovaný, nemá právo vziať spravodlivosť do vlastných rúk. Všetky ostatné prvky, sympatie, rasová zaujatosť, citová reakcia na znásilnenie, musia ustúpiť nepopierateľným faktom tohto prípadu.

Lester Crewe bol zodpovedný za to, aby tieto prvky, najmä emócie, zostali v procese bokom. Predovšetkým musí odblokovať všetky pokusy Bena Gordona dlhšie zotrvávať pri znásilnení a smrti Agnes Riordanovej. V tomto smere sa Lester vyzbrojil podrobnými zákonnými ustanoveniami, podporenými mnohými súdnymi citáciami, v ktorých podobné svedectvo bolo za podobných okolností vylúčené.

Úkolísaný pocitom, že sa na všetko dobre pripravil, istý svojimi svedkami a materiálnymi dôkazmi, pobral sa Lester Crewe spať, znova a znova si opakujúc: Donúť Bena Gordona, aby sa držal faktov, a emócie nebudú môcť ovplyvniť výsledok.

No ešte o hodinu bdel a nemal pokoja, snažiac sa ležať tak, aby nezobudil Hortense. Musela skoro ráno vstávať, deťom nachystať raňajky a popritom chytiť autobus hore do mesta, aby o pol deviatej mohla zastať vo svojej triede v Harleme.

Nehľadiac na ňu, napokon predsa len vstal, vrátil sa do pracovne, aby ešte raz prebehol zoznamom porotcov, a premýšľal – Nájde sa medzi tými šiestimi belochmi jeden, ktorý by mohol byť natoľko zaujatý, že napriek slávnostnej prísahe bude trvať na oslobodení Riordana? Aj zoči-voči zdrvujúcim dôkazom?

Vedel, že už nikdy nebude mať v rukách taký jasný prípad ako tento. Jediné, čo musí urobiť, je viesť žalobu metodicky, priamo a rázne bojovať proti akýmkoľvek manévrom, s akými by mohol prísť Ben Gordon.

Ale tá porota! Vždy rovnaká mučivá neistota, čo porota, hocijaká porota, môže vymyslieť.

Táto myšlienka znepokojovala žalobcu rovnako, ako lekára znepokojuje nejasná pitva.

Porota, porota, porota…

Porotca číslo jeden.

Elihu Prouty. Šesťdesiatosem rokov. Krajčír, majiteľ malého salónu na Columbus Avenue v Osemdesiatom obvode, kde dávali šatstvo najprv vyčistiť a vyžehliť a potom on sám robil všetky opravy a prešívania. Černoch, vdovec, žijúci skromným životom. Medzi svojím obchodíkom, televízorom a kostolom. Jeho život bol však plný, aj keď nie mimoriadne rušný.

Porotca číslo dva.

– Predvolanie do poroty? – zvolala Violet Tolliverová s hnevom, keď jej sekretárka podala úradný oznam. – Viete, že nemám čas zasadať v porote! Pošlite to oznámenie Genovi Cordesovi. On sa stará o také veci. Potom mi dajte tie kópie a stránkové obťahy. Tieto inzeráty musia byť schválené do zajtra do rána!

Iba tentoraz ju sekretárka okamžite neposlúchla.

– Anne, nestojte tak! Zavolajte Gena! – rozkazovala Violet Tolliverová a zelené oči jej planuli. Mnohí ľudia, zväčša muži, sa nazdávali, že Violet Tolliverová je najočarujúcejšia, keď sa hnevá. Bola vysoká, pružná, jej vlasy mali odtieň medzi plavou a medenou a bola jednou z najlepšie platených modeliek v Amerike. Potom sa rozhodla speňažiť svoju slávu a vytvoriť sériu skrášľujúcich prostriedkov, ktoré boli vďaka jej vytrvalému reklamnému úsiliu známe po celom svete.

Zjavovala sa v mnohých vlastných televíznych reklamách a osobne dozerala na každú z rozsiahlych akcií, ktoré jej prinášali pozoruhodný zisk. Každý, kto poznal Violet Tolliverovú, vedel, že je to žena, ktorá nemá času nazvyš. Mohli to dosvedčiť aj jej dvaja bývalí manželia.

– Anne, zožeňte Gena! – Keď zbadala, že Anne len stojí a takmer sa trasie, Violet pochopila, že sa muselo prihodiť čosi hrozné. – Dobre, Anne, čo sa deje?

– Tá pozvánka do poroty prišla od pána Cordesa.

– To nie je možné! Také pozvánky chodia raz za rok alebo za dva roky. A on ma z toho vždy dostal. Vždy!

– Lenže tentoraz… – začala Anne.

– Zavolajte ho sem! – prikázala Violet s hnevom.

O niekoľko minút stál Gene Cordes, právny zástupca a právny poradca firmy Krása od Tolliverovej Ltd., vo Violetiných dverách. Práve odkladala priesvitný obal z náčrtku nového plošného inzerátu. Zazrela ho vchádzať. Odložila inzerát a zakývala naňho pozvánkou do poroty.

– Gene, čo to má znamenať?

– Počítač, – povedal pokojne.

– Čo má, doparoma, náš počítač spoločné s mojou povinnosťou zasadnúť v porote? – spýtala sa.

– Nie náš počítač. Počítač na súde, – opravil ju Gene.

– Čerta sa starám o ich počítače. Vždy si ma z toho dostal!

– Presne tak, – súhlasil, – ale teraz už majú dole v kancelárii tajomníka najvyššieho súdu počítačový systém, ktorý zhromažďuje záznamy o každom kandidátovi na člena poroty. A všetky tie roky, čo som ťa z poroty vyreklamoval, sú tam zaznamenané. Takže keď som poslal nášho pracovníka na súd, aby ťa ospravedlnil, akási pani vyhodila zo stroja tvoj záznam a povedala: „Synček, podľa našich záznamov slečna Tolliverová dostala za posledných sedemnásť rokov dvanásťkrát pozvanie do poroty. Ale nezasadala v porote ani raz. Ľutujem.“

– Čo mi navrhuješ, Gene?

– Vi, tentoraz tam musíš ísť sama. Zjavíš sa pred sudcom, ktorý dozerá aj na výber poroty. Zapôsob na neho svojím šarmom. Napokon, si krásna žena.

V ten deň sudca Aaron Klein, sediaci vo svojej kancelárii, nemal oblečený čierny úradný talár. Prezeral si súdny príkaz, ktorý mu priniesli na podpis, a Violet Tolliverová si všimla, že má na sebe tmavobelasý oblek s jemným pásikom a že sa neslýchane prehrešil proti garderobiérskemu bontónu, lebo k obleku si vzal pásikavú košeľu a aj pásikavú viazanku. V obliekaní zrejme nemal zmysel pre štýl, ba horšie, mal nadváhu a ani najmenej sa nezaujímal o svoju fyzickú kondíciu.

Klein dočítal, podpísal príkaz a pozrel na Violet Tolliverovú. Podľa toho, ako sa mu zaligotalo v oku, usúdila, že sa začudoval.

– Áno, áno, malá dáma z televíznej reklamy. Ba ani nie taká malá. Koľko meriate: meter šesťdesiatpäť alebo meter sedemdesiat?

– Meter sedemdesiatpäť, – informovala ho Violet.

– A aká krásna, – poznamenal sudca Klein a vybral si cigaru z obitej starej škatule na cigary s mosadzným štítkom s menom, ktorú mu jeho žena kúpila kedysi, keď ho pred rokmi menovali sudcom. Odhryzol jeden koniec cigary a spýtal sa: – Ako vám môžem pomôcť?

– Pán sudca, chcela by som uviesť na správnu mieru niektoré mylné predstavy, ktoré o mne roztrubujú a ktoré sa ma dotýkajú. Ľudia, čo ma vidia na obrazovke, alebo o mne čítajú v novinách, sa nazdajú, že môj život je výlučne reklama, partie, galavečierky a diskotéky. Vidia len verejnú časť mojej roboty. V skutočnosti sa môj život skladá z dlhých hodín ťažkej práce, niekedy je to za týždeň celých sedem dní každodennej úradníckej roboty, schôdzovania, bojov, súťaženia a rozhodovania, a na to všetko som sama. Zaberá mi to veľa času. Takže iste porozumiete, že sotva môžem obetovať dva týždne zasadaniu v porote.

Potom, ako jej radil Gene Cordes, uzavrela: – Napokon, môj podnik zamestnáva viac ako tristo ľudí. Som presvedčená, že by ste nechceli ohroziť ich prácu.

Klein prikývol a vzal do ruky výpis z počítača.

– Slečna Tolliverová, podľa našich záznamov ste v porote ešte nikdy nezasadali. Dokonca ani vtedy, keď ste ešte nemali onen veľký podnik. A potom, som si istý, že sa zasadzujete proti zločinu, ktorého sú dnes plné ulice, a som si istý aj v tom, že rada uvidíte, ak spravodlivosť funguje. Nuž a v našom systéme ste v tejto hre práve vy životne dôležitý hráč. Ako sudca som iba rozhodca. Interpretujem zákony. Ale rozhodnúť o vine a nevine musia porotcovia. Práve tak ako nemôžete hrať baseball, nech máte na ihrisku koľkokoľvek rozhodcov, tak ani tu sa nijaká hra neodohrá bez hráčov. A vy ste jeden z nich. Povedzme, že je to ako vojna, že vás povolali bojovať proti zločinu.

– A čo ak ste ma zavolali zasadať v porote v prípade, v ktorom nedokážem byť nestranná?

– Je vaším právom povedať to, len čo tento problém príde na pretras, – poučil ju sudca Klein a zapálil si cigaru.

– Prečo musím zmárniť dva týždne svojho nesmierne cenného času iba na to, aby som na také čosi prišla? – nástojila Violet Tolliverová panovačným tónom, ktorým ovládala svojich zamestnancov.

Sudca Klein jej pokojne odvetil: – Pretože, pani, nikto nie je taký slávny, aby sme mu mohli tolerovať, že nie je svedomitým občanom. Ak si nesplníte svoju povinnosť, odsúdim vás na dva týždne do väzenia pre pohŕdanie súdom!

Uprene hľadela do sudcových hnedých očí. On zasa hľadel na ňu a Violet vedela, že svoju hrozbu aj uskutoční.

Už sa mu chystala čosi odvrknúť, ale sudca otcovsky pokrútil hlavou. Bola dosť múdra, aby ho ďalej neprovokovala. Usmial sa. – Viete čo, slečna Tolliverová? Keby ste mali malý obchodík s troma alebo menej ľuďmi, možno by som vás pustil. Ale veľký podnik s troma stovkami zamestnancov? Zákon hovorí, že je vašou povinnosťou zasadnúť v porote!

Len čo limuzína zaviezla Violet Tolliverovú do kancelárie na Piatej Avenue, jej praktická stránka, tá časť jej bytosti, ktorá z nej urobila úspešnú podnikateľku, prispôsobila sa vyhliadke na dva dlhé, únavné týždne porotcovských povinností.

Naplánovala si bežné záležitosti. Každé ráno ju jej luxusné auto zavezie na súd. Bude si so sebou nosiť prácu, aby mala čo robiť počas prázdnych hodín čakania. Potom sa auto vráti naspäť do úradu po Anne, ktorá prinesie Vi obed spolu so súrnou poštou, korektúrami a reklamnými nátlačkami. Najesť sa môže v aute a pritom vybaví aj úradné záležitosti, pretože má výhodu, že v aute je telefón. Presne o štvrtej auto po ňu príde znova a zavezie ju do kancelárie na zvyšok popoludnia a večer.

Na tomto horúčkovitom, ba nepohodlnom základe bude môcť prečkať nepríjemnú povinnosť. A na dôvažok ak jej Gene vypracuje zoznam prijateľných ospravedlnení, možno ju do poroty predsa len nevyberú.

Jej starostlivo premyslený plán nerátal iba s jedným. S tým, že v procese Ľud proti Dennisovi Riordanovi sa sama rozhodne zasadať v porote.

Porotca číslo tri.

Walter Grove sa práve trápil s poslednou stranou devätnástej kapitoly svojho nového románu, keď počul, ako mu liftboy hodil do schránky na dverách poštu.

Grove žil a pracoval sám a celkom si zvykol na všetky ranné zvuky – žuchnutie Times, ktoré mu o siedmej hodil do schránky liftboy, potom šuchot pošty, ktorú mu nosili obyčajne okolo pol desiatej.

V dňoch, keď sa mu v písaní darilo, nevšímal si nijaké zvuky, ani keď zazvonil zvonček. Dnes však otvoril dvere už kvôli novinám, o ktorých beztak vedel, že ich bude čítať až neskôr. A teraz zistil, že ide k dverám, len čo začul, že mu do schránky hodili poštu. Nech je to čokoľvek, len uniknúť písaciemu stroju, ktorý sa mu vysmieval od skorého rána.

Preletel poštu a našiel v nej pozvánku do poroty. Jeho podvedomou reakciou bolo: Ak budem musieť ísť do poroty, nijakovsky nedodržím termín. Roztrhol obálku, uvidel dátum a malý oznam, ktorý ho informoval, že ak chce, aby ho ospravedlnili, musí prísť osobne týždeň pred zasadaním poroty a oznámiť svoje dôvody. Dosiaľ zakaždým požiadal o ospravedlnenie a vždy ho aj uvoľnili, predovšetkým preto, lebo právnici neradi vidia, ak v porote sedí spisovateľ. Spisovateľov pokladajú za priveľmi excentrických a nevyspytateľných.

Ale tentoraz sa mu myšlienka, že zasadne v porote, videla zaujímavá. Jeho profesionálne svedomie, ktoré ho nútilo písať sedem dní do týždňa a začínať každý deň presne o šiestej ráno, si však žiadalo oveľa prijateľnejšie ospravedlnenie. Upokojil ho, dôvodiac, že ak pôjde do poroty a bude to zaujímavý prípad, môže mu to poslúžiť ako základ na epizódu v niektorom nasledujúcom románe.

Pravdu povediac, bolestne túžil zmiznúť od písacieho stroja, a to bolo na celej veci to najčudnejšie. Martha by to mohla dosvedčiť. V deň, keď požiadala o rozvod, povedala: „Neoženil si sa so mnou, ale s tým prekliatym písacím strojom. Keď na ňom nepracuješ, aspoň naň myslíš. Nemôžem sa donekonečna zhovárať sama so sebou.“

Odvtedy žil sám, pustovník v zaľudnenom meste. Mal svoju prácu. Čítal noviny, počúval televízne spravodajstvo a myslel na to, čo bude písať na druhý deň. Martha mu chýbala. Ale nechýbali mu ženy ako také. Svoje sexuálne pohnútky si odreagúval v práci.

Najnovší román, o ktorom vedel, že by mohol byť celkom dobrý, bol z toho dôvodu aj najnáročnejší. Ba presnejšie – bol vyčerpávajúci. Ako porotca mohol sedieť dva týždne na zadku a nechať právnikov, nech si snujú zápletky a odhaľujú charaktery. A pokiaľ ide o termín, neobesia ho, ak sa o nejaký týždeň oneskorí.

Porotca číslo štyri.

Harold Markowitz, vedúci skladu s inštalačným materiálom, viedol život plný problémov, lietajúc medzi zásobovateľmi, ktorí ustavične meškali, a odberateľmi, ktorí potrebovali všetko hneď a zaraz. Povinnosť zasadnúť v porote mu priniesla vítaný oddych od obyčajných, uponáhľaných dní, v ktorých sa ustavične bál, že zazvoní telefón, a inštinktívne siahol po tabletke proti kyseline vždy, keď naozaj zacengal.

Porotca číslo päť.

Aurora Devinsová, mladá černoška, pracovala ako sekretárka v malom obchode s nehnuteľnosťami v Harleme a na povinnosť zasadnúť v porote pozerala ako na nepohodlný, ale nevyhnutný záväzok. V tomto meste a v týchto dňoch, keď väčšina obžalovaných sú černosi, sa chcela ubezpečiť o tom, že sa im dostane spravodlivého zaobchádzania.

Porotca číslo šesť.

Armando Aguilar, päťdesiatdvaročný správca veľkého nájomného domu v hornej časti West Side. Myšlienka, že každé ráno musí absolvovať dlhú cestu metrom až na súd, sa mu len neveľmi pozdávala, ale utešoval sa, že to znamená dva týždne pokoja od ustavičného otravovania nájomníkmi, ktorým raz nestačilo teplo, inokedy sa pokazil výťah, alebo im prekážal hluk, ktorý spôsobovali ostatní nájomníci.

Porotca číslo sedem.

Deborah Rosenstonová, tridsaťdeväťročná žena úspešného podnikateľa s nehnuteľnosťami, uvítala účasť v porote nie iba preto, že ju pokladala za svoju povinnosť, ale aj preto, že jej to umožní vyjaviť niektorému zo sudcov časť mienky o chabej aktivite, ktorú súdy vyvíjajú v boji s kriminálnikmi v tomto rozkladajúcom sa meste. Bola to žena, ktorá sa vyjadrovala iba vo vetách, čo sa končili výkričníkmi.

Porotca číslo osem.

Luther Banks, dvadsaťsedemročný černoch, pomocný výtvarník štátnej firmy na výrobu liečiv. Nemal záujem zasadnúť v porote, odvádzalo ho to od práce, do ktorej bol doslova zažratý. Ale keď ukázal pozvanie svojmu zamestnávateľovi, personálny riaditeľ mu povedal, že ich spoločnosť sa snaží ospravedlňovať z tejto povinnosti len špičkovú skupinu vedúcich kádrov. Všetkým ostatným dodávali odvahu, aby do poroty išli, že dostanú plnú mzdu, len aby dokázali, že firma sa spoločensky angažuje.

Porotca číslo deväť.

Anthony Mascarella, manažér výrobného oddelenia veľkého luxusného obchodného domu v hornej časti East Side, sa na povinnosť zasadať v porote namrzel, lebo mu kolidovala s akýmsi výhodným nákupom a prezentáciou jeho tovaru, na ktorý bol veľmi pyšný. Ale ako väčšina občanov hundrúc a neochotne kapituloval, prijal pozvánku do poroty a splnil si svoju povinnosť.

Porotca číslo desať.

Mildred Ennisová, dvadsaťšesťročná černoška, kvalifikovaná, skúsená technička v ordinácii veľmi vyťaženého röntgenológa na Park Avenue v Šesťdesiatom obvode. Zasadanie v porote znamenalo pre ňu oddych od pacientov, ktorých sa tam deň čo deň premlelo množstvo, snažili sa vyzerať pokojne, ba dokonca bezstarostne, hoci v očiach ukrývali strach. Všetci sa báli tej istej osudnej diagnózy. Ak sa napokon potvrdila, Mildred Ennisová mala pocit, akoby z nej obviňovali ju.

Porotca číslo jedenásť.

Eudora Barnesová, dvadsaťtriročná pokladníčka vo veľkej banke na Piatej Avenue v Päťdesiatom okrese, navštevovala večernú školu, aby dosiahla taký stupeň vzdelania v obchodnej administratíve, ktorý by jej umožnil dostať sa na úroveň vedúcich kádrov banky. Keď sa presvedčila, že porotcovská povinnosť jej nebude prekážať v návšteve dôležitého večerného vyučovania, neodmietala účasť v porote.

Porotca číslo dvanásť.

Veronica Connellová, laická učiteľka v škole svätého Ignatia, bola žena prísneho presvedčenia. Pretože sa nazdávala, že pracovné podmienky učiteľov sú nevyhovujúce, viedla posledný štrajk učiteľov diecézy. K životu pristupovala s takými istými prísnymi meradlami, aké hlásala svojim žiakom v triede. Mala pevné názory na dobro a zlo a zásady boli pre ňu drahšie ako ľudské bytosti.

Do rúk týchto dvanástich občanov, z ktorých poniektorí prišli na súd iba neochotne, iní zasa hľadali únik od záťaže každodenného života, vložil Ben Gordon osud Dennisa Riordana.

Zaspával, ubezpečujúc sa, že ženy budú celkom iste spolucítiť s manželom a otcom, ktorý tak trpel. Ale ako z toho ťažiť a nedostať pritom Riordana na lavicu svedkov? Pretože ak tam raz zastane, prakticky prizná jadro úmyslu zabiť. Na druhej strane, počas každého procesu sa vyskytnú nepredvídané okolnosti, ktoré môžu obhajcu donútiť radikálne zmeniť pôvodnú stratégiu. Strýko Harry vravieval: „Obhajca musí byť pevný a súčasne aj tvárny.“

Nakoniec Ben zaspal. Ale o hodinu sa zobudil, pokrytý studeným potom. Bosý sa potichu pobral cez spálňu do obývačky, zastal si v širokom okne a pozeral na prístav. Odhliadnuc od svetiel na moste Verrazano a na mostoch vedúcich na Manhattan, zdalo sa, že mesto potemnieva.

– Ben? – zavolal na neho zo spálne mäkký Arlenin hlas. Neodpovedal, dúfal, že znova zaspí a zbaví ho potreby zdôveriť sa jej. No orchvíľu začul, ako jej bosé nohy kráčajú po koberci. Objala ho.

– Panebože, celý si spotený!

– Ja… mal som taký sen. Les predvolal svojho posledného svedka. Odovzdal mi ho, a ja som preňho nemal nijaké otázky. Potom Les povedal: „Ľud skončil.“ Sudca Klein hľadel na mňa. „Pán Gordon, predvolajte svojho prvého svedka!“ Pozrel som na sudcovskú lavicu. Pozrel som na porotu. Ale nevládal som hovoriť. Začal som sa triasť, až som sa musel chytiť stolíka. Zobudil som sa celý spotený a celý sa chvejúc. Nijaký obhajca by nemal začínať proces s takým pocitom.

– Tvoj strýko Harry vravieval, že keď šiel na súd a ruky nemal chladné ako kus ľadu a necítil v sebe mimoriadne napätie, vedel, že nebude práve najlepší. Povedal si mi to, či nie?

– Veru, – prisvedčil Ben.

– Takže teraz prechádzaš čímsi podobným. Nervy. Tréma. A to je dobre. To znamená, že si robíš starosti, že si hlboko zainteresovaný na Riordanovom osude.

– Nerozumieš… – snažil sa dôvodiť.

Pretože mala pocit, že to potrebuje, pokračovala. – Celé dni a noci si sedel v právnickej knižnici, preštudoval si množstvo prípadov, celkom iste si pripravený. Povedal si, že máš stratégiu na proces dobre premyslenú.

– Nerozumieš! – vybuchol. Začal sa prechádzať. Hovoril podráždene, vety akoby vystreľoval. – Celá moja stratégia je postavená na skutočnosti, že podľa zákona a faktov nemáme nijakú odôvodnenú obhajobu. A všetky tie prípady, ktoré som preštudoval? Tie to iba potvrdili. Tak teda čo má právnik robiť, keď nemá nijakú obranu?

– Vŕtaj do každého svedka. Ustavične hľadaj medzery, ktoré by mohli predstavovať oprávnenú pochybnosť, – radila mu Arlene.

– To treba robiť v hociktorom inom procese. Žaloba sa obyčajne musí spoľahnúť na svedkov so zápisom v trestnom registri alebo s nedobrou povesťou, na policajtov, ktorí pritvrdili v snahe získať priznanie, na doznania, ktoré možno napadnúť, pretože ich získali nezákonne. Ale v Riordanovom prípade nemajú Lesovi svedkovia dôvod klamať alebo zveličovať. Sú to solídni svedkovia, ktorých charakter ani vierohodnosť nemôžem nijako napadnúť.

– Tak teda čo môžeš urobiť?

– Zabŕdať, – povedal Ben.

– Ale práve si povedal, že to nebude stačiť.

– V tomto prípade zabŕdanie nie je stratégia, ale taktika, manéver, ktorý zakryje moju naozajstnú stratégiu.

– Manéver? – spýtala sa Arlene neveriacky.

– Les čaká, že budem do jeho svedkov vŕtať. Nepochybne ich na to aj pripravil. Nuž ho teda podporím, nech si to len myslí, a budem do jeho svedkov zabŕdať. Ale po celý ten čas si budem musieť počínať ako kúzelník, ktorý udržiava tvoj pohľad na nevinnej ruke, kým druhou vlastne vykonáva trik. Zatiaľ čo budem zabŕdať, budem si hľadať iné príležitosti.

– Príležitosti na čo?

– Strýko Harry často citoval starý právnický aforizmus: „Keď je zákon proti tebe, napadni fakty…“

– „A keď sú proti tebe fakty, napadni zákon,“ – spomenula si Arlene.

– Správne!

– A ak je proti tebe oboje? – spýtala sa.

– Potom nasleduje vlastné pravidlo strýka Harryho. Ak je proti tebe oboje, odveď mysle porotcov od toho, čo tvoj mandant urobil, a súď jeho obeť. Kým Les bude prezentovať svoj prípad a ja budem odpútavať jeho pozornosť mätením jeho svedkov, v skutočnosti budem hľadať možnosť, ako do prípadu zatiahnuť Cletusa Johnsona a ako ho postaviť pred súd za znásilnenie a vraždu Agnes Riordanovej. Chcem, aby porota precítila každý trýznivý, bolestivý a krvavý detail toho, čo sa stalo. Chcem, aby každá žena v porote mala pocit, že sa to mohlo prihodiť jej, a ak by sa jej to prihodilo, aby pocítila hrôzu, ktorú musela zažiť Agnes, skôr ako umrela.

– Mne sa zdá, že je to veľmi účinná stratégia, – povedala Arlene. – Prečo sa teda tak bojíš?

– Pretože, moja drahá, všetky prípady, ktoré som si preštudoval, všetky učebnice umenia dokazovať, ktoré som si prečítal, sa zhodujú v jednom. Bude veľmi, veľmi ťažké dostať na pretras pred súdom Johnsonove zločiny. Možno sa ukáže, že sa to ani nedá. A ak je tak…

Ben zmĺkol a mlčal dlho, až nakoniec pripustil: – …a ak sa tak stane… a to ma prebudilo. Ak vo chvíli, keď Les povie „Ľud skončil“, nebudem mať obhajobu, nebudem ju už mať vôbec.

– Môžem prísť na súd? – spýtala sa Arlene.

– Bol by som radšej, keby si nechodila.

– Dobre, – pristala, neschopná skryť, ako sa jej dotklo, že ju vylúčil z najdôležitejšej časti svojho života.

Ráno, predtým ako sa pobral na súd, Arlene si ho premerala. Tmavý oblek, svetlobelasá košeľa, úzka viazanka s jemným pásikom, všetko sa stretlo s jej súhlasom. Pozrela na jeho vlasy, ešte vlhké od sprchovania, a prikývla, hoci vedela, že ešte skôr, ako sa ráno skončí, budú suché a znova strapaté.

Pobozkala ho a zašepkala: – Veľa šťastia, drahý, – a súčasne sa diskrétne dotkla jeho ruky. Bola chladná ako kus ľadu. Ak mal strýko Harry pravdu, tak jej milenec bol nachystaný pustiť sa do boja.

11

Keď Ben Gordon prišiel do budovy súdu, už naňho čakali televízne kamery. Pokúsil sa pretlačiť popri nich, dostal sa však priamo do zajatia mikrofónov, ktoré mu tisli do tváre ako zbrane, a ručných kamier, ktoré ho prepadávali zo všetkých strán. Reportéri – ženy rovnako ako muži – ho zaplavili otázkami.

– Počuli sme, že obhajobu ste postavili na pomätení mysle svojho klienta. Môžete nám to potvrdiť?

– Je pravda, že sa váš klient pokúsil obesiť sa v cele?

– Izolovali ho na Rikerovom ostrove od ostatných väzňov, aby ho černosi nezabili?

– Bude počas procesu k dispozícii na rozhovory?

– Dopočuli sme sa, že jeho susedia v Astorii založili podporný fond na jeho obhajobu…

Reportérka, ktorá pri získavaní interview stavila na krásu a dúfala, že tak dosiahne, čo sa iným nepodarilo, sa s úsmevom spýtala: – Pán Gordon, náš producent si dal tú námahu a urobil si podrobný prehľad sledovanosti nášho programu. Viete, že po reláciách o nezamestnanosti a o prezidentovi Reaganovi dosiahol tento prípad v našom dokopy desaťhodinovom spravodajstve najdlhšiu minutáž?

– A viete vy, mladá žena, – odpovedal Ben, – že súdy boli ustanovené na to, aby presadzovali spravodlivosť, a nie na to, aby produkovali materiál na televízne spravodajstvo? Nestojíme o vaše rekordy. Chystám sa brániť muža obvineného z vraždy. Moja myseľ sa zaoberá tým, ako ho budem obhajovať, a nie vymýšľaním odpovedí na vaše otázky. Prepáčte.

Pretlačil sa cez zástup a počul, ako sa znechutení reportéri vyhrážajú: – O šiestej si na toho sukinho syna posvietim!

Prišiel do miestnosti pre obžalovaných, kde sa mohol zhovárať so svojím klientom, a zistil, že novinári sa rovnako ako naňho vrhli aj na Dennisa Riordana, len čo vystúpil z autobusu, ktorý ho priviezol z Rikerovho ostrova. Jeho strážcovia museli použiť fyzickú silu, aby ho uchránili a udržali reportérov z dosahu.

Ben požiadal, aby ho nechali s klientom osamote.

– Pán Riordan, všetko sa začína. Len čo vojdeme do súdnej siene, čas začne bežať ako tikot hodín. Každý deň, každá hodina sa ráta. Iba toľko času máme, aby sme sa bránili. Doteraz ste mi veľmi nepomohli. Ak ste však zmenili svoj názor a počas procesu vám zíde na um čokoľvek, čo by mohlo pomôcť, zaťahajte ma za rukáv. Požiadam o odklad, aby sme to mohli prediskutovať.

Povedzte mi všetko, akokoľvek by sa vám to zdalo nepodstatné. Potrebujem každý záchytný bod, na základe ktorého by som mohol rozbiť jednotlivé svedectvá obžaloby. Je to pre moju stratégiu životne dôležité. Napríklad ak opíšu, čo ste mali toho dňa na sebe, a farba viazanky bude odlišná, povedzte mi to. Ak povedia, že ste čosi povedali tak, a vy ste to povedali inak, dajte mi vedieť. Ak ste položili pištoľ na stôl pravou rukou a seržant bude vypovedať, že to bola ľavá ruka, ozvite sa. Musím žalobu vyvádzať z konceptu podrobnosťami. A som celkom závislý od toho, či mi pomôžete, alebo nie.

Riordan mu neodpovedal, len sa spýtal: – Zavoláte ma na lavicu svedkov? Chcem svedčiť!

Ben si nechcel odcudziť klienta tým, že by odmietol jeho žiadosť vo chvíli, keď sa proces s ním začínal, a preto povedal: – Uvidíme, ako sa prípad vyvinie.

– O to mi ide predovšetkým, chcem o tom porozprávať ľuďom, chcem ich varovať, – trval Riordan na svojom.

– Uvidíme, – zopakoval Ben, hoci sa pevne rozhodol – ak sa neprihodí nič nepredvídané – za nijakých okolností nezavolať Riordana na svedecký post.

Porota už sedela vo svojom boxe. Prvý svedok obžaloby čakal v prvom rade medzi divákmi. Vzhľadom na všeobecnú pozornosť, ktorú prípad vzbudil, zvyšok miest zaujali reportéri, novinoví a televízni kresliari a zvedaví občania, belosi aj černosi, ktorých najprv prezreli a až potom pustili, aby obsadili niekoľko zvyšných sedadiel.

Súdny úradník zavolal: – Vstaňte!

Porotcovia, žalobca aj obhajca, ľudia od novín aj diváci s rešpektom vstali a sudca Klein, odetý do čierneho sudcovského talára, vošiel. V pätách mu šla bucľatá tmavovlasá súdna stenografka. Zašepkal jej niekoľko posledných inštrukcií a vystúpil k svojej lavici.

Prezrel si súdnu sieň a podráždene si pomyslel: Celý tento proces je tuším zbytočný. Viem, ako dopadne. Tak či onak je to moja chyba. Keby som si bol vybral staršieho advokáta, aby bránil Riordana, iste by ho bol prehovoril, aby sa priznal k menej závažnému činu. Mladý Gordon to nedokázal. Alebo to dokázať ani nechcel. Možno uvítal túto výzvu, možno sa teší televíznej publicite, možno sa teší na novú skúsenosť.

V tejto nie veľmi prívetivej nálade sudca Klein povedal: – Dobre, dobre. Nech si všetci sadnú. – Zagestikuloval smerom k súdnemu úradníkovi, ktorý oddrkotal obvyklé otváracie formulky. Potom sudca Klein pozrel smerom k Lesterovi Crewovi. – Je Ľud pripravený?

Crewe prikývol, pozrel smerom k zástupcom tlače a ustálil svoj pohľad na porote. Upravil si okuliare v ťažkom ráme, uvedomil si pritom, že ruka sa mu trochu chveje, zhlboka sa nadýchol a sám seba upokojoval: Naťahuj čas. Konaj presne tak, ako si si to dnes v noci opakoval. Hortense mu poradila, že čím bude hovoriť pomalšie, tým lepšie, pretože všetko, čo povie, nadobudne tak väčšiu váhu a spadnú z neho aj posledné náznaky nervozity. A Hortense to musela vedieť, veď vyučovala rétoriku.

Oblizol si pery, odkašlal si a začal: – Dámy a páni v porote, presne podľa procedúry v kriminálnych prípadoch…

Sudca Klein mu skočil do reči. – Obžaloba, nepoučujte nás o tom, ako viesť proces. Iba predneste otváraciu reč.

– Pri všetkej úcte, vaša ctihodnosť, vzhľadom na okolnosti tohto zvláštneho prípadu pokladám za nevyhnutné povedať úvod k obvyklej otváracej reči.

– A nič s tým nemá spoločné prítomnosť všetkých týchto reportérov, však? – odpálil sudca Klein naspäť.

Crewa nutkalo odpovedať, no rozhodol sa striktne dodržať naplánovaný vstup. Pocítil nemalé zadosťučinenie zo skutočnosti, že keď biely sudca zahriakol čierneho žalobcu, získal ten čierny sympatie prinajmenej piatich členov poroty.

– Dámy a páni, presne podľa procedúry v kriminálnych prípadoch prokurátor prednáša otváraciu reč, aby vám predostrel fakty, ktoré sa potom pokúsi dokázať, pretože váš verdikt musí byť postavený nie na emóciách, ale výlučne na faktoch. Nie na tom, čo možno Dennis Riordan pociťoval, ale na tom, čo skutočne urobil.

Ľud dokáže, že dňa dvadsiateho prvého januára tisícdeväťstoosemdesiatdva si Dennis Riordan za hranicami štátu New York kúpil revolver a vrátil sa späť do New Yorku s výslovným úmyslom zabiť Cletusa Johnsona. Dvadsiateho štvrtého januára si potom naozaj na Johnsona postriehol, vystrelil naňho päť striel, pričom ho štyrikrát zasiahol a na mieste zabil. To všetko dokážeme pomocou svedkov celej udalosti a, čo je najdôležitejšie, kompletným a neodškriepiteľným doznaním viny pána Riordana. Ďakujem vám.

Lester Crewe sa vrátil na svoje sedadlo a sudca Klein sa podľa zvyklostí spýtal: – Pán Gordon?

Ben vstal, urobil pauzu a potom, pretože nechcel prezradiť svoju stratégiu ani len malým neuváženým vyhlásením, prosto povedal: – Vaša ctihodnosť, obhajoba sa rozhodla, že neprednesie nijakú otváraciu reč.

Vzrušenie, ktoré mu vybuchlo za chrbtom, Benovi povedalo, že toto vyhlásenie vzbudilo medzi novinármi mimoriadne prekvapenie a vlnu dohadov.

– Obhajoba, dobre ste zvážili svoje rozhodnutie? – spýtal sa sudca Klein.

– Áno, vaša ctihodnosť.

Sudca Klein s takým postupom v duchu nesúhlasil, ale nemal na výber, a tak prikázal: – Váš prvý svedok, pán Crewe!

– Ľud pozýva Williama Simmonsa!

Cez ohradenie prešiel bledý nervózny mládenec z prvého radu. Bol úhľadne oblečený, mal slušivú viazanku, ktorá ladila s oblekom, ale pôsobilo to na ňom ešte nepohodlnejšie, než sa sám cítil. William Simmons vystúpil na jediný schodík, ktorý viedol na miesto pre svedkov. V ruke mal knihu v čiernej väzbe. Sudca Klein naznačil súdnemu úradníkovi, aby svedka podrobil prísahe.

– Položteľavúrukunabibliuazdvihnitepravúrukuaslávnostneprisahajtežebudetehovoriťpravdualenpravdutakvámbohpomáhaj!

– Prisahám!

– Vaše meno?

Svedok odpovedal: – William Simmons.

Lester Crewe podišiel k miestu pre svedkov a postupne zo Simmonsa dostal, že je obchodník, ktorý Riordanovi predal revolver kalibru 38. Potom Simmonsa požiadal, aby vstal a identifikoval Dennisa Riordana. Potom, odvolávajúc sa na čierny zošit, do ktorého si robil záznamy o predaji, Simmons do najmenších podrobností dosvedčil všetko, čo sa toho dňa v obchode so zbraňami udialo. Poukázal najmä na to, že Riordan mu dal falošnú adresu, zatajil vodičský preukaz, keď ho žiadal, aby sa preukázal, a spomenul, že zbraň je určená jeho žene na osobnú obranu, lenže, ako sa ukázalo neskôr, jeho žena bola v tom čase už mŕtva. Potom Simmons identifikoval zbraň – podľa čísla, ktoré bolo na revolveri vyrazené a ktoré porovnal s číslom v zošite. Lester Crewe požiadal, aby zbraň zaevidovali ako dôkaz, a obrátil sa k Benovi Gordonovi. – Svedok je váš.

Ben vstal, v ruke žltý notes, a podišiel k lavici svedkov dumajúc: Už sa to začína, taktika, manévre, spochybňovanie svedkov. Len dávaj dobrý pozor, Les, inak sa mi to nepodarí.

– Pán Simmons, svedčili ste, že pán Riordan vám neukázal vodičský preukaz, keď ste ho požiadali, aby sa vám preukázal. Požiadali ste ho výslovne o vodičský preukaz?

– Vodičský preukaz pokladáme za najpríhodnejší, pretože obyčajne je na ňom aj fotografia. A tak som povedal, ako hovorím vždy: „Najlepší by bol vodičský preukaz, registrácia majiteľa alebo čosi iné, oficiálne.“

– Takže nepovedali ste pánu Riordanovi priamo: „Ukážte mi vodičský preukaz“, a on odmietol?

– Nie, pane. Ale ani mi ho neukázal, – oznamoval Simmons.

– Predpokladajme, že by vám pán Riordan bol ukázal svoj newyorský vodičský preukaz. Napokon, na newyorskom vodičskom preukaze nie je fotografia ako na preukazoch v niektorých iných štátoch.

– To viem, pane, – povedal Simmons.

Ben zacítil príležitosť, akú nečakal: – Ako to viete?

– Predávame veľa zbraní ľuďom, ktorí nie sú z nášho štátu. Pod podmienkou, že sa môžu hodnoverne preukázať.

– Čiže ak by vám pán Riordan ukázal svoj newyorský vodičský preukaz, dokonca bez fotografie, tak či onak by ste mu tú zbraň predali, však? – spresňoval Ben.

– Áno, pane.

– Povedzte mi, pán Simmons, a ak by pán Riordan nebol vôbec spomenul svoju manželku, ak by sa nebol zmienil, že zbraň jej má poslúžiť na obranu, boli by ste mu ten revolver predali?

– Nuž, ja…

– Pozrime sa na to inak, – prerušil ho Ben. – Spýtali ste sa ho vy, či tú zbraň kupuje pre svoju ženu, aby sa mohla obrániť?

– Nie, pane.

– Takže vám vlastne nezáležalo na tom, či je nažive, alebo nie. Správne?

Crewe vstal a zaintervenoval. – Vaša ctihodnosť, to je mätenie svedka.

– Vaša ctihodnosť, obžaloba kládla mimoriadny dôraz na slová môjho klienta, že tú zbraň kupuje svojej žene na ochranu. V skutočnosti tento fakt nemá nijaký význam. Nazdávam sa, že tento smer výsluchu obžaloby je chybný, a chcem na to poukázať.

– Svedok smie odpovedať, – rozhodol sudca Klein. – Keby ste boli vedeli, či je pani Riordanová nažive, bolo by to ovplyvnilo predaj revolvera, alebo nie?

– Nie, pane, – pripustil napokon Simmons.

Ben zhrnul. – Pán Simmons, aké meno kupujúceho ste si zapísali do tamtoho zošita?

– Dennis Riordan.

– Takže kupujúci sa nepokúsil zatajiť svoju totožnosť, však?

– Nie, pane.

– Koná tak človek, ktorý sa cíti vinný?

– Nuž… nie, pane.

– Pán Simmons, poznáte štvrť, v ktorej býva pán Riordan?

– Nie, pane.

– Viete, že ju pokladajú za štvrť s vysokým stupňom zločinnosti?

– Nemal som sa to ako dozvedieť.

– Viete, že zatiaľ čo pán Riordan bol vo vyšetrovacej väzbe, vlámali sa mu do bytu a vyplienili ho?

Reakcia medzi prekvapenými zástupcami tlače bola takmer taká hlasná ako slová, ktoré Lester Crewe zakričal, vyskočiac na rovné nohy:

– Vaša ctihodnosť, námietka! Obhajoba nemá na túto otázku nijaký dôvod, ani nepredložila nijaký dôkaz, že dom obžalovaného naozaj vykradli! Žiadam, aby sa táto otázka stiahla!

Ale Ben pokojne odvetil: – Vaša ctihodnosť, ak sa bude obžalobe páčiť, sám zaujmem miesto na svedeckej lavici a dopodrobna dosvedčím, čo som našiel v byte obžalovaného.

Sudca Klein chvíľu premýšľal, potom prikázal: – Dovoľujem svedkovi, aby odpovedal.

– Nie, nevedel som, že mu vyplienili dom, – povedal Simmons.

– Z hľadiska týchto skutočností, pán Simmons, nie je dosť možné, že keď pán Riordan povedal, že kupuje revolver na obranu vlastného domu, hovoril pravdu?

– Ja… je to možné, – pripustil Simmons, pohľadom prosiac Lestera Crewa, aby ho vysekal zo situácie, ktorú ani jeden z nich nepredvídal. Ale žalobca mu nevedel pomôcť.

– Ešte jedna otázka, pán Simmons. Starostlivo si premyslite, čo odpoviete. Povedal alebo urobil pán Riordan čosi, čo by vás doviedlo k presvedčeniu, že jeho úmyslom je kohosi zabiť?

Simmons zaváhal, tvár mu sčervenela, až napokon povedal: – Nie, pane.

Keď sa Ben vrátil k svojmu kreslu, Riordan ho pošklbal za rukáv a zašepkal: – Chlapče, ste blázon. Len čo sa dostanem na svedecký pľac, okamžite im presne poviem, načo som si ten revolver kupoval.

Ale Ben Gordon sa nedal vyrušiť. V tom okamihu, súdiac podľa zbedačeného výrazu, aký poskytovala tvár Lestera Crewa, odvrátil pozornosť žalobcu do tej miery, že ho donútil aspoň zreparovať škody.

– Povedzte mi, pán Simmons, – začal Lester Crewe následný výsluch, – mali ste nejakú príčinu podozrievať, že obžalovaný nehovorí pravdu, keď ste mu ten revolver predávali?

– Nie, pane.

– Ak by vám pán Riordan povedal, že má v úmysle niekoho zabiť…

– Námietka! – zakričal Ben.

– Vaša ctihodnosť, keďže obhajoba zacielila svoj výsluch týmto smerom, mám právo v ňom pokračovať, – trval Lester Crewe na svojom.

Sudca Klein chvíľu dumal, potom rozhodol: – Môžete položiť otázku.

– Pán Simmons, keby vám pán Riordan povedal, že má v úmysle niekoho zabiť, boli by ste mu revolver predali?

– Nie, pane, nepredal, – odpovedal Simmons poctivo.

Keď sa Crewe obrátil, Ben vstal a spýtal sa: – Pán Simmons, za celý čas, čo ste pracovali v tom obchode, prišiel niekedy niekto a povedal vám, že si potrebuje kúpiť revolver, aby niekoho zabil?

– Samozrejme, že nie, pane.

– Takže neviete, čo by ste urobili, keby bol povedal, že chce niekoho zabiť. Je to tak? – spýtal sa Ben. Nevyčkal na odpoveď, sadol si a tváril sa, že si čosi zapisuje do svojho žltého notesa.

V skutočnosti si čmáral – manévrovať, manévrovať, manévrovať… zaberá to… zaberá.

12

– Wilbert Ward! – zavolal Lester Crewe.

Strážnik pri dverách súdnej miestnosti pustil dnu nevysokého černocha. Zavalitý, dohladka oholený, vhodne oblečený na vystúpenie pred súdom, razil si chlapík cestu k ohradeniu. Zaujal svoje miesto, zložil prísahu, povedal meno a adresu.

Crewe podišiel k nemu a položil mu prvú otázku: – Pán Ward, poznali ste muža menom Cletus Johnson?

– Áno, pane.

– Ako dlho ste ho poznali?

– Väčšiu časť svojho života, – povedal Ward.

– Stretli ste sa s Cletusom Johnsonom dvadsiateho štvrtého januára roku tisícdeväťstoosemdesiatdva?

– Áno, pane.

– Kde ste s ním boli?

– V reštaurácii Avon na Lenox Avenue.

Potom Lester Crewe položil niekoľko rutinných otázok a odpovede na ne vysvetlili, že toho dňa Ward a Cletus Johnson vyšli z reštaurácie Avon, kde sa naobedovali, smiali sa na žarte, ktorý Johnson práve povedal, keď akýsi neznámy beloch zakričal: „Cletus Johnson!“ Johnson sa obrátil. Ten muž vystrelil. Johnson sa zvalil na chodník. Útočník potom odišiel k svojmu autu, nastúpil a vzdialil sa.

Lester Crewe sa spýtal: – Pán Ward, je muž, ktorý vystrelil na Cletusa Johnsona, v tejto súdnej sieni?

– Áno, pane!

– Mohli by ste ho, kvôli porote, identifikovať?

Ako ho Les inštruoval, Ward vstal z lavice svedkov a ukázal smerom k Dennisovi Riordanovi.

– To je on.

– Ste si istý? – spýtal sa Crewe.

– Áno, pane. Na tú tvár nikdy nezabudnem.

– Môžeme do zápisnice uviesť, že svedok identifikoval obžalovaného Dennisa Riordana, – požiadal Crewe a potom uzavrel: – Ďakujem, pán Ward. – Obrátil sa k Benovi Gordonovi a vyzval ho, aby začal s krížovým výsluchom.

Pomaly, hľadiac priamo naňho, aby v ňom vzbudil pocit neistoty, Ben pristúpil k svedkovi.

– Pán Ward, povedali ste, že ste sa dlhé roky kamarátili s Cletusom Johnsonom.

– Áno, pane, odvtedy čo sme spolu začali chodiť na strednú školu, – odpovedal Ward pohotovo.

– Aj ste ju spolu absolvovali? – spýtal sa Ben.

– Nie, pane. Clete vypadol v prvom ročníku. Ja som ešte rok pokračoval.

– Ale dobrými priateľmi ste zostali aj naďalej? – spýtal sa Ben.

– Áno, pane!

– A boli ste dobrí a blízki priatelia až do chvíle jeho smrti – spýtal sa Ben, budujúc si základ na neskôr, keď mu jeho taktika otvorí dvere k vlastnej stratégii. Potom odrazu zmenil predmet výsluchu, aby odlákal svedkovu pozornosť. – Pán Ward, vypovedali ste, že vy a Cletus Johnson ste v ten deň obedovali v reštaurácii Avon, však?

– Áno, pane, – odpovedal Ward rázne, pretože čím dlhšie stál na mieste pre svedkov, tým sa cítil bezpečnejšie a bol dôverčivejší.

– Pána Johnsona zastrelili okolo štvrtej popoludní. Takže bol to obed, pán Ward? – spýtal sa Ben, pozerajúc na porotu.

Ward musel priznať. – Bol to taký trochu neskorší obed.

– Aj ja si tak myslím, – povedal Ben akoby súhlasne a potom sa spýtal: – Čo ste mali na obed?

– Uhm… mali sme… rebierko, bravčové rebierko. A zeleninu, kapustu.

– Zdá sa, že to bola prísna diéta, – poznamenal Ben a potom pokračoval. – Aj ste si čosi vypili?

– Ja… áno, tuším sme si aj čosi vypili.

– Po dvoch pohárikoch? – spýtal sa Ben.

– Nepamätám sa. Nie, pane. Po dvoch nie, – tvrdil Ward.

– Ste si istý? – spýtal sa Ben takým nástojčivým tónom, aby vo Wardovi vzbudil dojem, že má dôkaz o pravom opaku.

– No, možno sme to otočili dvakrát, – priznal napokon Ward.

– Pán Ward, nie je skutočnosť napokon taká, že reštaurácia Avon nie je ani tak reštaurácia ako skôr bar?

– Nie, pane!

– Pán Ward, zašiel som si do reštaurácie Avon, a nevidel som, že by tam podávali jedlá. Čo myslíte, prečo?

– Možno práve nebol čas na podávanie jedál, – pokúsil sa Ward o vysvetlenie.

– Boli štyri hodiny popoludní, čas na obed, pán Ward, – namietol Ben.

Lester Crewe hlasite a netrpezlivo zvolal: – Námietka voči forme a relevantnosti!

– Prijíma sa námietka voči forme! – rozhodol sudca Klein. – Spýtajte sa vhodnejším spôsobom, pán obhajca!

Ben sa vrátil k otázke. – Pán Ward, ešte vždy trváte na tom, že o štvrtej popoludní ste vy dvaja s Cletusom Johnsonom obedovali, a nie popíjali?

– Už som povedal, že sme aj čosi vypili, – priečil sa Ward, aby si u poroty uchránil reputáciu.

Ben mu síce trochu skrvavil nos, ale rozhodujúce body z neho nevytrieskal. Pravda, stačilo to, aby zahmlil vlastný cieľ. A preto znova prudko zmenil smer výsluchu.

– Pán Ward, čo ste robili, keď – ako ste povedali – pán Riordan začal strieľať na Cletusa Johnsona?

– Keď som počul výstrel, hodil som sa na zem. To som sa naučil v armáde.

– Takže vy ste sa hodili na zem, – zdôraznil Ben. – Kedy?

– Len čo sa začala streľba.

– Kam ste sa hodili? – pokračoval Ben.

Ward pozrel na Crewa, potom na sudcovskú lavicu, akoby ho neočakávaná otázka zmiatla. Keď nikde nenachádzal pomoc, odpovedal. – Keď sa začala streľba, hodil som sa za schodík. Urobil by tak každý, kto má zdravý rozum.

– Len čo ste začuli prvý výstrel?

– Áno, pane. Vy by ste tak neurobili?

– Urobil, pán Ward, – pritakal Ben. – Čiže ak som rozumel správne, vy a Clete Johnson ste si dali… uhm… obed a niekoľko pohárikov, vyšli ste z baru, smiali ste sa na nejakom žarte, ktorý Clete práve povedal. Potom ktosi zavolal „Cletus Johnson!“ A Clete sa obrátil. Za ako dlho po tom zaznel výstrel?

– Len čo sa Clete obrátil.

– Okamžite?

– Áno, pane.

– A vy ste sa skryli za schodíkom hneď po prvom výstrele?

– Áno, pane, ako som povedal.

– Myslíte to tak, pán Ward, že ste sa tam krčili a len ste pozorovali, ako ten chlap pumpuje štyri guľky do vášho drahého, blízkeho kamaráta Cleta?

– Ja som ho nepozoroval. Snažil som sa dostať preč z palebnej línie, – namietal Ward.

– Teda v skutočnosti sa stalo toto. Dali ste si niekoľko pohárikov, vyšli ste von, počuli ste zavolať Cletovo meno, počuli ste výstrel a kryli ste sa za schodíkom. Bolo to tak, pán Ward?

– Približne.

– Takže jediný čas, keď ste sa mohli pozrieť na človeka, ktorý prepadol Cleta, bol zlomok sekundy medzi tým, čo ste sa obrátili, a tým, čo ste sa začali kryť?

– Nuž, ja… ja som ho videl! – tvrdil Ward.

– Zlomok sekundy, možno jednu stotinu sekundy, – vyhlásil Ben. – Človek s troma alebo štyrmi poldecákmi v sebe hodí bleskový pohľad na neznámeho belocha, potom príde na súd a veľmi seriózne vyhlási, že toto je človek, ktorý zastrelil jeho starého kamaráta Cletusa Johnsona. Viete, pán Ward… – povedal Ben, obrátil sa a vykročil k stolíku obhajoby s výrazom pohŕdania a dúfal, že porota cíti to isté čo on.

Ako sa dalo čakať, Lester Crewe ihneď vstal a od stolíka žaloby sa spýtal: – Pán Ward, videli ste obžalovaného ešte niekedy potom?

– Áno, pane.

– Poviete porote, ako sa to stalo?

– Polícia ma požiadala, aby som prišiel na okrsok kvôli identifikácii, – povedal Ward.

– A vtedy, pri tej príležitosti, keď obžalovaného postavili do radu s inými mužmi, ste ho spoznali?

– Áno, pane!

– Pochybujete, že je to muž, ktorého ste videli strieľať na Cletusa Johnsona?

– Ani trochu, – trval Ward definitívne na svojom.

Crewe vrátil svedka späť Benovi s krátkym: – Ďakujem, pán Ward.

Ben Gordon pristúpil k svedkovi. – Pán Ward, keď Cletus Johnson padol smrteľne poranený na zem a streľba ustala, čo ste urobili?

– Podišiel som k nemu. Chcel som vidieť, či sa mu dá ešte pomôcť.

– Ale vypovedali ste, že ste videli, ako obžalovaný ide k autu, sadá doň a odchádza. Takže čo ste robili v skutočnosti? Sklonili ste sa k svojmu drahému, blízkemu priateľovi? Alebo ste pozorovali útočníka?

– Ja… myslím, že som robil oboje, – bránil Ward svoje predchádzajúce svedectvo.

– A pretože ste videli obžalovaného celkom jasne, dostatočne dlho, tak, že ste ho dokázali identifikovať aj v rade s inými mužmi a potom aj tu, v súdnej sieni, nie je možné, že zatiaľ čo váš drahý priateľ krvácal a umieral, namiesto toho, aby ste sa pokúsili zachrániť mu život, len tak ste tam stáli a pozorovali, ako útočník uniká, a pripustili ste, aby váš priateľ umrel? – spýtal sa Ben. – A bol to váš drahý, blízky, dlhoročný kamarát. Ach, pán Ward, pán Ward…

Ako Ben predpokladal, Ward cítil potrebu zdôrazniť blízke priateľstvo s Cletusom Johnsonom. Zavalitý čierny chlapík takmer vyletel zo svojho miesta na lavici svedkov a zvolal: – Naozaj to bol môj priateľ! A urobil som všetko, čo som preňho urobiť mohol! Len to… len to nestačilo!

– Aký blízky priateľ ste boli Cletusovi Johnsonovi? – spýtal sa Ben.

– Aký blízky? – zopakoval Ward zmätene. – Blízky. Veľmi blízky. Neviem, ako by sa dalo povedať, aký blízky… A pozrel sa na Lestera Crewa, akoby ho žiadal o pomoc.

– Nuž, napríklad, o čom ste sa zhovárali? – spýtal sa Ben akoby náhodou.

– Zhovárali sme sa o mnohých veciach. O športe. Občas sme hovorili o politike, akože Reagan nie je pre černochov dobrý. A tak.

– Aj o ženách? – spýtal sa Ben s úsmevom.

Ward sa takisto slabučko usmial. – Hej, zhovárali sme sa aj o ženách.

– Vymenili ste si dokonca aj mená, telefónne čísla, hovorili ste, aké to s nimi bolo, ako to chlapi občas robia? – spýtal sa Ben ešte vždy s úsmevom.

Ward zaváhal, potom pripustil. – No. Občas.

Ben spravil odmlku, nazrel do svojho notesa, akoby vyčerpal otázky. Svedok sa nazdal, že krížový výsluch sa skončil, a už sa začal dvíhať, keď sa Ben ozval: – Ešte jednu otázočku, pán Ward.

Svedok klesol na lavicu.

– Povedzte mi, pán Ward, opísal vám niekedy váš drahý, blízky priateľ Cletus Johnson, ako znásilnil a zaškrtil Agnes Riordanovú?

Ešte skôr ako Ben vyslovil jej plné meno, Lester Crewe bol na nohách a kričal: – Námietka! Otázka je irelevantná a nevecná!

– Obhajoba? – vyzval sudca Klein Bena, aby vyvrátil Crewovu námietku.

– Vaša ctihodnosť, nakoľko žaloba v otváracej reči a potom aj počas výsluchu svojho prvého svedka objasnila, že úmysel obžalovaného je v tomto prípade kľúčový, chcem preskúmať túto otázku zo všetkých hľadísk, najväčšmi pokiaľ ide o prameň tohto úmyslu, – dôvodil Ben.

Sudca Klein dlho zvažoval oba dôvody, potom rozhodol: – Námietka sa prijíma. – Skôr ako mohol Ben protestovať, Klein dodal: – A vyhradzujem si, aby bola táto procesná námietka zaprotokolovaná.

Ben zachytil záblesk na tvári Lestera Crewa, ako potlačil úsmev, tváriac sa, že si robí poznámky. Má sa prečo smiať, pomyslel si Ben pochmúrne. Práve zmaril najlepšiu možnú obrannú stratégiu, akú mohol Ben vybudovať, ba položil aj základ na jej vylúčenie v budúcnosti. Benova snaha urobiť z Cletusa Johnsona ústredný bod tohto procesu práve utŕžila vážny úder.

13

Na druhý deň ako prvého svedka Lester Crewe uviedol seržanta Kalbfusa, ktorému sa Dennis Riordan udal a ktorému odovzdal svoj revolver. Ben si vypočul jeho výpoveď a s ľahkým srdcom sa vzdal otázok, šetriac sa na vstup, v ktorý vlastne ani nedúfal. Crewe potom predvolal detektíva Marchiho, ktorý zaviedol Riordana do vypočúvacej miestnosti a poučil ho, že vypovedať má iba za takých podmienok, ktoré mu zaručujú všetky práva, ako o tom hovorí precedens z prípadu Miranda. Hneď popoludní mladý žalobca zavolal na lavicu svedkov policajného lekára dr. Allana Frosta. Lekár zložil prísahu. Lester sa ho podrobne povypytoval na odborné vzdelanie vo všeobecnej medicíne a na špeciálne znalosti zo súdneho lekárstva. Frost poľahky a presvedčivo zodpovedal všetky otázky, pretože mal za sebou celé roky praxe súdneho experta v procesoch s vrahmi. Lester Crewe teda uviedol Frosta ako experta a potom už bol doktor pripravený na krížový výsluch.

– A teraz sa vás, doktor Frost, pýtam, či ste dvadsiateho piateho januára uskutočnili pitvu tela Cletusa Johnsona.

– Áno, pane, pitval som ho.

– Môžete porote povedať, pane, čo ste zistili?

– Na tele obete som našiel štyri rany spôsobené guľkami. V hrudi, v žalúdku, v boku a v slabinách.

– Stanovila pitva príčinu smrti Cletusa Johnsona?

– Áno, stanovila.

– Poviete, prosím, porote, aký bol váš záver?

– Všetky štyri rany prispeli k skonu obete. Ale rana do hrude zapríčinila okamžitú smrť, pretože zasiahla aortu a prešla Johnsonovi do srdca.

– Vychádzajúc z toho, čo ste zistili, možno povedať, že smrť nastala okamžite?

– Námietka! – zvolal Ben. – Otázka navádza na odpoveď.

– Dovoľte, aby som sa spýtal ináč, doktor. Kedy, podľa vášho odborného úsudku, nastala smrť?

– Keď berieme do úvahy miesta zranení, ktoré guľky spôsobili, povedal by som, že smrť nastala okamžite, – vyhlásil Frost.

– Podľa vášho presvedčenia, doktor, mohlo smrť zapríčiniť aj čosi iné? – spýtal sa Lester Crewe.

– Vychádzajúc zo skúmania všetkých životne dôležitých orgánov obete, jedinou príčinou smrti pána Johnsona boli zranenia guľkami, – vyhlásil Frost definitívne.

– Ďakujem, doktor.

Lester Crewe sa obrátil a vykročil späť na svoje miesto, nečakajúc, že Ben Gordon sa pokúsi podrobiť krížovému výsluchu Frosta, ktorého dôveryhodnosť a svedectvo boli nenapadnuteľné. Ben však vstal, zápisník v ruke, a Crewe sa poskladal na svoju stoličku veľmi opatrne, čakajúc, čo má jeho protivník za lubom. Frost bol priveľmi skúsený svedok, aby sa dal zmiasť. A Ben celkom iste nemá také znalosti zo súdneho lekárstva, ktoré by ním mohli otriasť. Lester Crewe preto venoval pozornosť Benovi.

Sudca Klein, uvelebený vo svojom kresle, zmätený rovnako ako žalobca, sa mierne nahol smerom k svedkovi a pomyslel si: Toto už Gordon podniká najskôr zo zúfalstva. Čo už len môže dostať z tohto svedka, čo by mu mohlo pomôcť?

Ben pevným krokom podišiel k lavici svedkov, zápisník v ruke, a predstieral, že chce položiť množstvo akurátnych, zapáravých otázok. Počkal, kým sa celá porota sústredí naňho a na svedka, lebo to, čo by mohlo vzísť z tohto krížového výsluchu, mohlo sa pre obhajobu ukázať ako životne dôležité.

– Doktor, – začal Ben, – verím, že ste uskutočnili množstvo pitiev, tuším ste povedali niekoľko tisíc, však?

– Áno, pane, – odpovedal Frost odmerane.

– Za dlhý rad rokov, však? – spýtal sa Ben.

– Pitvem od roku tisícdeväťstošesťdesiatšesť. To je dovedna šestnásť rokov!

– Šestnásť rokov, – zopakoval Ben pomaly, dávajúc slovám neobvyklý dôraz, len aby pomýlil Lestera Crewa, pokiaľ išlo o jeho zámery. – Povedzte mi, doktor, mali ste počas tých šestnástich rokov aj nejaké prestávky vo svojich povinnostiach? Mám na mysli, či ste neboli dlhší čas neprítomný na svojom pracovisku!

– Odhliadnuc od každoročnej letnej dovolenky, nie, pane, – odpovedal Frost a pozeral na Lestera Crewa – usiloval sa z jeho výzoru odhadnúť, kam asi smeruje Benova otázka. Ale zdalo sa, že Crewe je rovnako zmätený ako on.

Ben pokračoval. – Nikdy ste si nevzali voľno, aby ste sa dostali na tie báječné, pokojné konferencie, ktoré, ako sa zdá, lekári tak radi navštevujú? – Kládol tú otázku takým spôsobom, akoby mal v zásobe nejakú zvláštnu a znepokojujúcu informáciu.

– Nuž, – začal sa Frost nevedomky brániť, – experti na súdnu medicínu sa občas stretávajú na kongresoch, aby si vymenili skúsenosti a diskutovali o nových postupoch.

– A vždy, čírou náhodou, na pekných, teplých, utešených miestach, ako je Florida, Palm Springs alebo Panenské ostrovy? – spýtal sa Ben s úsmevom.

Ešte vždy zmätený, ale teraz už ostražito bedliaci nad Benovou taktikou, Lester Crewe vstal a intervenoval: – Vaša ctihodnosť, sú tieto invektívy nevyhnutné?

– Pán Gordon! – napomenul sudca Klein Bena.

– Ľutujem, vaša ctihodnosť. – Ben však nespúšťal z doktora zrak. – Pane, zúčastňujete sa na takých stretnutiach?

– Nie pravidelne.

– Koľkokrát za rok? Päť, desať, dvadsaťkrát? – pokračoval Ben.

– Toľkokrát nie, – namietal Frost. – Povedal by som trikrát, možno štyrikrát za rok. Také stretnutie nikdy netrvá viac ako tri, štyri dni.

– Aha, – povedal Ben a snažil sa, aby pôsobil dojmom, že tuho premýšľa a premŕva sa v dohadoch. – Mohli by ste povedať, či ten limit – tri alebo štyrikrát za rok – sa týka aj roku tisícdeväťstoosemdesiatjeden?

– Roku tisícdeväťstoosemdesiatjeden? – zopakoval Frost, ktorý sa ešte vždy snažil odhadnúť cieľ Benovej otázky. – Iste to nebolo viac ako štyrikrát. Najpravdepodobnejšie trikrát. Ale môžem zavolať sekretárke a dozvieme sa to presne.

– Nie je to nevyhnutné, doktor. Dám na vaše slovo. V roku tisícdeväťstoosemdesiatjeden ste nemali viac ako tri alebo štyri absencie, nikdy nie dlhšie ako tri alebo štyri dni. Ak to zrátame, je to povedzme dvanásť až šestnásť dní neprítomnosti za celý rok?

– To by mohlo sedieť, – povedal Frost, hľadajúc pohľadom u Crewa nejaký kľúč.

– Takže predpokladajme, že vo februári tisícdeväťstoosemdesiatjeden ste pracovali ako policajný lekár. A možno ste práve v tomto mesiaci boli niekoľko dní neprítomný.

– Áno, to možno predpokladať, – odpovedal Frost.

Nespokojný so zdanlivo irelevantnou líniou výsluchu sudca Klein zavolal: – Obhajoba! – Ben sa obrátil k sudcovi. Sudca mu nakázal: – Hľaďte sa čo najskôr dostať k cieľu, ak nejaký cieľ vôbec máte!

– Áno, vaša ctihodnosť, – povedal Ben a pomaly sa obrátil naspäť k svedkovi. Zvučne, jasným hlasom sa spýtal: – Takže rovnako môžeme predpokladať, že vo februári tisícdeväťstoosemdesiatjeden ste pitvali mŕtvolu Agnes Riordanovej?

– Áno, pitval som… – začal Frost vysvetľovať.

Ale Lester Crewe už stál a kričal, aby prehlušil Frostovu odpoveď. – Vaša ctihodnosť, protestujem! Otázka je irelevantná a z hľadiska tohto prípadu nepodstatná!

Časť miestnosti s novinármi za Benovým chrbtom po prvý raz za celý proces vybuchla. Bola to zatiaľ najväčšia senzácia, akú proces do tejto chvíle priniesol, a pretože verejnosť sa o prípad mimoriadne zaujímala, tlač a televízia ju pokladali za zlatú baňu. Ale sudca Klein zlostne zabúchal kladivkom. – Ešte jedno takéto vyrušenie, a dám vyprázdniť súdnu sieň! Rešpektujem Prvý doplnok, ale tu je súdne pojednávanie, a nie televízna show!

Len čo nastal pokoj, sudca sa obrátil na Crewa a Bena Gordona: – Páni, nazdávam sa, že bude lepšie, ak pri riešení tohto problému porota nebude prítomná. – Naznačil úradníkovi, aby porotu vyviedol von zo sály.

No ešte skôr ako boli z dosluchu, Ben rozvážne a nahlas namietol: – Ak zabránite porote, aby si vypočula celý dôkaz…

Sudca Klein tresol kladivkom o stôl tak prudko, že vrava, ktorá naplnila sieň, okamžite ustala. Hľadel dole na Bena. Ben sa pustil do hry impulzívne, ale už si uvedomoval, že v nej môže ísť o veľa. Znepriatelil si sudcu Kleina a tušil, že od tejto chvíle až do konca procesu nemôže od neho čakať nijakú priazeň, hoci doteraz s ním sudca sympatizoval. Avšak sledujúc celkovú stratégiu, Ben musel toto riziko podstúpiť.

Klein chvíľu počkal, kým sa upokojil, a potom povedal: – Pán obhajca, ešte jeden podobný trik a poženiem vás na zodpovednosť! A teraz, ak máte dostatočný právny podklad, ktorý by sa týkal hodnovernosti tohto svedectva, predložte ho!

Jeho tušenie sa vyplnilo, ale Ben bol odhodlaný ísť do krajnosti, aby situáciu, ktorá vznikla, využil naplno. Musí udržať Frosta na lavici svedkov a vytiahnuť z neho všetky krvavé podrobnosti o tom, ako Agnes Riordanovú prepadli, znásilnili a potom zaškrtili mocné ruky Cletusa Johnsona. A to môže vypovedať iba človek, ktorý pitval jej mŕtvolu. Ak vyhrá tento spor, ak toto všetko predostrie porote, jeho stratégia môže uspieť.

Plný dôvery v seba, s pocitom, že po prvý raz tento prípad kontroluje, Ben oslovil sudcu.

– Vaša ctihodnosť, podľa obžalovacieho spisu, podľa otázok, ktoré položila obžaloba, jedným z kľúčových momentov v tomto prípade je úmysel obžalovaného. Pretože stav mysle obvineného, bez ktorého by nijaký úmysel neexistoval, bol založený na jeho reakcii na brutálnu vraždu jeho dcéry, je nanajvýš relevantné, aby porota poznala detaily jej smrti. Ak už nemohli stáť po boku tohto muža, keď musel identifikovať mŕtvolu svojej dcéry, mali by sa prinajmenej dozvedieť, aké bolo to, čo videl, a to z úst svedka, jediného svedka, ktorý im môže porozprávať, čo sa tomu úbohému dievčaťu stalo. Chcel by som, aby z úst doktora Frosta počuli, čo bolo príčinou smrti v prípade Agnes Riordanovej! Bola jej smrť okamžitá, alebo to bola pomalá, mučivá smrť, ktorej predchádzala hrôza, znásilnenie, ba ešte horšie? Bez toho, vaša ctihodnosť, táto porota nemôže spravodlivo posúdiť otázku úmyslu!

Zdalo sa, že sudca Klein takmer nepostrehnuteľne pokyvkal hlavou, a až potom sa obrátil na Lestera Crewa.

– Vaša ctihodnosť, – začal mladý čierny žalobca, naprávajúc si pri reči okuliare, – je to presne taký druh emocionalizmu, ktorý som v tomto procese predvídal. Môže síce obvinenému získať úspech u novinárov, no ja sa nazdávam, že v tejto súdnej sieni sa musíme riadiť iba dvoma hľadiskami. Faktami a zákonom. Chcel by som povedať, a ešte očividnejšie to vyplynie z priznania obžalovaného, že od smrti Agnes Riordanovej po vraždu, z ktorej je Dennis Riordan obvinený, prešiel celý rok. Ak by bol obžalovaný podnikol čosi proti Cletusovi Johnsonovi bezprostredne potom, čo uvidel telo svojej dcéry, mohla by existovať istá vopred neuvážená súvislosť medzi týmito dvoma skutkami. Vo svetle faktov, ktoré poznáme teraz, sa však všetko javí inak.

Lester Crewe sa odmlčal a potom dospel k pointe. – Riordanov čin nebol odpoveďou na smrť jeho dcéry, ale odpoveďou na sklamanie z uplatňovania zákonov. Takže akékoľvek svedectvo o smrti Agnes Riordanovej je vzhľadom na tento proces celkom irelevantné. Preto trvám na tom, aby sa celá táto časť vypočúvania vylúčila!

Sudca Klein zvážil oba argumenty a nakoniec rozhodol: – Pretože neexistuje nijaké bezprostredné príčinné spojenie medzi smrťou slečny Riordanovej a konaním obžalovaného, výpoveď vylučujem. – Na Benovu adresu dodal: – Obhajoba môže, ak chce, predložiť písomné vyhlásenie podporujúce jej stanovisko. V takom prípade môžem celú vec znova uvážiť.

Ben neodpovedal, lebo bol presvedčený, že nijaké písomné vyhlásenie Kleinovu mienku nezmení. Prehral, hoci sa mu podarilo dostať sa tak blízko! Z celého stretnutia mu vyplynula jediná útecha. Aspoň vzbudil v mysliach porotcov znepokojujúcu myšlienku, že pre zásah obžaloby im nedovolili, aby si vypočuli svedectvo, ktoré síce mohlo byť irelevantné, ale celkom iste bolo dráždivé. Po prvý raz v doterajšom priebehu procesu Ben dokázal vmanévrovať Lestera Crewa do nepriazne poroty.

Ale vo svojej primárnej stratégii, ktorej cieľom bolo premeniť tento proces na proces s Cletusom Johnsonom, stratil ďalšie rozhodujúce kolo.

Niekoľko členov poroty, vďačných za prestávku, si v čakárni zapálilo cigarety. Ostatní sa cítili vyhostení z prípadu. Sužovala ich zvedavosť. Ozval sa však len Walter Grove.

– Raz som sa na to pýtal v súvislosti so situáciou v jednom svojom románe. Dozvedel som sa, že porotu posielajú preč vtedy, keď sa sporia o otázkach zákona. – Potom dodal: – Ten román som nikdy nenapísal… – Odrazu si spomenul na Kleinovo nakázanie a spýtal sa: – Hádam to nie je diskusia o prípade, však?

Otázku adresoval viacerým porotcom, ale najmä Violet Tolliverovej.

– Také všeobecné vyhlásenie ako toto netreba pokladať za debatu o tomto konkrétnom prípade. Aspoň ja ho za také nepokladám, – pritakala mu.

– Čudné, však? – obrátil sa Grove priamo na ňu. – Tam vnútri sú novinári, ľudia od televízie a ľudkovia, ktorí sa sem zatúlali z čírej zvedavosti. A predsa tamtí nezainteresovaní prítomní si môžu vypočuť to, čo my porota, ktorá má vyniesť konečný verdikt, počuť nesmieme. Znie to veľmi neprirodzene a despoticky, však?

– Veru, veru, je to tak, – odpovedala, ale v jej slovách tentoraz zaznela rezervovanosť, ktorá odpovedi dodala chlad a odstup. Mala pocit, že ak s ním raz začne konverzovať, dodá Grovovi odvahu k takej familiárnosti, ktorej sa zvyčajne hľadela radšej vyhnúť.

Povšimol si zmenu a odrazilo sa to v jeho bystrých sivých očiach. Opäť medzi nás postavila bariéru, pomyslel si. Nevie sa uvoľniť a zabudnúť, že je taká čertovsky krásna a známa a že sa možno – iba možno – nájde na svete aj taký chlap, čo po nej netúži. Len keby sa dokázala uvoľniť!

Z očí mu vyčítala jeho reakciu a odvrátila sa. Ak už jej vyhýbavosť je taká očividná, mala pocit, že sa musí odvrátiť. Dospela do obdobia, v ktorom mala svoj život veľmi dobre zariadený. Prežila dve manželstvá a dva rozvody, aj niekoľko afér, ktoré sa skončili tak, ako sa podobné aféry končievajú. Nijaký z tamtých vzťahov neprežil jej slávu a tlak jej úspešnej kariéry. Tešila sa z moci, ktorá šla v jej povolaní ruka v ruke s úspechom. Mala radosť z publicity, z večierkov a stretnutí, hoci z času na čas musela priznať, že ju unavujú. Ba čo viac, tešila sa samote. Radšej zostávala ďaleko od sexuálnych naháňačiek, podvodov a dobýjaní, z ktorých sa stal šport. Už je za ňou čas, keď na ňu hľadeli ako na výhru, akoby sa chlap stával chlapom iba vtedy, ak sa dostane do jej postele. Unavovali ju aj ľudia jej vlastného druhu, takí istí biznismeni, televízni producenti, finanční manipulátori, filmoví producenti a politici, ktorých, ako sa jej zdalo, stretávala na každom kroku, na každej slávnosti, kam len prišla. Vždy tí istí ľudia, vždy tie isté rozhovory, vždy tie isté sexuálne narážky a hry. Bola unavená z toho, čo sa im ustavične vyhýbala.

Tento urastený spisovateľ s drsnou tvárou, s povedomým menom sa v tamtých kruhoch nepohyboval. Možno bol iný ako chlapi, ktorých poznala. Neobliekal sa ako oni. Jeho konverzácia neoplývala najnovšími neologizmami, ktoré sa za jediný deň stali v New Yorku a vo Washingtone klišé. Zdalo sa, že je to triezvy, nenápadný, vážny muž. Bola by to zmena k lepšiemu, pomyslela si Violet Tolliverová.

No takmer v tej istej chvíli, čo dospela k tomuto záveru, odrazu ho aj odmietla, akoby jej myšlienky o ňom boli aktom agresie, ktorej sa na nej dopustil on sám. Uľavilo sa jej, keď porotu zavolali naspäť do súdnej siene.

Ako si sadali na miesta porotcov a všimli si prázdnu lavicu svedkov, mimovoľne si uvedomila, že si s Walterom Grovom vymenili pohľady komentujúce skutočnosť, že okresný prokurátor očividne presadil svoje. Obaja túžili dozvedieť sa, o čom doktorovi zabránili vypovedať. Nebolo však času na dohady, pretože Lester Crewe sa obrátil na sudcu.

– Vaša ctihodnosť, v tomto štádiu a z príčin, ktoré vyjdú najavo, žiadam, aby som mohol zaujať miesto na lavici svedkov a aby mi môj pomocník kládol otázky.

Sudca Klein vyhovel jeho žiadosti strohým prikývnutím.

Ben sedel za svojím stolíkom, jeho klient vedľa neho, a tváril sa, akoby sa nič nedialo, hoci v duchu si myslel: Teraz to príde, to ťažké delostrelectvo. Ak sa mi nepodarí vylúčiť doznanie z procesu, potom stoj čo stoj musím čosi urobiť, aby som jeho účinok čo najväčšmi zmiernil.

Asistent Lestera Crewa čítal otázky, ktoré pripravil sám Crewe, a Lester odpovedal, informujúc porotu o udalostiach z dvadsiateho štvrtého januára tisícdeväťstoosemdesiatdva: o tom, ako mu zavolali z Dvadsiateho šiesteho okrsku, o svojej náhlivej ceste do mesta, o stretnutí s detektívom Marchim a o tom, ako sa napokon stretol s podozrivým Dennisom Riordanom.

– Môžete porote povedať, čo nasledovalo potom? – čítal Crewov mladý asistent.

– Tak ako povedal Marchi, ten človek bol ochotný, ba dokonca dychtil priznať sa k vražde, o ktorej povedal, že ju spáchal iba pred hodinou, – odpovedal Lester Crewe.

– Pán Crewe, máte záznam z toho priznania?

– Mám videozáznam doznania, ktoré urobil obžalovaný potom, čo ho poučili o jeho zákonných právach, – povedal Crewe, pozerajúc smerom k Benovi.

Aby Crewa rozrušil, Ben si do svojho žltého notesa zúrivo robil poznámky. Nezaškodí, ak v porote vzbudí dojem, že Crewovo svedectvo pokladá za chybné.

V tej chvíli sa Crewov asistent obrátil na Bena. – Svedok je váš.

– Nemám zatiaľ nijaké otázky, – povedal Ben. – Ale vyhradzujem si právo položiť svedkovi otázky neskôr.

Crewe zišiel z lavice svedkov, aby uzavrel svoju časť prípadu. – Irving Rosenthal! Prosím, zaujmite miesto!

Muž, ktorý čakal vonku, vošiel do súdnej siene, prešiel okolo ohrady a zamieril k lavici pre svedkov. Zložil prísahu a usadil sa na stoličke. Bol vyziabnutý na kostru a mal riedku čiernu bradu. Golier na košeli vyzeral o dve čísla väčší a bledá tvár prezrádzala, že dni a často aj noci trávi prácou v zafajčených redakčných miestnostiach.

– Pán Rosenthal, aké je vaše zamestnanie?

– Som televízny technik.

– Čo to presne znamená, pán Rosenthal, mohli by ste to porote láskavo vysvetliť?

– Zaznamenávam na televízny záznam udalosti, reči, stretnutia, reklamu, rozhovory.

– Aj priznania?

– Áno, pane. Som konzultantom newyorského policajného departementu.

– A robili ste záznam aj dvadsiateho štvrtého januára, zaznamenali ste doznanie, ktoré urobil obžalovaný v tomto prípade?

– Áno, pane.

– Zasahovali ste vy alebo niekto iný do tohto záznamu odo dňa, keď ste ho zhotovili?

– Nie, pane!

– Takže je to z každej stránky presne ten istý záznam, ktorý ste urobili toho dňa?

– Áno, pane!

– Svedok je váš, – povedal Crewe veľkodušne a plný sebadôvery.

Ben ešte vždy celkom neprehltol trpkú pilulku, ktorou pre neho bola porážka pri výpovedi doktora Frosta. Vstal a pomyslel si: Dám týmto televíznym dravcom čosi, s čím budú môcť začať správy o šiestej, a zároveň trochu postraším Lestera. Podišiel k lavici svedkov.

– Pán Rosenthal… – začal, potom zastal, prezrel si chlapa, predstierajúc, že ho spoznáva. Bol presvedčený, že svedok sa dostane do úzkych, a naozaj, stalo sa. Pokračoval: – Pán Rosenthal, počul som, ako vypovedáte, a beriem do úvahy, že ste pod prísahou. Počul som, ako ste povedali, že ani vy, ani nikto iný nezasahoval do záznamu, ktorý ste urobili…

– Tak je pane.

– Ste si tým istý? – naliehal na svedka Ben, uvedomujúc si, že porotcovia sa nakláňajú dopredu. Takisto za chrbtom sa dal vycítiť vír nenásytného záujmu tlače.

– Áno, som si tým istý, – odpovedal Rosenthal.

– Celkom istý? – pritláčal Ben.

– Áno, pane!

Ben uprene hľadel na Rosenthala, kým si ten chlap neodkašlal.

– Pán Rosenthal, desiateho februára tisícdeväťstoosemdesiatdva mi ukázali čosi, čo chce byť záznamom, ktorý ste zamýšľali predložiť tejto porote…

Pri slove „chce“ bol Lester Crewe na nohách. – Vaša ctihodnosť, ak obhajoba spochybňuje autentickosť záznamu, alebo naznačuje, že je redakčne upravený, potom by som bol rád, keby uviedla aj znalecké svedectvo o tejto skutočnosti!

– Pán Gordon? – vyzval sudca Klein Bena.

– Vaša ctihodnosť, bol by som rád, keby ste mi dovolili pokračovať, súvislosti spomeniem neskôr.

– Ak sa nedokáže súvislosť, vypustím celú túto časť výsluchu, je to obhajobe jasné? – pokarhal ho Klein zostra. Nezabudol ani na súboj s Frostom, ani na Benov pokus ovplyvniť porotu.

Ben sa znova obrátil k svedkovi. – Ako som povedal, pán Rosenthal, desiateho februára mi ukázali záznam doznania, ktoré vraj urobil pán Riordan. A potom mi ho ukázali znova osemnásteho februára.

– Áno, pane? – povedal Rosenthal, zvedavý na Benovu otázku.

– Záznam mi premietli v kancelárii okresnej prokuratúry. Ani v jednom prípade ste neboli prítomný. Premietol mi ho akýsi muž, jeho meno som už zabudol. V skutočnosti bol veľmi ochotný a pri tej druhej príležitosti mi ho premietol niekoľkokrát.

– Ano, pane? – spýtal sa Rosenthal a zvedavosť v ňom ešte narástla.

– Takže záznam nebol po celý čas vo vašom vlastníctve, však?

– To je pravda, pane. Urobil som záznam a odovzdal som ho okresnému prokurátorovi.

– Takže záznam, ktorý ste zamýšľali ukázať tejto porote, sa mohol medzitým, čo ste ho odovzdali a čo nám ho v tejto sieni premietnete, dostať do rúk iného technika?

– To je možné, – pripustil Rosenthal.

– A ak s ním mohol zaobchádzať iný technik, nemohli s ním takisto zaobchádzať traja iní technici alebo štyria, piati či päťdesiati?

– To neviem, – pripustil Rosenthal.

– Takže keď ste pod prísahou vypovedali, že s týmto záznamom sa nehýbalo, v skutočnosti ste to nemohli vedieť, však?

– Viem rozoznať, ak záznam ktosi upravoval, aj ak sa s ním hýbalo! – protestoval Rosenthal.

Ale Ben sa už obrátil a vracal sa k svojmu stolíku. Crewe sa postavil.

– Pán Rosenthal, ako dlho ste televízny technik, inžinier obrazu?

– Dvadsaťdva rokov.

– Za ten čas ste sa už stali dosť veľkým expertom na to, aby ste zistili, či televízny záznam upravovali, alebo nie?

– Áno, pane.

– Pán Rosenthal, kedy ste naposledy prezerali záznam, o ktorom je reč?

– Včera, keď som ho pripravoval na dnešné premietanie.

– Podľa vášho odborného úsudku, manipulovalo sa so záznamom, ktorý máme vidieť?

– Nie, pane, nemanipulovalo!

– Ďakujem. – Lester Crewe sa obrátil k Benovi a vyzval ho, aby ďalej kládol svedkovi otázky.

Ben vstal, rozhodnutý urobiť posledný pokus, aby zmiernil účinok priznania svojho klienta na porotu tým, že dá vzniknúť akýmsi pochybnostiam o dôveryhodnosti záznamu.

– Pán Rosenthal, skôr ako odídete, položím vám ešte jednu otázku. Počas vašej dlhej kariéry televízneho experta upravovali ste niekedy záznam, menili ste ho, vyberali ste nejaký prvok zo sekvencie a vkladali ste ho na iné miesto? Robili ste niekedy čosi podobné?

– Samozrejme. Každý televízny strihač to robí.

Gordon prikývol a potom, akoby Rosenthalova odpoveď vyvolala ďalšiu otázku, spýtal sa: – Povedali by ste nám, či je znakom experta, mimoriadne skúseného televízneho strihača, ako ste vy, ak strihy a prearanžovanie urobí takým vynikajúcim spôsobom, že ich divák nepostrehne?

– Je, – súhlasil Rosenthal.

– Nuž je teda možné, aby – ak sa na tomto zázname urobili zmeny – laik ako ja alebo členovia tejto poroty nebol schopný ich postrehnúť?

– Je, – musel Rosenthal priznať.

Ben sa obrátil k sudcovi. – Vaša ctihodnosť, ak je s tým porota uzrozumená, nemáme námietky, aby sa záznam premietol. – Cestou späť k svojmu stolíku vrhol Ben pohľad smerom k porote. Mal pocit, že zámer sa mu vydaril, hoci len v neveľkej miere.

Lester Crewe sa obrátil k sudcovi. – Vaša ctihodnosť, obžaloba potrebuje prizvať technikov, nech nainštalujú monitory, aby porota, sudca a médiá videli priznanie.

Klein kývol na súhlas, mysliac si: Tak či onak by som si rád dožičil prestávku a dal si cigaru. – Ako dlho to potrvá?

– Nie viac ako pätnásť minút, vaša ctihodnosť.

Dobre, pomyslel si Klein, mám dosť času na jednu panatelu, čo som si ušetril. Obrátil sa naverímboha na súdnu sieň a vyhlásil: – Kým to tu nainštalujú, urobte si pohodlie. Ak sa chcete zhovárať, vyjdite na chodbu.

Viac ako polovica mužov a žien z masmédií sa nahrnula k dverám. Mali svoj večerný titulok: Obhajca spochybnil Riordanovo doznanie ešte skôr, ako premietli záznam!

14

Televízni technici priniesli do súdnej siene nie jeden, ale hneď tri monitory. Jeden postavili pred box poroty. Druhý oproti sudcovmu kreslu. Tretí umiestnili smerom k novinárom a publiku.

Keď sa súd znova zišiel, Ben sa spýtal: – Vaša ctihodnosť, smieme? – naznačujúc, že by so svojím klientom rád vystúpil na stupienok, kde sedel sudca, aby videli záznam. Po prvý raz za celý čas prejavil Dennis Riordan záujem o pojednávanie. Záznam vlastného priznania ešte nevidel.

Zriadenec, stojaci pri vypínačoch, zhasol svetlá. Potom zatiahol závesy na vysokých oknách, aby zabránil dennému svetlu prenikať dnu.

– Začnime! – prikázal Lester Crewe. Tri obrazovky zažiarili, potom krátko blikli a zjavilo sa priznanie Dennisa Riordana.

Začalo sa úzkostlivými otázkami Lestera Crewa, ktorými upozorňoval Riordana na jeho právo mlčať, zavolať si advokáta, neurobiť nijaké doznanie a ktoré obsahovali aj zrozumiteľné varovanie, že čokoľvek povie, možno použiť proti nemu.

Všetkých štrnásť porotcov sa nahlo dopredu, svetlo z televízneho prijímača im zaihralo na dychtivých tvárach, ako pozerali na obrazovku a počúvali apatický, pokojný hlas Dennisa Riordana, keď začal:

– Volám sa Dennis Riordan. Bývam na čísle sedemnásť nula deväť, na Dvadsiatej štvrtej ulici, Astoria, Queens. Žijem sám. Žena mi umrela pred dvoma mesiacmi. A moju dcéru desať mesiacov predtým zavraždili.

Bena viac ako obrazovka zaujímalo, ako sa doznanie jeho klienta odrazí na tvárach porotcov. Ustavične pozerali raz na obrazovku, raz zasa na živého a osobne prítomného Dennisa Riordana, ktorý hľadel na svoj vlastný obraz. Pravdepodobne hádali, čo mu chodí po mysli, keď vidí sám seba, ako rozpráva o znásilnení a vražde vlastnej dcéry, o oslobodení jej vraha, o zarmucujúcej smrti svojej ženy a o vlastnom rozhodnutí uskutočniť spravodlivosť.

Riordan mal zrak upretý na obrazovku a myslel si: Teraz to už všetci vedia, všetci ľudia vedia, ako a prečo som to urobil. Musia s tým čosi urobiť, musia zabrániť, aby nesprznili a nezavraždili nové Agnes Riordanové. Stálo to za to, všetko, tento proces, ba dokonca aj to, čo sa po procese so mnou stane, stojí za to!

V tej časti súdnej siene, kde sedela tlač, reportéri si v polotme horúčkovite zapisovali poznámky, kresliari si skicovali scénu okolo sudcovho kresla: sudca, po jeho boku obhajca Ben Gordon a obžalovaný Dennis Riordan. Tieto kresby sa zjavia v spravodajstve o šiestej, o jedenástej ich odvysielajú ešte raz a zjavia sa aj vo večerníkoch a v ranníkoch.

Doznanie dospelo k záveru:

– A dnes, asi tak pred hodinou, som vyhľadal Cletusa Johnsona, chlapa, ktorý zabil moju Aggie. A zastrelil som ho. Vystrelil som naňho päťkrát. Ak by ste chceli vedieť ešte čosi, pýtajte sa.

Vzápätí sa Riordan pozrel priamo do kamery a povedal:

– A teraz ma vypočúvajte!

Potom sa Lester Crewe spýtal:

– Chceli by ste nám ešte čosi povedať, pán Riordan?

– Áno. Rád by som sa pozhováral so svojím kňazom.

– Ak vám môžem poradiť, pán Riordan, skôr ako s kňazom mali by ste sa pozhovárať s advokátom.

– Chcem sa stretnúť so svojím kňazom!

Takto sa končilo priznanie Dennisa Riordana. Napriek pološeru všetky oči v súdnej sieni sa upierali naňho, ako odchádza od sudcovskej lavice naspäť na svoje miesto pri stolíku obhajcu. Všetky okrem dvoch. Oči Bena Gordona sa upierali na porotu. Štrnásť zachmúrených porotcov sa akoby hrozilo pokojného spôsobu, akým sa ten človek priznal, že zabil iného človeka. Záznam urobil na nich oveľa väčší dojem, ako Ben predvídal. Musí zimprovizovať nejakú taktiku, aby zmenšil jeho efekt. Skôr však ako mohol čosi podniknúť, Lester Crewe vstal.

– Vaša ctihodnosť, skôr ako zažneme svetlá, chcem požiadať, aby záznam pustili ešte raz.

– Myslím, že raz stačilo, pán žalobca. – Sudca Klein hodlal rozhodnúť s konečnou platnosťou.

Ale Crewe sa držal svojho. – Vaša ctihodnosť, tentoraz členov poroty požiadam, aby upriamili pozornosť na nástenné hodiny, pod ktorými sedí obžalovaný. Ak niektorý z nich prechováva pochybnosť, či so záznamom ktosi manipuloval, alebo nie, hodiny mu odpovedia na všetky podobné otázky.

Och, Les, ty všetkými masťami mazaný ničomník, pomyslel si Ben, lenže namietať v takej chvíli by znamenalo iba podčiarknuť autentickosť a nenapadnuteľnosť doznania. Preto mlčal, zatiaľ čo sudca Klein prikázal: – Pustite to teda ešte raz!

Všetky zraky sa upierali na hodiny, ktoré dokázali, že záznam je naozaj plynulý a nikto ho ani len v najmenšom neupravil.

Bola to porážka, Benovi sa uľavilo, keď sudca Klein oznámil: – Pätnásťminútová prestávka.

Ľudia od novín a z televízie bežali podať správu o priznaní, najhorúcejšej novine, akú získali, odkedy sa proces začal. Porota, keď ju súdny úradník požiadal, aby sa vzdialila zo súdnej siene, sa pohla len pomaly. Doznanie, ktoré videli dva razy, a hodiny, ktoré mlčky dosvedčili jeho hodnovernosť, prakticky rozhodli za nich. Určili, aký má byť verdikt. Priznanie ich väčšmi ako svedectvá postavilo zoči-voči hrôze ich povinnosti.

Černoch zo sedadla číslo jeden, Elihu Prouty, najstarší porotca, sa kradmo pozeral na svojich kolegov a premýšľal: Celkom dobre by sme mohli hlasovať už teraz. Čo tu ešte možno dodať?

Anthony Mascarella, otec dvoch mladých dievčeniec, si pomyslel iba toľko: Vďakabohu, že sa to neprihodilo jednej z mojich dcér. Neviem, čo by som urobil. Bude pekelne ťažké odhlasovať, že tento človek je vinný, ale akú inú voľbu máme?

Veronica Connellová premýšľala: V čo dúfal, ako mu mal ten kňaz v takej chvíli pomôcť? Alebo teraz? Okresný prokurátor mal pravdu. Väčšmi potreboval advokáta, a to ešte skôr ako sa priznal.

Pretože v ich zachmúrených obličajoch sa dalo čítať, Ben Gordon sa chytil svojej stoličky, stojacej pri stolíku obhajoby, s pocitom najväčšej depresie od chvíle, čo sa tento proces začal. Musí čosi urobiť, aby zotrel účinok toho prekliateho doznania, musí odviesť mysle poroty aj ich emócie od priznania k nejakému inému aspektu tohto prípadu. Ale Riordan ho podrmal za rukáv.

– Počúvajte, chlapče…!

Frustrácia a horúčkovité premýšľanie, z ktorého ho vytrhli, upriamili Benov hnev na vlastného klienta. Ostrým šepotom mu pripomenul: – Povedal som vám, aby ste ma tak nevolali. Som váš obhajca.

– Prepáčte, – úprimne sa ospravedlňoval Riordan. – Nechcel som vás nijako zhodiť. Chcem iba povedať, že teraz je oveľa dôležitejšie ako hocikedy inokedy, aby ste ma posadili na lavicu svedkov.

Ohromený Ben sa spýtal: – A prečo?

– Vo svojom doznaní som chcel povedať ešte niekoľko vecí, ale nedostal som sa k nim.

– Povedali ste viac než dosť, – zahriakol ho Ben. – Doznali ste úmysel. Len to im chýbalo na prípad prima facie. Vy ste im to doslova darovali.

– Nič im nedarujem, – nesúhlasil Riordan. – Chcem vyrozprávať celý svoj príbeh. Dajte mi slovo, že ma predvoláte svedčiť!

– Ľutujem, pán Riordan, ale to vám sľúbiť naozaj nemôžem, – povedal Ben, obrátil sa a zamieril k dverám. Po prvý raz si všimol, že v poslednom rade je medzi divákmi aj plavá dievčenská hlava. Práve sa dvíhala.

Arlene!

Pretlačil sa cez zástup, nevšímal si pritom reportérov, ktorí sa chceli dozvedieť, ako reaguje na priznanie a aké kroky podnikne, aby mu čelil.

– Miláčik, čo tu robíš? – spýtal sa.

– Prišla som pozorovať Clarenca Darrowa v akcii, – povedala Arlene žartom, pretože vedela, ako veľmi ním posledná polhodina otriasla.

– Ani sám Darrow by sa toho priznania nestriasol, – povedal Ben. – Pokúsil som sa zdiskreditovať ho. Nejde to. Nemala by si byť v kancelárii?

– Ak by šli akcie o dvanásť bodov dole, môj telefón by sa ucengal. Ale akcie šli o dvanásť bodov hore, a ja som v bezpečí, – povedala Arlene. Potom dodala: – Dnes ráno mi znova volala tvoja matka.

– Iba ty máš také šťastie, moja krásna, že máš svokru, a ani nie si vydatá. – O čo išlo tentoraz?

– Bojí sa ťa o to požiadať. Rada by prišla a videla ťa, ako si v tomto prípade počínaš.

– Už len to mi treba, – odpovedal Ben.

– Mal by si to pre ňu urobiť. Aspoň by mala o čom hovoriť, – zastávala sa Arlene jeho matky.

– Ja… popremýšľam o tom, – iba natoľko vládal Ben ustúpiť.

Len čo to povedal, postrehol, že Arlenin zrak sa na kohosi uprel, voľakoho študovala. Obrátil sa a uvidel, že naňho uprene hľadí akýsi cudzí človek, akoby sa s ním chcel zhovárať. Bol to územčistý kraťúch s okuliarmi bez rámov a pozeral naňho spoza skiel prenikavými a cieľavedomými očami.

– Všimla som si ho, už keď vošiel dnu, – poznamenala Arlene. – Hoci sem nepúšťali veľa divákov, dostal sa do sály. Čo asi tak chce, čo si myslíš?

– Možno vie čosi dôležité, čo sa týka procesu, – povedal Ben. – Občas sa zjaví svedok, akoby spadol z neba. Samozrejme, môže to byť aj cvok, ktorý sa nazdáva, že vie, čo tvojho klienta vytiahne z kaše. V každom prípade však bude užitočné pozhovárať sa s ním. – Vyštartoval smerom k chlapovi.

– Pán Gordon?

– Áno, – odvetil Ben opatrne.

– Victor Coles, – oznámil muž, čakajúc, že ho okamžite spoznajú. Keď sa na Benovej tvári nezjavil príslušný stupeň rešpektu, muž pokračoval. – Literárny a filmový agent. Iste ste o mne čítali.

– Ach, áno. V novinách. Správne, – priznal Ben trochu zmätene.

– Pán Gordon, alebo vám môžem hovoriť Ben?

– Ako je vám lepšie, – povedal Ben, v ktorom rástlo podozrenie a netrpezlivosť.

– Ben, včera večer som čítal noviny a pozeral som na telku, až som sa rozhodol prísť dnes ráno sem a o všetkom sa osobne presvedčiť. Po tom priznaní som sa rozhodol definitívne.

– Rozhodol? A pre čo? – spýtal sa Ben, ešte vždy otrasený účinkom, aký malo doznanie na porotu.

– Ben Gordon, sedíte na zlatej bani! – oznamoval Victor Coles.

– Ja? – spýtal sa Ben. – Pán Coles, v tejto chvíli sedím na kope dynamitu a tuším katastrofu, popri ktorej Titanic vyzerá ako výletný parník v Karibskom mori.

– Ide o práva! – vysvetľoval Coles. – Nech vám váš klient podpíše autorské práva na knihu a film o svojom príbehu!

– To myslíte vážne? – spýtal sa Ben.

– Ben, hovoríte s človekom, ktorého ročný zárobok sa počíta na sedemmiestne čísla. Bohatstvo zavoniam na míle. Nebol by som tu, keby som si tým nebol absolútne istý. Je to úžasné, naozaj úžasné. Verte mi, Ben! Urobte, ako vám kážem!

– Tak teda úžasné! Aké úžasné?

– Ak by som mal vysloviť predbežnú cifru, povedal by som, že v hre je štyristotisíc dolárov, – vyhlásil Coles.

Ben civel na toho chlapa, ktorého oči uprene hľadeli spoza elegantných okuliarov bez rámov a ani nežmurkli. Coles poznal ten skeptický pohľad, vídal ho často.

– Dajte si poradiť, je to jednoduché. Nemusíte tú knihu dokonca ani napísať. Mám človeka, ktorý ju napíše za vás. Dostane svoje percentá, pravda, neveľké. Vy si len prezriete rukopis, aby sme si boli istí, že sme sa neprevinili proti zákonu, a opíšete niektoré z právnických manévrov, ktoré podnikáte.

– Tak vy ste postrehli nejaké právnické manévre? – spýtal sa Ben a v duchu si pomyslel: Možno som opil rožkom zopár divákov, ale nie porotu. – Povedzte mi, pán Coles, čo sa stane s vašimi grandióznymi plánmi, ak tento prípad prehrám? Prídeme o približnú cifru, však?

Coles ani najmenej nestratil odvahu, len sa usmial: – Ben, niektoré z veľkých obchodov som urobil práve z prehraných prípadov. Pre mňa existuje jediné kritérium, a to je záujem verejnosti. Ľudia o tomto prípade hovoria, hovoria o Riordanovi. Pre priemerného občana sa stal cause célèbre5. Prečo? Pretože urobil to, o čom si priemerný občan hovorí stokrát za deň, že by urobil, aby ochránil vlastnú rodinu. Celé mesto, celá krajina je plná krásnych, priemerných Dennisov Riordanov, príslušníkov stredných vrstiev. Hovoria o tom človeku a budú o ňom hovoriť náramne dlho, aj keď sa proces už skončí. Netrápte sa, že prípad prehráte. V skutočnosti, – dodal Coles, akoby mu zveroval tajomstvo obrovského významu, – celkom dôverne, je pre nás oveľa lepšie, ak tento prípad stratíte.

– Akože? – dôrazne a s hnevom sa spýtal Ben, pretože odrazu mal pocit, že tento človek sa pokúša manipulovať s jeho morálnym záväzkom voči Riordanovi.

– Porota, dajme tomu, skonštatuje, že Riordan je vinný. Čo urobíte ďalej?

– Odvolám sa. V prípade vraždy je to prakticky automatické.

– Presne tak! – súhlasil Coles s úsmevom. – A koľko si také odvolanie vyžiada času?

– Mesiace, – povedal Ben. – Možno rok, až do chvíle, čo sa o ňom rozhodne.

– Správne, – povedal Coles s nadšením. – A kde bude po celý ten čas Riordan? Vonku na kauciu? Potom, čo ho usvedčili z vraždy? Sotva.

Na túto tému sa nedalo prieť.

– Takže kam sme sa dostali? Vo väzení budeme mať priemerného, jednoduchého človeka, ktorému ľudia rozumejú a s ktorým sympatizujú, a vonku nebojácneho, trúfalého mladého advokáta bojujúceho za jeho oslobodenie. Tak vidíte, Ben, ak uznajú Riordana vinným, peniaze sa budú doslova liahnuť. Po celý čas, ktorý zaberie napísanie a vydanie knihy, budeme udržiavať záujem verejnosti informáciami o tom, ako si počínate. Možno, že nachystáme aj nejaké rozhovory s Riordanom, uverejníme jeho fotografie z väzenia. Potom, keď vášmu odvolaniu vyhovejú a uskutoční sa nový proces, všetko bude nachystané.

V Colesových dychtivých očiach sa zablysla ešte väčšia náruživosť. Povedal: – Ba vydupeme si percentá aj z filmu, percentá z celého balíka. To by mohlo hodiť ďalších stotisíc dolárov, možno viac.

– Päťstotisíc dolárov, – povedal Ben s ešte väčšou skepsou.

– Vydať v týchto dňoch knihu znamená alebo dodať na trh bestseller, alebo celkom skrachovať. A toto je bomba, ja to viem. Momentálne zastupujem troch rozličných ľudí z Carterovej administratívy, dvoch obžalovaných z aféry Watergate a policajta, ktorý bral úplatky a potom sa prezradil. Som si však istý, Ben, že toto bude najfantastickejší fór. Len musíte svojho klienta uhovoriť, aby vám podpísal všetky práva na literárne, filmové a televízne spracovanie ako súčasť vášho honoráru.

– A čo s Riordanom? – spýtal sa Ben, zvedavý, ako chce Coles naložiť s ním.

– Ak sa nebude dať inak, dáme aj jemu odhryznúť malé sústo, – súhlasil Coles.

Ben ani neskrýval hnev, keď sarkasticky povedal: – Ste hotový ľudomil!

– Ben, Ben, Ben, – pokúšal sa ho Coles uchlácholiť, – na tom, čo vám navrhujem, nie je nič zlé. Advokáti to robievali už aj pred vami. Obhajcovia aj žalobcovia. Pozrite, zoberme si to z inej stránky. Koľko dostanete za obhajobu v tomto prípade?

– Zopár tisíc dolárov, – odpovedal Ben zdráhavo.

– Toto je vaša životná šanca. Nikdy už nedostanete taký svetový prípad. Uvažujte aj o osobnej publicite, ktorá pôjde ruka v ruke s knihou a s televíznym seriálom! Uvážte, čo to môže znamenať pre vašu kariéru!

Aby s rozhovorom skončil, Ben povedal: – Popremýšľam o tom. Teraz sa musím vrátiť k robote.

– Ešte čosi, – povedal Coles a chytil Bena za plece. – Dajte mi slovo, že ak sa rozhodnete ísť do toho, nepodpíšete nijakému inému agentovi! Džentlmenská dohoda, hej? – natiahol ruku.

– Och, isteže. Džentlmenská dohoda, – povedal Ben, ale ruku Colesovi nepodal.

Coles sa obrátil a vyšiel zo súdnej siene. Arlene podišla bližšie.

– Čo chcel?

Ešte skôr ako jej Ben stačil odpovedať, súdny úradník oznamoval: – Vstaňte!

Sudca už bol znova v súdnej sieni. Všetci sa ponáhľali zaujať svoje miesta. Klein pozrel ponad okuliare na Lestera Crewa. Pán Crewe?

– Ľud nemá, čo by k priznaniu dodal.

– Pán Gordon?

– Bol by som rád, keby sa pán Crewe vrátil na lavicu svedkov.

Povedal to uvážene, jedným dychom a dramatickým spôsobom. Nemal nijaké ilúzie o tom, že by bol hádam schopný napadnúť priznanie, ale cítil potrebu vyvážiť jeho emocionálny vplyv na porotcov, ktorí už zaujali svoje miesta a pôsobili rovnako rozrušene ako predtým. Nesmie dovoliť, aby odišli zo súdnej siene v takom rozpoložení mysle. Zúfalo potreboval akýkoľvek taktický manéver. Jeho jedinou šancou bol Lester Crewe. Ben pozrel na hodiny. Bolo takmer o dvadsať minút štyri, nezostávalo veľa času dosiahnuť cieľ.

Crewe sa vrátil na lavicu svedkov zmätený, zvedavý, ale predsa len sympatizujúc s Benom Gordonom, ktorý sa ocitol v takej nepríjemnej situácii. Priznanie malo ešte väčší dosah, ako Crewe pôvodne dúfal. Už predtým prisahal, vypovedal teda pod prísahou, a Ben mohol začať s krížovým výsluchom.

– Pán Crewe, pred chvíľou ste porote predviedli záznam doznania, ktoré údajne urobil Dennis Riordan, obžalovaný v tomto procese.

Crewe, s jemným úsmevom na perách, sa spýtal: – Pán Gordon, je to vyhlásenie, alebo otázka, na ktorú treba odpovedať?

Ben poznámku prehliadol a pokračoval: – Pán Crewe, bolo to prvé priznanie, ktoré ste zaznamenávali?

– Nie.

– Druhé, štvrté, ôsme, desiate? – pokračoval Ben.

– Preberal som veľké množstvo priznaní.

– Koľko? Mohli by ste to odhadnúť?

– Povedal by som viac ako sto.

– Viac ako sto… – zopakoval Ben pomaly. – Povedzte nám, ak môžete, stretli ste sa niekedy s človekom, ktorý sa tak strašne chcel priznať ako tento obžalovaný?

Nevediac, kam Ben cieli, Lester Crewe odpovedal: – Nikdy som nevidel človeka takého bystrého, tak dokonale si uvedomujúceho, čo robí, a takého dychtiaceho urobiť doznanie.

Ben iba s námahou skryl úsmev nad precízne formulovanou odpoveďou Lestera Crewa.

– A teraz, pán Crewe, nemohla byť skutočnosť, že bol taký neobyčajne pokojný, nanajvýš významná?

– Možno odlišná. Významná? To nie, – odpovedal Crewe.

– Stál pred vami človek, ktorý do svojich šesťdesiatich šiestich rokov nespáchal ani najmenší zločin. Na svojom zázname nemá dokonca ani len dopravný priestupok. A predsa pokojne trvá na tom, že sa chce priznať k najohavnejšiemu zo zločinov, k vražde! A vy si nemyslíte, že je to významná skutočnosť? – naliehal Ben.

– To je pravda, – odpovedal Crewe, obmedziac svoju odpoveď na čo najmenšie množstvo slov, aby Benovi neposkytol nijakú zbytočnú príležitosť.

– Nerozrušilo vás to vtedy, pán Crewe?

– Pán Gordon, oboznámil som ho s jeho právami, ako ste spolu s porotou videli na zázname, a cítil som sa oprávnený zaznamenať jeho priznanie, – vyhlásil Crewe.

Ben sa zámerne na chvíľu odmlčal a potom sa spýtal: – Pán Crewe, v našom rozhovore, ktorý sa týkal onoho priznania, použili ste výraz „niečo ho nútilo“, spomínate si?

Lester Crewe zarazene zopakoval: – Nútilo? Obávam sa, že nie.

– Tak mi teda dovoľte, aby som vám osviežil pamäť. Povedali ste, alebo nepovedali o tomto obžalovanom: „Akoby ho niečo nútilo, aby sa priznal“? Koniec citátu.

– Je možné, že som to nakoniec aj povedal, – priznal Lester Crewe, zvedavý, ako asi Ben zamýšľa použiť túto poznámku.

Snažiac sa zatiahnuť porotu do svojej hry, Ben sa k nej spoly obrátil a pýtal sa ďalej: – Pán Crewe, ako chápavá ľudská bytosť nikdy ste si ani len na kratučký okamih nepomysleli, že tento človek nevie, čo robí? „Akoby ho niečo nútilo, aby sa priznal.“ Nútil ho k tomu azda náboženský fanatizmus? Nebolo treba ochrániť ho pred vlastnými nebezpečnými impulzmi? Pred jeho vlastnou nevedomosťou o dôsledkoch toho, čo robí?

– Pán Gordon, keď som mu vysvetlil, aké sú jeho práva… – začal Crewe.

Ben ho prerušil. – To všetko vieme, pán Crewe! Poučili ste ho o jeho právach. Dajsamisvete! Pýtam sa, či ste nepokladali za svoju povinnosť ochrániť toho človeka pred tým, čo ho „nútilo“, pred ním samým?

Lester Crewe so zle skrývanou netrpezlivosťou odvrkol: – Pán Gordon, v prípade Miranda Najvyšší súd Spojených štátov presne formuloval moje povinnosti. A ja som si ich splnil. Do bodky!

– Vyslovil najvyšší súd niekedy aj pravidlo, ktoré žalobcovi dovoľuje, aby zabudol na posledné zvyšky slušnosti? Na zvyšky ľudskosti?

– Moment, pán Gordon… – Crewe sa obrátil k sudcovi, čakajúc na prerušenie.

Ale skôr ako mohol Klein rozhodnúť, Ben zahrmel: – Na omrvinku súcitu k mužovi, ktorému tak veľmi ublížil človek, k vražde ktorého sa priznal?

Sudca Klein buchol kladivkom. Zaznel hlasitý, rezonujúci úder. – Pán Gordon! Prosím, nefantazírujte! Ešte nemáte záverečnú reč! Ak máte vhodnú, relevantnú otázku, položte ju! Ak nie, netrápte svedka!

– Prepáčte, pane, – povedal Ben, predstierajúc ľútosť, ale kútikom oka zazrel, že sa mu konečne podarilo zaujať porotu natoľko, aby pozorne sledovala jeho líniu otázok. Rozhodol sa, že bude pokračovať, a s pohľadom upretým na hodiny sa spýtal: – Pán Crewe, v čase, keď ste zaznamenávali doznanie obžalovaného, vedeli ste, akého je náboženstva?

– Iba na konci, keď požiadal o kňaza, – povedal Lester Crewe.

– Meno Dennis Riordan vám ani na chvíľu nenaznačilo, že najpravdepodobnejšie bude írskeho pôvodu a že je teda najskôr katolík?

– Nespomínam si, že by mi čosi podobné zišlo na um, – priznal Crewe, ešte vždy sa usilujúc rozoznať, kam ho chce Ben dostať.

– Ani na okamih vám nezišlo na um, že človek, ktorý je poctivý a verný katolík, môže na priznanie pozerať iným spôsobom ako ostatní ľudia? – spýtal sa Ben a dúfal, že dostatočne využije sympatie katolíckych členov poroty, aby aspoň do istej miery otupil ostrie toho zničujúceho priznania.

– Nerozumiem otázke, – povedal Crewe.

– Pán Crewe, uvedomujete si, že doznanie čiže spoveď je základným obradom katolíckej cirkvi?

– Samozrejme.

– Že katolík je od najútlejšej mladosti vychovávaný veriť, že ak zhreší, musí sa k hriechom priznať? A ak sa prizná, získa odpustenie? Nebudú ho súdiť pre vraždu! Pýtam sa vás, pán Crewe, nevyužili ste jednoduchého človeka veriaceho v boha, keď ste ho nechali priznať sa a nesnažili ste sa ochrániť ho? Nezneužili ste jeho náboženské presvedčenie?

Skôr ako mohol Lester Crewe odpovedať, sudca ostro klepol kladivkom a prikázal: – Svedok nemusí odpovedať! Z očividných príčin. Obhajoba, varoval som vás. Nijaké výlevy fantázie, nijaké zádrapčivé otázky! Skončili ste s krížovým výsluchom tohto svedka?

Ben Gordon zaváhal, vrhol pohľad na nástenné hodiny, ktoré ukazovali o tri minúty štyri, a v poslednom zúfalom úsilí prekonať zdrvujúci účinok priznania pozrel na Lestera Crewa a spýtal sa: – Pán Crewe, boli by ste cítili rovnako, boli by ste konali rovnako, keby obeťou pána Riordana nebol černoch?

Už keď vypúšťal tieto slová, si Ben Gordon nadával. Panebože, čo som to povedal! Zo všetkých ľudí akurát Lesterovi Crewovi! Dokonca ani zúfalec nemal právo vysloviť proti Lesovi také obvinenie!

Bolo však neskoro. Zo vzruchu a pohybu za sebou Ben usúdil, že tlač sa chytila. Rasová otázka odrazu získala v tomto prípade neprimeranú a nepoctivú prominenciu. Videl prekvapený, dotknutý pohľad v očiach Lestera Crewa a odvrátil sa.

Skôr ako odpovedal, Crewe sa na chvíľu odmlčal, uvažujúc: Nakoniec sa všetko obráti na tento problém. Si kolega, spolupracovník, ba dokonca priateľ, ale ak ide do tuhého, je z teba nanajvýš černoch.

Lester Crewe odpovedal pomaly, mäkko: – Pán Gordon, bol by som konal rovnako, či by bola obeť beloch, alebo černoch, katolík, protestant, alebo žid. A vy to dobre viete.

Ben sa mu v duchu ospravedlňoval: Odpusť, Les, prepáč, prepáč, prepáč. Ale povedal iba: – Nemám ďalšie otázky. – Pozrel na hodiny. Štyri. Z hľadiska stratégie dosiahol dva ciele. Trochu zahmlil účinok priznania a v tento deň už nemusel predvolať svojho prvého svedka.

V ten deň však dosiahol ešte čosi, čo dosiahnuť nezamýšľal. Pošpinil, okydal a za rasistu označil nevinného človeka.

Lester Crewe zostúpil z miesta pre svedkov, obrátil sa k sudcovskej lavici a oznámil: – Vaša ctihodnosť, Ľud skončil.

Ben vedel, čo od neho čakajú. V tomto prípade nezmyselnú formalitu.

– Vaša ctihodnosť, obhajoba navrhuje zamietnuť obvinenie na tom základe, že Ľudu sa nepodarilo stanoviť prípad prima facie.

– Žiadosť sa zamieta! – rozhodol Klein mechanicky.

– Námietka!

– Námietka sa zaprotokoluje, – povedal sudca. – Pán Gordon, budete zajtra pripravený uviesť svojho prvého svedka? Alebo máte iný návrh?

– Predvediem svojho prvého svedka.

Cestou zo súdnej siene hľadal Arlene. Pretláčal sa cez zástup, ignorujúc reportérov, ktorí ho prenasledovali otázkami.

Ako schádzal po schodoch z Justičného paláca, zazrel Arlene pri obrubníku. Zamieril k nej, ale kamery, mikrofóny a vykrikujúce obličaje sa vrhli k nemu, až ho celkom obkľúčili a uzavreli.

– Pán Gordon, chcete niečo dodať k tomu, čo ste povedali v súdnej sieni? Máte nejaké skúsenosti s okresným prokurátorom, ktoré vás viedli k presvedčeniu, že je rasista?

– Nekomentujem, – iba toľko vládal Ben povedať, pretože nemohol brániť Lestera Crewa a neodhaliť pritom celú svoju taktiku ako trik zo zúfalstva.

– Pán Gordon, nepracovali ste istý čas spolu s pánom Crewom na okresnej prokuratúre?

– Bez komentára.

– Pán Gordon, nazdávate sa, že taká výmena názorov, aká sa odohrala medzi vami a pánom Crewom, poškodí beztak krehké vzťahy medzi černochmi a židmi v tomto meste?

– Bez komentára, – opakoval Ben. Zúril, strácal trpezlivosť a sužoval ho pocit viny.

Napokon si reportéri aj reportérky uvedomili, že Ben sa nedá ani presvedčiť, ani vyprovokovať, aby urobil nejaké vyhlásenie, ktoré by mohli dodatočne zužitkovať v správach o šiestej. Rozišli sa, pretože už bolo takmer pol piatej, a oni museli obraz aj zvuk spracovať, aby o šiestej mohli uzrieť svetlo sveta.

Arlene ho čakala pri obrubníku. Už-už bol pri nej. No skôr ako sa k nej dostal, zastavil ho Victor Coles.

– Múdro, Ben! Odvrátili ste pozornosť poroty od Riordanovho doznania a upriamili ste ju na problém rasového napätia. Vnáša to do prípadu moment kontroverznosti. Ľudia budú o procese diskutovať. – Potom sa ho Coles spýtal: – Čo povedal Riordan?

– Riordan? – zopakoval Ben zmätene.

– Zhovárali ste sa s ním, však? O tých právach na knižku aj film.

– Nie, nezhováral… Nenaskytla sa mi príležitosť.

Coles siahol do vrecka a vytiahol poskladaný papier.

– Toto je zmluva o prevode práv, akú obyčajne dávam obžalovanému podpísať. Jednu mi potvrdili v Kalifornii, druhú v Texase. Spomínate si na tú sexi blondínu, ktorú obvinili, že zabila svojho manžela milionára? Pre jej právnika som pripravil zmluvu na knihu aj na film. Rovnakú zmluvu, akú mám pre vášho klienta, som použil aj v jej prípade. Nech to Riordan podpíše.

Chytil Bena za ruku a strčil mu do nej papier. Priblížila sa k nim dlhá belasá limuzína. – Môžem vás niekam zaviesť, Ben?

– Nie, nie, ďakujem, — odmietol Ben, zúfalo túžiac, aby bol sám s Arlene.

Keď sa k nej konečne dostal, nepovedala nič. Pokúsil sa pobozkať ju. Nastavila mu len líce.

– Tak začni! – nabádal ju. – Len to vysyp! Bola to ohavnosť, čo som spáchal!

– Ak si to sám uvedomuješ, povedz mi len jedno. Prečo?

– Prisahám, že neviem. Len to zo mňa odrazu vyletelo, – priznával Ben. – Ustavične som si myslel: Nesmieš tú porotu pustiť domov, aby posledné, čo si z procesu odnesie, bolo Riordanovo doznanie! Urob čokoľvek, len im to prekliate priznanie vybi z pamäti! Bol som ako obranca, ktorý ešte skôr ako spadne na zem, zo zúfalstva loptu odkopne hocikam.

– Zúfalstvo je jedna vec. Ale toto bolo ohavné!

– Viem, viem, viem, – opakoval Ben, sledujúc, ako porotcovia vychádzajú z budovy.

Elihu Prouty, chudý, postarší, svetlý černoch zastal, zdalo sa, že chce Benovi čosi povedať, ale potom usúdil, že ako porotca by ho nemal oslovovať. A tak šiel ďalej smerom k metru a hútal: Zdalo sa, že je to taký výborný mladý muž. Vlastne som ho ľutoval, lebo viem, akú silnú pozíciu má v tomto prípade mladý Crewe. A potom urobí čosi také! Nikdy s tými predsudkami neskoncujeme? Zastal pri novinovom stánku pred vchodom do metra, ale spomenul si na inštrukcie sudcu Kleina, aby nič o prípade nečítali. Pustil sa teda dolu schodmi, mrviac v prstoch zľavnený dôchodcovský cestovný lístok.

15

S plechovicou studeného piva v ruke sedel Ben pred televízorom a sledoval, ako mladá černoška informuje o procese s Dennisom Riordanom. Svetlá, pekná, úhľadná, ani nemala negroidné črty, s krásne pričesanými vlasmi vyzerala skôr ako filmová hviezda než reportérka.

– Proces s Dennisom Riordanom, obvineným z vraždy Cletusa Johnsona, ktorý sa dnes konal na najvyššom súde, sa dostal do polohy rasovej konfrontácie. Obhajca, beloch Ben Gordon, obvinil čierneho okresného prokurátora Lestera Crewa z predsudkov pri zaznamenávaní doznania obžalovaného. Až do dnešného dňa sa pojednávanie vyvíjalo ako proces s vrahom, no teraz sa premenilo na rasovú vojnu, popri ktorej sa aj doznanie Dennisa Riordana zdá relatívne menej dôležité. Obžaloba uzavrela svoju časť procesu, takže zajtra ráno bude mať slovo obhajoba. Naskytne sa jej príležitosť vrhnúť nové svetlo na predsudky žalobcu. Zaujímať to bude nielen porotu, ale aj nás.

Ben prepol zo štvrtého na siedmy kanál. Reportér práve končil: – …zajtra, keď obhajca predostrie svoje argumenty v prípade Ľud proti Dennisovi Riordanovi.

Prepol na druhý kanál. Oznamovali ďalšie prudké zvýšenie cien cestovného v podzemnej železnici a v autobusovej doprave a celkom očividne už o procese hovorili. Vypol prijímač.

Arlene sedela vo veľkom ušiaku, v ruke držala koktail z vodky a martini, ktorý patril na koniec dňa. Pohár bol orosený a ešte vždy plný. Nepreriekla slovíčka. Želal si, aby aspoň čosi povedala.

– Nuž, prinajmenej… – začal, – prinajmenej som ich donútil tak trochu zabudnúť na to doznanie.

Arlene si konečne odchlipla z martini.

Jej nevyslovená výčitka ho dohnala k výbuchu: – To nie ja! Na vine je systém našej kriminálnej justície. Každému obvinenému, či je vinný, alebo nie, zaručuje obhajobu. Ako Riordanov obhajca musím ho obhajovať. A mojou povinnosťou je použiť akúkoľvek taktiku, o ktorej viem, že mu pomôže. Je to nepriateľský systém. Musím vypúšťať dymové clony. Zavádzať porotu. Ak vieš, že tvoj klient je vinný, musíš využiť hocijaký predsudok, ktorý je poruke, a dúfať, že porotu nejako obalamutíš. Nielenže je to prípustné, je to jednoducho moja obhajcovská psia povinnosť. Niekedy sa pýtam, či to právnici korumpujú systém, alebo systém korumpuje právnikov…

Konečne vyprovokoval Arlene k reči.

– Lenže toto, môj drahý priateľ a spolunocľažník, je zbabelý a hanebný podraz. Lester Crewe je chlapík, s ktorým si dva roky pracoval, človek, s ktorým sme sa spoločensky stýkali, muž, ktorého uznávaš ako právnika a človeka. Neraz si prišiel domov z práce a rozprával si mi, aký je to hrôzostrašný žalobca, ako vystupuje v súdnej sieni, ako bystro mu to myslí. Ale nikdy, a to dodnes, som od teba nepočula, že by bol rasista.

Bena vystrelilo zo stoličky. Tresol plechovicou o vzdialenejšiu stenu, až na ňu vychrstlo pivo a zostala po ňom škvrna, z ktorej stekali pramienky peny dole svetlozlatou stenou.

– Len ma viň, akokoľvek chceš, ani sa len nepriblížiš k tomu, ako som si vynadal sám!

Pobral sa do kuchyne po utierku, aby zotrel škvrnu, ktorú urobil na stene.

Pokojne mu povedala: – Nechaj, ja to utriem. – Bol to prvý znak, že mu odpúšťa.

Už takmer pozotierala škvrnu, keď pripustil: – Máš pravdu. Tým, čo som urobil, poškvrnil som systém. Má chyby, ale je to najlepší a najspravodlivejší systém, aký existuje. Zajtra ráno sa postavím pred súd a Lesovi sa ospravedlním.

Arlene ho nežne pobozkala a ticho povedala: – Urobím ti večeru.

Z kuchyne, od roštu, na ktorom grilovala jahňacie rebierko, zakričala: – A čo chcel ten chlap?

– Ktorý chlap? – spýtal sa Ben a zdvihol hlavu od poznámok, ktoré si robil na zajtrajšie výsluchy svedkov.

– Coles, – pripomenula mu.

– Och, – vzdychol si Ben a zalovil v kabáte, hľadajúc dohodu, ktorú mu agent vtisol do ruky.

Hovorilo sa v nej, že Dennis Riordan mu vzhľadom na to, že ho obhajoval, odstupuje výlučné práva a nároky na všetok materiál, spomienky a dokumenty týkajúce sa udalostí, ktoré sa už odohrali, ktoré sa udejú počas procesu alebo v prípadnom následnom zákonnom konaní. Ba zmluva zachádzala ďalej, zaručovala Benovi Gordonovi právo zastupovať Dennisa Riordana v hociktorom médiu vrátane, ale nie výlučne, divadla, filmu, televízie, rozhlasu a médií, ktoré ešte len môžu vymyslieť.

Coles mal pravdu. Bol to solídny dokument až po kolónku celkom naspodu, do ktorej sa mal Riordan podpísať a kde bolo miesto aj na notárske osvedčenie.

Arlene naservírovala večeru. Skôr ako sa pustili do jedla, ukázal jej zmluvu. Zbežne na ňu pozrela a zahľadela sa ponad stôl naňho.

– Naozaj chceš Riordana požiadať, aby ti to podpísal?

– Coles hovorí, že to má cenu pol milióna dolárov.

– Naozaj chceš Riordana požiadať, aby to podpísal? – zopakovala, tentoraz dôraznejšie.

Ben neodpovedal, namiesto toho sa spýtal: – Pamätáš sa na prvý deň, keď som ťa požiadal, aby si sa za mňa vydala?

Zmätená takýmto myšlienkovým skokom len pomaly si pripomínala: – Áno, bolo to na hrádzi na East River.

– Presne tak. Zhovárali sme sa, ale ja som pozeral na vlečný čln s odpadkami, ktorý ťahali na more. Vznášali sa nad ním čajky, často sa vrhali strmhlav na čln, aby uchmatli kus z odpadkov. Keď som čítal tento veľmi starostlivo spísaný dokument, spomenul som si na to. Ktovie, nestali sa aj tí, čo zverejňujú nešťastie iných, televízia, film a im podobní, rovnakými zberačmi odpadkov? A mám sa aj ja stať takým vykrádačom smetníkov? Nie, ďakujem. Aké mám právo predávať život iného človeka, jeho biedu?

– Ďakujem, Ben.

– Za čo?

– Za to, že mi komplikuješ život. Zakaždým keď si nájdem vhodnú zámienku, prečo od teba odísť, urobíš čosi, po čom si musím povedať: Nie je nakoniec až taký zlý. – Potom ho nástojčivo, ale s materinskou starostlivosťou vyzvala: – Zjedz to rebierko!

Uprene na ňu hľadel, až napokon povedal: – Ty odo mňa nemôžeš odísť!

– Prečo nie? – chcela vedieť.

– Pretože toto tu je tvoj byt, hlupáčik. Ale ja môžem odísť od teba.

– Ben, drahý, nevyhrážaj sa mi. Nemáš na to dosť síl. Si ako malý chlapček, ktorý sa ustavične vyhráža, že utečie z domu, ale napokon neujde.

– Teda tak je to so mnou?

– Ako?

– Som primäkký na právnika, akým v skutočnosti chcem byť? Nemám inštinkt zabijaka. Nepociťujem potrebu vyhrať za každú cenu. Nazdávaš sa, že v tom je moja bieda?

– A to vravíš priamo, čestne? Bez zábran? – spýtala sa.

– Bez zábran, – povedal, pozerajúc sa jej priamo do jasných belasých očí.

– Nuž, myslím si, že muž, ktorý odmietol žalovať tamtoho policajta pre vraždu, lebo sa nazdal, že z vraždy nie je vinný, muž, ktorý sa cíti nanič z toho, čo dnes vyviedol Lesovi, ten muž je taký silný, aký má byť silný môj muž, ktorého som si vysnívala. Nemusí byť pevný, musí byť zásadový. Taký muž sa mi páči. Takého ľúbim.

Pokúšal sa zaspať, ale nedalo sa mu. Vymotkal sa z postele a potichučky zamieril do obývačky. Zažal stojaciu lampu pri kresle, vzal si žltý notes, ktorý večer odložil, a prezeral si poznámky na nasledujúci deň.

Thomas Boyce. Páter Nelson. Pani Delahantyová… A dlhý rad bodiek. Pretože potom, čo predvolá svojich troch svedkov, ktorí majú priblížiť charakter obžalovaného, nemá ho už ďalej čím brániť.

V akom poradí ich zavolať? Boyce prvý, pani Delahantyová, Riordanova susedka, druhá. Otca Nelsona, najpôsobivejšieho svedka, si nechá na koniec. Ben zvažoval a overoval si všetky legálne aspekty skutočnosti, že ako svedok bude vystupovať kňaz. Nepoodchýli neprozreteľne dvercia a neumožní Lesterovi Crewovi podrobiť otca Nelsona krížovému výsluchu vo veci Riordanovej spovede? Ak tak urobí, vlastný Benov svedok potvrdí, že Riordan nepociťoval nijakú ľútosť. Bude to ďalší dôkaz jeho úmyslu zabiť. Prípady, ktoré Ben preskúmal, nehovorili v tomto smere jasne. Mohla by sa z toho vykľuť aj výhoda, pretože ak sudca Klein pripustí krížový výsluch starého kňaza, mohlo by to neskôr vytvoriť pre Bena základ na odvolanie.

Len čo sa Benova myseľ upriamila na tento problém, odrazu si uvedomil, že odkedy sudca vylúčil svedectvo súdneho lekára o znásilnení Agnes Riordanovej, čoraz častejšie myslí na odvolanie, a menej na obhajobu.

Rozhodol sa, že musí nájsť niečo, čím by zapôsobil na porotu, ak aj nie prostredníctvom faktov, tak aspoň emocionálne. Musí existovať nejaký spôsob, ako sa ich dotknúť a dosiahnuť, aby sa povzniesli nad škrupule, ktoré azda prechovávajú voči jedinému aktu násilia, ktorého sa Dennis Riordan za celý svoj život dopustil.

Keby sa len našiel taký spôsob…

Zvonka zaklopkal na okno dážď. Zhasol svetlo a potichu zamieril do spálne. Uložil sa do postele tak, aby nezobudil Arlene. Pritlačil sa chladným chrbtom o jej teplý a mäkký chrbát. Jemne ju pohladkal po zadku. Zavrtela sa a vydala akýsi zvuk.

– Pst, spi, – zašepkal. Znova ju pohladkal. – Priberáš?

Prebrala sa a spoly sa obrátila. – Čože?

– Či priberáš.

– Nezdá sa mi.

– Potom si… nezačínaš tehotnieť?

– Idiot! Žena nemôže začať tehotnieť. Alebo je, alebo nie je tehotná.

– Tak teda si?

– Nemyslím. Prečo?

– Len sa mi tak zdalo. Moja ruka obyčajne sedávala presne, a teraz nesedí.

– To si ma zobudil len preto, aby si mi to povedal?

– Prepáč. Spi.

– Nemôžem. Zato sa teraz so mnou pomiluješ!

Teplá, svieža obrátila sa k nemu a zajala ho.

Už takmer svitalo. Arlene uvarila kávu a zaniesla dve šálky do postele. Oprela sa chrbtom o záhlavie. Zapálila si cigaretu a dvakrát zhlboka potiahla.

– Ak si tehotná, nemala by si fajčiť.

– Ak som tehotná, nemala by som sa s tebou vôbec zhovárať.

– To nie je moja chyba. Od teba sa čaká, že budeš brať tabletky.

– Žartovala som, – povedala. – Nie som tehotná. Len som chcela, aby si sa uvoľnil. Čo bude dnes ráno?

– Celkom na začiatku som ti povedal, že si budem musieť svoju obhajobu vymyslieť za ten čas, čo Les bude predostierať žalobu. Všetko som chcel obrátiť na proces proti Cletusovi Johnsonovi. A to sa mi nepodarilo. Klein ma zakaždým zastavil. A tak celá obhajoba bude spočívať na troch svedkoch, ktorí majú osvedčiť Riordanov charakter.

– Môžeš zavolať svedčiť Riordana. Odvážiš sa? – spýtala sa ho Arlene.

– Má to svoje klady aj zápory. Je to krásny, čestný, jednoduchý človek. To môže na porotu zapôsobiť. Ale zároveň im aj povie, že zamýšľal spáchať zločin, o ktorom majú oni rozhodnúť. Takže ako nám to pomôže?

– Môžem prísť?

– Ak sa ti páčia neslané-nemastné svedectvá o charaktere obvineného, si môj hosť.

– Rada by som bola pri tom, keď sa budeš ospravedlňovať Lesovi.

– Si si istá, že si budeš môcť urobiť voľno? Včera si tam bola celý deň, – pripomenul jej Ben v nádeji, že sa rozhodne neprísť.

– Keď si bude otec dieťaťa, ktoré nemám, počínať tak veľkodušne, rada by som bola pri tom.

– Obhajoba, ste pripravený uviesť prvého svedka? – spýtal sa sudca Klein a súdnej úradníčke pritom podával príkaz, ktorý práve podpísal.

Ben vstal. – Vaša ctihodnosť, ešte skôr ako obhajoba predvolá svojho prvého svedka, chcel by som urobiť vyhlásenie do zápisu.

– Och! Čože? – spýtal sa sudca Klein podozrievavo.

– Vyhlásenie sa vzťahuje na čosi, čo sa v tejto súdnej sieni prihodilo včera.

– Za predpokladu, že sa to vzťahuje k priebehu tohto procesu, – poznamenal Klein.

– Nazdávam sa, že to za také uznáte, – povedal Ben. Potom sa obrátil k porote.

– Dámy a páni, včera, unesený priebehom krížového výsluchu, obvinil som žalobcu, že sa počas procesu azda dopustil rasovej zaujatosti. Chcem odvolať tú nešťastnú poznámku. Poznám pána Crewa niekoľko rokov a nikdy som nezistil, že by jeho konanie bolo motivované rasovými pohnútkami. Je mi to ľúto.

Obrátil sa k stolíku žalobcu. – Prepáč, Les.

Medzi novinármi prebehla vlna vzrušenia. Podľa šumu a krokov, ktoré nasledovali, vedel, že niektorí z reportérov vykĺzli von s čerstvou správou.

– A teraz, vaša ctihodnosť, obhajoba pozýva ako prvého svedka Thomasa Boycea.

Thomas Boyce sedel v prvom rade medzi divákmi. Vstal a pozrel na Bena, ktorý mu gestom naznačil, aby prešiel cez ohradenie a zasadol na lavici svedkov. Mal asi šesťdesiatpäť rokov a jeho fyzické dispozície naznačovali, že v skorších rokoch bol silným a výkonným skladovým robotníkom. Teraz sa zdalo, že si rád uhne. Oblečený bol vo sviatočnom obleku, v ktorom chodil do kostola. Svetlobelasá košeľa a solídna námornícka viazanka prezrádzali jeho životný štýl – priamy, jednoduchý a počestný.

Boyce zložil prísahu a Ben sa ho povypytoval na jeho štyridsaťročné priateľstvo s Dennisom Riordanom, ktorému bol kamarátom aj šéfom v sklade.

Nakoniec sa Ben spýtal: – Pán Boyce, viete, akú mal Dennis Riordan povesť v spoločnosti?

– Viem, pane, – odpovedal Boyce zápalisto. – Dennis Riordan sa medzi susedmi odjakživa tešil vynikajúcej povesti. Všetci ho pokladajú za človeka s tým najlepším charakterom. Robote sa nikdy nevyhýbal, nikdy si nežiadal nijaké privilégiá, ani si nepýtal mimoriadne voľno.

Potom, ako mu Ben kázal, Boyce dodal: – Samozrejme, iba vtedy keď jeho dcéru Agnes…

Ešte skôr ako Boyce vyslovil slovo „zavraždili“, Lester Crewe už stál a Boyceov hlas prehlušil zvučným: – Námietka!

– Prijíma sa, – rozhodol sudca Klein.

Pri tomto manévri teda Ben prehral. Pokračoval vo vypytovaní: – Požiadal Dennis Riordan o dovolenku niekedy inokedy?

– Áno, pane, keď musel ísť svedčiť pri výsluchu človeka, ktorý zavraždil…

Crewe znova vyskočil. – Námietka! Svedok robí závery!

– Vyhovuje sa! – rozhodol Klein znova.

Ben položil poslednú otázku. – Pán Boyce, požiadal Dennis Riordan ešte niekedy inokedy o dovolenku?

– Áno, pane. Keď úbohá Nedda od žalosti umrela, – povedal Boyce mäkko.

S pocitom, že Boyce dosiahol toľko, koľko bolo možné, aby porote pripomenul udalosti, ktoré by na ňu mohli mať emocionálny účinok v súvislosti s Riordanovým osudom, Ben povedal: – Ďakujem, pán Boyce.

Lester Crewe vstal spoza svojho stolíka. – Pán Boyce, ešte niekedy inokedy si pán Riordan vybral dovolenku?

– Niekedy inokedy? – Zdalo sa, že Boyce je zmätený.

– V januári tohto roku, – pripomínal mu Crewe.

– Ach, myslíte, keď si šiel kúpiť revolver?

– Áno, pán Boyce, – a Crewe pomaly a s dôrazom zopakoval: – Keď si šiel kúpiť revolver.

– Vtedy… požiadal o dva dni voľna, – musel Boyce priznať.

– A potom, neskôr, požiadal, aby ho preložili z dennej na nočnú smenu?

– Áno, pane, – pritakal Boyce, preklínajúc sa za svoje prerieknutie.

– A práve v ten deň, keď bol na nočnej smene, vyhľadal, našiel a zastrelil…

– Námietka! – prerušil ho Ben.

– Vyhovuje sa! – rozhodol sudca Klein.

Boyce odrazu vstal a zvolal: – Dennis je dobrý človek. Najlepší človek. Vždy bol. A ešte aj je. Čo urobil, urobil z lásky k rodine. A ak by sa to isté stalo mojej dcére…

Klein sa najprv pokúsil prerušiť svedka údermi kladivka, ale umlčal ho až zvučným a hnevlivým: – Svedok bude mlčať! A stenografka vyčiarkne všetko po: „Vždy bol. A ešte aj je.“

– Nemám viac otázok, – povedal Les, celkom spokojný s výsledkom svojho krížového výsluchu.

– Ani ja nemám ďalšie otázky, – povedal Ben. Pokladal za priveľmi nebezpečné podrobiť Boycea následnému výsluchu, pretože to by viedlo iba k ďalšiemu krížovému výsluchu a ten by mohol byť ešte zdrvujúcejší.

– Svedok môže odísť, – rozhodol sudca Klein.

Thomas Boyce zišiel z miesta pre svedkov, podišiel k Dennisovi Riordanovi, ktorý vstal, aby sa s ním zvítal. Obaja chlapi si najprv potriasli rukami a potom sa objali. Boyce potom prešiel cez ohradu smerom ku dverám zo súdnej siene. Tam sa zrazu obrátil a zakričal: – Ešte vždy je! A vždy bude! Dennis Riordan je ten najlepší človek! – Bol preč skôr, ako ho sudca Klein stačil napomenúť alebo mu udeliť pokutu. Sudca sa uspokojil s poznámkou na adresu poroty.

– Dámy a páni, nevšímajte si to. Svedkovia bývajú občas emocionálni. Ďalší svedok, pán Gordon!

– Pani Theresa Delahantyová! – zavolal Ben. Pozrel na sklenú výplň dvier do súdnej siene a kývol.

Vošla žena na prahu šesťdesiatky, placho sa rozhliadajúc po zaplnenej súdnej sieni. Ben jej vyšiel v ústrety a zaviedol ju až na lavicu svedkov. Usmieval sa, sčasti preto, aby jej dodal istotu, a sčasti aj preto, že keď sa s ňou po prvý raz zhováral, mala na sebe jednoduché domáce bavlnené šaty a sivé vlasy mala učesané do bochníčka. Dnes si obliekla svoje najkrajšie tmavohnedé šaty a vlasy jej očividne predošlý deň nakaderili v salóne krásy. Neboli už sivé, ale gaštanové.

Ben jej naznačil, aby vystúpila na stupienok pre svedkov. Zložila prísahu a Ben sa jej spýtal: – Vaše meno, prosím?

– Theresa Delahantyová, – povedala. Naklonila sa smerom k súdnej stenografke a poradila jej: – Píše sa to s „a“. Mnohí Delahantyovci to hláskujú d-e-l-e, s „e“, ale my sme si odjakživa písali „a“. Keď sa sem môj manžel prisťahoval, ešte ako malý chlapec, urobili na prisťahovaleckom úrade chybu.

Aby sa upokojila, Ben sa jej spýtal: – Pani Delahantyová, ste na lavici svedkov po prvý raz v živote?

– Po prvý raz v živote som v súdnej sieni. Samozrejme, videla som také čosi v televízii, ale toto je po prvý raz v skutočnosti.

– Pani Delahantyová, ako dlho sa poznáte s Dennisom Riordanom?

– No, pozrime sa na to. Bolo to asi vtedy, keď mala moja Catherine tri roky a prisťahovali sme sa k Riordanovcom do susedstva. A jeho Dennis, ten, čo sa potom stal kňazom, mal asi šesť… Povedala by som, že je to už dvadsaťdeväť rokov.

– Počas tých dvadsiatich deviatich rokov, – pokračoval Ben, – mali ste často príležitosť vídať Dennisa Riordana?

– Každý deň. Veru, takmer každý deň.

– A viete, akú mal na okolí povesť?

– Och, to áno, pane, – odpovedala pohotovo.

– A akú teda mal povesť? – spýtal sa Ben zákonne predpísaným spôsobom.

– Tú najlepšiu, – vyhlásila a pozrela na Bena pohľadom, ktorý sa pýtal: Povedala som to tak, ako ste mi kázali?

Jej úprimné spôsoby vylúdili sudcovi Kleinovi na tvári úsmev. Walter Grove v porotcovskej lavici pokrútil hlavou. Violet Tolliverová nemohla spustiť zrak z Grova. Na chvíľu sa im pohľady stretli v spoločnom obveselení.

Ben pokračoval: – Pani Delahantyová, za celé tie roky, čo ste poznali Dennisa Riordana, počuli ste o ňom, že by to bol nebezpečný človek?

– Nie, pane! Bol to vždy príjemný, jemný muž. A pozorný. Viete, odvtedy, čo môj Sylvester umrel, ak bola v noci snehová fujavica, Dennis Riordan, kým odišiel do práce, pozhŕňal sneh aj z chodníka pred nami. Bol k ľuďom vždy pozorný. Keď sa jeho Aggie stala tá strašná vec…

Crewe zavolal: – Vaša ctihodnosť…

Klein sa naklonil smerom k svedkyni a jemne povedal: – Pani Delahantyová, prosím vás, v nijakom ohľade sa o tej udalosti nezmieňujte.

– Ale veď sa to stalo, – namietla.

– Podľa predpisov to nesmiete spomínať, – vysvetľoval jej Klein.

– To je mi ľúto, pán sudca. Nevedela som, že je taký predpis. – Od napätia a vzrušenia sa rozplakala.

– Nemám ďalšie otázky, – povedal Ben.

Lester Crewe pomaly vstal. Zamýšľal podrobiť tú ženu krížovému výsluchu, ale napokon sa rozhodol, že sa uspokojí s jedinou otázkou.

– Pani Delahantyová, ak si človek kúpi revolver s úmyslom, že zastrelí iného človeka, a potom ho naozaj zastrelí, poviete o ňom, že to bol príjemný, dobrý, pozorný človek?

Ženina dolná pera sa zachvela, slzy jej začali tiecť rýchlejšie, nebola schopná odpovedať.

– Nemusíte odpovedať, pani Delahantyová, – povedal Crewe jemne.

Ben odprevadil pani Delahantyová z lavice svedkov cez súdnu sieň až k dverám. Celou cestou plakala. – Dúfam, že som nepovedala nič zlé, že som Dennisovi nijako neublížila.

– Nie, boli ste fajn, pani Delahantyová, naozaj fajn. – Pri dverách ju Ben pobozkal na líce a povedal: – Naozaj, boli ste úžasná! Veľmi ste nám pomohli!

Keď jej otváral dvere, všimla si, že na chodbe čaká páter Nelson. Prepukla v ešte usedavejší plač. Kňaz ju na útechu pohladkal po ramene. Keď sa mu zdalo, že už môže ísť, pobral sa za Benom do súdnej siene.

Otec Nelson zaujal miesto na svedeckej lavici. Úradník mu pridržal bibliu, aby na ňu mohol položiť ľavú ruku. Páter Nelson otvoril knihu, nalistoval titulnú stranu a potom povedal: – Bol by som radšej, keby to bola douayská verzia6, ale na tento účel hádam postačí. – Zdvihol pravú ruku a zložil prísahu.

– Vaše meno? – začal Ben.

Drobný plešatý muž, ktorý sa zdal do čiernej reverendy primalý, odvetil: – Peter Nelson.

– Podľa vášho odevu možno súdiť, že ste kňaz, však, pane?

– Áno, áno, samozrejme.

– Otče, poznáte obvineného Dennisa Riordana?

– Poznám. Je to jeden z mojich farníkov. Je ním už takmer štyridsať rokov.

– Bol to verný farník? Navštevoval bohoslužby? Chodil na prijímanie? A na spoveď?

– Ó, áno. Na prijímanie chodil pravidelne. A pravidelne sa aj spovedal. Je veľmi aktívny v cirkevných záležitostiach. Vždy keď potrebujeme dobrovoľníkov, na Dennisa sa môžeme spoľahnúť. – Kňaz si povzdychol. – Samozrejme, iba minulý rok nie, ale to bol veľmi smutný čas. Veľmi smutný. Nielen pre Dennisa, ale aj pre nás všetkých, čo sme videli, ako sa táto malá rodina celkom rozpadla.

Ben čakal, dúfajúc, že kňaz sa sám od seba zmieni o Agnes a o jej smrti, ale starý muž tak neurobil. Bol dostatočne bystrý, aby si všimol, že žalobca je pripravený vrhnúť sa naňho, len čo by sa o to pokúsil.

– Otče, keďže poznáte povesť Dennisa Riordana, povedali by ste, že ho ľudia mali za hnevlivého človeka? Za človeka so zločineckými sklonmi?

– Nie, pane, vôbec nie!

– Čo by ste povedali, ako ho charakterizuje jeho okolie?

– Ako dobrého, slušného, ťažko pracujúceho človeka, oddaného manžela a milujúceho otca, ktorý vychoval svoje deti tak, aby boli také dobré ako on.

Ben sám by nevedel napísať lepšiu odpoveď. Bol celkom spokojný, a preto povedal: – Ďakujem vám, otče. – Vrátil sa k stolíku, na miesto vedia Dennisa Riordana.

Lester Crewe sa rozhodol, že otázky bude klásť od stolíka obžaloby.

– Otče, povedali ste, že Dennis Riordan chodil pravidelne na spoveď, však?

– Áno, pane, chodil.

– Bol na spovedi aj dvadsiateho štvrtého januára tisícdeväťstoosemdesiatdva?

Malý kňaz sa nadvihol na svedeckej lavici. – Pane, nemyslím si, že by mi spovedné tajomstvo dovoľovalo odpovedať na túto otázku.

– Iste neporušíte posvätnosť spovedného tajomstva, ak nám poviete iba toľko, či Dennis Riordan bol, alebo nebol na spovedi.

Sudca Klein zasiahol. – Pán Crewe, netrvajte na odpovedi.

– Vaša ctihodnosť, smiem vám a porote pripomenúť posledné slová zo záznamu doznania obžalovaného? Zneli: Chcem svojho kňaza.

– Tak to teda pokladajte za dostatočnú odpoveď, – poradil mu sudca Klein.

Otec Nelson odišiel z lavice svedkov a sudca Klein sa spýtal: – Kto je váš ďalší svedok, pán Gordon?

– Vaša ctihodnosť, chcel by som vás požiadať o prestávku do popoludnia.

– Ale veď je len štvrť na dvanásť, – namietol sudca Klein.

– Prosím vás o to, vaša ctihodnosť, je to pre obhajobu mimoriadne dôležité.

Klein obom právnikom naznačil, aby podišli k sudcovskej lavici na kratšiu poradu. Tak, aby ich porota nepočula, sudca sprisahanecky zašepkal:

– O čo vám ide, Gordon? Váhate, či máte svojho klienta zavolať svedčiť?

– To je závažný problém, – priznal Ben.

– Ak obžaloba nemá námietky, dám vám malú radu. Nerobte to! – varoval ho sudca Klein.

– Porota by mala vedieť, čo sa tomu človeku stalo predtým, ako zabil Johnsona! – trval Ben na svojom.

– Prečo?

– Lebo ak dokážeme, že konal pod vplyvom mimoriadneho citového podráždenia, požiadam vás, aby ste vo svojom poučení porotu inštruovali, že môže vziať do úvahy verdikt o zabití prvého stupňa.

– Zoberte do úvahy, aký bol pokojný, keď sa hodinu po vražde ku všetkému priznal. Ako chcete vyhlásiť, že konal pod vplyvom mimoriadneho citového podráždenia? – vysmieval sa mu Klein. – Gordon, za takýchto okolností by som porote takú radu nikdy nedal.

– Aj tak má však porota právo vedieť… – namietal Ben.

Klein Benovi posunkom naznačil, aby hovoril potichšie. Tichším, ale vzrušeným šepotom mladý právnik pokračoval: – Sedím v tejto súdnej sieni, ruky mám zviazané, ústa zapchaté, a pritom sa odo mňa čaká, že svojmu klientovi poskytnem poctivú obhajobu. Porota má právo o tom vedieť, a ja som povinný jej to povedať!

Crewe zdôraznil: – Ben, maj rozum! Pozri na fakty! Tvoj klient nebol citovo rozrušený. Radšej zabudni na zabitie prvého stupňa. Neocitol sa v nebezpečenstve, nebránil sám seba, takže to vylučuje zabitie v sebaobrane. Toto je vražda druhého stupňa. Hovorí to zákon, a ty to dobre vieš. Uznaj to!

– Aj tak chcem dostať šancu vyrozprávať im celý príbeh. Som mu to dlžný, – trval Ben na svojom.

– Dobre, tak ho teda zavolaj svedčiť! – vyzval ho Crewe. – Ale otvorene ti hovorím, že ak tak urobíš, donútim ho porozprávať o každom kroku, ktorý pri tom zločine podnikol, od chvíle, keď sa rozhodol zabiť Johnsona, až dovtedy, keď na neho vystrelil. V porovnaní s tým bude jeho doznanie pôsobiť ako cirkevný piknik. Počas jeho priznania som sa ho na nič nevypytoval, len som ho nechal hovoriť. Ale krížový výsluch bude čosi iné! Dostanem to z neho. Kúsok po kúsku.

Ben zvažoval riziko: priaznivý účinok výsluchu Dennisa Riordana na porotu – výpoveď otca, manžela, slušného človeka, ale aj účinok toho, čo hovorilo proti obžalovanému Dennisovi Riordanovi. Ako prijmú, že sa ku všetkému priznáva ešte raz, a tentoraz za asistencie Lestera Crewa, ktorý sa bude snažiť zdôrazniť každú inkriminujúcu podrobnosť zapáravými otázkami? Bolo to kľúčové rozhodnutie celého prípadu, a on ho musel urobiť.

– Tak ako, obhajoba? – netrpezlivo dorážal sudca Klein.

– Rád by som dostal odklad do zajtra rána, – požiadal Ben.

Klein si uvedomoval Benovu zúfalú situáciu a cítil sa vinný, že Bena zatiahol do tohto ťažkého prípadu. Pozrel na Lestera Crewa. Lester prikývol. Keď sa už obaja advokáti chystali odísť od sudcovskej lavice, Klein povedal: – Gordon, páčilo sa mi, čo ste urobili dnes ráno. Toto mesto je plné nenávisti, nepotrebuje jej mať viac.

– Ďakujem, vaša ctihodnosť, – povedal Ben. – A teraz, ak nič nenamietate, rád by som si to doznanie pozrel ešte raz. Možno mi to pomôže rozhodnúť sa.

– Zariadim to, Ben, – sľúbil Crewe.

Len čo sa obhajca aj žalobca usadili, sudca Klein sa obrátil k porote.

– Dámy a páni, zvyšok dňa máte voľný. Ale dostavte sa sem zajtra ráno, keď pán Gordon bude pokračovať v obhajobe. Medzičasom, pripomínam vám to ešte raz, nezhovárajte sa medzi sebou o tomto prípade. Nečítajte ani nepočúvajte nijaké spravodajstvo.

Buchol kladivkom. Porotcovia sa začali trúsiť von zo sály. Novinári sa vrhli k ohradeniu, aby sa pokúsili dostať z Bena Gordona alebo z Lestera Crewa vysvetlenie tohto nečakaného odkladu. Ale ani jeden z nich im nič nepovedal.

Keď už reportéri opustili súdnu sieň, Lester Crewe povedal: – Nechcem počuť tie dohady, čo dnes večer o šiestej zaplnia éter. – Zasmial sa. – Sedíme s Hortense doma, sledujeme správy, a ja sa dozvedám o tomto prípade viac, ako viem sám.

Ben sa nezasmial a Crewe si uvedomil prečo. – Och, áno, ty si chceš pozrieť to doznanie.

Súdnu sieň zamkli, aby sa do nej nedostal nepovolaný zvedavec. Priniesli videomagnetofón a monitor, čo tam zostali ešte odvtedy, ako porote premietli Riordanovo doznanie. Zriadenec zatiahol závesy na vysokých oknách a zhasol svetlá. Stenografka, ktorej zverili záznam ako dôkazový materiál Ľudu, zasunula kazetu do prístroja a stisla spúšť. Vykĺzla vchodom pre sudcu a Bena Gordona nechala samého, aby sa ešte raz stal svedkom priznania svojho klienta. Pozeral sa zaujato, so zápisníkom v jednej, s ceruzkou v druhej ruke, dychtiac zachytiť každú podrobnosť, ktorá by mu mohla ponúknuť kľúč k jeho ďalšiemu kroku.

16

Porotu rozpustili ešte pred obvyklou hodinou obeda. A tak keď Violet Tolliverová zišla k päte schodiska pred Justičným palácom, jej dlhý čierny mercedes na ňu nečakal. Televízni reportéri, kameramani a zvukári si sľubovali, že sa od nej čosi dozvedia, obstúpili ju, fotografovali a jedným dychom sa vypytovali na celý prípad.

Pamätala sa však na zákazy, ktoré porotcom ukladá zákon a ktoré im prízvukoval sudca, a odmietla odpovedať na akúkoľvek otázku vrátane dopytov na to, aký dojem na ňu urobil Riordan a aké sú jej osobné reakcie na oboch mladých právnikov – žalobcu aj obhajcu. Televízni reportéri jej však nedovolili vykĺznuť. Walter Grove, ktorý práve schádzal dole schodmi, zbadal, v akej nepríjemnej situácii sa ocitla, pretlačil sa k nej cez spleť mikrofónov, ručných kamier a káblov a povedal: – Slečna Tolliverová má so mnou schôdzku. Dovolíte?

Pevne ju chytil za rameno a odviedol ju cez hradbu protestujúcich reportérov na roh ulice a stadiaľ úzkymi uličkami plnými malých reštaurácií, ktoré slúžili Justičnému palácu a vládnym úradníkom. Viedol ju okolo talianskych ristorantes a potom popri niekoľkých obytných blokoch do štvrte s čínskymi reštauráciami.

– Deň čo deň obedujete v aute a prichádzate tak o veľa z miestneho koloritu, – poznamenal Grove. – Najlepšie čínske reštaurácie v meste sú tu dole. Sú to malé, útulné miestečká, a vynikajúce.

Zaviedol ju do skromnej reštaurácie s jednoduchým, vkusným štítom nad dverami, pomaľovaným bielymi čínskymi literami na červenom podklade. Violet cez okno uvidela štyri malé holé stolíky, obkolesené jednoduchými drevenými lavicami. Vzadu bola otvorená kuchyňa, na ktorú dozeral jediný šéf. Inštinktívne sa obrátila na Grova, že bude protestovať, ale on predvídal jej pripomienku. – Ručím za to. Majú najlepšiu čínsku kuchyňu v celom New Yorku. Jedávam tu počas každej obedňajšej prestávky.

Dala sa obmäkčiť a získala aj na istote, keď osamelý čašník privítal Grova so širokým, úprimným úsmevom a čínštinou, ktorej nerozumela. K stolu ich usmernil iba kývnutím ruky.

Keď už sedeli, Grove sa spýtal: – Ocitli ste sa už niekedy v úchvatnom svete čínskych knedličiek? Úžasné, nadýchané biele cesto s najprenikavejšie voňajúcimi exotickými plnkami! A smažené knedličky! Neuveriteľné! Ochutnajme ich na úvod.

Po čínsky objednal, potom pokračoval. – Najlepšie čínske jedlá možno nájsť na takýchto jednoduchých miestach. Používajú iba základné koreniny, ale robia s nimi hotové zázraky. Nie ako tie elegantné, našuchorené, mimoriadne drahé reštaurácie hore v meste, kde sa sústreďujú väčšmi na lákavé jedálne lístky ako na jedlá. Ak vám chutia prívlastky, nuž dobre. Tu nemajú nijaké epitetá, iba úžasné jedlá, prekvapujúco delikátne, zemité, a predsa také, ako hovorí jedno z tamtých menu hore v meste – vhodné pre kráľov aj bohov. A bohyne, samozrejme.

Priniesli im knedličky. Violet jednu z nich ochutnala a zistila, že naozaj je taká vynikajúca, ako Grove sľuboval. Pustila sa do ďalšej a zistila, že je celkom iná, má inú vôňu aj zloženie, ale je rovnako vábna aj chutná.

– Vynikajúce, – zvolala s nadšením medzi dvoma hltmi. – Mali ste pravdu. Je to oveľa lepšie ako hore v meste.

Nielenže ho potešilo jej ocenenie, ale prekvapilo ho aj, s akou chuťou jedla.

– Pri takej postave, akú máte, som mal dojem, že ani nejedávate.

– V skutočnosti mám úžasný apetít, – priznala sa.

– Po celé tie dni som vás ohromne ľutoval, že sa tak tiesnite vo veľkej limuzíne a obedujete nízkokalorický domáci syr. Alebo je to čistý jogurt, lebo má menej kalórií a hodí sa viac na lepenie tapiet ako na jedenie?

Violet sa zasmiala a pripustila: – Ženy to doháňa do šialenstva. Vždy sa chcú dozvedieť moje tajomstvo, ako to, že môžem zjesť všetko, a napriek tomu si udržiavam postavu.

– A to si teda udržiavate, to vidím.

Pocítila, že sa červená, čo sa jej už veľmi dávno nestalo. Všimol si to a povedal: – Prepáčte, nezamýšľal som, aby sa tento obed premenil na čosi osobné. Len som sa snažil dostať vás z nepríjemnej situácie.

– A to sa vám naozaj podarilo. Vďaka.

– Vediem vojnu proti masmédiám. Proti ľuďom, ktorí s poburujúcou bezcitnosťou strčia kameru pred tvár úbohej ženy, ktorá práve prišla pri požiari o deti, a spýtajú sa jej, ako sa cíti. Sčasti preto som do toho zasiahol. Hoci musím sa priznať, že je veľmi príjemné byť tu s vami. Ako so ženou, chcem povedať.

Zdvihla hlavu od jedla, aby sa presvedčila, ako to vlastne myslí.

– Keď pracujem, žijem ako pustovník, mám okolo seba iba svoje postavy a nikoho iného. Tak by to charakterizovala moja bývalá žena.

– Och, – povedala. – Čerstvý člen klubu?

– Ročný. Ešte počas rozvodu som začal pracovať na novej knihe. Možno ako protijed. A tak som zostal sám, ale nikdy som si neuvedomil ako sám, až kým som nezačal zasadať v tejto porote. Preto mi pôsobí také potešenie byť tu s vami a zhovárať sa.

– Poznám ten pocit.

– Naozaj? Osamelosť? – spýtal sa neveriacky.

– Aj ja som sa rozviedla, a dvakrát. A pre tú istú príčinu. Nijaké hádky. Nijaké okázalé nevery. Iba prílišná zaujatosť vlastnou prácou.

– Je to asi ako amputácia, však?

– A bez anestetík, – pritakala. – Robila som to isté čo vy, pokúšala som sa uzdraviť tým, že som sa ešte väčšmi ponorila do práce.

Prerušil ich čašník, ktorý im položil na stôl ďalšie jedlá, kurča v korenistej, ostrej hnedej omáčke, obložené veľkými, akoby rozkvitnutými šampiňónmi a misku ružových garnátov v šťave, vyšľahanej do penivej bieloby. Grove počkal, kým obe jedlá ochutná.

– Podávajú aj obedy do limuzíny? – spýtala sa so smiechom.

– Myslím, že by sa to dalo zariadiť.

Jedli, smiali sa, rozprávali o jedle, o počasí, o zavalitom sudcovi Kleinovi, o oboch mladých advokátoch. O všetkom, len o sebe nie. Akoby iba nakratučko otvorili stránky svojich súkromných životov a dovolili tomu druhému len na okamih do nich nazrieť, nie prenikavo sa zahľadieť.

– Pani Delahantyová s „a“, – povedal Grove. – Zaľúbil som sa do nej. Rozhodol som sa, že jedného dňa ju použijem v nejakej svojej knihe.

Violet sa priznala: – Keď vypovedala o Riordanovi, mala som pocit, že to nie je len svedkyňa, ktorá má svedčiť o charaktere obžalovaného. Ona ho nielen mala v úcte, ona ho svojím spôsobom zbožňovala. Nuž a tí s romantickým srdcom…

Grove jej skočil do reči: – Pani Delahantyová, alebo vy?

– Bojím sa, že ja. Nepriznávam si to často. Ľudia sú presvedčení, že som koncentrátom neemocionálnej vyumelkovanosti. V skutočnosti som beznádejný romantik. Ustavične fantazírujem, že jedného dňa stretnem muža, ktorý bude stelesnením toho, čo chcem.

Odrazu sa zháčila. – Ako som sa to dostala až sem?

– Cez pani Delahantyovú a jej city k Riordanovi, – pripomenul jej Grove.

– Sledovala som ju, ako sedí na lavici svedkov, upravenú, peknú starú paniu, katolíčku z Queensu, vdovu. A hneď vo vedľajšom dome býva Riordan, vdovec. Pomyslela som si: nebolo by to krásne, keby sa tí dvaja zobrali a boli si spoločníkmi na staré kolená, rozprávali si navzájom o deťoch, o vnúčencoch?

Grove namietol: – Riordan nemá vnúčence, a ani ich nikdy mať nebude. Zostal mu iba jeden syn a ten je kňaz.

– Pravda. Druhého zabili vo Vietname. A potom tá jeho dcéra… – Violet sa zarazila. – Nezhovárame sa náhodou o prípade, hoci sa o ňom zhovárať nemáme?

– Neviem, či romantické fantázie možno zarátať k diskusiám o prípade.

Znova sa pustili do jedenia. Po chvíli sa spýtal: – Čo robili vaši dvaja manželia?

– Pryý bol môj agent. Keď som začala s vlastnou produkciou skrášľovacích prostriedkov, mal pocit, že som ho zradila. Čím väčšmi môj podnik rástol, tým väčšmi ho nenávidel. Netrvalo dlho, zobral sa a odišiel.

– A druhý? – spýtal sa Grove.

– Taký soliďák. Viceprezident banky, ktorá ma na začiatku financovala. Už predtým bol ženatý a mal aj dve krásne deti. Vychádzali sme báječne, kým odo mňa nezačal žiadať viac času, ako som mu mohla poskytnúť. A iste ho popudzovalo, že bol známy skôr ako manžel Violet Tolliverovej.

– S tým treba bojovať, – súhlasil Grove.

Odrazu začala hovoriť o inom. – Nazdávate sa, že ten proces potrvá ešte dlho? Môžeme sa o tom rozprávať?

– Trvať bude dovtedy, kým nerozhodneme o vine, alebo nevine, alebo o tom, či veríme, alebo neveríme stopercentným svedkom. Viete, ešte nikdy som nebol v nijakej porote.

– Takže, – spýtala sa, – ešte ako dlho, čo si myslíte?

– Dlho už nie. Ibaže by Gordon predvolal Riordana na lavicu svedkov.

– A ak to urobí?

Walter Grove potriasol pesimisticky hlavou, ale povedal len: – Myslím, že by sme sa o tom viac nemali zhovárať.

– Aj ja si tak myslím, – súhlasila Violet neochotne.

Pozerali na prázdne taniere, kým nepochopili, že zjedli všetko, čo sa im ešte pred krátkou chvíľou zdalo ako nemožne veľké porcie.

– Už som vám povedala, že mám apetít ako vlk, – pripomenula mu.

– Páči sa mi žena, ktorá vie pristúpiť k stolu s nadšením, a keď si prezerá jedálny lístok, nemá pocit, že prechádza cez mínové pole.

Pomaly sa vracali späť k Justičnému palácu.

– Chcela by som sa vám poďakovať, – povedala.

– Bolo mi potešením. Pravdu povediac, už som unavený z tých ustavične osamelých obedov, z tej osamelej roboty aj z osamelého života.

– Myslela som to tak, že ste ma oslobodili od tých dotieravých televizákov.

– Kedykoľvek, madam, kedykoľvek.

Obrátila sa a pozrela do jeho drsnej tváre. Jeho odpoveď bola viac ako zdvorilá replika alebo mimovoľne vyslovené pozvanie.

– Máte tu auto, – povedal odrazu.

Dlhý čierny mercedes s tmavými oknami poslušne čakal dole pri schodíkoch do Justičného paláca. Anne, jej sekretárka, stála pred ním, znepokojene pátrala pohľadom všetkými smermi, zvierajúc v ruke hrubú kôpku papierov, ktoré bolo treba okamžite vybaviť. Zbadala Violet a odľahlo jej, usmiala sa a voľnou rukou jej zakývala.

Pre Violet to bola výzva na návrat k povinnostiam. Spýtala sa: – Môžem vás zaviesť niekam do mesta?

– Radšej chodím pešo. Potrebujem pohyb.

– Ešte raz vám ďakujem.

– Ste kedykoľvek vítaná, – povedal, obrátil sa a vykročil.

Pozerala za ním, za vytiahnutým, hranatým chlapom, ktorého postava korešpondovala s jeho drsnou tvárou. Pekný muž, usúdila, ani nie taký ctižiadostivý typ, aký v ňom tušila celkom na začiatku. A aký osamelý! Ale Anne už na ňu čakala. Violet zamierila k autu. Anne jej pridržala dvere. Vkĺzla dnu a usadila sa na hlbokom, luxusnom velúrovom sedadle.

– Krvavá Mary? – spýtala sa Anne, ukazujúc na bar pred nimi.

– Nie, dnes nijaký alkohol, – povedala Violet a siahla po fascikli. Navrchu bol list od právnika z Arizony. Najala si ho, aby ju obhajoval v spore so ženou, ktorá vyhlasovala, že dostala alergiu po použití jedného z drahých krémov firmy Krása od Tolliverovej. Právnik tej ženy naznačoval, že jeho klientka sa chce pokonať.

Veď preto, pomyslela si Violet. Všetko, čo sa v tom drahom kréme nachádza, je rastlinný olej za jedenásť centov. Nie je v ňom nič, čo by mohlo zapríčiniť alergiu.

Anne začala vybaľovať chlebíčky, ktoré priniesla so sebou, ale Violet ju zavrátila: – Dnes nebudem obedovať, Anne. A do konca procesu už nijaké obedy v aute. Budem jesť vonku.

Ben Gordon kráčal po Brooklynskom moste. Najkratšou cestou sa vracal z Justičného paláca do svojho bytu na Brooklyn Heights. Obyčajne si bral taxík, alebo šiel metrom, ale dnes nie. Mal čas. Nie dosť, aby dal dokopy obhajobu pre Dennisa Riordana, a zasa priveľa, aby o tejto skutočnosti popremýšľal.

Práve si ešte raz pozrel Riordanovo priznanie a odišiel bez jedinej poznámky v bloku. Nenašiel nijaký záchytný bod na obhajobu.

Vinil sám seba, spomínal si, ako často vídal strýka Harryho pripravovať obhajobu pre ľudí, ktorí boli už na prvý pohľad vinní zo zločinu, z ktorého ich obžalovali, a previnili sa proti nevinným ľuďom. A predsa tento muž, Dennis Riordan, ktorý zbavil spoločnosť známeho násilníka a vraha, stál tam obnažený a v očiach zákona bezbranný.

Jediné, na čo – ako dúfal – by sa bol mohol spoľahnúť, získať sympatie poroty, mu nedovolili. Sudca Klein mu na túto tému vždy zakázal hovoriť.

Cestou si preberal prípad z hľadiska zákona. Prísne vzaté, vzhľadom na pravidlá dokazovania, Klein mal pravdu. To, čo sa prihodilo Agnes Riordanovej, bolo v tomto prípade nepodstatné. Iba Riordanov motív bol relevantný. Ale podľa definície vraždy druhého stupňa, ako ju určovali newyorské zákony, motív nebol dôkaz. Tým bol úmysel a len úmysel. A tak sa všetko zúžilo na jedinú otázku: zamýšľal Dennis Riordan zabiť Cletusa Johnsona, keď naňho vystrelil? Prečo v ňom tento úmysel vznikol, nemalo k vražde nijaký právny vzťah.

Ale aj tak by o tom porota mala vedieť, hútal Ben. Ten človek, Dennis Riordan, obžalovaný, ako ho teraz nazývajú, si nezaslúži trest, ktorý mu osud nachystal. Syna mu zabili vo Vietname, dcéru mu znásilnili a zavraždili a žena mu umrela od zármutku. A teraz, nakoniec, takáto irónia!

Ten istý právny systém, ktorý pustil na slobodu usvedčeného vraha Cletusa Johnsona, pošle Dennisa Riordana prinajmenej na pätnásť rokov do väzenia. Čo pre človeka jeho veku, dokonca aj v nie veľmi prísnej väzbe, znamená doživotie!

A ja, Benjamin Franklin Gordon, nemôžem urobiť ničové nič!

Odrazu si uvedomil, že sa nepajedí len na vlastnú bezmocnosť, ale že sa hnevá aj na Riordana. Dočerta! Keby ten chlap ukázal aspoň nejaký záujem, strach alebo hnev! Ale Riordan len opakuje: „Nijaké strachy, chlapče, všetko je v poriadku!“ Ja som jeho právnik, on je v nebezpečenstve, a on ma utešuje!

Pozerajúc sa na vec z Riordanovho hľadiska, cítil hnev nad tým, ako sa zákon vyrovnal so smrťou jeho dcéry. A tak tým istým systematickým spôsobom, akým žil svoj život, z neho vystúpil a urobil to, čo urobiť musel, aby napravil predpismi síce podložený, ale z morálneho hľadiska odporný omyl spravodlivosti. Urobil to a mal pocit, že také bolo jeho právo. Z Riordanovho hľadiska to, čo sa deje teraz, je celkom v poriadku.

Ale nie je to v poriadku z môjho hľadiska, priečil sa Ben a ticho zúril.

Keď vystupoval po schodoch starého pieskovcového domu na Brooklyn Heights, nebol ani o kúsok bližšie k účinnej obhajobe. Pri dverách zahmatkal po kľúčoch. Arlene mu otvorila skôr, ako si stačil otvoriť sám. Netrpezlivo už naňho čakala.

Náhlivo ju pobozkal na líce, v predsieni odložil aktovku na stoličku, prešiel cez tmavú obývačku, vkĺzol do čalúneného kresla pri okne vo výklenku a zahľadel sa na prístav. Arlene mu priniesla nápoj. Vtlačila mu pohár do ruky. Bol ľadovo chladný, po stenách stekala rosa. Odpil, ale nepovedal nič.

– Ideš neskoro. Problémy s metrom?

– Nie.

– Ako si prišiel?

– Šiel som pešo. Potreboval som premýšľať.

– Kadiaľ?

– Samozrejme cez most, – odvrkol netrpezlivo.

– To je smiešne.

– Čo to má znamenať?

– Ak si dobre spomínam na všetko, čo si mi rozprával, súdim, že strýko Harry by prešiel na druhý breh po vode.

Ben sa obrátil a civel na ňu.

– Čo to má, dočerta, znamenať? – zlostne sa na ňu oboril.

– Kým si šiel pešo domov, lebo si potreboval čas na premýšľanie, upiekla som zopár teľacích kotliet. Svoje som zjedla, zatiaľ čo tvoje vysychali a strácali chuť. A za ten čas som aj ja mala dosť času popremýšľať o kadečom. O nás. O tebe. O procese.

– A čo? – vyhŕklo z neho netrpezlivo a zvedavo.

Arlene dlho skúmavo hľadela na Bena a až po chvíli sa spýtala: – Povedz mi, keď bol strýko Harry ešte nažive a pôsobil ako právnik… koho on citoval?

– Čože? – spýtal sa Ben, podráždený otázkou, ktorú pokladal za nanajvýš nezmyselnú.

– Mal tvoj strýko strýka, ktorého citoval?

– Samozrejme, že nie!

– To je prekvapenie, – povedala Arlene a belasé oči sa jej zablysli tak, že dokonca aj v prítmí v nich zazrel hnev.

– Čo tým myslíš?

– Myslím tým, že sa ideš zodrať, ako sa pokúšaš napodobniť svojho strýka, z ktorého si si vytvoril idol. Ale v skutočnosti to ani nerobíš. Strýko Harry sa nikdy nespoliehal na niekoho iného. Nikdy donekonečna necitoval svojho strýka, otca alebo bratanca. Strýko Harry bol úspešný právnik, lebo bol strýko Harry! Úspechy mu prinieslo to, čo sám vymyslel. Čo urobil. Čo vynovil. Iba jedinú vec nikdy neurobil. Nechodil okolo problému a nikoho necitoval.

Ben neodvetil, hoci sa ho chytala zlosť. Po prvý raz mu ktosi pridržal pred nosom zrkadlo, nech vidí, čo sa z neho stalo. Bol to šok. Keby to neurobila z veľkej lásky, bol by sa na ňu vrhol. Ale spoly súcitný a spoly vzdorovitý pohľad v belasých očiach ho prinútil, aby sa odvrátil.

Už mäkšie pokračovala: – Ty to nevidíš, drahý? Používaš strýka Harryho ako peniaze z neexistujúceho bankového účtu. Musíš predsa žiť svoj vlastný život a postaviť ho musíš na tom, že neexistuje nijaký strýko Harry. Existuje len Benjamin Franklin Gordon a Dennis Riordan, jeho klient, ktorého obvinili z vraždy. Otázka teraz znie: Ak ti v procese nedovolili obhajovať tvojho klienta ako obeť, ako si plánoval, čo teraz urobí Ben Gordon? Nie strýko Harry. Nie Louis Nizer. Nie F. Lee Bailey. Ale Ben Gordon. Začni o tom premýšľať, ja zatiaľ postavím na kávu.

Sedela na pohovke a dlhé, pekne tvarované nohy mala skrížené pod sebou. Pozerala na Bena, ako hľadí von do tmy, ako hmatká po šálke s kávou, ktorá mu uhýbala. Dobre tak, pomyslela si, už vypil štyri šálky.

– Je chladno, mala by si ísť do postele, – povedal.

– Znervózňuje ťa, že som tu?

– Malo by?

– Po tom, čo som povedala…

– Niekto to nakoniec povedať musel, – pripustil.

– Len aby to pomohlo, – povedala.

– Pomohlo mi to rozhodnúť sa, čo by mal urobiť Ben Gordon. Donútilo ma to dať všetky kúsky tohto prípadu dokopy takým spôsobom, na aký mám sily.

Vstal a začal sa prechádzať.

– A čože sú to za kúsky? – začal. – Cletus Johnson. Znásilnenie. Vražda. A systém, ktorý ho pustil na slobodu. Riordan. Jeho hnev na systém. Zabitie. Nuž a čo mi teraz bráni predniesť všetky tieto fakty v súdnej sieni? Ten istý systém. Dobre, ak mi teda systém nedovoľuje porozprávať na súde o obeti, postavím pred súd samotný systém, samotný zákon!

– Dovolia ti to?

– Klein? Les Crewe? Rád by som videl, ako by mi v tom zabránili!

– Čo chceš urobiť?

– Nie iba ja. Aj ty! – povedal.

– Ja? Čože už môžem urobiť ja?

– Ráno, ešte skôr ako sa začne pojednávanie, zájdem do kancelárie a spíšem veľmi dôležitý dokument.

– A potom?

– Potom urobíš presne to, čo ti poviem! – povedal. – A teraz už bež spať. Zajtra ťa čaká dlhý a ťažký deň.

Zamierila do spálne, ale on sa načiahol za ňou, chytil ju za ruku a pritiahol k sebe. Pozrel do jej jasných belasých očí a povedal: – O niekoľko rokov, keď bude zo mňa slávny právnik, budú ma pozývať prednášať na právnické fakulty. A ja tým deckám poviem, že každý mladý právnik oveľa väčšmi ako ušiak, stôl, telefón, právnickú knižnicu alebo xerox potrebuje Arlene Robbinsovú. Vieš, vtedy už budú schopní namnožiť krásne, bystré dievčence, ako si ty.

Pobozkal ju a pustil.

Keď osamel, dal sa vzrušene chodiť po izbe. Jej výzva ho doviedla k tomu, že vymyslel celkom nový prístup k obhajobe Dennisa Riordana. Mysľou mu prechádzali všetky prípady, ktoré si za celý ten dlhý čas prezrel: Mapp versus Ohio, Ľud versus Wright, Ľud versus Rogers a tucty iných, prípady, ktoré mu nedovolili použiť v tomto procese. Nuž, zajtra ráno ich použije.

– Zajtra ráno, sudca Aaron Klein, – vyzval ho mlčky, – ocitnete sa zoči-voči situácii, akú ste za celé dlhé roky, čo sedíte na sudcovskej lavici, nezažili!

Už svitalo, a Ben si ešte vždy zúrivo robil poznámky. Ešte sa mu nikdy nestalo, že by si nedožičil spánok. Bol hotový!

17

Nasledujúceho rána krátko pred desiatou vošiel Ben Gordon do kancelárie štvrtého odboru Trestného oddelenia Najvyššieho súdu v okrese New York. Tentoraz nebol sám. Prišla s ním aj Arlene. Posadil ju na stoličku, ktorá je obvykle rezervovaná pre prvého svedka.

Skôr ako sa skončí predpoludnie, možno bude potrebovať jej svedectvo. Obrátil sa, že prejde cez ohradenie, chytila ho však za ruku a zašepkala: – Veľa šťastia, drahý!

Prišiel k stolíku obhajoby, položil naň poznámkové bloky, právnické protokoly a záznamy. Zaželal dobré ráno žene, ktorá pracovala ako súdna stenografka. Pozdravil Lestera Crewa, len čo mladý čierny okresný prokurátor prišiel do siene. Ben sa snažil všetky tieto spoločenské obyčaje vykonať s výrazom dokonalého pokoja, ale jeho oči podchvíľou nervózne pozreli na dvere do prezliekárne sudcu Kleina. Chvíľu pred desiatou dvaja uniformovaní dozorcovia priviedli do súdnej siene obžalovaného Dennisa Riordana s putami na rukách.

– Dobré ráno, pán Riordan.

– Dobré ráno, Ben, – pozdravil Riordan prosto, bez vzrušenia. Bol pripravený postaviť sa zoči-voči ďalšiemu dňu, v ktorom mu nezáležalo na vlastnom osude. Zdal sa oveľa uvoľnenejší ako jeho mladý obhajca.

– Ako dlho to ešte bude trvať? – spýtal sa Riordan.

– Ešte sa uvidí, – povedal Ben.

– Ak ma nezavoláte svedčiť, iste sa blíži čas, keď budete musieť obhajobu uzavrieť. Myslel som si, že to tak chodí.

– Iba potom, čo odznejú všetky svedectvá.

– Nazdávate sa, že neodzneli? – spýtal sa Riordan.

– Nie, – povedal Ben s pohľadom upretým na sudcovské dvere.

– Urobili by ste niečo pre mňa? – spýtal sa Riordan odrazu.

– Samozrejme. A čo?

– Pani Delahantyová.

– Čo je s ňou?

– Nazdala sa, že som včera nevyzeral veľmi dobre. Preto mi dnes ráno priniesla čosi pod zub. Narobila kriku, keď jej dozorcovia nedovolili odovzdať mi to.

– Pozhováram sa s nimi, – sľúbil Ben.

– Nie s nimi. Pozhovárajte sa s ňou. Povedzte jej, aby mi nič nenosila.

– Dobre.

– A urobte všetko, nech je už po tomto procese. Rýchlo, – povedal Riordan.

Panebožemôj, pomyslel si Ben, to je presne to, čo urobiť nehodlám.

Porota prišla o päť minút desať. Elihu Prouty, Violet Tolliverová, Walter Grove a jedenásť ďalších obyvateľov okresu New York.

Keď už bolo všetko pripravené, súdny zriadenec zmizol vo dverách vedúcich do prezliekárne, aby zavolal sudcu. Zriadenec bol dnu veľmi dlho. Bolo takmer pol jedenástej, keď sa dvere doširoka otvorili. Nevošiel zriadenec, ale sám sudca Klein. Tvár mal červenú od hnevu. Všetci začali vstávať, ale sudca zavrčal: – Nechajte to tak!

Vyškriabal sa na lavicu, pozrel dole na Bena Gordona, ktorý predstieral, že je zahĺbený do jedného zo svojich protokolov.

– Pán Gordon! – zahrmel sudca Klein, – pristúpte k lavici sudcu!

Na tento hnevlivý príkaz všetci v súdnej sieni okamžite spozorneli. Porotcovia sa na svojich stoličkách napäto zahniezdili. Reportéri a reportérky sa ponahýbali dopredu. Kresliari začali zúrivo skicovať, lebo vycítili, že na procese sa má udiať čosi pozoruhodné.

Ben Gordon s predstieranou bezstarostnosťou odložil protokol, ktorý – ako sa tváril – čítal, vstal a vykročil. Zvedavý a nachystaný brániť svoju vec začal sa dvíhať aj Lester Crewe. Ale sudca Klein mu ostrým gestom nakázal, aby zostal sedieť. – Neskôr, pán Crewe!

Ben prišiel až k lavici sudcu. Nahol sa dopredu, aby ho Klein mohol osloviť šeptom.

– Gordon! – začal Klein ako človek, ktorý musí v prítomnosti poroty krotiť svoju zlosť. – Mám tomu rozumieť tak, že dnes ráno ste poslali predvolanie sudcovi Michaelovi Lengelovi?

– Áno, pane. – Akoby si ani neuvedomoval neobvyklý charakter svojho počinu, spýtal sa Ben s predstieranou nevinnosťou: – Nedoručili azda predvolanie podľa predpisov?

– Doručili ho podľa predpisov, – priznal sudca Klein. Zo záhybov čierneho talára vytiahol zloženú obálku a podal ju Benovi.

– Vaša ctihodnosť, nerozumiem, – povedal Ben.

– Vezmite si ju späť, Gordon! A budeme pokračovať, ako keby ste ju ani neboli poslali.

– Naozaj neviem, ako by som to mohol urobiť, vaša ctihodnosť. – Ben upriamil Kleinovu pozornosť na prvý rad divákov. – Vidíte to plavé dievča, čo sedí v prvom rade? To ona doručila sudcovi Lengelovi predvolanie. A ja mám od nej potvrdenie, že tak urobila. A takisto môže osobne a hodnoverne dosvedčiť, že predvolanie doručila sudcovi, ako zákon káže. Môžem ju zavolať na lavicu svedkov, ak si želáte. Alebo ste ochotný prijať radšej jej písomné osvedčenie?

Ben mu ponad stôl podal kus papiera. Klein hľadel na potvrdenie, ale odmietal dotknúť sa ho, akoby bolo infikované smrteľnou chorobou. Civel na Bena. Potom pozrel na Arlene. Znova sa uprene zahľadel na Bena. Ben sa zasa díval naňho, predstierajúc takú nevinu, aká sa len za takýchto okolností dala.

Klein nevydržal a spýtal sa: – A čo povedal Lengel? – Sudca Lengel punktičkársky vyžadoval, aby sa žalobca, obhajca, obžalovaný aj svedkovia správali v súdnej sieni presne tak, ako bolo predpísané. Keď ho vyprovokovali, vyjadroval sa veľmi zemitým jazykom.

– Bol by som radšej, keby ste si to vypočuli od nej, vaša ctihodnosť, – povedal Ben. – Je ochotná svedčiť.

– V nijakom prípade! – Klein sa na chvíľu zamyslel, potom vybuchol. – Ben, dopekla, čo čakáte, že dosiahnete? – Uvedomil si, že v prítomnosti poroty zvýšil hlas, a prešiel do hnevlivého šepotu. – Pôjdeme ku mne!

– Vaša ctihodnosť, ak by mali vzniknúť nejaké spory okolo toho, či sudca Lengel poslúchne moje predvolanie, radšej by som sa o tom pozhováral tu, v prítomnosti súdnej stenografky, aby sa to zaznamenalo. Môžete poslať von porotu. Ale nazdávam sa, že tlač má právo o všetkom vedieť. Inak vyjdem pred súd na schodisko a urobím vyhlásenie pre verejnosť. Dosiaľ som mal zábrany čosi také urobiť. Poviem im, ako mi v priebehu tohto procesu ustavične zatvárajú ústa.

Klein neodpovedal hneď. Ústami mu mykalo, zažiadalo sa mu cigary. – Gordon, len čo sa na verejnosti nemiestne vyslovíte proti spravodlivosti, s akou tento proces vediem, môžem vás zažalovať pre pohŕdanie súdom. Dokonca aj vtedy, ak to vyhlásenie urobíte mimo tejto sály!

– To viem, – pritakal Ben, jasne naznačujúc, že taký trest je ochotný podstúpiť.

Ako keby prednášal ultimátum, Klein vyhlásil: – Sudca Lengel odmieta prísť.

– Potom podniknem také kroky, aké musí obhajca bezpodmienečne urobiť, ak svedok neuposlúchol jeho predvolanie, – vrátil mu Ben.

– Odmietate teda toto predvolanie stiahnuť? – spýtal sa Klein naposledy.

– Poslal som ho v nádeji, že sudca Lengel ako občan dbajúci na zákon a úradník tohto súdu uposlúchne podľa zákona napísané a zákonne doručené predvolanie. Veľmi ma prekvapuje, keď vidím, že veci sa majú inak.

– Netuším, čo hodláte dosiahnuť, – vyprskol Klein, – ale ak na tom trváte, budem musieť dať príležitosť aj obžalobe, aby o veci počula ešte skôr, ako o nej rozhodnem.

– To som čakal, pane.

Klein chvíľu hĺbal, potom privolal úradníka. – Pošlite von porotu!

Štrnásť zmätených občanov muselo vyprázdniť box poroty. Ocitli sa vonku, a hoci všetci boli mimoriadne zvedaví, nikto sa neodvážil na nič spýtať.

Iba manažér Anthony Mascarella zahundral: – Zakaždým keď to začína byť zaujímavé, nás vykopnú. Porota tuším jediná na svete nesmie vedieť, čo sa deje.

Káravý pohľad súdneho úradníka ho umlčal.

Zbavil sa poroty, ktorá mu zväzovala ruky, pripravil si bojové pole a potom už si sudca Klein jediným hnevlivým kývnutím ukazováka pozval k sudcovskej lavici aj Lestera Crewa.

– Viete, čo tento bastard urobil? – zašepkal Klein a jeho šepot bol zároveň konšpiračný aj nepriateľský. – Mal toľko prekliatej odvahy, že za svedka v tomto procese predvolal sudcu Lengela!

Klein si uvedomil, že stenografka si prisadla bližšie, aby mohla zaznamenať aj túto postrannú poradu. Namrzený, podráždený jej nakázal: – Škrtnite to! A zapíšte: „Pán Crewe, musím vám, žiaľ, oznámiť, že váš protivník urobil v tomto prípade nanajvýš poľutovaniahodný krok. Poslal predvolanie sudcovi Lengelovi, aby vystúpil v tomto procese ako svedok.“

Lester Crewe pozrel na Bena nie ohromený, ale so záujmom, ba takmer s ľútosťou. Azda sa jeho priateľ a niekdajší kolega pomiatol? Už samotná otázka, či je svedectvo dr. Lengela prijateľné, bola odvážna. A okrem toho, čo Ben dúfal, že tým dosiahne?

– Vaša ctihodnosť, Ľud z viacerých dôvodov namieta proti takému kroku. – Hovoril nahlas, aby ho všetci v súdnej sieni počuli. Ľudia od novín stíchli a striehli na jeho slová, dychtiví konečne sa dozvedieť čosi o príčine tejto dlhej, tajnej a napätej konferencie pri sudcovskej lavici.

Crewe pokračoval: – Po prvé, sudca Lengel nemá bezprostredné vedomosti o zločine z tohto prípadu. Nebude preto kompetentný svedčiť, aj keby vystúpil ako súkromná osoba. Pokiaľ ide o príhodnosť predvolania sudcu a o jeho svedectvo, som si istý, že by som mohol, ak by som dostal príležitosť, uviesť množstvo prípadov, ktoré by opodstatnili moju námietku.

Čudujem sa, ba doslova ma šokuje, a musím to povedať aj do zápisu, že obhajca, ktorého som dlho pokladal za etiku dodržiavajúceho a cteného člena Zboru súdnych obhajcov, môže sa uchýliť k takejto taktike. Nástojím, aby vaša ctihodnosť v duchu právomoci, ktorú má, zrušila predvolanie.

Klein pozrel na Bena, aby si vypočul jeho odpoveď.

– Vaša ctihodnosť, po prvé, pokiaľ ide o povinnosť sudcu podrobiť sa predvolaniu, vyhľadal som si k tejto otázke príslušný zákon. Nenašiel som nijaký prípad, v ktorom by bol niektorý občan tohto štátu imúnny voči súdnemu predvolaniu. Keď človek zloží prísahu ako obhajca, stáva sa úradníkom súdu. Ani v prípade sudcu prísaha nezmenšuje jeho zodpovednosť, ba naopak, zväčšuje ju. Nech si môj kolega vyhľadá príslušný zákon, ale nemyslím si, že by našiel prípad, ktorý by do dôsledkov opodstatňoval jeho tvrdenie.

A pokiaľ ide o druhú časť jeho námietky, o prípustnosť svedectva sudcu Lengela na základe relevantnosti k prípadu, musím priznať, že ak by subjekt sudcu Lengela nespomenula žaloba, naozaj by vo veci mohol byť háčik. Ale pretože žalobca sám spomenul v priebehu žaloby tento subjekt, mám pocit, že mi musíte dovoliť uviesť dôkaz, najlepší dôkaz, lebo je z prvej ruky, aby som svojho klienta mohol brániť.

– Obžaloba pri prezentácii prípadu ani raz nespomenula sudcu Lengela! – povedal vyzývavo Crewe. – Prezrite si zápis! Nájdite mi jediného svedka žaloby, ktorý by sa naňho odvolal!

– Nemusíme si ani prezerať celý zápis, pán Crewe. Môžem vám presne povedať, kde to je, – povedal Ben.

Sudca Klein a Lester Crewe si vymenili pohľady, ktoré naznačovali pochybnosti nielen o Benovej pamäti, ale aj o jeho zdravom rozume.

Ben sa obrátil k stenografke. – Pani Harrisonová, máte pri sebe záznamy zo stredy?

– Áno, pán Gordon.

– Nájdite mi miesto, kde sa po značne dlhej dišpute uviedlo ako dôkazové svedectvo priznanie Dennisa Riordana!

Pani Harrisonová zalistovala v dlhých, úzkych stránkach stenografického záznamu. V prvej kôpke nenašla nič. Pustila sa do druhej a napokon v piatej našla, čo hľadala.

– Prečítate, prosím, súdu text priznania? – požiadal ju Ben.

Pozrela na sudcu. – Celý?

Skôr ako mohol Klein odpovedať, ozval sa Ben. – Celý, pani Harrisonová!

Trochu pochybovačne a celá nesvoja začala čítať:

– Volám sa Dennis Riordan. Bývam na čísle sedemnásť nula deväť, na Dvadsiatej štvrtej ulici, Astoria, Queens.

Sudca Klein počúval očividne netrpezlivo, Lester Crewe zasa s veľkým skepticizmom, diváci mlčky a zmätene. Pani Harrisonová čítala ďalej.

– Potom na seba obaja právnici začali kričať. Až nakoniec sudca Lengel udrel kladivkom a povedal…

Ben Gordon zdvihol pravú ruku a vztýčil na nej ukazovák. Pani Harrisonová čítala ďalej, až k vete:

– A okresný prokurátor s červenou tvárou vstal a povedal čosi ako: „Sudca Lengel, v duchu vašich smerníc Ľud uznáva, že za takýchto okolností nie je možné súdu predostrieť prípad prima facie.“

Ben Gordon vztýčil aj druhý prst. Urobil tak zakaždým, keď pani Harrisonová prečítala meno sudcu Lengela, a keď dočítala, Ben mal vztýčených všetkých päť prstov na pravej ruke.

– Päťkrát, vaša ctihodnosť, päťkrát sa v tom priznaní spomína sudca Lengel. Tvrdíme, že ak obžaloba uviedla toto priznanie ako dôkazový materiál, tento materiál zasa rovnako uviedol do procesu sudcu Lengela. Takisto sa do prípadu dostáva ako predmet rozhodnutie o vylúčení svedectva, podľa ktorého sudca Lengel nepripustil priznanie Cletusa Johnsona a zabránil pánu Riordanovi identifikovať šperky jeho dcéry, ktoré sa našli u Johnsona. Aby porota mohla s plným pochopením zvážiť doznanie môjho klienta, má právo vedieť, čo to vlastne rozhodnutie o vylúčení svedectva je a ako funguje.

– Môžem to porote vysvetliť sám, – ponúkol sa sudca Klein.

– Ľutujem, vaša ctihodnosť, ale trvám na tom, že ak je sudca Lengel osoba, ktorá právo vylúčiť dôkaz použila, je to aj jediný svedok, ktorý môže vysvetliť svoj myšlienkový postup pri zrode tohto rozhodnutia. Musím trvať na tom, aby ste predvolanie potvrdili, a nie zrušili. A aby ste sudcu Lengela vyzvali, nech sa sem dostaví, alebo nech sa neposlúchnutie kvalifikuje ako pohŕdanie súdom.

Netrpezlivo a v snahe zmalicherniť Benove argumenty, Lester Crewe zasiahol: – Vaša ctihodnosť, požiadať sudcu tohto súdu, aby odložil alebo prerušil pojednávanie, ktoré vedie, je zaťažovanie justičného systému, ktorý je už aj tak preťažený.

– Vaša ctihodnosť, pokiaľ ide o mňa, – odrazil útok Ben, – pred týmto súdom sa odohráva iba jediný dôležitý proces. A to Ľud proti Dennisovi Riordanovi. Práva môjho klienta v mojej mysli predstihujú akúkoľvek sudcovu potrebu, túžbu alebo záväzok. Chcem, aby sudca Lengel prišiel svedčiť. A som ochotný čakať celé hodiny, dni, týždne, kým si nájde v kalendári termín a vyhovie môjmu predvolaniu.

– Pán Gordon! – zahrmel Klein. – Nemôžem požiadať každého sudcu, aby sa zjavil pred súdom a svedčil o každom prípade, ktorý viedol. To by sudcovi urobilo život neznesiteľným!

– Vaša ctihodnosť, – nástojil Ben tichým, ale odhodlaným hlasom, – nežiadam každého sudcu, aby sa objavil pred súdom. Žiadam o to jedného jediného sudcu. Nežiadam ho, aby svedčil o každom prípade, ktorý kedy viedol. Iba o jedinom prípade. O prípade, ktorý spôsobil spletitú situáciu, pre ktorú nenájdete precedens. Vaša ctihodnosť, trvám na tom, aby sa výnimočné prípady viedli výnimočným spôsobom.

Klein zhliadol dole na Bena. – Pán obhajca, uvedomujete si, že Najvyšší súd Spojených štátov rozhodol, a nie raz, že sudca je imúnny voči všetkým procesom konajúcim sa na základe jeho oficiálnych činov a rozhodnutí?

– Áno, vaša ctihodnosť, ako tomu rozumiem, sudcovia sú jediná profesia, ktorú nemôžu postihnúť dôsledky zbabraných procesov, – odvetil Ben.

So zväčšujúcim sa dôrazom a s narastajúcim hnevom Klein odpovedal: – Príčina je v tom, že sudca nemôže efektívne a podľa predpisov konať svoju povinnosť, ak sa ocitá v ustavičnom strachu z represálií, zákonných alebo iných! – Hľadel na Bena takým pohľadom, akoby dúfal, že po tomto vyhlásení sa spor skončí.

Ale Ben sa nedal zastrašiť. – Vaša ctihodnosť, musím pripomenúť, že nehodláme žalovať sudcu Lengela, ba dokonca nechceme ani napadnúť jeho rozhodnutie. Urobil ho už dávno. Len ho požiadame, aby vysvetlil, čo sa stalo, nech porota pochopí okolnosti vedúce k priznaniu môjho klienta.

– Na tomto poste mám pocit, že ak sudcu donútime, aby tak urobil, znásilníme ducha rozhodnutí najvyššieho súdu. Justíciu treba chrániť pred otravovaním! – Klein sa domnieval, že urobil definitívny záver, a chcel udrieť kladivkom.

Ben však naliehal ďalej a z jeho naliehania zaznievala hrozba: – Vaša ctihodnosť, obhajoba nedovolí, aby sa celý problém skončil v súdnej sieni. Podáme apeláciu.

Sudca Klein s odporom pozrel na Bena a potom sa obrátil k Lesterovi Crewovi, ktorý bol už netrpezlivý.

– Vaša ctihodnosť, Ľud na celý tento krok pozerá ako na zdržiavaciu taktiku zo strany obhajoby. Jej cieľom je predĺžiť proces a zakryť skutočnosť, že obžalovaný nemá nijakú legitimnú obhajobu. Ľud nástojí na tom, aby sa predvolaniu nevyhovelo.

– Ľud? – spýtal sa Ben. – Ktorý „Ľud“, pán Crewe? Byrokracia, ktorú nazývate Ľudom? Alebo ľud tam vonku?

Ben sa obrátil k novinárom. – Toto sú obyčajní občania, ktorí naozaj sú Ľud. Ak reprezentujete tento ľud, načo tá právnická konšpirácia medzi vami a sudcom Kleinom? Prečo sa nesmú dozvedieť, ako premýšľajú ich sudcovia? Napokon, kto sú to sudcovia? Veľkňazi, ktorých musíme slepo poslúchať a nesmieme sa ich na nič spýtať? Ľudia, čo sa zahaľujú do čiernych talárov a vyhlasujú: „Sme posvätní, nesmiete sa nás dotýkať? Nás sa netýkajú povinnosti a záväzky obyčajných občanov, a preto nemusíme poslúchnuť predvolanie, ktoré nám podľa zákona doručia?“ To preto sme sa dostali tak ďaleko, že „Ľud“, o ktorom vyhlasujete, že ho zastupujete, žije v ustavičnom strachu o svoju bezpečnosť a o svoje životy!

Namieril prstom na reportérov, ktorí sa nakláňali dopredu, dychtivo počúvali a zaznamenávali si každé jeho slovo, a povedal: – Ak toto je Ľud, ktorý zastupujete, pán Crewe, odpovedzte im!

Zoči-voči situácii, akú nepamätal, akú za roky na sudcovskej lavici nezažil, a preto ju ani nemohol predvídať, sudca Klein povedal: – Vyhlasujem tridsaťminútovú prestávku!

Buchol kladivkom a vyletel z lavice, preklínajúc sám seba, že týmto prípadom poveril práve Bena. Čosi iné bolo zápasiť v právnickom slovnom súboji a čosi iné pustiť sa za pasy s tlačou. Ten mladý nafúkanec v okamihu presunul celý prípad zo súdnej siene do verejnej arény. Nuž, iste si nájde spôsob, ako sa s ním porátať. Teraz mal však Klein celkom iné problémy.

Vo chvíli, keď sudca Klein vyšiel von z dverí, v súdnej sieni prepukla horúčkovitá aktivita. Reportéri, zastupujúci všetky druhy oznamovacích prostriedkov, zhrčili sa pri ohradení, aby sa od Bena povyzvedali na kadečo, ale Ben odmietol odpovedať čo len na jedinú otázku.

– Počkám na rozhodnutie sudcu Kleina.

Pozrel poza nich na Arlene. Usmiala sa a povzbudzujúco naňho žmurkla.

Len čo sa ocitol vo svojej kancelárii, Klein chňapol po cigare a zapálil si ju. Potom zrúkol: – Esther!

Jeho bucľatá neter, ktorá pracovala ako zamestnankyňa súdu, vošla dnu so zápisníkom v ruke.

– Počkaj, najprv ti porozprávam, akú hádku rozpútal ten sukin syn Gordon o tom predvolaní! – vybuchol Klein.

Keď skončil, Esther zamyslene poznamenala: – Bod pre neho. Popravde, najvyšší súd je toho názoru, že sudca je imúnny voči žalobe za rozhodnutie, ktoré urobil. Možno sa aj nájde prípad, v ktorom nejaký nižší súd pokladá sudcu za imúnneho voči súdnemu predvolaniu, hoci v tejto chvíli mi nijaký podobný prípad na um neschádza. Som si však istá, že niet prípadu, v ktorom by fakty boli identické s týmto prípadom. Napokon, tým, že uviedol priznanie, žalobca prezentoval ako dôkazový materiál aj rozhodnutie o vylúčení svedectva, aj sudcu Lengela. A v prípade, ktorý predpokladá rozsudok za vraždu druhého stupňa, nazdávam sa, že apelačný súd zaručí obhajobe väčšiu voľnosť pri vyvracaní dôkazov. Myslím si, že ten „sukin syn“ je veľmi bystrý mládenec. A nevyzerá zle.

Klein zabubnoval prstami po doske stola, premýšľajúc, čo v dohľadnom čase urobí. Napokon sa rozhodol. – Zavolaj mi Lengela!

– Je v súdnej sieni, – poznamenala Esther.

– Tak ho odtiaľ odvolaj! – prikázal jej Klein netrpezlivo. – A začni hľadať precedensy. Možno sa v nejakej jurisdikcii nájde podobný prípad.

V súdnej sieni sa zatiaľ reportéri vzdali márnej snahy vymámiť z Bena nejaké vyhlásenie a odišli. Niektorí sa ponáhľali zavolať do svojej redakcie a podať správu o nečakanom vývoji procesu, iní utekali pred súdnu sieň, aby nakrútili televízne šoty; snažili sa odhadnúť význam a možný dôsledok otázok, ktoré Ben nastolil.

Lester Crewe, ktorý zostal v súdnej sieni, zaujatý väčšmi, ako bol ochotný pripustiť, Bena varoval: – Ty si tuším zošalel! Možno, že nakoniec Lengela dostaneš na lavicu svedkov, ale dúfaš, že tým čosi dosiahneš?

Ben sa vyhol priamej odpovedi, aby neprezradil svoju stratégiu. Odvetil: – Možno je to len taká rybačka. Napokon, s tým, čo mám doteraz, nemôžem predsa prípad uzavrieť.

Lester prikývol. Prijal toto vysvetlenie. Vyšiel von na toaletu a vo dverách sa zrazil so zástupom reportérov, kamier, mikrofónov a svetiel. Aj on si však chcel uchrániť svoj prípad a takisto odmietol čokoľvek prezradiť.

Dennis Riordan zavolal Bena bližšie k sebe.

– Pozrite, chlapče… chcem povedať, pán obhajca, nepohnevajte si pre mňa sudcu. Nič sa na veci nezmení. A ak si získate povesť človeka, ktorý vyrába nepríjemnosti, všetci sudcovia si to dobre zapamätajú. Aj oni sú iba ľudia, veď viete.

– Mám v úmysle skutočne ich o tom presvedčiť, – povedal Ben, ale Riordanovi ani len nenaznačil, čo zamýšľa. Arlene mu od ohrady dávala znamenie.

– Dúfam, že sa nezamočíš do väčších problémov, než aké si schopný zvládnuť, – povedala mu.

– V najhoršom prípade moju žiadosť zamietnu. Ale urobím všetko, aby pán Riordan dostal takú obhajobu, aká mu patrí, či si to už želá, alebo nie.

Vo svojej kancelárii sudca Aaron Klein netrpezlivo prežúval koniec už ovísajúcej, rozhryzenej cigary. Čakal, kedy sa Lengel ozve na jeho výzvu. Zo všetkých sudcov newyorského okresu, zúril Klein, musí sa mu také čosi prihodiť práve s Lengelom, chlapom posadnutým súdnickou akurátnosťou. Advokáti ho nazývali Starý Simon Legree7, lebo bol známy, že ich napomína nielen pri vystupovaní v súdnej sieni, ale aj v tom, ako sa obliekajú. Raz dokonca napomenul väčšmi odhalenú ako zahalenú svedkyňu: „Pani, choďte domov, a skôr ako sa zjavíte v mojej súdnej sieni, čosi si oblečte!“ Lengel mal voči svojej súdnej sieni aj voči sebe nároky, ktoré obom mali zabezpečiť vážnosť, aká by ctila aj Najvyšší súd Spojených štátov. Rovnako prísny ako vo vystupovaní v súdnej sieni bol aj vo vzťahu k zákonným precedensom vo svojich rozhodnutiach. Zo všetkých sudcov práve Lengel, opakoval si Klein.

Nakoniec sa Lengel ozval.

– Michael? Tu Aaron! – prihlásil sa sudca Klein a snažil sa hovoriť tak srdečne, ako sa len dalo. – Áno, snažil som sa prinútiť ho, aby to predvolanie stiahol. Ale ten mladý bastard nechce ustúpiť ani o piaď. A moja asistentka hovorí, že je to zásah.

– Bude to tak, – pripustil Lengel chmúrne.

– Ak teda nechcem riskovať, aby ma ťahali na apelačný súd v prípade, ktorého celkom iste budú plné všetky noviny, bojím sa, že ťa musím požiadať, aby si tomu predvolaniu vyhovel.

– Aaron, chceš povedať, že požiadaš kolegu právnika, aby podstúpil nedôstojné poníženie, degradáciu, že ho budú vypočúvať ako obyčajného svedka? To je neslýchané! – protestoval Lengel. – Nejde o mňa, Aaron. Predstav si, aký si verejnosť vytvorí obraz o sudcoch!

– Otvorene povediac, Mike, myslím presne na to isté. Ten prefíkaný mladý bastard donútil tlač aj porotu, aby si mysleli, že ty, ja a žaloba sme sa sprisahali, aby sme verejnosti zabránili odhaliť, čo sa udialo v Johnsonovom prípade. Kým prednášal svoje dôvody, všimol som si, že reportéri si robili poznámky ako blázniví. Michael, práve pre náš obraz na verejnosti tvrdím, že je dôležité, aby si prišiel. Napokon, už aj teraz je verejnosť priveľmi kritická voči sudcom a súdom.

V nádeji, že Lengel privolí, Klein sa odmlčal, ale keď sa tak nestalo, uchýlil sa k jedinému argumentu, o ktorom vedel, že Lengela rozhýbe, pretože sudca mal svoje vlastné ašpirácie. – Vieš, Michael, už som zabudol, kto to povedal, ale ešte vždy to platí: „Najvyššiemu súdu Spojených štátov ide o výsledky volieb.“ – Vedel, že Lengela poteší, ak ho budú porovnávať s najvyššími sudcami krajiny. – Nikto z nás nie je imúnny voči tlaku verejnosti.

– Čo chceš, aby som urobil? – spýtal sa napokon Lengel.

– Vzhľadom na skutočnosť, že je to unikátny proces, a aj s ohľadom na verejnosť sa nazdávam, že bude v našom záujme, ak si nájdeš čas svedčiť. Prinajmenej na tak dlho, aby sme vyvolali dojem, že nič neskrývame.

Lengel chvíľu mlčal, potom sa spýtal: – Čo myslíš, ako dlho to bude trvať?

– Jedno ti môžem sľúbiť. Ak sa ten chlapec chystá na lov v mútnych vodách, veľmi rýchlo to s ním vybavím, – sľuboval mu Klein.

– Myslíš, že to zvládneme za dnešné popoludnie?

– Nevidím dôvod, prečo by sme nemali. – Sudca Klein by bol sľúbil hocičo, len aby sa dostal z horúceho kresla, do ktorého ho usadil Ben.

– Dobre. Zídem dole a svoj vlastný proces preruším dozajtra rána. Prídem presne o druhej.

– Ďakujem, Michael. Na revanš. – Už chcel položiť, ale predsa sa ešte spýtal: – Mimochodom, čo si povedal tej dievčine, ktorá ti priniesla predvolanie?

– Už sa nepamätám. Prečo?

– Och, iba tak, – povedal Klein. – Teda popoludní. A ak Gordon iba blufuje, oľutuje tento deň.

18

Ben Gordon sa na svojom mieste za stolíkom obhajoby postavil a oznámil: – A v tejto chvíli, vaša ctihodnosť, obhajoba volá na lavicu svedkov Michaela Lengela!

Keďže si súdny zriadenec uvedomoval bezprecedentnosť tejto chvíle a obával sa zlovestnej povesti sudcu Lengela, opatrne podišiel k dverám, aby uviedol vysokého právnika, ktorý sa líšil od ostatných šticou sivých vlasov a vzpriameným, vojenským držaním tela. Lengel zastal vo dverách, prezrel si zaplnenú miestnosť a vošiel dnu, spurným pohľadom dávajúc najavo, ako sa mu celá situácia bridí.

Prešiel uličkou v strede sály, rozdeľujúcou dva rady lavíc, plných zvedavých, vzrušených reportérov a divákov. O Michaelovi Lengelovi sa tradovalo, že istému fufňavému advokátovi, ktorý sa raz pred ním zjavil, povedal: – Pán obhajca, sadnite si. Vypočujem vášho svedka sám. – A pokračoval v kladení ostrých a prenikavých otázok a za niekoľko minút dosiahol to, čo advokát nebol schopný urobiť za hodinu. A teraz toho istého Michaela Lengela donútili zasadnúť na lavicu svedkov a chystali sa klásť mu otázky. A aby bola situácia ešte mrzutejšia, otázky mu bude klásť mladý bezočivý advokát. Lengel mal pocit, že toto obracanie úloh dehonestuje nielen jeho, ale celú justíciu.

Prišiel k Benovi, nesúhlasne naňho pozrel a pobral sa na lavicu svedkov. Jeho pohŕdanie sa prenieslo aj na úradníka, ktorý mu predložil bibliu, aby zložil prísahu. Vysoký, vzpriamený, už zjavom vzdorujúci, položil Lengel ľavú ruku na bibliu, pravú zdvihol a netrpezlivo počúval, ako mu úradník predrieka:

– Slávnostne prisahajte, že budete hovoriť pravdu, celú pravdu a len pravdu v pojednávaní Ľud versus Dennis Riordan.

– Prisahám, – povedal Lengel, hľadiac na Bena Gordona. Mladý obhajca si zatiaľ s vypočítavou a provokatívnou samozrejmosťou prezeral svoje poznámky.

V porotcovskej lavici Violet Tolliverová pozrela na Waltera Grova, ktorý odpovedal na jej pohľad podobnou grimasou, vyjadrujúcou tušenie aj zmätok. Sprava si s ňou starý Elihu Prouty vymenil bleskový pohľad. Všetci porotcovia vycítili, že svedok je bojovo naladený, nahli sa dopredu v očakávaní búrlivého konfliktu, ktorý mal presiahnuť všetky, čo sa v doterajšom priebehu procesu vyskytli.

Ben Gordon najprv pozrel smerom k Arlene, potom s poznámkami v ruke podišiel k svedkovi.

– Pane, nadiktovali by ste svoje meno stenografke?

– Lengel, Michael Lengel, – odpovedal briskne a netrpezlivo.

Ben začal úmyselne oslovením, o ktorom vedel, že vyprovokuje reakciu zo sudcovskej lavice. – A teraz, pán Lengel…

Sudca Klein sa naklonil ponad stôl a ani sa nesnažil skryť, aký je popudený. – Obhajca, ako dobre viete, džentlmen na svedeckej lavici je sudca tohto súdu. Ako taký má právo, aby ho oslovovali s úctou, náležiacou jeho postaveniu. Odteraz ho nebudete oslovovať pán Lengel, ale sudca Lengel. Alebo ešte lepšie – vaša ctihodnosť.

– Áno, pane, – pristal Ben ochotne. Hodilo sa mu, že Klein vlastne vymedzil ostrú hranicu medzi sudcami a obyčajnými občanmi, akí sedeli v porote. Vrátil sa späť k Lengelovi. – A teraz, vaša ctihodnosť, hoci je takpovediac neobvyklé, aby sudca sedel na lavici svedkov, rád by som vedel, či ste ochotný porozprávať porote, ako ste sa tu ocitli.

Ledva potláčajúc hnev, Lengel odpovedal: – Dnes zavčas rána som bol vo svojej kancelárii. Doručili mi úradný list so žiadosťou, aby som sa sem dostavil ako svedok v tomto procese.

– Doručili vám predvolanie v súlade s tým, ako to vyžaduje zákon? – spýtal sa Ben, pozerajúc sa na Arlene.

Lengel zaváhal, ale potom priznal: – Áno, myslím, že áno.

– Akože, vaša ctihodnosť, je o vás známe, že na procesoch, ktoré vediete, neprijímate od svedkov také nepresné odpovede. Doručili vám predvolanie v súlade s tým, ako to vyžaduje zákon, alebo nie?

– Áno, doručili, – pripustil Lengel ostro.

– Dostali ste teda predvolanie, ktoré vám doručili spôsobom, aký vyžaduje zákon. Čo ste urobili potom?

Chudá tvár sa hnevlivo zvraštila. Lengel sa obrátil smerom k sudcovskej lavici, akoby sudcu Kleina vyzýval, aby zasiahol.

– Obhajca, aký je cieľ tejto línie výsluchu? Poslali ste sudcovi Lengelovi predvolanie. Dostavil sa. Tak prečo teraz márnite čas?

– Pretože, vaša ctihodnosť, všetko sa neudialo tak jednoducho. Pravda je, že som sudcovi Lengelovi poslal predvolanie. Ale medzi tým, čo ho dostal, a jeho príchodom do súdnej siene sa prihodilo viacero udalostí, o ktorých by porota mala vedieť.

– Pán Gordon, ak ste už zabudli, čo vás učili na právnickej fakulte, rozhodnem sám, čo by porota mala a čo nemala vedieť, – napomenul ho sudca Klein.

– Mám aj inú príčinu, prečo vediem výsluch týmto smerom, vaša ctihodnosť, – odvetil Ben.

– Pristúpte k sudcovskej lavici! – prikázal mu Klein s hnevom. Keď Ben aj Lester pristúpili k tej strane sudcovskej lavice, ktorá bola vzdialenejšia od poroty, Klein povedal najzúrivejším šepotom, akého bol schopný: – Gordon, prekrúcate zákonný proces, a ja z toho vyvodím dôsledky! Jasné?

– Áno, vaša ctihodnosť, – odpovedal Ben.

– Čo je teda tá „iná príčina“? – nástojil Klein.

– Pokúšam sa stanoviť základné pravidlá na výsluch svedka. Pretože som ho svedčiť zavolal ja, možno ho pokladať za môjho svedka, a podľa pravidiel dokazovania som zaviazaný neprotirečiť nijakej odpovedi, ktorú poskytne, ani ju nespochybňovať. Nebudem môcť vysloviť nijakú pochybnosť, ak čosi povie nesprávne, či už úmyselne, alebo ináč. Pravda, na druhej strane môžem dokázať, že je to zaujatý svedok.

– Neučte ma zákonom! – odvrkol Klein a rýchlo pozrel smerom k porote, či ho nepočuli. – Môžete pokračovať. Ale dávajte si pozor. Nebudem vás na nič upozorňovať dvakrát!

– Áno, vaša ctihodnosť!

Ben sa vrátil k lavici svedkov, k Lengelovi. – Vaša ctihodnosť, dostali ste teda predvolanie, ktoré vás sem pozývalo na desiatu hodinu. Prišli ste sem dnes ráno?

Ďalší pohľad na sudcu, Kleinovo sotva badateľné pokrčenie plecami a Lengel musel priznať: – Nie, neprišiel.

– Neboli ste v tom čase v tejto budove?

– Bol som vo svojej kancelárii! – vyštekol Lengel.

– A to je iba niekoľko poschodí nad nami a cesta sem netrvá dlhšie ako pár minút, mám pravdu?

– Áno.

– A napriek tomu ste sa mohli dostaviť až o štyri hodiny neskôr?

– Mladý muž, predsedám veľmi náročnému procesu! Mám na programe veľmi súrne záležitosti, ktoré nemôžem jednoducho nechať tak, – odvetil Lengel.

– Tak teda preto ste neuposlúchli moje predvolanie, poslali ste ho sudcovi Kleinovi a požiadali ho, aby ho zrušil? – spýtal sa Ben.

Lengelova vychudnutá bledá tvár skarmínovela. Pery sa mu zúžili, akoby sa snažil potlačiť zlosť skôr, ako odpovie.

– Existuje veľmi podstatná zákonná otázka, či máte právo vpadnúť do mojej kancelárie a doručiť mi predvolanie na prerokúvanie prípadu, s ktorým ma nič nespája. Ja som len požiadal sudcu Kleina, aby o tejto otázke rozhodol.

– V takom prípade, pane, som vám dlžen hlboké ospravedlnenie, – povedal Ben a v jeho slovách bolo cítiť jemný osteň sarkazmu. – Vyrozumel som, že predvolanie ste poslali sudcovi Kleinovi preto, aby nakázal, že ho mám stiahnuť. – Úmyselne sa vyhol pohľadu na sudcovskú lavicu, pretože vedel, aká asi bude Kleinova reakcia. – V každom prípade, pane, bude správne, ak poviem, že ste moje predvolanie neprijali s veľkou radosťou. A že ste sa naozaj pokúsili – hoci na zákonnom podklade – vyhnúť sa prítomnosti v tejto sále.

Lester Crewe vyskočil: – Protestujem proti forme výsluchu a proti narážkam, ktoré obsahuje!

– Tak to teda poviem ináč, – ustúpil Ben. – Pane, nezakladá sa na pravde, že ste sa chceli vyhnúť tomu, aby ste sa sem dostavili ako svedok?

Lengel zaváhal, chvíľu hľadel na Bena, potom netrpezlivo odvrkol: – Áno, áno, je to tak. Nazdávam sa, že vaša taktika je hanebným zneužitím zákonných postupov, a ja ju odmietam!

– Ďakujem, pane, iba toľko som chcel vedieť. – Ben sa obrátil k sudcovskej lavici. – Vaša ctihodnosť, ďalej musím pokračovať na základe skutočnosti, že svedok je zaujatý, a nijako ho nemôžem pokladať za svojho svedka. Preto sa budem držať obvyklých postupov, viažúcich sa na výsluch zaujatého svedka.

Aby sa vyhol Kleinovým hnevlivým protestom a prerušeniu, Ben sa postavil medzi sudcovskú lavicu a lavicu svedkov, zoči-voči porote. Ak jeho klient má akú-takú šancu, bude sa to zračiť na štrnástich tvárach, ktoré má teraz na očiach.

– Sudca Lengel, pred malou chvíľou ste vyhlásili, že nemáte nič spoločné s týmto prípadom.

– Áno, – odvrkol Lengel.

– No napriek tomu sa táto porota z priznania obžalovaného dozvedela o istých rozhodnutiach, ktoré ste vyniesli a ktoré sú relevantné k činom, pre ktoré sa môj mandant ocitol pred súdom.

– Obhajca, je to vyhlásenie, alebo otázka? – vybuchol Lengel rovnako príkro, ako mal vo zvyku na procesoch, ktoré viedol. – Nech je tak či onak, zodpovedný nie som vám, ale najvyšším súdnym inštanciám tejto krajiny.

– Rozumiem, vaša ctihodnosť. Chcem vás len požiadať, aby ste tie rozhodnutia vysvetlili porote: sú to laické osoby, a nerozumejú rafinovanostiam a komplikovanostiam zákona.

– Obhajca! – prerušil ho sudca Klein. – Obmedzte sa na otázky, nedávajte nám tu lekcie!

Ben sa odmlčal, aby preskupil svoje útočné sily, ale zároveň aby aj pozrel na porotu, či si začína uvedomovať, aký je Klein odrazu otvorene zaujatý. Čakal sympatie, nenašiel však nijaké. Mohol sa dokonca ocitnúť v nebezpečenstve, že si porotu smelým útokom na Lengela znepriatelí.

– Otázky, – poznamenal Ben, akoby premýšľal nahlas, – otázky! – Len čo si sformuloval nový postup, ozval sa: – Sudca Lengel, stáva sa, že názor jedného sudcu nie je totožný s názorom iného sudcu?

– Samozrejme, na to sú apelačné súdy! – odvetil Lengel odmerane.

– Takže na základe istého súhrnu faktov môže jeden sudca rozhodnúť tak, a iný sudca celkom inak?

– Áno.

– Mám teda pravdu, ak poviem, že myšlienkový postup sudcu je individuálny, viaže sa na jeho osobnosť a je to vysoko vnútorný proces? Dalo by sa to povedať tak?

– Každý sudca vynáša rozhodnutia založené na vlastnom chápaní faktov a zákona, ktorý sa na ne vzťahuje, – vysvetľoval Lengel s netrpezlivým výzorom profesora, ktorý poúča zaostalého študenta.

– Takže v hociktorom prípade, ak chce človek prísť na to, prečo vznikol práve taký rozsudok, aký vznikol, musí sa spýtať sudcu, ktorý ho vyniesol. Pretože on jediný pozná svoj vtedajší myšlienkový postup. Je to tak správne?

– Pán obhajca, ako dobre viete, existujú prípady, ku ktorým sudca vypracúva zdôvodnenie; v ňom vysvetľuje príčiny, ktoré ho k rozhodnutiu doviedli, – povedal Lengel.

– Áno, pane, a vy máte povesť človeka, ktorý napísal už množstvo vynikajúcich zdôvodnení, – súhlasil Ben, ale potom rýchlo dodal:

– V prípade Ľud proti Cletusovi Johnsonovi ste takisto písali zdôvodnenie?

– Neboli na to dôvody, bol to vcelku jednoduchý prípad, – odvetil Lengel.

– Takže jediný zápis o myšlienkových postupoch vedúcich k vášmu rozhodnutiu existuje len vo vašej pamäti, však?

Namiesto odpovede sa Lengel na lavici svedkov vztýčil, pozrel na Bena a oslovil sudcovskú lavicu. – Sudca Klein! Ak má obhajca v úmysle klásť mi otázky, ktoré povedú k posudzovaniu môjho rozhodnutia v minulom prípade, nebudem na ne odpovedať. Nebudem!

Ben Gordon cítil, že mu Kleinov nepriateľský pohľad vypaľuje ako slnečný lúč dieru do zátylku, ale odmietol sa mu postaviť zoči-voči.

– Obhajoba! – zavolal ho Klein ostro.

Ben sa pomaly obrátil. – Áno, vaša ctihodnosť?

– Je vaším zámerom klásť sudcovi Lengelovi otázky, ktoré vám majú umožniť posúdiť jeho rozhodnutie v Johnsonovom prípade?

– Nie, pane, – odvetil Ben čo najnevinnejšie. – Nechceme toto rozhodnutie posudzovať. Iba vysvetliť. Táto porota bola svedkom priznania, v ktorom dve rozhodnutia sudcu Lengela hrali dôležitú úlohu v konaní, pre ktoré stojí môj klient teraz pred súdom. Chcem sudcu Lengela iba požiadať, aby porote vysvetlil, čo sa stalo a prečo. Pretože ak by ste sa spýtali poroty… čo chcem urobiť hneď a zaraz… zistili by ste, že nechápe rovnako ako Dennis Riordan, prečo boli zamietnuté všetky dôkazy proti Cletusovi Johnsonovi, dokonca bez procesu. A pretože sudcovské rozhodnutia, ako sám sudca Lengel práve doznal, sú nanajvýš subjektívne a nanajvýš individuálne a pretože v tomto prípade neexistuje nijaké písomné zdôvodnenie, som presvedčený, že sudca Lengel je jedinou osobou, ktorá môže porote presne vysvetliť, ako sa také rozhodnutia rodia.

Sudca Klein citlivo zareagoval na odozvu v oddelení pre tlač, kde si od chvíle, čo sudca Lengel zaujal miesto na lavici svedkov, usilovne a bez prestania robili poznámky. Teraz starostlivo premýšľal, kým vyslovil rozhodnutie. – Pán Gordon, ak sa vaše otázky obmedzia iba na zistenie informácií na úžitok porote, povoľujem ich. Ale ak prekročia hranicu a začnú mať charakter dokazovania, alebo ak vaše otázky budú vyžadovať, aby sa sudca Lengel ospravedlnil za svoje rozhodnutie, vylúčim ich. Je vám to jasné?

– Je mi to celkom jasné, vaša ctihodnosť, – povedal Ben. Ako sa obracal od sudcovskej lavice k svedkovi, zachytil Arlenin pohľad. Nakláňala sa dopredu a v jej obličaji sa zračilo viac napätia ako krásy. V jeho záujme rovnako ako v záujme Riordanovom si želala, aby mal úspech.

– Sudca Lengel, – pokračoval Ben, – pretože laici majú možnosť ocitnúť sa v súdnej sieni iba prostredníctvom televízie alebo filmu, verím, že budete mať so mnou trpezlivosť, kým vám položím niekoľko základných otázok, ktoré majú za cieľ zorientovať porotu v problematike. Je sudcovou povinnosťou viesť iba proces, pri ktorom je prítomná porota?

– Samozrejme, že nie, – odpovedal Lengel. – Sú aj procesy bez poroty. V niektorých prípadoch proces nie je ani nevyhnutný. Mnohé kauzy vyriešia sudcovia tak, že k procesu dôjsť nemusí.

– Ako napríklad pokonanie? – spýtal sa Ben. – Alebo sa v kriminálnych prípadoch dohodne priznanie obvineného?

– Presne tak.

– Existujú ešte nejaké iné právnické postupy, ktoré sa odohrávajú v súdnych sieňach, a nie sú to procesy?

– Áno.

– Napríklad taký výsluch, aký Dennis Riordan uvádza vo svojom doznaní?

– Nepoznám obsah doznania pána Riordana, – odpovedal Lengel.

– Spomínal výsluch, v ktorom boli vylúčené dôkazy proti Cletusovi Johnsonovi, – povedal Ben.

– Myslíte výsluch majúci za cieľ vylúčenie dôkazového materiálu, – pripustil Lengel.

– Presne tak, pane. Vysvetlili by ste porote, čo je to za výsluch?

Lengel sa obrátil tvárou k porote a prekvapený zistil, že medzi porotcami vidí aj známu krásnu tvár Violet Tolliverovej. – Jedno z najkľúčovejších rozhodnutí v súvislosti s kriminálnym prípadom je také rozhodnutie, ktoré má určiť, aký dôkaz možno legálne predložiť porote a aký nie.

– Nemá azda porota prístup ku všetkým dôkazom, ktoré sú poruke? Ako má teda dospieť k spravodlivému a odôvodnenému rozhodnutiu? – spýtal sa Ben.

– To je veľmi zjednodušujúce hľadisko, – odvetil Lengel dogmaticky.

– Vaša ctihodnosť, nazdávam sa, že porota by mohla celému nerozumieť. Vedeli by ste nám uviesť niekoľko príkladov, ktoré by celú vec objasnili?

Lengel si najprv chvíľu Bena prezeral, až potom dal najavo netrpezlivosť. – Obhajca, nechápem, prečo by som mal túto porotu poúčať, akoby to boli poslucháči prvého ročníka právnickej fakulty. – Pozrel na sudcovskú lavicu.

– Aký je váš názor, obhajoba? Týka sa to veci? – spýtal sa Klein.

– Vaša ctihodnosť, v priznaní môjho klienta sú niektoré nevysvetlené pasáže. Nemôžem dovoliť, aby sa prerokovanie tohto prípadu dostalo až pred porotu, a jej členovia by pritom nevedeli všetko o tom, čo sa prihodilo.

– Položte teda špecifické otázky! – prikázal Klein a šibol zrakom na novinárov. Čoraz častejšie si v posledných rokoch uvedomoval, že mu záleží na reakcii televízie, najmä v prípadoch, o ktoré sa masové médiá najväčšmi zaujímali. Nemal rád novinársku dotieravosť, ale žurnalistov nemohol ignorovať.

Ben pokračoval vo vypytovaní a jeho stratégia sa ani v najmenšom nezmenila.

– Sudca Lengel, môžete teda poskytnúť porote niekoľko príkladov? Aké dôkazy a za akých podmienok možno pri takom výsluchu vylúčiť?

Lengel bol očividne namrzený. – Apelačný súd a Najvyšší súd Spojených štátov za dlhé roky činnosti rozhodli viacero prípadov, v ktorých sa stanovuje, aký dôkaz je v trestnom konaní prípustný. Napríklad podľa Piateho dodatku k ústave obžalovaného nemožno donútiť, aby svedčil proti sebe. A tak keď svedkovi kladú otázky, môže odmietnuť odpovedať na základe toho, že by mu odpovede mohli ublížiť. Existujú však aj iné spôsoby, ako človek môže inkriminovať sám seba. Súdy preto stanovujú isté hranice, po ktoré môžete zájsť, ak si vyžadujete spoluúčasť alebo spoluprácu obžalovaného.

– Napríklad? – vyzval ho Ben.

– Sudca môže povoliť, aby obžalovanému odobrali odtlačky prstov, ak je to na identifikáciu nevyhnutné. Alebo povedzme, ak je zrejmé, že vražde predchádzal zápas a pod nechtami obete je krv a chumáče vlasov, možno obvinenému odobrať krv alebo použiť jeho vlasy na porovnanie, – vysvetľoval Lengel.

– A teraz, pane, mohli by ste uviesť niekoľko príkladov, o čo nemožno obvineného požiadať? Čo možno pri výsluchu vedúcom k vylúčeniu dôkazu zamietnuť? – spýtal sa Ben.

– Základné pravidlo hovorí, že pripustiť nemožno nič, čo by mohlo urážať svedomie súdu, – vyhlásil Lengel, ako keby diktoval zdôvodnenie.

– Len kvôli porote, pretože už vieme, že to všetko sa z prípadu na prípad mení, mohli by ste nám spomenúť nejaké špecifické príklady?

– Pokladám za problematické, keď sudca v procese, v ktorom je prerokovávaným zločinom znásilnenie, požiada obvineného, aby predložil vzorku semena. Alebo keď obvineného donútia zvracať, lebo ho podozrievajú, že počas uväznenia požil nejakú drogu.

– A ak by ho k tomu donútili a táto otázka by sa dostala na pretras počas výsluchu o vylúčení dôkazu, môže sudca rozhodnúť, že všetky dôkazy získané takýmto spôsobom sú neprípustné? – spýtal sa Ben.

– Presne tak! – súhlasil Lengel okamžite, aby uzavrel problém.

Ale Ben pokračoval. Dobre vedel, čo sudca na jeho otázky odpovie, ale hľadal možnosť, ako porotu informovať o šírke priestoru, ktorý v tejto oblasti sudcovia majú. – A tieto predpisy sú fixné, nemenné?

– Nie sú fixné. Časom sa menia. Napríklad v New Yorku sme pred niekoľkými rokmi mali prípad, v ktorom podozrivému z vraždy policajta uviazla v nohe guľka. Obžaloba tvrdila, že guľka pochádza z revolvera policajta, ktorý skôr ako umrel, ešte vystrelil. Ak by sa to bolo dokázalo, podozrivého by boli identifikovali ako človeka, ktorý sa dostal do prestrelky s policajtom, a teda je vrah.

– A ako v tamtom prípade súd rozhodol? – spýtal sa Ben.

– Sudca rozhodol, že podozrivého nemožno donútiť, aby sa podrobil komplikovanej a pravdepodobne aj život ohrozujúcej operácii, pri ktorej by mu guľku vybrali. Tým by vlastne svedčil sám proti sebe a bolo by to porušením jeho práva, vyplývajúceho z Piateho dodatku k ústave, ktoré mu umožňuje neinkriminovať sám seba.

– A tak ten dôkaz vylúčili? – spýtal sa Ben.

– Áno. Ale v inom prípade, keď guľka uviazla na povrchu, iný sudca operáciu nariadil, a guľku vybrali, – vysvetľoval Lengel.

Ben odrazu zmenil taktiku aj cieľ vypytovania, pretože sa dostal k najpodstatnejšej časti svojej stratégie. – Vaša ctihodnosť, ak vychádzame z toho, čo sme počuli v priznaní obvineného, nemýlime sa, ak povieme, že podobný výsluch ste viedli v prípade Ľud proti Cletusovi Johnsonovi?

– Áno, zverili mi ten prípad. A výsluch som viedol, riadne dodržiavajúc svoje povinnosti! Áno! – odpovedal ostro Lengel.

– Povedzte nám, ktorá z otázok, čo ste pred chvíľou načrtli, sa týkala tamtoho prípadu! – požiadal ho Ben.

– Tamtoho konkrétneho prípadu sa netýkala žiadna z otázok, o ktorých som hovoril.

– To ma mätie, – poznamenal Ben. – Načo bol potom potrebný výsluch?

Hoci Lengela nutkalo hnevlivo a netrpezlivo odvrknúť, ako občas robil vo svojej vlastnej súdnej sieni, zachoval pokoj. – Nie sú to predsa jediné otázky, ktoré sudca počas takého výsluchu musí rozriešiť!

– A čo sú to za otázky, vaša ctihodnosť? – predstieral Ben nevinnú nevedomosť.

– Je to otázka prípustnosti dôkazu, postavená na iných základoch.

– Na akých základoch? – poháňal ho Ben.

– Či polícia získala usvedčujúci predmet zákonným spôsobom. Podmienky, za akých podozrivý urobil doznanie. Bol k nemu prinútený? Poznal svoje práva? Ponúkli mu obhajcu? A ak mal svojho obhajcu, bol prítomný? A podobné otázky.

– Aké špecifické otázky vyšli najavo v prípade Ľud proti Cletusovi Johnsonovi? Alebo mám občerstviť vašu pamäť?

– Nepotrebujem, aby mi ktosi občerstvoval pamäť, – namietol Lengel. – Dobre sa na prípad pamätám, aj na jeho dôsledky.

– Takže o ňom môžete porote porozprávať?

Sudca Klein postrehol v Lengelovom postoji náznaky začínajúceho hnevu, a preto zasiahol: – Obhajoba, váš výsluch bude očividne trvať dlhšie, ako mohol ktokoľvek predpokladať, a keďže o chvíľu budú štyri hodiny, navrhujem, aby sme rokovanie odložili. – Aby predišiel akýmkoľvek protestom z Benovej strany, udrel kladivkom o stôl. Potom nariadil: – Sudca Lengel, pán Gordon a pán Crewe sa odoberú do prezliekárne!

Keď menovaní odišli, Arlene sa dychtivo započúvala do útržkov z rozhovorov novinových a televíznych reportérov, ktorí sedeli okolo nej.

Muž priamo za ňou, ktorého veľakrát videla v televízii v nočnej spravodajskej relácii, povedal: – Ráno som si myslel, že Gordon prišiel s čímsi horúcim. Ale čo poviem za necelú jeden a štvrť minútu o týchto právnických prekáračkách? Na dlhšie ma režisér pred kameru nepustí. Crewe má pravdu. Gordon toho na obhajobu veľa nemá a snaží sa zakryť to všakovakými slovnými akrobaciami.

Reportérka z Daily News pritakala: – Ak s tým Gordon neprestane, Klein ho zo súdu vyrazí. Myslím si, že porotu neohlúpne.

V prezliekárni si Klein zapálil obvyklú tučnú a voňavú cigaru. Kým si zapaľoval, Lengel domŕzal: – Aaron, ako dlho strpíš, aby to všetko trvalo? Kde je právnická kolegialita? Ponižujete ma, a nemáte na to dôvody. – Obrátil sa a pohľadom prebodol Bena.

– Vaša ctihodnosť, – odvetil mu Ben, – nechápem, ako možno vysvetľovanie nejasných záležitostí porote nazývať ponižovaním. Veď čosi podobné robíte vtedy, keď pri procese poučujete porotu.

– Medzi tým je veľký rozdiel, a vy to dobre viete! – odvrkol Lengel. – Keď poúčam porotu, vysvetľujem jej zákon, vysvetľujem jej povinnosti, aké má, aj obmedzenia. Nikomu nemusím objasňovať svoje vlastné počínanie! – Obrátil sa ku Kleinovi. – Tento arogantný zelený bastard robí presne to, pred čím si ho vystríhal. Ale ja nedopustím, aby som musel ospravedlňovať svoje rozhodnutie!

Ben odpovedal: – Vaša ctihodnosť, ja sa chcem sudcu Lengela iba opýtať, čo sa udialo počas výsluchu, pri ktorom boli vylúčené dôkazy v prípade Ľud proti Johnsonovi. Ak bude sudca chcieť čosi dodať, závisí to od jeho vlastného rozhodnutia.

– Počuli ste to? – dovolával sa Lengel. – Rob čosi, Aaron!

– Stretneme sa znova zajtra o desiatej, – rozhodol sudca Klein a potom sa obrátil k Benovi Gordonovi: – A ak to všetko bude trvať dlhšie ako do poludňajšej prestávky, rozhodnem, že obhajoba iba naťahuje čas, ďalšie svedectvo vylúčim a svedka uvoľním!

19

– Obávam sa, že si si dnes popoludní medzi novinármi s tými právnickými kúskami veľa priateľov nenarobil, – poznamenala Arlene opatrne, keď Benovi starostlivo servírovala neskorý obed.

– Odteraz sa o tlač nezaujímam, – vybuchol Ben. – Boli užitoční, keď bolo treba Kleina ku všetkému donútiť. Ale od zajtrajšieho rána sa zaujímam len o tých dvanástich v porotcovskom zbore.

Odtisol tanier s holúbäťom, čo bola ďalšia exotická špecialita z rubriky Gurmán za šesťdesiat minút z New York Times.

– Odpusť, nemôžem jesť. Dnes nie.

Odišiel do obývačky a zahľadel sa na Manhattan, kde sa, v závislosti od toho, čo zajtra urobí, rozhodne o osude Dennisa Riordana.

Bolo to po prvý raz v jeho krátkej kariére, čo sa cítil zodpovedný za osud inej ľudskej bytosti. V jeho relatívne nepočetných prípadoch hrozila jeho klientom strata slobody len na pomerne krátky čas. Záväzok voči k Dennisovi Riordanovi bol však oveľa závažnejší a oveľa osobnejší.

Usadil sa v kresle, z ktorého mal výhľad na celý prístav. Vzal do rúk notes a začal si načrtávať otázky na zajtrajšie pojednávanie. Musí si ich sformulovať čo najstarostlivejšie, tak, aby v Lengelovi vyvolávali čo najmenej odporu a u sudcu Kleina čo najmenej zamietavých rozhodnutí. Musí sa držať línie nastolenej dnes popoludní, musí klásť iba také otázky, na ktoré odpovede budú informáciou pre porotu. A pokiaľ ide o časový limit, ktorý mu stanovil sudca Klein, unáhlil sa, že neprotestoval. Bol by však súhlasil so všetkým, čo mu uchovávalo šancu na ďalší výsluch Lengela.

Formulovanie každej otázky si vyžadovalo precíznosť mikrochirurga. Uvedomil si, že Arlene stojí vo dverách. Ani sa neobzrel, len sa netrpezlivo spýtal: – Áno, drahá?

– Mám ti nechať večeru v rúre?

Ocenil jej záujem a odložil notes. – Ani som si neuvedomil, aký som hladný. Najem sa.

Zastavil sa vo dverách, pobozkal ju, pocapkal po zadku a sľúbil: – Tento prípad nebude trvať naveky. Vydrž to so mnou. Prosím.

Pobozkala ho na ústa. Bol to dlhý bozk. Potom ho pustila ďalej.

Jedol rýchle, v skutočnosti ani nevychutnal jedlo, ktoré mu pripravila, aby ho rozptýlila. Uvedomila si: Nie je hladný, je iba preto, aby mi urobil radosť.

– Nemusíš, – povedala jemne.

– Veľmi mi to chutí. Je to vynikajúce. Keby bola moja matka varila tak dobre ako ty, nikdy by som nebol odišiel z domu. – Pokúsil sa o žart, ale žart sa nevydaril. Odložil príbor. – Máš pravdu. Silím sa do jedenia.

– Mal by si radšej pracovať.

– Bol by som radšej, keby si ku mne nebola taká pozorná. Bol by som spokojnejší, keby si občas aj vybuchla, chrlila oheň a síru. Alebo plakala. Či aspoň aby si ma obviňovala: „Panebože, veď sa so mnou trošku pozhováraj! Venuj sa mi! O týždeň budeš mať po procese, ale ja tu budem ustavične!“

– Ja to tak necítim, – povedala.

– Kiežby si cítila! Lebo tie dlhé chvíle ticha, ktoré pretrpíš ako nič, tvoj ustavičný záujem, tvoje porozumenie sú horšie ako akákoľvek výčitka!

Naďalej mlčala.

– Som ja ale idiot! – priznal napokon. – Srdím sa sám na seba. Bojím sa, že zajtra zlyhám. Musím sa na komsi vybúriť. Si mi nablízku, tak si to ty. Jediný človek na svete, ktorý ma miluje a ktorý odo mňa nič nechce.

– Vedel si, že je to ťažký prípad, už keď si sa doň púšťal, – pripomenula mu.

Chytil ju za ruku a pritiahol ju k sebe. – Pamätáš sa, ako si ma varovala, aby som sa priveľmi emocionálne nezainteresoval do toho prípadu? Dnes mi povedal: „Hej, chlapče“, obyčajne ma tak volá, ak sa nespamätá a nehovorí mi pán obhajca, „hej, chlapče, prečo sa tak úporne snažíte, aby sa ten sudca pre mňa na vás nasrdil? Ak získate povesť človeka, čo robí problémy, všetci ostatní sudcovia sa na vás vyvŕšia.“

Jeho život je na krajíčku, a on si robí starosti pre moju reputáciu. Keď to povedal, uvedomil som si, že je to presne taká rada, akú by mi bol dal aj môj otec. Ten istý postoj, čo hovorí: Synček, vezmem to bremeno na seba, nech to máš ľahšie aj bezpečnejšie.

Aj v iných ohľadoch mi pripomína otca. Tá istá viera v systém. To isté pobúrenie a potreba usporiadať veci inak, ak zlyhá. Keď vypukla druhá svetová vojna, môj otec bol už ženatý. Nemusel teda narukovať. Ale prihlásil sa dobrovoľne. Nie preto, čo robili židom v Nemecku. Preto, že veril v túto krajinu, v slobodu. Svojím jednoduchým spôsobom mal môj otec ideály. Práve tak, ako má ideály aj Riordan. Nie je to hlboký mysliteľ. Nevie dokonca ani vyjadriť svoje pocity. Ale urobil to, čo urobil, aby dal ľuďom vedieť, čo je zlé, aby sa to mohlo zmeniť ešte skôr, ako bude neskoro. Svojím spôsobom vlastne povedal: Svet, dávaj si pozor, tvoj dom je v ohni! Nemôžem ho nechať padnúť. Ale mám taký strašný pocit, že by som mohol, – vyznával sa Ben.

Ozval sa telefón.

– Ak je to nejaký novinár alebo televízny režisér, nemám čas!

Arlene ho gestom ubezpečila: – Postarám sa o to!

Vrátil sa do obývačky, aby pokračoval v koncipovaní otázok pre sudcu Lengela. Arlene dlho telefonovala, potom sa vrátila.

– Nemôžem jej to vyhovoriť. Chce sa s tebou zhovárať.

– Moja matka?

Arlene prikývla.

– Povedz jej, že ak by som si mal vybrať, radšej by som sa oženil, ako šiel zajtra do tej súdnej siene.

– Chce sa s tebou zhovárať o tom procese, – povedala Arlene.

– Čože robila, hádam len nestrávila popoludnie v právnickej knižnici? – spýtal sa podráždene Ben. Hodil poznámkový notes na gauč a pobral sa do spálne k telefónu.

– Haló, mama, ako sa máš?

– Ja? – kontrovala. – Ja sa mám dobre! – Odhadovala, v akej je nálade.

– Dobre, mama, tak čože je to tentokrát?

Matka odpovedala stručne. – Pán Bienefeld.

– Ktože?

– Pán Bienefeld. Raz som ti už o ňom rozprávala. Je to ten muž, čo som ho stretla v klube Golden Age. Vdovec.

Bena zrazu pochytilo nadšenie. Panebože, chce sa znova vydať! Báječné! V predtuche a v nádeji sa potešený spýtal: – Áno, mama, a čo je s pánom Bienefeldom?

– Je to právnik. Vlastne bol, skôr ako odišiel do dôchodku.

– No a?

– Sledoval dnes o šiestej správy…

– A? – spýtal sa Ben a prebudilo sa v ňom podráždenie.

– Nuž, – priznávala sa matka, – pretože všetci susedia sledujú televízne správy o tvojom prípade, každý večer navarím trochu kávy, nachystám zákusky a debatujeme.

– Naozaj? – spýtal sa Ben už s hnevom.

– Dnes večer pán Bienefeld dlho hovoril o tom, čo robíš zle, a o tom, čo si myslí, že by si mal robiť.

– Aha, no a?

– Požiadal ma, aby som ti dala jeho telefónne číslo. Pre prípad, že by si mu chcel zavolať a dať si poradiť.

– Mama, povedz mi čosi. Predtým ako pán Bienefeld odišiel do dôchodku, aký druh práva praktizoval?

– Viedol inkasnú agentúru, – povedala matka a potom dodala akoby na obranu, – ale robil to veľmi dobre. Dosť dobre, aby mohol odísť do dôchodku a pekne si nažívať. Má veľké auto a nemusí sa starať, akú má spotrebu.

– Tak mu teda povedz, nech aj naďalej sleduje správy o šiestej a nemieša sa do môjho prípadu! – Tresol slúchadlom.

Arlene zastala vo dverách a spýtala sa: – Pán Bienefeld?

– Áno, – odpovedal Ben. – Každý, kto pozerá na spravodajstvo o šiestej, je právnický expert!

– Dobre som počula? To si kričal na svoju matku? – spýtala sa Arlene. – Teraz pekne vezmi telefón, zavolaj jej a ospravedlň sa!

Siahol za slúchadlom, spytujúc sa: – Máš pocit, že medzi mojou matkou a pánom Bienefeldom sa čosi pečie?

– Azda.

– Žeby jej také čosi chodilo po mysli? Druhá svadba! – zasmial sa Ben. – Čo na to povieš?

– Nič. Až po procese.

– Držíš vždy s víťazom. Poznám tvoj typ, – zažartoval.

– Držím s tými, čo ma potrebujú, – povedala, pozerajúc sa priamo na neho.

Viac sa nepokúšal žartovať. Vykrútil matkino číslo.

– Mama? Prepáč, prestal som sa ovládať. Povedz pánu Bienefeldovi, že som nemal čas mu zavolať. Ale vynasnažím sa stretnúť s ním. Dobre?

– Dobre, – povedala matka. Povedal by, že plakala. Bol rád, že Arlene nástojila, aby jej zavolal.

Položil, pobozkal Arlene na bezočivý nosík a povedal: – Si dobré dievčatko, Arlene Robbinsová.

Ešte raz ju pobozkal, potom sa vrátil do obývačky chystať si otázky na nasledujúci deň. Každá otázka musela sledovať jeho stratégiu, spôsobiť, aby tých dvanásť ľudí v porote zakúsilo to, čo zakúsil Dennis Riordan, aby pocítilo to, čo cítil on, aby mu porozumeli a vcítili sa do toho, čo urobil. Pre Bena Gordona Dennis Riordan už nebol iba jeden človek, jeden klient, jeden obžalovaný. Boli to všetci ľudia, čo sa cítili bezmocní a zastrašení zoči-voči početnej vláde štátu, ktorá čím bola väčšia, tým menej vedela zaručiť svojim občanom základné právo, kvôli ktorému vláda vzniká, právo žiť v pokoji a v bezpečí.

Ak bol Dennis Riordan ochotný obetovať zvyšok života, aby to všetko objasnil, Ben Gordon nemohol urobiť nič menšie, ako sa do prípadu vložiť celý. Pri myšlienke na nasledujúci deň sa ho chytala nervozita. Vedel, že sudca Lengel mu bude klásť odpor a sudca Klein má moc umlčať ho. Ben však vedel, že jeho stratégia je správna a že jeho zástoj v prípade je mimoriadne dôležitý.

Vzal si notes a ceruzku a začal písať, premyslene, starostlivo vyberajúc jedny slová a odkladajúc iné, každú otázku štylizujúc tak, aby sudcu Lengela donútila vysloviť také odpovede, aké od neho chcel počuť.

20

Súdna sieň sa zaplnila dávno predtým, ako prišiel sudca Lengel, ba niektorí diváci trvali na tom, že majú právo zostať dnu, hoci sa im neušli sedadlá. Súdny zriadenec ich vykázal von. Štáby novinárov preskupili sily, v súdnej sieni pribudli autori úvodníkov aj ďalší reportéri. Vydavatelia časopisov a magazínov spolu s režisérmi televízneho spravodajstva začali oceňovať trúfalú inovovanú stratégiu, ktorú Ben začal presadzovať potom, čo s úspechom donútil sudcu Lengela vypovedať ako svedka.

Ben zbadal aj to, že Victor Coles prišiel znova a usadil sa hneď do prvého radu. Statný, ctižiadostivý chlap dobre vedel, ako sa zakaždým prepracovať do výhodnej pozície. Len čo si Ben porozkladal po stolíku otázky pre sudcu Lengela, Coles prešiel dlhými krokmi popri ohrade s takým samozrejmým výzorom, že zriadenec sa ani len nepokúsil zastaviť ho.

– Ránko, Ben, – povedal Coles s úsmevom.

– Teraz nie, pán Coles, mám prácu, – povedal Ben, snažiac sa skoncentrovať na úvodné otázky.

– Len chvíľku. Chcem, aby ste vedeli, že po tej senzácii, ktorú ste vyvolali, keď ste sudcu Lengela povolali za svedka, vypustil som niekoľko pokusných balónikov. Zavolal som niekoľkým svojim známym vo väčších vydavateľstvách.

– Pozrite, už som vám povedal, že nemám záujem…

– Ben, nijako nezaškodí oťukať si trh. Dostal som dve ponuky. Tvrdé aj mäkké väzby.

Ben sa nemohol ubrániť, musel sa obrátiť ku Colesovi, ktorý celý žiaril. – Tak čo, uhovoríte Riordana, aby podpísal ten papier?

– Nemám ho, – priznal Ben.

– A kde ho máte? Doma?

– Roztrhal som ho.

– Čože? – Napriek tomu, že sa ho chytala zlosť, Coles sa usmial. – Viete čo, zavolám do mesta svojej sekretárke, nech spíše novú zmluvu a donesie ju cez obedňajšiu prestávku sem.

– Nerobte si s tým starosti.

– Pán Gordon, ani ak budete celý život drieť ako obhajca, nezarobíte toľko, koľko vám ja ponúkam za toto dielko! – Z Colesa sa stratila všetka prívetivosť.

– Pán Coles, toto tu nie je nijaký vymyslený román ani hotový majetok, ako to vy nazývate. Mne ide o život človeka. O jeho slobodu. O jeho srdce a dušu. Nič z toho nie je na predaj. Iba ak by sa sám rozhodol, že to všetko predá. Patrí to predsa jemu, a nie mne.

– Vyjednávam s právnikmi, nie s ich klientmi, – povedal Coles. – Klienti bývajú priveľmi emocionálni. Právnici sú oveľa praktickejší. Poznajú cenu príbehu, ako je tento. Jeho osobnú hodnotu.

Ben pochopil, že ho žiada, aby povýšil vlastné záujmy nad záujmy klienta, a definitívne odmietol.

– Neuvedomujete si, čo vám taká knižka môže vyniesť okrem peňazí, ktoré dostanete priamo na dlaň? – neprestával naliehať Coles. – Vďaka vášmu lišiackemu postupu bude z toho najživotaschopnejší príbeh za dlhé roky!

– Pán Coles, teraz nie je čas… – Ben sa snažil skončiť s rozhovorom.

Coles ho dlho mlčky študoval, potom odrazu povedal: – Aha, už viem! Oslovila vás agentúra Williama Morrisa? Je to tak? Ale ja som bol u vás prvý, a vy ste to nerešpektovali. Nemáte zmysel pre etiku!

– Nikto za mnou neprišiel. A teraz ma už nechajte, nech sa môžem venovať prípadu! Ak neuposlúchnete, budem musieť zavolať zriadenca, aby vás odtiaľto vykázal!

Oveľa chlácholivejším hlasom Coles povedal: – Dám spísať celkom inú zmluvu. Ukážem vám ju neskôr.

Prišla porota. Ben vedel, že sudca Klein je pripravený. Aj sudca Lengel bol pripravený. Ben sa obrátil a skúmavo si prezrel návštevníkov. Arlene sedela na svojom už obvyklom mieste, lebo súdny zriadenec nedovolil, aby sa naň posadil ktosi iný.

Úsmevom mu dodávala odvahu. Obrátil sa, že si nachystá otázky, keď úradník oslovil sieň: – Všetci povstaňte!

Vošiel sudca Klein a zasadol za svoj stôl. Absolútne neschvaľujúcim pohľadom vyjadril nechuť k Benovej stratégii. Zamýšľal zastrašiť mladého právnika, ale nezanechať o tom zmienku v zázname z procesu pre prípad, že by sa Ben odvolal.

Sudca Lengel zaujal miesto na lavici svedkov a v jeho postoji sa zračilo ešte väčšie pohŕdanie ako deň predtým.

Ben prikročil s rešpektom k nemu. – Vaša ctihodnosť, včera nás prerušili, práve keď sme sa dostali k otázkam obsiahnutým v procese Ľud proti Cletusovi Johnsonovi. Mohli by ste, prosím, porote vysvetliť, aké špecifické otázky sa v tomto prípade vyskytli?

– Obhajoba, ako dobre viete, alebo ako by ste mali dobre vedieť, existujú dva druhy dôkazov, ktoré obhajca môže navrhnúť na vylúčenie. Po prvé, je to vecný dôkaz. Vylúčenie takéhoto dôkazu má svoj predobraz v Mappovom výsluchu…

– V Mappovom výsluchu, pane? – spýtal sa Ben. – Mohli by ste to porote vysvetliť?

Rozhnevaný Lengel sa obrátil k porote a odhláskoval: – M-a-p-p. Je to klasický proces Mapp versus Ohio, v ktorom Najvyšší súd Spojených štátov stanovil, že podobne ako federálne súdy aj súdy jednotlivých štátov majú vylúčiť všetky vecné dôkazy, ktoré sa získali nelegálnou cestou. – Obrátil sa naspäť k Benovi. – Mladý muž, naozaj zamýšľate zaťažovať porotu takými právnickými detailami?

– Nemyslím si, že by sme ich zaťažovali, ba naopak, nazdávam sa, že im mnohé objasňujeme, – odvetil Ben.

– Žiadate, aby laická porota porozumela veciam, ktorým ťažko rozumejú aj študenti práva, – namietol Lengel.

– Vaša ctihodnosť, inteligenciu laikov rešpektujem možno väčšmi ako vy. V každom prípade sa však obávam, že musím práve v záujme svojho klienta pokračovať takýmto smerom.

Sudca Klein zasiahol. – Obhajca, zabudnite na krásne reči. Pokračujte vo výsluchu.

– Robím, čo môžem, vaša ctihodnosť, – povedal Ben a obrátil sa naspäť k svedkovi. – Sudca Lengel, informovali ste porotu o záveroch z prípadu Mapp versus Ohio a o vylúčení vecného dôkazu v trestnom konaní pred štátnym súdom.

Lengel ovládol svoju obvyklú podráždenosť a obrátil sa priamo na porotu. – Viete, nie každý dôkaz, ktorý sa dostane do rúk orgánov činných v trestnom konaní, možno prijať. Podľa Štvrtého dodatku k ústave… – Lengel sa obrátil k Benovi a spýtal sa: – Budete si želať, pán obhajca, aby som porote odrecitoval aj Štvrtý dodatok?

– Iba ak ho náhodou viete spamäti, – odvetil Ben, pozerajúc sa sudcovi priamo do očí, aby mu ukázal, že odmieta dať sa zmiasť alebo uviesť do rozpakov a opustiť svoju líniu útoku.

Lengel si plne uvedomil Benovu rozhodnosť a obrátil sa späť k porote.

– Netreba, aby som vám čítal Štvrtý dodatok. Poviem vám len toľko, že ochraňuje osobu pred neodôvodnenou prehliadkou a skonfiškovaním vecí. Ak má polícia podozrenie, že vlastníte dôkaz, ktorý vás spája so zločinom, nemôže sa vám jednoducho vlámať do bytu a prehľadať ho. Potrebuje povolenie, ktoré vydáva sudca na základe opodstatnenej príčiny. A ak polícia také povolenie nemá, porušila vaše práva, a vy ju môžete žalovať. Ale čo je ešte dôležitejšie, najvyšší súd už predtým rozhodol, že ak policajní úradníci porušia zákon, nijaký dôkaz, ktorý si takto obstarajú, nemožno proti vám použiť. A preto keď sa čosi také prihodí, váš obhajca požiada o výsluch vedúci k vylúčeniu všetkých dôkazov, ktoré sa získali nezákonným spôsobom.

– Ďakujem vám, pane, za veľmi jasné vysvetlenie, – povedal Ben. – Môžete to teraz dať do súvislosti s tým, čo sa stalo v prípade Cletusa Johnsona, keď sa tá kauza dostala k vám?

Lengel sa obrátil k sudcovskej lavici. – Vaša ctihodnosť, nazdával som sa, že je nám všetko jasné, pokiaľ ide o ospravedlňovanie môjho rozhodnutia.

Ešte skôr ako stihol Klein zasiahnuť, Ben povedal: – Vaša ctihodnosť, chcem do pozornosti súdu uviesť fakt, že som svedka požiadal, aby porote objasnil, čo sa stalo v Johnsonovom prípade. Nepýtal som sa na rozhodnutie, ani som nežiadal, aby ho sudca Lengel nejakým spôsobom ospravedlňoval.

Klein, neschopný Bena preškriepiť, len pokrčil plecami. Lengel nemal na výber, musel odpovedať.

– Johnsonov obhajca požiadal o výsluch s cieľom vylúčiť vecné dôkazy aj vyhlásenia, ktoré… Pozrite, dostávame sa k celkom inej záležitosti. K Huntleyho výsluchu. A to je oveľa komplikovanejšie …

– Zjednodušme celú vec porote, aby bola schopná sledovať výklad, – navrhol Ben. – Mohli by sme sa tentoraz obmedziť len na vecné dôkazy?

Ben sa potajme radoval, že Lengel prebudil záujem poroty o otázky, ktoré mali ešte len prísť. Pretože v duchu sa bál, či sa budú zaujímať o síce životne dôležité, ale skôr technické hľadiská jeho stratégie. Aby Lengela vrátil späť k predmetu dišputy, pripomenul mu: – Vaša ctihodnosť, povedali ste, že jedna časť výsluchu v Johnsonovom prípade sa vzťahovala na vecné dôkazy.

– Ako si spomínam, malo to do činenia s istými šperkami, ktoré našli u Johnsona, keď ho po zatknutí prehliadali. Dámske hodinky. A zlatú retiazku.

– S krížikom? – pripomenul mu Ben.

– Áno.

– Inými slovami, tie isté klenoty, ktoré obvinený opísal vo svojom priznaní?

– Nie som oboznámený s priznaním obvineného, takže na túto otázku nemôžem odpovedať, – vyhlásil Lengel.

– Samozrejme. Prepáčte. Sťahujem otázku, – povedal Ben, stačilo mu, že porote pripomenul šperky Agnes Riordanovej. – Pane, povedali ste, že Johnsonov obhajca podnikol kroky na vylúčenie týchto dôkazov. Ale pokiaľ vieme, do Johnsonovho domu sa nikto bez príkazu na domovú prehliadku nevlámal. V skutočnosti nikto vlastne k nemu do bytu neprišiel.

– Obhajoba, zámerne sa pokúšate zviesť porotu na nesprávnu cestu, – obvinil ho Lengel.

– Len som sa spýtal, lebo ma zaujíma a som si istý, že porota je na to nanajvýš zvedavá, na podklade čoho žiadal Johnsonov obhajca vylúčiť ako dôkaz šperky Agnes Riordanovej, ktoré našli u Cletusa Johnsona potom, čo to dievča zabili, – vyhlásil Ben.

– Tak sa dostaneme k spôsobu, akým Johnsona zadržali a prehľadali, – namietol Lengel a celkom jasne na ňom bolo vidieť, ako sa hnevá.

Ben sa odmlčal, potom mäkkým, ale dôrazným tónom, pri ktorom sa všetci v súdnej sieni nahli dopredu, aby ho lepšie počuli, povedal: – Vaša ctihodnosť, máme v rukách ľudský život. Ten človek má prinajmenej právo, aby sa porota dozvedela o všetkých dôkazoch, ktoré patria k jeho prípadu, ešte skôr ako rozhodne o jeho osude. Čas na vylúčenie dôkazu prešiel. Žiadam odpoveď!

Lengel, červený od hnevu, viac neprotestoval. Klein si odkašlal takým spôsobom, že Ben sa musel obrátiť k sudcovskej lavici. Klein mu kývol rukou. Ben sa pobral k sudcovi a spolu s ním aj Lester Crewe.

Hnevlivým šepotom ho sudca varoval: – Gordon, ak kľučkujete k dohode o poľahčujúcej okolnosti a toto je spôsob, akým mätiete súd, varujem vás, že vám síce takú dohodu môžem ponúknuť, ale len ak bude súhlasiť aj žaloba. – Pozrel na Crewa, akoby žalobcu žiadal o spoluprácu pri ukončení tejto svedeckej výpovede.

– Zavolám do kancelárie, – povedal Lester Crewe. – Pozhováram sa so Starkým.

– Netrápte sa! – zavrátil oboch Ben Gordon. – Nechceme ísť na dohodu. Zamýšľame doviesť tento prípad až do konca taký, aký je!

Klein s Crewom si vymenili pohľady plné prekvapenia. Pochopili. Po prvý raz poznali, že Ben Gordon sa snaží iba o obranu, pre ktorú sa rozhodol už na začiatku.

Sudca Klein povedal: – Obhajoba, myslím, že máte morálnu povinnosť poradiť sa so svojím klientom. Napokon, na ňom je, aby sa rozhodol!

– Môj klient chce byť súdený pre vraždu. Povedal mi to nesčíselnekrát.

– Všimol som si, že teraz, keď sa prípad ocitol v štádiu, že o ňom začne rokovať porota, neprejavuje už takú odvahu ako na začiatku. Ešte sa s ním pozhovárajte, – nakazoval mu Klein s takým dôrazom, že Ben bol nútený poslúchnuť.

Vrátil sa k stolíku obhajoby a zvraštil tvár, aby mu novinári nemohli čítať z pier. – Pán Riordan, sudca nám dáva na zváženie možnosť zmenšiť stupeň obvinenia a získať miernejší rozsudok. Pravda, za predpokladu, že skončím s týmto výsluchom. Čo na to poviete?

– Chlapče, rok alebo dvadsaťpäť, čo na tom záleží? Chcem vedieť, prečo chlap, ktorý zabil moju Aggie, smel vyjsť zo súdnej siene ako voľný človek, prečo ho dokonca ani len nesúdili. Len pokračujte! Ukážte tomu arogantnému bastardovi! Chcem počuť, ako odpovedá!

– Dobre, – povedal Ben.

Riordan sa natiahol a zovrel Benov biceps. Bolo to gesto vyjadrujúce podporu. Ben pozrel na sudcovskú lavicu, rozhodne pokrútil hlavou a vrátil sa k výsluchu svedka.

– Pane, chceli ste tejto porote objasniť, na základe čoho obhajca Cletusa Johnsona požiadal, aby dôkaz, ktorý predstavovali tie inkriminované šperky, bol vylúčený. Môžete pokračovať?

– Dôvodom bol spôsob, akým Johnsona zatkli.

– Máte na mysli zatknutie v súvislosti so smrťou Agnes Riordanovej? – spýtal sa Ben.

Lester Crewe sa pľasol po stehne. – Vaša ctihodnosť, namietam proti vedeniu výsluchu. Môj protest má viacero dôvodov. Po prvé, dôkazy v Johnsonovom prípade už boli vylúčené a toto rozhodnutie nikto nenapadol. Po druhé…

Ben namietol: – Vaša ctihodnosť, ten dôkaz bol v prípade Ľud proti Johnsonovi vylúčený preto, lebo sudca Lengel mal pocit, že Johnsonove práva, založené na Štvrtom dodatku k ústave, boli porušené. To už neplatí. Johnson je mŕtvy. Jeho práva viac nemožno porušiť. Nemožno preto ani vylúčiť nijaký dôkaz, ktorý sa naňho vzťahuje.

Klein prikývol, musel priznať, že Benovo hľadisko je nenapadnuteľné.

Ale Lester Crewe pokračoval. – A dodávam, vaša ctihodnosť, že sme tu na to, aby sme riešili prípad Ľud proti Riordanovi. Za nijakých okolností nemôžem súhlasiť, aby sa nanovo prerokovával prípad Cletusa Johnsona, o čo sa obhajoba očividne snaží už od začiatku tohto procesu!

– Vaša ctihodnosť, – odpovedal Ben, – ak spôsob, ktorým obžalovaný sformoval svoj údajný úmysel zabiť, nesúvisí s týmto procesom, tak čo s ním súvisí? Trváme na tom, aby výsluch pokračoval.

Sudca Klein pochopil, že Ben veľmi dôvtipne preľstil dve jeho predchádzajúce rozhodnutia, zabraňujúce, aby sa Cletus Johnson stal hlavnou témou tohto procesu, a to tak, že zručne uviedol ten istý dôkaz v odlišných súvislostiach a s odlišným cieľom. Hoci chtiac-nechtiac musel obdivovať Benovu prefíkanosť, ešte vždy cítil silnú nechuť naťahovať Lengela na škripec. Ale pretože si nemohol okamžite spomenúť na nijaké predchádzajúce súdne rozhodnutia, ktoré by mohol postaviť proti Benovým argumentom, cítil povinnosť neschváliť námietku Lestera Crewa a dovoliť Benovi, aby pokračoval. Súčasne však načarbal svojej neteri odkaz, v ktorom stálo: „Nájdi mi nejaký prípad, hocijaký, v hocijakej jurisdikcii, aby som mohol prerušiť tento výsluch.“ Odkaz podal zriadencovi, ktorý okamžite vyšiel zo súdnej siene.

– Pokračujte, obhajoba, – prikázal sudca Klein.

Ben sa obrátil naspäť k Lengelovi. – Pane, hovorili ste o námietkach, ktoré mal Johnsonov obhajca proti spôsobu zatknutia.

– Ako si spomínam na svedectvo policajného úradníka, Johnsona zatkli približne hodinu po spáchaní zločinu.

– Tým zločinom bolo znásilnenie, olúpenie a vražda Agnes Riordanovej? – popoháňal ho Ben.

– Vaša ctihodnosť, sú tieto prerušenia potrebné? – spýtal sa Lester Crewe sudcovskej lavice.

Ben sa obrátil k nemu. – Možno budete radšej, ak dám ešte raz prehrať priznanie pána Riordana! – Keď Crewe klesol na svoju stoličku, Ben pokračoval: – Sudca Lengel?

– Áno, – pritakal sudca. – Tým zločinom bolo znásilnenie, lúpež a vražda. Výpoveď policajta pri výsluchu o vylúčení dôkazov bola zhruba nasledujúca: V hliadkovom voze križoval Mulberry Street, keď zrazu zbadal osamelého černocha idúceho dolu ulicou. A pretože je to štvrť, ktorú obývajú takmer výlučne Taliani, osamelý černoch na tejto ulici a v tejto neskorej hodine sa mu zdal podozrivý.

– A tak ho zadržal? – spýtal sa Ben.

– Zastavil Johnsona, položil mu niekoľko otázok a jeho vyhýbavé odpovede sa mu nepáčili. Ani škrabance na Johnsonovej tvári. A tak ho prehľadal, či nenájde zbraň.

– Našiel nejakú zbraň?

– Nie, nenašiel.

– Našiel šperky? – pokračoval Ben.

– Našiel šperky, o ktorých sa tu už hovorilo. Hodinky a zlatú retiazku s krížikom.

– Boli to cennosti Agnes Riordanovej?

– Ak vám pôsobí potešenie ustavične čosi opakovať, nuž áno! – odpovedal Lengel sarkasticky.

– Vedel v tom čase policajný úradník už o tom, že len o niekoľko blokov ďalej znásilnili, olúpili a zamordovali neznáme dievča? – spýtal sa Ben.

– Služobné rádio vysielalo takú správu, – vyhlásil Lengel.

– Takže ten policajt mal dobrú príčinu sústrediť sa na hocijakú osobu, ktorá sa mu zdala podozrivá a ktorá sa nachádzala v pre ňu nezvyčajnej štvrti, – usúdil Ben.

– Nie! – namietol sudca Lengel ostro. – Prekvapuje ma, že ako obhajca čosi také neviete!

Ben neodpovedal. Tušil, že Lengel je na dobrej ceste a že skôr pomôže jeho veci, ako jej uškodí.

– V čase, keď ho zatýkal, nikto netušil, akej rasy je vrah. Takže policajt nemal právo prísť k záveru, že ak je ten osamelý muž černoch, je aj logicky podozrivý z vraždy.

– Ale ten policajt predsa vedel o vražde, ktorá sa stala neďaleko, – pripomenul mu Ben.

– To ho však nijakým spôsobom neoprávňovalo zastaviť toho muža a prezrieť ho len preto, že je černoch, – argumentoval Lengel.

– A to bol dôvod, prečo Johnsonov obhajca požiadal o vylúčenie tých klenotov ako dôkazu?

– Argumentoval, že zastavenie Cletusa Johnsona bolo porušením jeho práv, vyplývajúcich zo Štvrtého dodatku, pretože nikto nevydal povolenie na prehliadku a nijaké bezprostredné okolnosti neodôvodňovali, aby Johnsona zastavili a prehľadali.

– Aké bezprostredné okolnosti, pane? – držal sa svojho Ben.

– Nuž… uhm… napríklad keby ten muž práve páchal nejaký iný zločin… alebo šiel po ulici a niesol zbraň… alebo konal pod vplyvom alkoholu, alebo inak nezriadene. Keby robil čokoľvek, čo by tomu policajtovi poskytlo príčinu nazdávať sa, že bol porušený zákon, alebo že zákon hodlajú porušiť.

– A to, že sa v susedstve stala vražda, nebolo dostatočným zdôvodnením? – spýtal sa Ben.

– Nič v Johnsonovom správaní neoprávňovalo policajta hľadať spojenie medzi tým človekom a vraždou, – tvrdil Lengel.

Ben zamyslene pokyvkal hlavou a potom sformuloval ďalšiu otázku.

– Keďže podľa vášho názoru Johnsona zastavili a prehľadali nezákonne, aký osud postihol dôkazový materiál, ktorý sa uňho našiel?

– Prirodzene, že som musel vylúčiť všetky dôkazy, ktoré pochádzali z toho zadržania, – povedal Lengel.

– Sudca Lengel, je pravda, že počas výsluchu okresný prokurátor predložil ďalší dôkaz – chumáč vlasov, ktorý vybrali zo zovretej dlane Agnes Riordanovej, a boli to vlasy Cletusa Johnsona?

– Áno, je to pravda, – musel Lengel pripustiť.

– Pane, spomenuli ste, že ten policajt objavil aj škrabance na Johnsonovej tvári, – pripomenul mu Ben. – Je pravda, že počas výsluchu sa dokázalo, že krv tej istej krvnej skupiny, akú mal Johnson, sa našla pod nechtami Agnes Riordanovej?

– Áno, myslím, že áno.

– Myslíte, vaša ctihodnosť, alebo to viete? – naliehal Ben. – Nehovorili to správy z laboratória a od hematológa celkom jednoznačne a určite?

– Áno, – pritakal Lengel.

Ben sa trochu posunul, aby dovidel na porotu, chcel vidieť, aký účinok mala na nich táto časť svedectva sudcu Lengela. Nedokázal to odhadnúť. Boli však sústredení, takže vedel, že aspoň zaujal ich pozornosť.

– Spomínate si, pane, predložili vám, alebo nepredložili daktyloskopickú analýzu na dôkaz, že odtlačky prstov na hrdle Agnes Riordanovej patrili Cletusovi Johnsonovi? – spýtal sa Ben.

– Áno, spomínam, – povedal Lengel. – Poďme s tým rýchlejšie!

Lenže Ben sa nesmel unáhliť, ak mala byť jeho stratégia úspešná. A tak predstieral, že v zápisníku hľadá nasledujúcu otázku, hoci presne vedel, na čo sa chce ďalej spýtať.

– Mohli by ste porote povedať, či na výsluchu vedúcom k vylúčeniu dôkazov predložili ešte nejaký iný vecný dôkaz?

– Nespomínam si, – povedal Lengel. – Odvtedy prešlo už veľa mesiacov. A ja predsedám veľmi mnohým prípadom.

– Môžem teda osviežiť vašu pamäť? – pokračoval Ben. – Vzorka spermií, ktoré vzali z mŕtvoly Agnes Riordanovej, bola totožná so vzorkou, ktorú našli na nohaviciach Cletusa Johnsona. Ukázalo sa, že ide o rovnaké spermie. Pamätáte sa, či predložili aj taký vecný dôkaz?

– Už si spomínam. Predložili, – povedal Lengel.

– Pane, vedeli ste, že v čase vášho rozhodnutia nachádza sa v súdnej sieni svedok, ktorý môže identifikovať šperky, čo našli u Cletusa Johnsona, ako šperky Agnes Riordanovej?

– Áno. Bol tam jej otec, ktorý identifikoval mŕtvu, – priznal Lengel a potom dodal: – Keby ste nemrhali čas na detaily! Poďme k podstate problému!

– Na detaily, vaša ctihodnosť? – odvrátil Ben úder. – Akými inými prostriedkami, ak nie detailami, možno usvedčiť zločin? Krvavé škvrny! Škvrny po semene! Odtlačky prstov! To všetko sú dôkazy spájajúce obžalovaného s obeťou!

Klein udrel kladivkom a pokarhal Bena: – Obhajoba, máte právo vypočúvať svedka. Ale nie hádať sa s ním, trápiť ho, alebo viesť s ním debaty. Obmedzte sa na vhodné otázky, alebo nechajte svedka odísť!

– Prepáčte, vaša ctihodnosť. Prosím súd o zhovievavosť, pretože pre mňa sú to nanajvýš emocionálne otázky. – Obrátil sa tvárou k Lengelovi a k porote. – Och, áno, pán Riordan bol počas výsluchu v súdnej sieni a čakal, že bude môcť vystúpiť ako svedok a identifikovať dcérinu retiazku a hodinky, lenže vaše rozhodnutie mu v tom zabránilo. Mám pravdu?

– Zákon mu zabránil vypovedať! – opravil ho Lengel. – Keď už raz Johnsona zadržali a prehľadali bez opodstatnenej príčiny, všetky dôkazy, ktoré uňho našli, bolo treba vylúčiť. Zamietnuť. Taký je zákon, mladý muž. A vy to čertovsky dobre viete.

Lengel vstal zo svedeckej lavice a obrátil sa priamo ku Kleinovi. – Vaša ctihodnosť, dohodli sme sa, že počas tohto vypočúvania, ktoré pokladám za nanajvýš protiprávne, nebudem volaný na zodpovednosť za rozhodnutie v Johnsonovom prípade!

Po Lengelovom výbuchu mnohí z reportérov sa rozbehli k dverám, ale sudca Klein ich zarazil ostrým úderom kladivka.

– Nikto nesmie rušiť súd! Tí, čo vstali, nech sa okamžite vrátia na svoje miesta!

Keď sa opäť rozhostilo ticho, Klein pokračoval: – Obhajca príde k lavici sudcu!

Zatiaľ čo sa Ben s Lesterom a stenografkou zhrčili pri okraji sudcovskej lavice, ďalej od poroty, Lengel, ešte vždy stojac v lavici svedkov, sa mlčky prizeral.

Klein hnevlivo zašepkal: – Gordon, ako dlho ešte zamýšľate pokračovať?

– Kým nezistím, čo všetko bolo súčasťou výsluchu, ktorý mal vylúčiť dôkazy, – odvetil Ben.

– Myslím, že ste to už urobili, – povedal Klein dôrazne.

– Ešte musím položiť niekoľko otázok.

– Koľko?

– Niekoľko.

– Na čo sa vzťahujú? – naliehal Klein.

– Vzťahujú sa na záležitosti, ktoré sa spomínali v priznaní pána Riordana, – povedal Ben, pretože to bol jediný základ, na ktorom mohol zdôvodniť Lengelov výsluch.

V tej chvíli sa vo dverách za sudcovskou lavicou zjavil súdny zriadenec. Podal Kleinovi odkaz.

Nenašla som nijaké prípady, v ktorých by bol sudca prinútený svedčiť za podobných okolností ako v tomto prípade. A nevie o nich nikto v celej budove. Urob všetko, čo treba, aby si Gordona umlčal, a ja neskôr vymyslím nejaký základ, ako to zdôvodniť. Aj tak si však myslím, že Gordon je riadne prešibaný mládenec.

Tvoja milujúca neter Esther

Klein skrkval odkaz a povedal: – Gordon, dal som vám už dosť priestoru, a vy ste to zneužili. Obmedzte sa len na otázky, nepúšťajte sa do polemík. Na takomto základe vám dovolím pokračovať. Ale pri prvom náznaku, že svedka trápite, alebo sa ho snažíte donútiť, aby zdôvodňoval svoje rozhodnutia, vylúčim ďalšie otázky a svedka uvoľním.

– Pane, do záznamu musím vyhlásiť, že som sudcovi Lengelovi kládol iba otázky týkajúce sa výsluchu, ktorého bol svedkom. Ak mal pocit, že čosi musí vysvetľovať, nemožno to klásť za vinu mne, – povedal Ben úctivo.

Klein sa naňho zahľadel a bol by aj zlostne odpovedal, ale zabránila mu v tom prítomnosť stenografky.

– Pokračujte, ale v rozumných medziach, – povedal nakoniec.

Keď sa Ben obrátil naspäť k svedkovi, sudca Klein cítil, že je jeho povinnosťou pripomenúť porote: – Tieto rozhovory pri sudcovskej lavici nemajú nič spoločné s vašou povinnosťou porotcov. Sú to právnické problémy, ktoré si sudcovia a advokáti medzi sebou objasňujú. Vy sa máte sústrediť len a len na fakty.

Ben opäť zaujal svoje miesto zoči-voči porote a Lengelovi.

– Pane, myslím, že keď prerušili výsluch, pýtal som sa vás, prečo ste Dennisovi Riordanovi zabránili identifikovať šperky jeho dcéry. A vy ste odpovedali, že Štvrtý dodatok k ústave takéto svedectvo zakazuje. Je to tak správne, pane?

– Áno, – odvrkol Lengel spoly s odporom a spoly netrpezlivo.

– A teraz, pane, – a touto otázkou nechcem ani najmenej hodnotiť vaše rozhodnutie – mohli by ste nám povedať, čo prebehlo v tej chvíli vašou mysľou?

– Nerozumiem, – odpovedal Lengel naozaj zmätený.

– Objavil sa pred vami muž, ktorý podľa krvnej skúšky a skúšky spermií, podľa odtlačkov prstov a ukradnutých vecí, ktoré u neho našli, mal do činenia so znásilnením a vraždou mladej ženy. Napriek tomu ste mali pocit, že je vašou povinnosťou vylúčiť všetky dôkazy, ktoré proti nemu hovorili. Ako ste dospeli k takému záveru? – spýtal sa Ben.

Klein zasiahol. – Otázka je nepatričná. Svedok nemusí odpovedať.

Ben sa pomaličky obrátil a pred očami mu pritom prebehla celá súdna sieň, až sa nakoniec ocitol zoči-voči lavici sudcu.

– Vaša ctihodnosť, ak už svedok vypovedal o svojom konaní, obhajca má právo spýtať sa na vtedajší stav jeho mysle. Alebo sú myšlienkové pochody sudcov odsúdené naveky zostať pre verejnosť tajomstvom?

– Obhajoba, už som vás varoval, aby ste sa nepokúšali donútiť sudcu, aby ospravedlňoval svoje rozhodnutie! – zakričal Klein, tvár mal červenú a pery sa mu chveli.

Ben mäkko odpovedal: – Vaša ctihodnosť, už som sa zmieril so skutočnosťou, že rozhodnutia sudcov sú niekedy neospravedlniteľné!

– Obhajoba! – vybuchol Klein. – Volám vás na zodpovednosť pre pohŕdanie súdom! Len čo sa proces skončí, pristúpime k trestnému pokračovaniu!

Hneď vzápätí Klein oľutoval svoje unáhlené konanie. Gestom privolal Bena k sudcovskej lavici.

– Dobre, vy prefíkaný sukin syn, chytili ste ma do pasce. Dopustil som sa omylu, že som vás napomínal v prítomnosti poroty. Tak to zhrňme, obráťte sa na porotu, a máte to z krku!

– Odpusťte, vaša ctihodnosť, ale ja trvám na tom, aby som smel pokračovať vo výsluchu sudcu Lengela!

– Počúvajte, mladý muž! Uverte mi, že váš strýko Harry by vám nemohol dať lepšiu radu. Ak dnes ponížite sudcu Lengela, zaplatíte to vždy, keď v tomto meste vkročíte do súdnej siene. My sudcovia máme svoju hrdosť a máme dlhú, veľmi dlhú pamäť. Popremýšľajte o tom. Naskytá sa vám príležitosť podať odvolanie, zrušiť tento a začať nový proces. A to je oveľa viac, ako som si čo len pomyslel, že získate. Môžete byť spokojný. Prepusťte Lengela, uzavrite obhajobu a odovzdajme prípad porote.

Zrušenie tohto procesu, nový proces, zvažoval Ben. Ešte nedávno by to bol bral všetkými desiatimi, ale teraz nie. Teraz sa mu podarilo prevziať v tomto procese iniciatívu do svojich rúk a naskytla sa mu príležitosť urobiť pre Dennisa Riordana to, čo si ten jednoduchý, ale cieľavedomý človek zaslúži.

A ak sudca Klein potreboval pripomínať mu strýka Harryho, iba priznával neschopnosť umlčať Bena. Dobre, rozhodol sa Ben, strýko Harry by si azda vybral rozvážnejší postup. Ale Ben Gordon nie je už iba Harryho synovec. Je bystrý, schopný, novo mysliaci mladý právnik, stojí na vlastných nohách a ničím nie je zaviazaný ani strýkovi Harrymu, ani nikomu inému. Týmto prípadom vkročil na celkom novú pôdu, a nezašiel tak ďaleko iba preto, aby dospel ku kompromisu.

– Vaša ctihodnosť, – povedal, – trvám na tom, aby som mohol pokračovať vo výsluchu svedka!

21

Ben sa vrátil k svojmu stolíku, nielen aby si vzal otázky, ktoré tam mal nachystané, ale prišiel si aj po poznámky k prípadom, ktoré preštudoval, keď sa pripravoval na obhajobu. Keď si chystal papiere, chytil ho Riordan za ruku.

– Vŕši sa na vás, chlapče, však? Nepohnevajte si tých sudcov kvôli mne, dobre?

– Dobre, otče, – povedal Ben s úsmevom.

– A to je čo? – spýtal sa Riordan.

– Ak nemáte nič lepšie na práci, trochu sa dívajte okolo seba. Začíname deviate kolo.

Zatiaľ čo si usporadúval papiere v poradí, ako ich zamýšľal použiť, porozhliadal sa po súdnej sieni. Zraky všetkých reportérov sa upierali naňho, všetci čakali, aký bude jeho ďalší krok. Videl Arlene, ako sa napätá, sústredená nakláňa dopredu, akoby vedela, čo sa odohralo pri sudcovskej lavici, a súhlasila s jeho predsavzatím. Bol pripravený pokračovať vo výsluchu svedka.

– Sudca Lengel, keď prerušili tento výsluch, práve som sa vás spytoval na stav vašej mysle vo chvíli, keď ste odmietli vecný dôkaz v Johnsonovom prípade.

– Nie odmietol, – opravil ho Lengel, ako najdrsnejšie vedel, – ale vylúčil. To je správny termín.

– Nech už je správny termín akýkoľvek, vaša ctihodnosť, skutočnosť zostáva, že pred vami stál muž, ktorý podľa krvnej skúšky, testu semena, podľa odtlačkov prstov aj podľa toho, že sa u neho našli šperky zavraždenej, znásilnil, olúpil a vraždil, a vy ste všetky tie dôkazy vylúčili a pustili ste ho pokojne na slobodu.

– Ak ho raz nezákonne zadržali, nebolo možné vziať do úvahy nijaký dôkazový materiál, ktorý sa uňho našiel. To veľmi dobre viete.

– A to ma, pane, privádza k nasledujúcej otázke. Predpokladajme, že službukonajúci policajt nezastavil Cletusa Johnsona, pretože mu bol ako černoch v čisto belošskej štvrti podozrivý, ale preto, lebo ho našiel močiť pri kandelábri na rohu Mulberry Street. Bol by to dostatočný dôvod na to, aby ho zadržal, vypočul a prezrel?

Lengel najprv mlčal, pozeral na Bena, ktorý pomaly a dôrazne otázku zopakoval: – Vaša ctihodnosť, bol by to dostatočný dôvod na to, aby Johnsona zadržal?

Sudca Lengel voľky-nevoľky pripustil: – Áno.

– A potom by všetky dôkazové materiály, ktoré by sa u Johnsona našli, bolo možné prijať?

– Áno, – musel pripustiť Lengel.

– Aké šťastie pre pána Johnsona, že ho v tom čase nenutkalo na močenie, že iba odchádzal z miesta, kde znásilnil, olúpil a zabil mladú ženu!

Za sudcovskej lavice ho Klein napomenul: – Obhajoba, najpríhodnejší priestor na komentár sa vám naskytne v záverečnej reči!

– Prepáčte, vaša ctihodnosť, – povedal Ben, ale oči mal ustavične upreté na porotu, aj keď položil sudcovi Lengelovi ďalšiu otázku: – Takto, vaša ctihodnosť, interpretoval zákon Najvyšší súd Spojených štátov?

– Mal na to dobré dôvody! – odpálil Lengel. – Je to jediný spôsob, ako dosiahnuť, aby sa právnici držali zákona!

– Budem na to pamätať vždy, keď pocítim nutkanie na močenie, – povedal Ben.

– Obhajoba! – vybuchol Klein, ale skôr ako by sa bol dal vyprovokovať k ďalšej právnickej indiskrétnosti, prikázal: – Odveďte porotu! – Keď už bola porota preč, nakázal: – Obhajca! Postavte sa pred sudcovskú lavicu!

Ben sa postavil chrbtom k súdnej sieni, tvárou ku Kleinovi.

– Obhajca, zvyčajne nevyužívam možnosť udeliť trest skôr, ako sa proces skončí. Avšak v tomto prípade sa zdá, že máte sklon pokračovať v okázalom pohŕdaní súdom, udeľujem vám preto pokutu dvesto dolárov za predchádzajúce pohŕdanie súdom. A keďže ste pohrdli súdom aj v poslednej nemiestnej poznámke, udeľujem vám pokutu ďalších dvesto dolárov.

Medzi novinármi a divákmi bolo vidieť neskrývané prejavy nesúhlasu.

Napriek tomu Klein pokračoval: – Nech vám to poslúži ako výstraha, aby ste vedeli, ako sa do skončenia procesu správať. – Udrel kladivkom a obrátil sa na zriadenca. – Priveďte porotu!

Ben znova zaujal svoje výhodné stanovisko, z ktorého sa obracal na svedka, ale zároveň mohol sledovať aj reakcie poroty.

– Sudca Lengel, poskytli ste nám jasné a prehľadné vysvetlenie toho, čo sa nazýva Mappovým výsluchom a týka sa zamietnutia vecného dôkazu. Ak môžem odhadnúť reakciu poroty, nemala na ňu vaša výpoveď nijaké vedľajšie účinky. V predchádzajúcej výpovedi ste, vaša ctihodnosť, spomenuli Huntleyho výsluch. Mohli by ste porote vysvetliť, aká je jeho podstata?

– Je to výsluch, ktorého cieľom je preukázať, či vyhlásenie alebo priznanie, ktoré urobil obvinený, je v procese s ním prípustné ako dôkaz.

V záujme poroty sa Ben spýtal: – Vyhlásenia sú v inej kategórii ako vecné dôkazy?

– Samozrejme! – povedal Lengel netrpezlivo. – Štvrtý dodatok chráni osobu pred nezákonnou prehliadkou a zhabaním vecných dôkazov. Ale vyhlásenie, priznanie a doznanie chráni Piaty dodatok.

– A ten chráni človeka pred čím, pane?

– Zaručuje obvinenému právo nesvedčiť proti sebe. – Lengel sa obrátil k porote. – Ak ste počuli zvrat „chytil sa päťky“, značí to, že obvinený odmietol odpovedať na niektorú otázku, pretože by inkriminoval sám seba. – Lengel sa obrátil opäť k Benovi a vyzval ho: – A teraz sa konečne dostávate k otázke, ku ktorej už dlho kormidlujete, mladý muž!

– Sudca Lengel, mám tu zápis rozhovoru, ktorý sa uskutočnil na policajnej stanici v noci, keď zadržali Cletusa Johnsona. Mohli by ste si ten záznam pozrieť a dosvedčiť, či je to kópia toho istého zápisu, ktorý vám predložili počas výsluchu o vylúčení svedectva?

Lengel si dokument prezrel a podal ho naspäť Benovi. Ben sa spýtal: – Sudca Lengel, vychádzajúc z otázok a odpovedí obsiahnutých v tomto zápise, povedali by ste, že Cletusa Johnsona, predtým ako sa priznal, poučili o jeho práve mlčať?

– Áno. Ale to nie je…

Ben ho prerušil. – Odpovedzte, prosím, na otázku iba áno, alebo nie.

– Tu je potrebné vysvetlenie…

Ben ho prerušil po druhý raz. Obrátil sa k sudcovskej lavici. – Vaša ctihodnosť, svedok dostal otázku, ktorá vyžaduje stručnú odpoveď – buď áno, alebo nie. Prosím, poučte ho, ako má odpovedať.

Pretože Benova žiadosť bola oprávnená, Klein bol nútený rozhodnúť: – Svedok odpovie na otázku.

Lengel podráždene zafunel, potom priznal: – Áno. Johnsona poučili o jeho práve mlčať.

Ben pokračoval. – Upozornili ho na jeho právo zavolať si advokáta?

– Áno, – odpovedal Lengel netrpezlivo a arogantne.

– Poučili ho aj o skutočnosti, že čokoľvek povie, možno použiť proti nemu? – Keď Lengel hneď neodpovedal, Ben mu zdvorilo ponúkol zápis. – Chcete si láskavo osviežiť pamäť, pane?

– Upozornili ho, že jeho vyhlásenie možno použiť proti nemu, – priznal konečne Lengel.

– Teda, povedali by ste, že Johnsona dostatočne vystríhali, ako káže prípad Miranda a ako predpisuje Najvyšší súd Spojených štátov?

– Áno!

– A teraz vám, pane, ukážem iný zápis a zároveň aj žiadam, aby tento dokument zaradili medzi dôkazy, ktoré si porota môže preštudovať, ak sa tak rozhodne, – povedal Ben.

Sudcovi Kleinovi predložil útly zväzok papierov. Lester Crewe okamžite podišiel k sudcovskej lavici. Klein si prezrel dokument a podal ho Crewovi. Lester Crewe sa iba letkom pozrel na papiere a vzápätí povedal: – Ľud namieta proti prijatiu tohto dokumentu.

– Na základe čoho? – spýtal sa Ben.

– Nie je dostatočne autentický, – vyhlásil Crewe, ale Ben dobre vedel, prečo Lester tak rozhodne namieta.

– Môžem predvolať detektíva Bridgera, aby dosvedčil autentickosť dokumentu, – varoval ho Ben. – Viete rovnako dobre ako ja, ako sa musí cítiť, keď mu Johnsonov prípad prekĺzol len tak pomedzi prsty.

Lester sa nakoniec vzdal: – Nemáme námietky, vaša ctihodnosť.

Dokument zaevidovali ako dôkaz, vrátili ho Benovi a on ho ukázal sudcovi Lengelovi.

– Vaša ctihodnosť, mohli by ste informovať porotu o dokumente, ktorý máte v rukách? – požiadal Ben.

– Vyzerá ako…

– Vyzerá? – vyzval ho Ben.

– Je to, – pripustil Lengel, – záznam priznania, ktoré urobil Cletus Johnson a v ktorom doznáva, že olúpil, znásilnil a zavraždil Agnes Riordanovú.

– A je to to isté priznanie, ktoré Cletus Johnson urobil potom, čo ho poučili o jeho právach, vyplývajúcich z prípadu Miranda?

– Áno.

– Je to to isté priznanie, ktoré vám predložili, keď ste viedli výsluch vedúci k vylúčeniu dôkazov v prípade Ľud proti Cletusovi Johnsonovi?

– Áno.

– A napriek vyhláseniu, že Johnsonove práva podľa prípadu Miranda sa striktne dodržali, vylúčili ste toto priznanie?

– Pre veľmi závažné príčiny, vyplývajúce zo zákona, – protestoval Lengel.

– Som si istý, že porota by sa veľmi rada dozvedela, aké to boli príčiny.

Lengel pozrel na sudcovskú lavicu, stadiaľ na Bena a nakoniec sa obrátil naspäť k porote.

– Dámy a páni, napriek falošnému dojmu, ktorý chce vzbudiť obhajoba, nebol to môj samoľúby rozmar. Výstraha, ktorú Cletus Johnson dostal, sa naozaj držala všetkých pravidiel známych z prípadu Miranda. Ale to všetko nestačí, aby sa splnili požiadavky, ktoré ukladá newyorský apelačný súd.

– V takých prípadoch, ako bol…? – spýtal sa Ben, prstom ukazujúc na vlastnú kópiu rozhodnutia.

– Ľud proti Rogersovi.

– Prosím, vysvetlite porote, ako v tomto prípade súd rozhodol.

– Obhajoba, je to komplikovaná právnická záležitosť a nemyslím si, že by jej porota mohla porozumieť, – namietal Lengel.

– Som ochotný podstúpiť toto riziko, – protirečil mu Ben.

Sudca Lengel nemal na výber, nuž začal. – Budem musieť spomenúť fakty z prípadu Ľud proti Rogersovi. Obžalovaného Rogersa zatkli, lebo spáchal istý zločin, ale potom ho prepustili na záruku. V tom čase ho zatkli po druhý raz, pre iný zločin. Pri výsluchu utrúsil akúsi poznámku, ktorá ho priamo spájala s druhým zločinom. Na procese zavolali svedčiť detektíva, ktorý inkriminovanú poznámku počul a zaregistroval ju. Rogersa usvedčili. Obhajoba sa však odvolala a súd detektívovo svedectvo vylúčil.

– Pane, poučili Rogersa o jeho právach, vyplývajúcich z prípadu Miranda?

– Áno.

– Na základe čoho bolo teda možné vylúčiť jeho doznanie?

– Ako som povedal, prepustili ho na záruku a potom ho vyšetrovali v súvislosti s iným zločinom, – vysvetľoval Lengel.

– Čo mu v tom druhom prípade pomohlo? – spýtal sa Ben, predstierajúc úplnú naivitu. – Zdravý rozum predsa hovorí, že človek, ktorého prepustia na záruku a spácha ďalší zločin, by mal byť súdený prísnejšie, nie miernejšie.

– Myslite si o zdravom rozume, čo chcete, aj o tom, čo káže, ale v New Yorku existuje predpis, a od Rogersovho prípadu sa vždy dodržiaval, že ak má podozrivý advokáta v nevyriešenom kriminálnom prípade, predpokladá sa, že ten istý advokát ho bude zastupovať aj vtedy, ak obvineného uväznia po druhýkrát, pravda, za predpokladu, že polícia o nedoriešenom prípade vie, alebo má dostatočnú príčinu nazdávať sa, že podozrivého už niektorý advokát zastupuje. A pretože Rogers mal obhajcu v ešte nevyriešenom prípade, každé vyhlásenie, ktoré urobil v neprítomnosti tohto advokáta, bolo neprijateľné.

– Nazdávate sa, pane, že dokonca aj vtedy, ak Rogers nepožiadal, aby bol jeho právny zástupca prítomný, mal tam predsa len byť?

– Takého názoru bol apelačný súd.

– Má to znamenať, že ak si Rogers aj nezavolal tohto advokáta v súvislosti s druhým obvinením, pokladali ho za jeho obhajcu i v druhom prípade?

– Súd bol toho názoru, že obhajca by neopustil klienta, alebo by sa mu nespreneveril, keď sa dostal do ďalších ťažkostí, – vyhlásil Lengel.

– Takže neprítomnosť advokáta, o ktorého obvinený nepožiadal, ktorého si nedržal a ktorý nemal nijaké spojenie s tým prípadom, bolo príčinou, pre ktorú súd neprijal inkriminované vyhlásenie? Pane, dúfam, že ma ospravedlníte, ak mi chvíľu potrvá, kým také čosi pochopím.

Ben sa na okamih odmlčal, ale vzápätí poznamenal: – Teraz už vidím, prečo ste sa nazdali, že porota by mohla mať ťažkosti s chápaním. Také čosi človeka naozaj zmätie.

– Obhajoba, – varoval ho Klein, – obmedzte sa na otázky, vynechajte komentáre!

– Pane, aká je súvislosť medzi Rogersovým prípadom a Johnsonovým priznaním? Prečo ste sa rozhodli vylúčiť ho? – spýtal sa Ben ticho, predvídajúc efekt, ktorý vyvolá odpoveď.

– V čase, keď Cletusa Johnsona zadržali pre lúpež, znásilnenie a zabitie Agnes Riordanovej, bol vonku z väzenia na kauciu.

Vediac, aká bude Lengelova odpoveď, Ben sa spýtal: – Pane, nepoznáte náhodou obvinenie, pre ktoré Cletusa Johnsona zadržali a potom na kauciu prepustili?

– Poznám, – pripustil Lengel.

– Aké to bolo obvinenie, pane? – spýtal sa Ben.

– Obvinenie zo znásilnenia.

Ako Ben čakal, výbuch medzi divákmi a novinármi nastal okamžite, hlasný a dlhotrvajúci. Sudca Klein musel plné dve minúty búchať kladivkom, až potom zavládlo v súdnej sieni ticho.

– Nestrpím nijaké ďalšie výbuchy, – varoval, – inak dám vyprázdniť súdnu sieň! – Obrátil sa na Bena. – Pokračujte!

– Sudca Lengel, práve ste nám povedali, že Cletusa Johnsona prepustili na záruku, keď bol zadržaný pre iný prípad znásilnenia, a v čase, keď bol na slobode, znásilnil a zavraždil Agnes Riordanovú. A skutočnosť, že ho prepustili na kauciu, mu poslúžila pri výsluchu na vylúčenie jeho priznania. Môžete porote vysvetliť prečo?

Potláčajúc hnev, Lengel odpovedal: – Pretože išlo o vraždu. Policajti, ktorí Johnsona zadržali, nečakali, kým naňho dostanú zatykač. Zatelefonovali dole do mesta a zistili, že je vonku na kauciu. V tej chvíli mala polícia príčinu nazdávať sa, že Johnson má advokáta. Nemali zákonné právo zaznamenať Johnsonovo priznanie bez prítomnosti jeho advokáta. Podľa rozhodnutia v prípade Rogers Johnsonovo priznanie bolo jasne neprijateľné. Bolo ho treba vylúčiť.

– Chcete tejto porote povedať, že keby Johnson nebol už predtým zatknutý, keby nebol na slobode na kauciu, keby nemal právneho zástupcu, to isté priznanie by bolo prípustné?

– Áno, – musel Lengel doznať.

– Nevzniká teda dojem, že zákon je naklonený zločincom – recidivistom? – spýtal sa Ben.

– Námietka! – zakričal Lester Crewe.

– Prijíma sa, – rozhodol Klein.

– Ešte jedna otázka, – pokračoval Ben. – Sudca Lengel, pri výsluchu Johnsona ste mali k dispozícii všetky dôkazy. Zapochybovali ste, či sa naozaj dopustil znásilnenia, lúpeže a vraždy Agnes Riordanovej?

– Námietka! – znova zakričal Lester Crewe a vyskočil. – Toto nie je proces s Cletusom Johnsonom! Otázka je absolútne irelevantná.

– Námietka pána Crewa je oprávnená. Otázka je irelevantná. Námietka sa prijíma, – rozhodol Klein pevne.

– Ale, vaša ctihodnosť… – pokúsil sa Ben protestovať.

– Námietka sa prijíma, – zopakoval Klein. No rozruch v súdnej sieni neutíchal aj napriek Kleinovmu kladivku, ktoré sa snažilo nastoliť v sále pokoj. Hluk trval, kým sudca Lengel nevstal zo svojho miesta na lavici svedkov.

Zúril, lebo počínanie tohto dôsledného a prefíkaného mladého právnika ho dostalo do tejto situácie, a cítil nutkanie ospravedlniť sám seba a svoj rigorózny postoj k zákonu. Lengel vybuchol na novinárov a na divákov so všetkou zúrivosťou zásadového a neomylného človeka. – Dočerta, viem, ako všetci pozeráte na sudcov a na súdy. Čítam noviny a pozerám na televízne spravodajstvo. Samé sťažnosti. „Sudcovia sú priveľmi zhovievaví. Sudcovia sú priveľmi liberálni. Sudcovia sú reformátori spoločnosti, nechajú nás vykrvácať.“ To všetko som už počul. Ale na čosi zabúdate, ba pravdepodobne o tom vôbec neviete. Neviete, že sudcovia majú vlastne zviazané ruky.

Čo si myslíte, ako som sa cítil v Johnsonovom prípade? Prokurátor prišiel s veľmi dobre pripravenou žalobou. Krv. Spermie. Odtlačky prstov. Ukradnuté šperky. A ja som všetko musel vylúčiť len preto, lebo ten policajt urobil chybu, keď ho na ulici zadržal. Predložili Johnsonovo priznanie, a ja som ho musel vylúčiť pre precedens v Rogersovom prípade!

Chcel som to? Nechcel! Ale musel som to urobiť. Bola to moja povinnosť, na ktorú som prisahal pred zákonom, tak rozhodli vyššie inštancie. Len pokračujte, obhajca, klaďte ďalšie otázky! Či som sa nazdával, že Cletus Johnson je vinný? Ani na chvíľu som o tom nezapochyboval. Bol vinný ako sám diabol!

Pri týchto slovách Dennis Riordan vyskočil na rovné nohy. – Toto som musel počuť, v ktorejsi súdnej sieni, od ktoréhosi sudcu! To som bol dlžen Aggie! To som bol dlžen Nedde!

Hoci sudca Klein trieskal kladivkom, nedokázal Riordana umlčať, až kým sám neklesol s plačom na sedadlo. Ben po celý čas upieral zrak na porotu. Podarilo sa, čo zamýšľal. Vyzerali takí ohromení ako Dennis Riordan vtedy, keď vrah vyšiel z Lengelovej súdnej siene ako voľný človek.

Ben sa obrátil k sudcovskej lavici. – Vaša ctihodnosť, ponúkam ako dôkaz zápis výpovedí z Rogersovho prípadu.

Kleina aj Lestera Crewa toto vyhlásenie zaskočilo.

– Nevidíme nijaký dôvod, obhajoba, – povedal Klein.

– Kľúčová časť svedectva tohto svedka sa krútila okolo rozhodnutia v Rogersovom prípade, a ja by som bol rád, keby sa toto rozhodnutie stalo súčasťou záznamu z tohto procesu.

– Ak Ľud nemá nijaké námietky. – Sudca Klein pozrel na Lestera Crewa, ako zareaguje.

Keďže ani Lester Crewe nepokladal tento dokument za nijako cenný, privolil: – Nemám námietky, vaša ctihodnosť.

Dokument prijali a označili a Ben sa vrátil k svedkovi.

– Ďakujem vám, pane, za vaše úprimné a priame vyhlásenie. Nemám ďalšie otázky. Pán Crewe?

Lester Crewe pomaly vstal spoza stolíka obžaloby. Napriek jeho dôrazným a presvedčivým námietkam počas celého procesu Ben Gordon napokon dosiahol cieľ a vystavil na pranier nielen Cletusa Johnsona, ale samotný zákon. Lester Crewe teraz musel znova zvážiť celú svoju stratégiu. Usúdil, že jediné, čo Ben nebol schopný urobiť, bolo skryť fakty. Musí sa na to spoľahnúť vo svojej záverečnej reči. Ak podrobí Lengela krížovému výsluchu, nedosiahne v podstate nič.

– Nemám otázky, – povedal mladý čierny žalobca.

Ako sudca Lengel schádzal po schodíkoch, sudca Klein sa spýtal: – Pán Gordon, máte ešte nejakého svedka?

– Nemám viac svedkov, obhajoba skončila.

– Pán Crewe? – spýtal sa sudca Klein.

– Nemám nijakých dodatočných svedkov, vaša ctihodnosť, – odvetil Crewe.

– V tom prípade nech si obe strany pripravia záverečné reči, ktoré prednesú zajtra. – Klein udrel kladivkom a uzavrel zasadanie súdu.

Ben Gordon, ktorému sa spotená košeľa lepila na hruď aj na chrbát, sa zviezol na stoličku za stolíkom obhajoby. Pocítil, ako mu Dennis Riordan mocnou rukou zovrel rameno.

– Ďakujem, chlapče, – povedal Riordan. – Toto je všetko, čo som chcel.

Ben potľapkal Riordana po ruke, ale varoval ho. – Ešte nie je koniec. Zajtra sú záverečné reči. A potom sa všetko ocitne v rukách poroty.

– Viem. Som pripravený, – povedal Riordan.

Prišiel k nim zriadenec. – Sudca Klein by sa chcel s vami stretnúť vo svojej kancelárii, pán Gordon.

Benovou prvou myšlienkou bolo, že Klein sa rozhodol udeliť mu ďalšiu pokutu teraz, po výsluchu svedkov. Ale zriadenec mal taký istý odkaz aj pre Lestera Crewa.

Keď obaja advokáti prišli do Kleinovej kancelárie, celá miestnosť bola zaplnená hustým cigarovým dymom. Sudca usilovne podpisoval príkazy, ktoré sa mu za dopoludnie, kým bol v súdnej sieni, nakopili na stole. Jeho asistentka, bucľatá, neveľmi pôvabná Esther, mu vytrhla príkaz priamo spod rúk, len čo ho podpísal, a predložila mu ďalší, ustavične pritom hľadiac na Bena. Keby bol Ben menej zaujatý premýšľaním, čo asi od neho sudca chce, uviedlo by ho do rozpakov, že ho Esther tak nezakryto hltá očami. Ben sa však spamätával z intenzívneho vypätia pri výsluchu sudcu Lengela.

– Nuž teda, – ozval sa sudca Klein, keď pozrel na oboch mladých právnikov, stojacich pred ním, – ak máte nejaké požiadavky, ktoré by som podľa vás mal zaradiť do ponaučenia porote, vyslovte ich teraz. Ak ich chcete predložiť písomne, nechajte ich na mojom stole zajtra do desiatej.

Lester Crewe sa ozval: – Ľud nemá nijaké požiadavky. Ponaučenie, ako ho vidíme my, by malo byť v podstate totožné so žalobou. Vražda druhého stupňa. Okrem toho celkom postačí, čo sudca v ponaučení obvykle hovorí.

– Gordon? – spýtal sa Klein.

– Vaša ctihodnosť, mám iba jedinú požiadavku. Porota by mala mať právo uvažovať nielen o obvinení z vraždy druhého stupňa, ale aj o nižšej kategorizácii.

– O akej? – spýtal sa Klein.

– O zabití prvého stupňa, – nástojil Ben.

– Gordon, mali ste šancu dosiahnuť dokonca aj to, ale váš klient ju zmaril! – vybuchol Klein. – Ľutujem, je neskoro premýšľať o nižšej kategorizácii zločinu. Mali ste na to celé dni, aby ste predostreli dôkaz o mimoriadnom emocionálnom rozrušení svojho klienta. Nevedeli ste prísť čo len s jediným svedkom. Dokonca aj jeho šéf, ktorý sa mu naozaj pokúšal pomôcť, povedal, že Riordan vyzeral normálne a celkom pokojne, keď sa pýtal z roboty, aby si mohol kúpiť ten revolver, a potom, aby mohol vyhľadať a zastreliť obeť. Ukážte mi jediného svedka! Aspoň jediného!

– A čo ak vám ich ukážem dvanásť? – spýtal sa Ben Gordon.

Klein odklepol popol z cigary a až potom sa podozrievavo spýtal: – Dobre, Gordon, čo je to zasa za fór?

– Nijaký fór, vaša ctihodnosť, – povedal Ben. – Ale videl som tváre tamtých dvanástich porotcov, keď počúvali sudcu Lengela rozprávať, ako bol donútený oslobodiť človeka, o ktorom vedel, že sa dopustil lúpeže, znásilnenia a vraždy. Poviem vám, že v tej chvíli porota vedela, čo Dennis Riordan cítil. Nemusíte im dávať lekcie o mimoriadnom emocionálnom rozrušení. Žiadam, pane, aby ste do ponaučenia začlenili aj túto alternatívu.

– Gordon, nikto nespolucíti s Riordanom viac ako ja. Ľutujem, že musím viesť tento proces. Ale zákon mi nedovoľuje, aby som do ponaučenia zaradil aj alternatívu menšej viny, zabitie. Nie na základe týchto dôkazov. Ponaučenie bude hovoriť jasne – vražda druhého stupňa!

22

Brieždilo sa. Vychádzajúce slnko osvecovalo oblohu na východe a vrhalo prvé ranné lúče ponad zátoku k Jerseyskému pobrežiu.

Ben Gordon zaspal v kresle, s notesom v ruke. Pero mu ležalo na zemi pri nohách.

Arlene naňho ticho zavolala: – Ben, drahý!

Strhol sa a prebral sa. – Hmmm? Čo je?! – Potom si uvedomil, kde je, a povedal: – Zdalo sa mi, že sa kamsi ženiem.

– Dáš si kávu? Uvarila som…

– Áno, prosím si. – Natiahol sa, aby rozhýbal stuhnuté telo. Ešte vždy pociťoval ostré a bolestivé napätie z kŕča v ľavom ramene. Natiahol ruku, pokrútil ňou v zhybe, dúfajúc, že sa bolesť rozplynie. V takýchto chvíľach si vždy svätosväte sľuboval, že začne cvičiť. Bude chodiť do telocvične. Bude behávať. Bude robiť to, čo robí ktorýsi z jeho bývalých kolegov na okresnej prokuratúre: zastaví výťah o štyri poschodia nižšie a rýchlo vybehne hore schodmi. To všetko začne robiť, len čo sa ten proces skončí.

Arlene priniesla obrovský hrnčisko, čo mu raz zo žartu kúpila. Bolo na ňom napísané TATKO. A sebe prikúpila iný hrnček, ktorý sa k tamtomu hodil.

Posadila sa na starožitnú zlato-bielu podnožku, zahalila sa do župana a založila si ho popod nohy. Hľadela naňho, prezerala si čierne kruhy, ktoré sa mu vytvorili pod očami. Mali by sme kamsi vypadnúť, až bude po všetkom, pomyslela si, aspoň na víkend alebo na celý týždeň, hoci toľko voľna mi už asi nedajú, keď som teraz deň čo deň chodila na proces. Bola zvedavá, aké poznámky si porobil k záverečnej reči. Neodvážila sa však na to spýtať. Ak by o nich sám chcel hovoriť, bol by ich už spomenul. Takto bude musieť počkať, kým si všetko nevypočuje na súde.

Zdvihol notes s poznámkami, zalistoval v ňom, tresol stránkami a zahundral: – Mal by som mať čitateľnejší rukopis. Na niektorých miestach to po sebe neviem prečítať.

Urobila mu výdatné raňajky. Nevládal z nich zjesť nič. Kým sa sprchoval, vybrala zo skrine a nachystala mu tmavobelasý oblek, jednu z bielych košieľ, ktoré mu kúpila na narodeniny, a červeno-belasú pásikavú viazanku, ktorú mal najradšej. Vyšiel spod sprchy, ligotavé čierne vlasy mal mokré a nahladko začesané. Arlene však vedela, že len čo obschnú, opäť z nich bude bujná štica.

Pri obliekaní si odrazu spomenul: – Matka včera večer nevolala. Ktovie prečo? Myslíš, že vyčerpala všetky rady?

– Si na ňu zlý, – povedala Arlene.

– Viem. Len čo sa proces skončí, zoberieme ju niekam na večeru. – Zle si zaviazal viazanku, musel začať odznova. – Dočerta, len čo sa ten proces skončí, možno sa znova začnem učiť, ako viazať viazanku.

– Ukáž, uviažem ti ju, – ponúkla sa.

Zveril sa do jej rúk. Kým zručne prepletala prstami, povedal: – Zdá sa mi, že každá myšlienka, ktorá mi zíde na um, sa začína slovami: „Len čo sa ten proces skončí.“ Ako napríklad: Len čo sa ten proces skončí, budem k tebe milší. Len čo sa ten proces skončí, budem môcť vychutnať všetky tie báječné kulinárske špeciality, ktoré varíš. A len čo sa ten proces skončí, znova sa s tebou pomilujem.

Objal ju, pobozkal, potom ju pustil. Pozrel sa na seba do zrkadla. Červeno-belasá viazanka mu svedčala, mala pekný bucľatý uzol, čo veľkosťou akurát pristal ku golieru. To dievča vie, ako na vec. Hľadiac do zrkadla, povedal: – Musím ťa pochváliť.

– Kedysi dávno som uväzovala viazanku otcovi, – spomenula si so smútkom.

– Nie pre viazanku. Prešla už celá hodina, a ty si sa ma nespýtala, o čom budem hovoriť v záverečnej reči.

– Ak by si mi to chcel povedať, už by si to bol urobil.

– Ak s tým raz začnem, tak sa nezastavím a vyčerpám sa ešte skôr, ako sa tam dostanem.

– V poriadku, – povedala a pobozkala ho, dotkla sa mu ruky a v duchu skonštatovala, že je studená a že je to dobré znamenie.

Bol vychystaný na odchod.

Spýtala sa ho: – Chceš, aby som išla s tebou, alebo pôjdeš radšej sám?

– Rád by som šiel pešo. A sám. Aby sa mi usporiadali myšlienky. Máš niečo proti tomu?

– Pravdaže nie. – Mala, ale nechcela mu byť v tej chvíli na ťarchu.

Sústredený výzor jej očí ho donútil povedať: – Ak ti to urobí dobre, zabaľ mi desiatu, daj mi moje knihy, pobozkaj ma a pošli ma do školy.

– Nie tak, Ben. Nežartuj o mojich citoch.

– Prepáč. To sú tie tlaky.

Pobozkal ju.

Došiel až na Brooklynský most a šiel takmer tak rýchlo ako prúd áut, ktoré sa navzájom skoro dotýkali a predierali sa ako obvyklý ranný príliv na Manhattan.

Vymyslel si a vzápätí aj zavrhol štyri rozličné otvorenia záverečnej reči. Nakoniec sa rozhodol: Už som sa o tom napremýšľal dosť, všetko mám poskladané, nechám, nech všetko plynie samo.

Nebola to metóda, akú by zvolil jeho strýko Harry. Harry vždy chodil na súd so záverečnou rečou nalinkovanou ako bojový plán.

Odpusť, Harry, ospravedlňoval sa Ben, musím to urobiť po svojom. Šiel ďalej, snažil sa myslieť na hocičo, len nie na proces. Pozrel na náramkové hodinky. Musí pridať do kroku, ak chce prísť načas.

Odbočil z hlavnej chodby a vošiel do úzkej haly, ktorá viedla ku dverám súdnej siene. Pozdĺž celej chodby sa ťahal zástup divákov. Dvaja uniformovaní súdni zriadenci udržiavali medzi ľuďmi poriadok. Jeden z nich oznamoval: – Súdna sieň je obsadená. Nikto nemôže ísť dnu, iba ak by niekto vyšiel von.

Druhý zriadenec zastavil Bena vo dverách: – Hej, stojte, chlapče!

– Som obhajca, – predstavil sa mu Ben.

– Prepáčte, pán obhajca! Vojdite.

Ben vstúpil do dverí a zrak mu pritom padol na ženu, ktorá stála v rade čakajúcich prvá.

– Mama! Čo tu robíš? – spýtal sa ohromený. Potom si všetko uvedomil. – Teda preto si včera večer nezavolala?

Trochu úzkostlivo sa usmiala ako vždy, keď sa priznávala k malým prehreškom. – Pomyslela som si, že keď ti zavolám a spýtam sa ťa, nebudeš súhlasiť. Tak som ti nezavolala, o nič som ťa nepožiadala, a ty si nemohol nesúhlasiť.

– Ľutujem, ale vravia, že niet miesta.

Ale zriadenec, ktorý vypočul ich rozhovor, sa ozval: – Pán obhajca, ak je tá dáma vaša matka, všetko zariadim. Ste môj hosť, mamka!

Vošli do súdnej siene. Jediný pohľad mu stačil, aby uvidel, že vnútri je ešte viac zástupcov tlače a televízie ako predošlý deň, viac kresliarov, ba prišli ďalší lovci senzácií. Prečo nie, pomyslel si, je to Svetová séria, Superpohár! Akoby súdne siene existovali výlučne na to, aby dodávali materiál na titulky a senzácie!

Arlene sedela na obvyklom mieste v prvej lavici. A akože inak, uvedomil si Ben, vedľa nej Victor Coles. Ben podišiel k Arlene, nahol sa k nej a zašepkal: – Je tu.

– Kto? – spýtala sa Arlene.

– Mama.

– Tak musíš byť dobrý, – povedala. – Veľmi dobrý. – Usmiala sa, stisla mu ruku, aby mu dodala odvahy, akoby ho posielala do arény, ktorou dnes bude súdna sieň.

Ben pristúpil k stolíku obhajoby. Lester Crewe už bol na svojom mieste, krásne napísanú záverečnú reč mal pred sebou a čakal. Ben ju odhadol na dve, nanajvýš tri klepané strany. Lester očividne plánoval krátku reč. Prečo nie, pomyslel si Ben, výsluch sudcu Lengela azda uspokojil požiadavky Dennisa Riordana, ale ešte vždy sú tu fakty o vražde Cletusa Johnsona. Tie bude porota niekoľko najbližších hodín zvažovať. A fakty sú jasné a neoddiskutovateľné.

Dvere na druhej strane sudcovskej lavice sa otvorili. Zriadenec uvádzal porotu. Ben si starostlivo prezeral jednotlivé tváre. Všetky sa mu zdali zachmúrené od vedomia ťaživej zodpovednosti. Proces sa chýlil k záveru.

Nemal sa ako dozvedieť, čo sa s nimi dialo od včerajška podnes, od chvíle, čo ich videl takých navidomoči pobúrených.

Elihu Prouty odchádzal predošlý deň zo súdnej siene hlboko rozrušený. Naozaj zákon oslobodil človeka tak jasne vinného? Johnson bol černoch. Taká hanba! Pomyslel si na Abigail, svoju dcéru, docentku angličtiny. Abby mohla byť Agnes Riordanovou, alebo sa ňou môže stať zajtra.

Zastavil sa v krajčírskej dielni, aby dokončil naliehavú prácu, ktorú sľúbil urobiť zákazníkovi, vypustiť smoking, aby si ho mohol obliecť na dcérinu svadbu. Potom Prouty zamkol a pobral sa domov.

Pustil si televíziu, akýsi športový prenos, a začal si chystať večeru. Tuniaka, jedlo osamelých. Ale nemal náladu, aby si ho nejako upravil. Jedol priamo z konzervy, civel na televízor, ale hru nevnímal. Napokon televízor vypäl.

V posteli prišiel na koreň svojho trápenia. Nech cíti k Riordanovi akékoľvek sympatie, vedel, že na základe toho, čo počul, je jeho povinnosťou hlasovať za vinu toho muža.

Violet Tolliverová sa morila s dlhou správou, ktorú jej doručili jej daňoví poradcovia ešte toho istého popoludnia a na ktorú potrebovali okamžitú odpoveď.

Prezerala si správu a pokúšala sa zjesť chlebíček s rozbífom, ktorý si kúpila cestou domov. Správa sa týkala cesty, ktorú podnikla do Paríža, Ženevy a St. Moritzu. Daňový úrad bol ochotný pokladať za oprávnené odpočty výdavkov súvisiacich s reklamou, ktorú nakrútila v St. Moritzi. Ale zvyšok času, ktorý strávila v Paríži a Ženeve, pokladali za dovolenku a náklady na ňu odmietali odpočítať zo zdaniteľného základu ako obchodné výdavky.

Za iných okolností by sa bola nahnevala a bola by ochotná s vládou bojovať, a nielen pri výsluchu, ale hoci aj na súde. Dnes večer sa jej to v porovnaní s tým, s čím sa stretla ráno, zdalo nepodstatné.

Pevnou rukou napísala krížom cez správu: Zaplaťte tú prekliatu daň! Aj keď išlo o niekoľko tisíc dolárov na dodatočných daniach, v porovnaní so životom takého človeka, ako bol Dennis Riordan, to bolo zanedbateľné.

Walter Grove takisto strávil bezsennú noc. V mysli si znova premietal všetky dôkazy z procesu, ako keby korigoval svoju vlastnú knižku. Spisovateľ v jeho vnútri sa búril. Panebože, keby som tak mohol prepísať Riordanov autentický zážitok! Kompozíciu nechať, ako sa udiala v skutočnosti: znásilnenie, vražda, výsluch, Johnsonovo oslobodenie, výsmech. Potom si Riordan kupuje revolver, ide do Harlemu, nájde Johnsona. Ale v poslednej chvíli zistí, že nie je schopný spáchať vraždu. Odhodí zbraň a obráti sa na odchod. Alebo Johnsona zabije, vráti sa domov, uvedomí si, čo urobil, ide za svojím kňazom vyspovedať sa a potom spácha samovraždu. Alebo… alebo…

Premýšľal, kým si neuvedomil, že tak trochu sebecky chce, aby Dennis Riordan urobil čokoľvek, len nie to, čo urobil, čo ho doviedlo na proces a jeho, Waltera Grova, donútilo zasadnúť v porote.

Rovnako ako Dennis Riordan aj Walter Grove bol zapletený do osudu, z ktorého sa nemohol vymotať. Netešil sa na povinnosť, ktorú si bude musieť splniť čoskoro potom, ako obhajoba aj žaloba povedia svoju záverečnú reč. Ale nedalo sa tomu vyhnúť.

Sudca Aaron Klein vošiel do súdnej siene hneď nato, ako súdny úradník zaintonoval: – Prosím, povstaňte! – Zduté líca mal zrumenené, pery pevne zovreté. Predošlý večer si toho musel z úst svojej ženy vypočuť neúrekom.

Počas celej večere mu húdla za ušami. – Aaron, vieš, čo hovoria? Najmä ten fešný televízny hlásateľ v správach o šiestej, ten s roztomilým úsmevom a plavými kučeravými vlasmi, povedal, a ja ti to môžem doslova odcitovať: „Dnes v prípade Ľud proti Riordanovi sudca Klein obvinil obhajcu obžalovaného z pohŕdania súdom. Bolo očividné, že sudca tak urobil preto, aby obhajcovi Gordonovi nahnal strach, ale odvážny mladý advokát odmietol dať sa zastrašiť.“

– Tak to povedal, – pokračovala Berenice. – Ako to vyzerá, Aaron, vŕšiť sa na takom mladom mužovi? Zdá sa, že je to veľmi pekný mládenec. Kiežby mala moja neter Esther toľko šťastia a stretla sa s takým mužom! Ale o to nejde. Sudca má byť nestranný. A ak nie si, je dvojnásobne dôležité, aby si nestranne pôsobil. Zajtra buď opatrný. Nestrácaj rozvahu!

Klein si povzdychol a pomyslel si: Televízia raz celkom iste zaviní smrť celého justičného systému. Odhodlanie nestratiť rozvahu sa veľmi jasne ukázalo už v jeho postoji, keď toho rána vchádzal do súdnej siene. Zaujal svoje miesto na sudcovskej lavici a potom sa obrátil na porotu: – Dámy a páni, dostávame sa do konečného štádia procesu. Obžaloba aj obhajoba prednesú záverečné reči, ja vám poviem ponaučenie, a vy zoberiete prípad do svojich rúk. Je to povinnosť aj výsada občana slobodnej spoločnosti.

Obrátil sa k stolíku obhajoby. Ale ešte skôr ako mohol uviesť prvú záverečnú reč, všimol si, že v súdnej sieni nie je obžalovaný.

– Pán Gordon, je váš klient chorý?

– O tom nič neviem, – odvetil Gordon a vstal.

– Tak kde je?

– Čakal som, že ho sem privedú ako obyčajne.

Sudca pozrel smerom ku dverám po svojej ľavici. Dvere sa v tej chvíli otvorili a dnu vošiel uniformovaný strážca, prikročil k sudcovskej lavici a čosi zašepkal Kleinovi do ucha. Sudca vzápätí kývol na Bena, aby pristúpil bližšie. Keď vstal aj Lester Crewe, Klein ho gestom zastavil.

– Pán obhajca, váš klient sa chce s vami pozhovárať.

– Samozrejme, – súhlasil Ben.

Riordana našiel v malej miestnosti, kde väzni čakali, kým ich zavedú do súdnej siene.

– Pán Riordan? – oslovil ho Ben. – Niečo sa azda prihodilo?

Po prvý raz za celý proces sa Riordan zdal zachmúrený. – Celú noc som o tom premýšľal. Nemohol som spať.

Och, panebože, pomyslel si Ben, len mi teraz nepovedz, že si sa rozhodol spolupracovať, teraz, keď je už neskoro. Keby si dal povedať, mohol som ho zavolať svedčiť. Hádam by som ešte aj mohol, keby mi sudca dovolil znova otvoriť obhajobu.

– Áno, pán Riordan. O čo ide?

– Viete, keď budete hovoriť tú záverečnú reč, mohli by ste povedať zopár pekných slov o Aggie aj o Nedde. Je to posledný raz, čo bude mať ktokoľvek príležitosť počuť o nich.

– Dobre, isteže, pán Riordan, – sľúbil mu Ben.

– A, chlapče, nepúšťajte sa kvôli mne do nijakej veľkej obhajoby. Len im povedzte, prečo som to urobil. Varujte ich, varujte ľudí, varujte sudcov.

– To aj urobím. To je všetko? – spýtal sa Ben.

– To je všetko. Len si neublížte. Ste dobrý právnik. Ste veľmi dobrý právnik. Po čase na tento prípad zabudnete a vyhráte niekoľko naozaj veľkých procesov. V skutočnosti mi mnohé na vás pripomína Dennisa juniora. Je vo vás taká istá presvedčivosť, taká istá rozhodnosť.

Ben si nemohol odpustiť otázku: – Pán Riordan, prečo neprišiel váš syn na proces?

– Viem, že páter Nelson mu o všetkom napísal. A Denny mi odkázal, že chce prísť. Ale ja som mu odpísal a vysvetlil som mu: „Zostaň pri svojich, synku, tam môžeš byť užitočný.“ Viete, chlapče, Ježiš raz povedal: „Ten, kto miluje otca svojho a matku svoju väčšmi ako mňa, nie je ma hoden… a ten, čo si nezoberie svoj kríž a nenasleduje ma, nie je ma hoden.“ Nuž a môj Denny si vzal svoj kríž. Musí ho statočne niesť. Čokoľvek urobí pre tých úbohých ľudí, je viac, ako by mohol urobiť pre mňa.

– Rozumiem, – povedal Ben mäkko. – Čakajú na nás.

– Viem, – povedal Dennis Riordan, stisol Benovi rameno a vykročil pred ním do súdnej siene.

23

Po súdnej sieni sa rozľahol šum plný očakávania. Sudca Aaron Klein zhliadol zo sudcovskej lavice na Bena a oslovil ho: – Pán Gordon, ste pripravený?

Ben si utriasol za plnú hrsť žltých stránok z notesa a pobral sa k boxu poroty. Pochmúrna, napätá atmosféra, ktorú vytvoril včera počas krížového výsluchu sudcu Lengela, ešte vždy pretrvávala. Bolo to vidieť porotcom na očiach. Cítil to v tichu preplnenej sály.

Pozrel smerom k Arlene, kútikom oka zazrel matku, ako sa napäto hrbí, prsty má pritisnuté k ústam, akoby nimi pridržiavala v hrudi výkrik, ktorým ho chcela podporiť. Obrátil sa k porote.

– Dámy a páni z poroty, chcem sa vám poďakovať za trpezlivosť. Ak som občas robil ťažkosti, ak sa dokonca zdalo, že mi chýba úcta k sudcovskej lavici, nuž iba preto, lebo som mal pocit, že bojujem za dobrú vec. Želal by som si, aby som bol schopný poskytnúť svojmu klientovi lepšiu obhajobu, pretože je to slušný, dobrý človek.

Čosi by som chcel povedať hneď na začiatku. Môj klient nie je rasista. Človek, ktorý do tohto prípadu vniesol rasovú otázku, nebol môj klient, ale Cletus Johnson. Cletusa Johnsona si nevybral nikto. To on si vybral Agnes Riordanovú.

Tá mladá žena, jemná, slušná dievčina, ktorá ťažko pracovala a bola plná snov a tvorivých ambícií, sa jedného večera vracala domov zo školy, kde – iróniou osudu – študovala právo. Bez slovka výstrahy ju násilník zdrapil, zatiahol do tmy, postŕhal z nej šaty. Olúpil ju, znásilnil, a keď sa bránila, mocnými rukami ju zaškrtil.

Že to náhodou boli čierne ruky, to nebola jej voľba. Že bola náhodou beloška, nemalo s celou vecou nič spoločné. Lebo Cletus Johnson predtým znásilnil – a pre toto znásilnenie ho zatkli a potom prepustili na kauciu a na slobode prepadol Agnes Riordanovú – pätnásťročné černošské dievčatko!

Porotcovia hľadeli na Bena s prekvapením, ba s úžasom. Počkal, kým sa im informácia, ktorú takto oznámil, uleží v mysliach, a potom pokračoval:

– Preto vás žiadam, aby ste pustili z mysle akékoľvek myšlienky na rasové predsudky alebo predsudky, ktoré by ste vy sami mohli azda v sebe prechovávať. Nemôžete čakať, že by ktorýkoľvek otec, či už čierny, alebo biely, prijal zvesť o znásilnení vlastnej dcéry bez pocitu hnevu, ba zúrivosti!

Ale v tejto smutnej reťazi udalostí znásilnenie nebolo posledným ohnivkom. Po znásilnení nasledovala vražda. Ešte o deviatej hodine večer bola na svete vážna, svedomitá študentka práva. O deviatej hodine ráno z nej zostalo bezmenné telo. Potom zavolali Dennisa Riordana, aby ho identifikoval.

Počuli ste, ako v doznaní povedal, že ho zaviedli do malej miestnosti so sklenou stenou. Telo zodvihli, aby sa naň mohol pozrieť a povedať: „Áno, to je moja dcéra Agnes, moja drahá Aggie.“ Vlasy mala rozstrapatené. A tento otec, rozorvaný žiaľom, si pamätal, ako Agnes dbala o svoj zovňajšok, a preto natiahol ruku a chcel jej upraviť vlasy. Lenže v ceste mu stálo sklo. Vládal povedať iba: „Áno, je to moja dcéra.“ A odvrátil sa.

Ale ani to ešte nebol koniec. Dni a noci sledoval, ako jeho žena Nedda trúchli. Snažila sa pozviechať, spamätať z hrozného konca svojej dcéry, ktorú tak milovala a na ktorú bola taká pyšná.

Ako sa udržíte pri živote po takom zdrvujúcom údere? Ako si zachováte zdravú myseľ? Musíte nájsť nejaký spôsob, ako prežiť. Jednou z nitiek, ktorá ich pútala k životu, bolo, že muža, ktorý to všetko spôsobil, zadržala polícia. A tentoraz, nie ako v niektorých iných prípadoch, nebolo o jeho vine pochýb. Pretože sám Dennis Riordan identifikoval šperky, ktoré uňho našli. Preto keď nadíde deň súdu, Dennis Riordan sa postaví na miesto pre svedkov, identifikuje tie klenoty a spečatí osud zabijaka!

Pomsta? Áno. Bolo by to iba prirodzené. Ba ešte čosi dôležitejšie. Dennis Riordan sa ubezpečí, že Cletus Johnson do konca života nevyjde z väzenia, aby mohol urobiť inej žene, mladej či starej, čiernej či bielej, to, čo urobil Aggie! Pre Dennisa Riordana to bolo dôležité. Pre Riordana otca, občana, aj človeka veriaceho v Boha, ktorý neskôr požiadal radšej o kňaza ako o advokáta.

Iba to udržiavalo Dennisa a Neddu Riordanovcov celé mesiace po ich tragédii nažive. Lebo zákon pracuje pomaly. Boli však trpezliví. Vyčkajú proces a pôjdu naň. Dennis bude svedčiť. Svedčiť budú aj policajní experti a detektív Bridger. Tak to v našom systéme chodí, však? V kine. V televízii.

Na Dennisa a Neddu Riordanovcov však čakal šokujúci objav. Taký istý objav, aký ste urobili vy dvanásti, dámy a páni, včera. Nie, tak to v našom systéme nechodí. Proces s Cletusom Johnsonom sa vôbec neuskutočnil. Bol iba výsluch. A s akým cieľom? Sudca Lengel, ktorý ten výsluch viedol, vám to včera dokonale vysvetlil. Bol to výsluch, ktorého cieľom bolo vylúčiť vecné dôkazy!

Už len sám názov šokuje. Dôkazy, to sú svedectvá, fakty, testy a všetky dokopy tvoria materiál, v ktorom porota hľadá pravdu, aby dospela k rozsudku. A zrazu je tu výsluch, ktorý zmetie zo stola všetko, čo porota potrebuje poznať, aby mohla vyniesť čestný a spravodlivý rozsudok. Ten výsluch by sa mohol nazývať aj ináč, pravým menom: výsluch s cieľom vylúčiť pravdu!

Ben sa odmlčal. Pozorne si prezeral tváre porotcov, zatiaľ čo nechával posledné slová vyznieť. Potom pokračoval.

– V tamtej svedeckej lavici včera sedel sudca, inteligentný, rozhľadený, principiálny muž pri plných zmysloch. Svedčil o tom, že pravdu v tomto prípade vylúčili presne podľa zákona. Spomenul Štvrtý a Piaty dodatok k ústave, všetko dôstojné záruky našich práv.

Avšak po celý čas, čo vypovedal, myslel som na krvné skúšky, na testy spermií, na expertov, na odtlačky prstov, na šperky, na priznanie. Čokoľvek z nich by stačilo Cletusa Johnsona usvedčiť. Ako celok však donútili sudcu Lengela povedať: „Či som sa nazdával, že Cletus Johnson je vinný? Ani na chvíľku som o tom nezapochyboval. Bol vinný ako sám diabol.“

Spomínate si na to. Nikdy na to nezabudnete. Ja viem, že na to nezabudnem. Pretože kým sudca vypovedal, spomínal som si na čudnú historku z dejín, o ktorej som sa dozvedel v škole. Kedysi v stredoveku cirkevní filozofi sa s najväčšou vážnosťou sporili o tom, koľko anjelov sa zmestí na hrot ihly.

Aké smiešne sa nám to vidí! Akí nadradení sa cítime voči tým úbohým neosvieteným filozofom! A predsa sme aj dnes svedkami podobného divadla. Sudcovia sedia vo svojich laviciach, alebo sa stretávajú v drevom obkladaných konferenčných sálach na Najvyššom súde vo Washingtone alebo na našich najvyšších štátnych súdnych ustanovizniach a hádajú sa o tom, koľko ochrany, akú obhajobu poskytnúť obvineným. Ako chrániť človeka, ktorý sa očividne previnil, ktorého usvedčili z viny, len aby sa nedostal do väzenia.

Sudca Klein, ktorému tvár sčervenievala podľa toho, ako v ňom narastal hnev, ho prerušil: – Obhajca, odbiehate od vlastnej záverečnej reči!

– Pri všetkej úcte, vaša ctihodnosť, nazdávam sa, že od nej neodbieham. A ak ma chcete znova potrestať za pohŕdanie súdom, urobte tak, pretože kým skončím, chcem toho povedať ešte viac!

– Obhajca, vo vašom záujme požiadam stenografku, aby posledný výrok vyčiarkla, – povedal Klein. – Ale nehodlám tu nečinne sedieť a počúvať, ako degradujete a ponižujete právny systém tohto štátu a tohto národa. Pokračujte, ale obmedzte sa na komentovanie podľa dôkazného pokračovania!

Ben sa vrátil k porote.

– Dámy a páni, prispôsobím sa rozhodnutiu jeho ctihodnosti a zameriam svoj komentár na výpovede, ktoré ste počuli v priebehu procesu. Počuli ste, ako sudca Lengel povedal, že bol donútený nechať Cletusa Johnsona voľne odísť, pretože – len si pomyslite – bol na slobode na kauciu, keď ho predtým zatkli pre iné znásilnenie! Vo vašej prítomnosti sudca Lengel priznal, že keby Johnsona po predchádzajúcom znásilnení neprepustili na kauciu, jeho doznanie by boli mohli prijať. Panebože, kam to dôjdeme, keď pre človeka je najlepšou záštitou jeho plný trestný register?

Hádka, koľko anjelov sa zmestí na hrot ihly, sa v tomto svetle zdá oveľa logickejšia ako to, do čoho sme zaangažovaní teraz. Justíciu sme zredukovali na hru. Na hru, ktorá sa hrá podľa ľubovoľných pravidiel. Sudcovia sa už nepýtajú, či je obžalovaný vinný. Pýtajú sa, či mu môžete dokázať vinu podľa týchto výsostne ľubovoľných pravidiel. Otázku viny či neviny môžete vyhodiť von oknom. Iba pravidlá sú posvätné. Vôbec nie životy nevinných ľudí. Dočerta s ľuďmi! Nech žijú pravidlá!

Ben sa na chvíľu odmlčal, kým odhodil poznámky, a potom, rozpálený svojou vecou, pokračoval. Opieral sa pritom o zábradlie, ktoré ohraničovalo box poroty, aby mohol hľadieť porotcom do očí.

– Aký je výsledok týchto zákonov na ochranu „práv“ kriminálnikov? Ukázalo sa, že vinníkov, ako bol Cletus Johnson, prepúšťajú na slobodu, aby ďalej zbíjali, znásilňovali a vraždili! Prečo? Jedna z príčin, ktorú uvádzajú, je nasledujúca: Donútime tak políciu, aby sa držala zákona. A ako? Tak, že ju budeme trestať, keď nám predloží nesprávne získané vecné dôkazy. Spomínate si, ako sudca Lengel vypovedal, že vylúčil všetky dôkazy proti Cletusovi Johnsonovi, pretože policajt, ktorý ho zadržal, ho zastavil bez dostatočnej príčiny? Spomeňte si: ak by bol Johnson močil pri kandelábri, všetky vecné dôkazy by boli prijali. A čo urobil Lengel? Vylúčil ich. Potrestal policajta? Nie. Potrestal vás. Potrestal mňa. Pustil medzi nás, na verejnosť, vraha! A to mala byť lekcia polícii!

Dámy a páni, je to šialenstvo. Pretože ak by môj klient nebol spáchal ten čin, ktovie koľko ďalších žien, bielych aj čiernych, by bol Cletus Johnson ešte znásilnil! Koľko by ich zavraždil! A to iba preto, aby polícia dostala lekciu! Nuž, taká je logika našich súdov. Mal by sa nájsť lepší spôsob, ako pokarhať políciu, než púšťať na slobodu vrahov, aby mohli vraždiť ďalej.

Ale logika, ktorá viedla k tomu, že súd neprijal Johnsonovo priznanie, je ešte pokrútenejšia. Včera v tomto svedeckom kresle sudca Lengel vypovedal o Rogersovom prípade, v ktorom náš najvyšší súd rozhodol, že keď obžalovaný má obhajcu v nevyriešenom kriminálnom prípade, predpokladá sa, že toho istého obhajcu má vo všetkých ďalších prípadoch. Je to číry výmysel, ktorý vyhútal tamten súd. Skutočnosť, že človek má obhajcu v jednom prípade, predsa vôbec neznamená, že si toho istého advokáta vyberie aj v inom prípade. Ba pravdepodobnejšie je, že ak ešte vždy dlhuje prvému advokátovi mastný honorár, vyberie si iného právnika.

Čiže aký je efekt tohto za vlasy pritiahnutého, sudcami vymysleného nezmyslu? Sudcu Lengela donútil vylúčiť priznanie Cletusa Johnsona a pustiť ho na slobodu. Prečo? Pretože advokát, ktorý ho dostal von na záruku, keď sedel pre iné znásilnenie, nebol pri vypočúvaní!

A teraz, ešte skôr ako stratíte akékoľvek ilúzie o sudcoch, ukážem vám čosi, o čom sudca Lengel včera nehovoril. Nie všetci sudcovia v Rogersovom prípade totiž súhlasili s oslobodením. Dvaja sudcovia sa od rozsudku nad Rogersom dištancovali. Sudca Jasen a sudca Gabrielli. Rád by som vám prečítal čosi z námietok sudcu Jasena, ktorý o inkriminovanom vyhlásení v Rogersovom prípade hovorí:

„…aby sme zabránili policajnému úradníkovi citovať inkriminovaný výrok, ktorý obvinený Rogers vyslovil v jeho prítomnosti, sme schopní napínať trpezlivosť obyčajných občanov až po kritický bod.“

Lester Crewe okamžite vstal a namietal: – Vaša ctihodnosť, námietka!

Ben sa rýchlo obrátil k sudcovskej lavici. – Vaša ctihodnosť, závery z Rogersovho prípadu súd prijal ako dôkazy obhajoby. Takže ja iba komentujem dôkazy a na to mám v záverečnej reči plné právo!

Klein pozrel na Lestera Crewa. Obaja odrazu pochopili, prečo Ben ponúkol závery z Rogersovho prípadu ako dôkazový materiál. Nešťastný omyl, priznal si Lester, nijako to nemal pripustiť. Bolo však neskoro. Klesol späť na stoličku.

– Pokračujte, obhajoba, – povedal Klein, ale jeho hlas skôr karhal, ako nabádal k ďalšej reči.

– Dámy a páni, vyhlásenie sudcu Jasena je mimoriadne významné. Zopakujem: „…sme schopní napínať trpezlivosť obyčajných občanov až po kritický bod.“

Ale sudca Jasen šiel ešte ďalej. Povedal:

„Ak si majú súdy udržať rešpekt verejnosti, výroky sudcov musia byť logické, správne a rovnako aj praktické.“

Dámy a páni! Tieto slová nevyriekol Ben Gordon. Vyslovil ich sudca najvyššieho súdu tejto krajiny. Ktovie, keby to bol sudca Jasen povedal dnes v súdnej sieni, možno by ho napomenuli pre pohŕdanie súdom.

– Obhajoba! – varoval ho Klein.

– Prepáčte, vaša ctihodnosť. – Potom Ben pokračoval. – Sudca Jasen uzatvára svoje vyhlásenie citátom slov iného sudcu, dnes už mŕtveho Benjamina Cardoza:

„Justícia, hoci má povinnosti voči obžalovanému, má takisto povinnosti voči žalujúcemu. Pojem spravodlivosti nesmieme donekonečna naťahovať, až z neho bude tenučké vlákno!“

A tak sa znova dostávame k Dennisovi Riordanovi. A k tomu, čo prežil od noci, keď zavraždili jeho nevinnú dcéru, až po deň, keď jej usvedčený vrah vyšiel zo súdnej siene von, na slobodu. V tamtom prípade pojem spravodlivosti nielenže naťahovali, až z neho zostalo tenučké vlákno, v tamtom prípade sa vlákno celkom pretrhlo. Zo spravodlivosti nezostala ani nitka!

A vy to viete. Videl som to včera na vašich tvárach, vo vašich očiach. Videl som to tam vtedy, keď sudca Lengel stál na lavici svedkov a hovoril: „Vedel som, že Johnson je vinný ako sám diabol, ale ja som ho musel pustiť na slobodu.“ Bolo to pobúrenie. Taký ste mali pocit. Nuž ak ste včera cítili pobúrenie, skúste sa dnes ocitnúť v koži Dennisa Riordana. Pomyslite si, o čo väčšie pobúrenie musel cítiť on!

Áno, skúste sa stať Dennisom Riordanom. Päťdesiatjeden rokov poctivo pracujte. Dodržiavajte zákony. Plaťte dane. Ožeňte sa, vydajte sa. Vychovajte tri deti. Jedno položte na oltár vlasti, nech umrie kdesi v ďalekej krajine. Ďalšie, druhého syna, kňaza, pošlite, aby pomáhal úbožiakom vo vzdialenej zemi. Ale ešte vždy máte Aggie. Svoju drahú Aggie. Až do tej strašnej noci, po ktorej sa život človeka už nikdy nevráti.

Aký bol Riordanov objav z tej hroznej noci? Keď nevinná Agnes Riordanová potrebovala, aby sa jej ktosi zastal, súdy to odmietli urobiť. Zastali sa však jej vraha, zo spravodlivosti urobili hru a vraha pustili na slobodu, medzi ľudí, ktorých nemá pred ním kto ochrániť.

Áno, musím pripustiť: „Trpezlivosť“ tohto obžalovaného bola naozaj „napätá až po kritický bod“. Rovnako by ste cítili aj vy. Rovnako by cítil každý spravodlivo zmýšľajúci človek.

Pobúrenie, dámy a páni! Toho človeka sa zmocnilo pobúrenie!

V záverečnej reči položí žaloba iste veľký dôraz na úmysel obžalovaného. Je to jedno z kľúčových hľadísk pri posudzovaní vraždy. Vyhlási, že Dennis Riordan mal v úmysle zabiť Cletusa Johnsona.

Ja vám však vravím, že úmyslom Dennisa Riordana nebolo zabiť. Jeho úmyslom bolo urobiť to, na čo náš právny systém, ako sa ukázalo, v prípade Cletusa Johnsona nemal síl. To znamená dosiahnuť takú mieru spravodlivosti, ktorá by zodpovedala našej najpočestnejšej predstave o nej. Tak, aby ľuďom zostal aspoň nejaký rešpekt voči súdom.

Nedosiahnete to, ak môjho klienta pošlete do väzenia. Ak tak urobíte, len podporíte súdy v tom, aby aj nabudúce oslobodili násilníka a vraha Cletusa Johnsona, a zavrhnete Dennisa Riordana, otca, manžela, slušného človeka.

Tento proces nie je procesom s Dennisom Riordanom. Ak by tak bolo, skončili by sme s ním za jediný deň.

Toto je proces s naším justičným systémom!

V tej chvíli Lester Crewe vstal a chcel namietať a sudca Klein zabúchal kladivkom tak rytmicky, až to pripomenulo hlas chrámového zvona.

– Námietka! – zavolal Lester Crewe.

– Prijíma sa! – súhlasil Klein tak rýchlo, že vlastne prehlušil námietku. – Obhajca, takýto komentár sa nehodí na záverečnú reč!

– Komentár robím na základe dôkazu, vaša ctihodnosť, a na to mám právo! – namietal Ben.

– V mojej súdnej sieni nebudete súdiť justičný systém! – zahučal Klein.

– Prečo? Pretože táto porota by mohla vstať a povedať sudcom, že naša trpezlivosť je už takisto napätá na prasknutie? My trváme na tom, aby nás štát ochránil! Chceme sa v našich domoch, na uliciach cítiť bezpeční!

– Vaša ctihodnosť! – zakričal Lester Crewe, snažiac sa prerušiť Bena.

Klein buchol kladivkom, ale Ben pokračoval, odhodlaný nezastať, aj keby sa sudca pokúsil násilím ho dať vyviesť zo súdnej siene.

– Lebo by táto porota mohla povedať, že sa už nebudeme prizerať, ako súdy vynášajú dokatované, dokrútené rozhodnutia, ani spravodlivé, ani logické? Toho sa bojíte?

Sudca Klein bez prestania udieral kladivkom tak mocne, ako len vládal, až napokon Bena Gordona donútil zmĺknuť. Potom Klein pozbieral všetko sebaovládanie, ktoré získal v súdnej praxi, a donútil sa k vecnému napomenutiu: – Porota nebude venovať pozornosť tomuto priečnemu výbuchu obhajoby, ktorý nie je ani príhodný, ani oprávnený. A obhajca pôjde so mnou. Prerušujem pojednávanie na desať minút.

– Gordon, ešte nikdy, za celé roky, čo sedím na sudcovskej lavici, nemusel som prerušiť obhajcu počas jeho záverečnej reči, ešte nikdy som ho nemusel napomínať pre pohŕdanie súdom. Teraz tak urobím. A nielenže vám za túto urážku ukladám ďalších dvesto dolárov pokuty k tamtým štyristo dolárom, čo už máte zaplatiť, ale pretože sa zdá, že peňažné pokuty na vás nerobia nijaký dojem, odsudzujem vás na päť dní väzenia. Odpykáte si ich, len čo sa tento proces skončí. A varujem vás: ak sa vyskytne ešte jeden podobný incident, odsúdim vás na viac. Rozumiete?

– Áno, vaša ctihodnosť!

– A teraz choďte dnu a dokončite záverečnú reč. V rozumných medziach.

– Áno, pane.

Ben Gordon znova predstúpil pred porotu a v sále znova zavládlo ticho.

– Dámy a páni, v tomto štáte zákon nestanovuje v prípade, ako je tento, hrdelný trest. Ak však usúdite, že môj klient je vinný, bude to pre muža, ktorý má šesťdesiatšesť rokov, v skutočnosti trest smrti.

– Námietka! – zvolal Lester Crewe. – Porota nie je zainteresovaná na výške trestu. Má iba rozhodnúť o vine, alebo nevine.

– Prijíma sa, – rozhodol Klein ostro.

Ben nemal inú možnosť, len dospieť k záveru tak rýchlo, ako sa len dalo.

– Na záver sa musím priznať, že ani pri jednom stretnutí, ani v jednej debate o tomto procese môj klient nikdy nežiadal, aby ho súd oslobodil. Až do konca je to jednoduchý, bohabojný človek, ochotný zaplatiť za to, čo tento štát pokladá za jeho zločin. Ale ja vás žiadam, aby ste ho oslobodili. Nie kvôli nemu. Kvôli vám, kvôli nám všetkým. Ďakujem vám.

Zotrel si pot, ktorý sa mu rinul do očú, obrátil sa a zišiel k stolíku obhajoby. Dennis Riordan tam ticho plakal.

V zadnej časti súdnej siene ktosi zatlieskal, ale sudca Klein utíšil všetky reakcie publika ráznym úderom kladivka.

– Prerušujem pojednávanie na pätnásť minút!

Porota vyšla von. Šum za chrbtom Benovi prezradil, že reportéri vybehli von odoslať správy. Odišiel od stolíka a vybral sa k miestu, kde sedela Arlene.

Prišiel k nej, ale Arlene mlčala. Vlhkú tvár si utierala vreckovkou. Napravila si rozstrapatené vlasy a chytila ho za ruku. Nemohla mu ju zohriať, lebo jej ruky boli ešte chladnejšie. Nepovedala, čo si myslí, nevyslovila nijakú predpoveď. Ale v jej očiach našiel súhlas. Odľahlo mu.

Priblížili sa k nemu dvaja reportéri, ale odmietol odpovedať na ich otázky stručným: – Nemám vám čo povedať. – Mlčal, bol vyčerpaný a sužovali ho obavy.

Vedel lepšie ako ktokoľvek iný, že výsledok tohto procesu nezávisí od toho, čo povedal on, ale od toho, čo povie Lester Crewe, a ešte väčšmi od toho, aké rady dá sudca Klein porote.

Jedinou útechou Bena Gordona bolo, že urobil pre Dennisa Riordana všetko, čo bolo v jeho silách.

24

Porota sa vrátila, rovnako zachmúrená a rozvážna, ako keď vychádzala. Prišiel aj sudca Klein, postavil sa k svojmu veľkému kreslu s vysokým operadlom a prezrel si súdnu sieň, pohľadom utíšil aj posledný šepot medzi divákmi. Potom sa posadil, nahol sa dopredu a povedal: – Pán Crewe.

Lester Crewe vstal. V ruke mal niekoľko stránok poznámok, napísaných na stroji. Nervózne si napravil okuliare s hrubým rámom a obrátil sa k porote.

– Obhajca tu pred chvíľou výrečne obhajoval svojho klienta. Som presvedčený, že bol hlboko pohnutý a počínal si úplne čestne, keď na vás naliehal, aby ste celkom odmietli zákon a zvrhli sudcov. Ja by som však rád poukázal na to, že zákon bol v tomto prípade spravodlivý a nestranný. Ten istý zákon, tie isté súdy, ktoré ochraňovali práva Cletusa Johnsona, rovnako ochraňovali aj práva Dennisa Riordana. Od prvej chvíle, čo sa dostal do kontaktu so zákonom, bol informovaný o svojich právach. Jeho doznanie sme zaznamenali legálne. Dostal obhajcu. Štát sa nezastavil pred ničím, aby mu zabezpečil spravodlivý proces. Vy, jeho porotcovia, mu poskytujete svoj čas a trpezlivosť, aby ste si vypočuli všetkých svedkov. Som presvedčený, že budete starostlivo diskutovať o jeho osude. Práve tak ako Cletus Johnson aj Dennis Riordan mal na svojej strane všetky ohľady, ktoré zákon pripúšťa. Nemožno povedať, že zákon pre niektorých ľudí platí, a pre iných nie. Spravodlivosť nemôže byť výberová. Rovnako poroty nemajú právo prepisovať zákon. A tak vám vravím, že bez ohľadu na to, aká pôsobivá bola záverečná reč pána obhajcu, musíte odložiť nabok všetky emócie.

Žiadam vás, aby ste uvažovali iba o svedectvách, ktoré ste tu počuli. Bol tu muž, ktorý Riordanovi predal revolver a vypočul si jeho klamstvá. Bol tu svedok, ktorý na vlastné oči videl Riordana, ako vypálil smrtiace výstrely. Bol tu aj policajný dôstojník, ktorému sa Riordan prihlásil po vražde. Počuli ste priznanie, ktoré urobil predo mnou a v ktorom vyhlásil, že zamýšľal zabiť Cletusa Johnsona. Je tu svedectvo policajného lekára a jeho závery o príčine Johnsonovej smrti. Predložili sme vám všetky dôkazy, ktoré zákon vyžaduje. A práve dôkazy musia rozhodnúť o tom, aký bude váš verdikt.

Som presvedčený, že všetci máme súcit s týmto obžalovaným. Žiadnemu otcovi nežičíme, aby ho postretlo to, čo Dennisa Riordana. Súcítime s ním. Ba mohli by sme preňho aj plakať. Pokojne môžeme povedať: svet sa na tebe dopustil strašnej nespravodlivosti. Veru, dopustil sa.

Ale nemôžeme urobiť jedno. Nemôžeme Dennisovi Riordanovi a nakoniec aj celej širokej pospolitosti povedať, že schvaľujeme vraždu! Nemôžeme povedať, že ktosi má právo zabiť iného človeka a dostať na to náš súhlas a naše požehnanie. Lebo ak to urobíte, potom sa rozpadne celý náš právny systém. So všetkými zločincami musíme zaobchádzať ako so zločincami.

Nie je dôležité, aký bol Dennis Riordan celých predchádzajúcich šesťdesiatšesť rokov svojho života. Vo chvíli, keď potiahol kohútik, stal sa zločincom. A jedine na základe toho s ním musíme zaobchádzať.

Veď čo by sa stalo, keby sme blízkym každej obete vystavili poľovnícky lístok, aby si našli a zabili vraha? Povieme azda príbuzným Cletusa Johnsona, že odteraz majú voľnú ruku a môžu zabiť Dennisa Riordana? Kde sa to všetko skončí?

Zákon je toho názoru, že všetko sa má skončiť tu! Je vašou záväznou povinnosťou, hoci ju môžete chápať aj ako osobné nešťastie, presvedčiť sa, že spravodlivosti sa učinilo zadosť. Inak sa celá naša zákonná štruktúra rozpadne a každý človek sa stane svojím vlastným policajtom, vlastným sudcom, vlastnou porotou aj vlastným katom. Nemôžeme dopustiť, aby sa tak stalo. Vy nemôžete také čosi dopustiť.

Obhajca obvineného sa pokúsil odvrátiť vás od vašej povinnosti tým, že apeloval na vaše city. Tvrdil: ak sa spravodlivosť v prípade s Agnes Riordanovou dostala na slepú koľaj, musíte jej omyl napraviť svojím verdiktom. Majte však na zreteli základný kameň, na ktorom stojí naša justícia: „Lepšie prepustiť desiatich vinných na slobodu, ako odsúdiť jediného nevinného.“ Preto existujú toľké ústavné zábezpeky vzťahujúce sa na každého človeka obvineného z nejakého zločinu. Čo by vás ochránilo, keby vás raz obvinili zo zločinu, ak nie tieto zábezpeky?

V prípade, o ktorom máte rozhodnúť, nesúdite nevinného človeka. Vaša povinnosť je ťažká, ale jasná. Súďte ho podľa jeho činov. Podľa svedeckých výpovedí, ktoré ste si vypočuli. Podľa jeho vlastného priznania. V takom prípade môžete vyniesť iba jediný výrok: je vinný!

Keď sa Lester Crewe vrátil ku svojmu stolíku, v súdnej sieni vládlo úplné ticho. V boxe porotcov sedelo mlčky a bez pohnutia štrnásť ľudí. Violet Tolliverová si dodala odvahy a pozrela na Dennisa Riordana. Opätoval jej pohľad jasnými belasými očami, ktoré svietili v zrumenenej, drsnej tvári. Sklopila zrak a začala si prezerať pevne prepletené prsty. Walter Grove si to všimol. Pochopil, že sa trápi pre dilemu, ktorá stála pred nimi všetkými.

Sudca Klein začal s ponaučením.

– Dámy a páni, obžaloba v tomto prípade viní obžalovaného zo spáchania vraždy druhého stupňa. Základné prvky pri takom prípade sú: po prvé, že čin spáchal s úmyslom zabiť, po druhé, že obvinený naozaj vystrelil z revolvera, ako hovorí obžaloba, a po tretie, že konanie obžalovaného spôsobilo smrť obete Cletusa Johnsona.

Vašou úlohou je jednomyseľným verdiktom rozhodnúť, či fakty vyplývajúce zo svedeckých výpovedí sú totožné so všetkými prvkami obžaloby, ktorú predniesol Ľud, a to bez oprávnenej pochybnosti.

Termín „oprávnená pochybnosť“ je čosi, čo je zahalené závojom tajomstva nie iba v mysliach laikov, ale niekedy aj v mysliach sudcov. Oprávnená pochybnosť neznamená hocijakú pochybnosť. Neznamená to matematickú pochybnosť. Znamená to pochybnosť, ktorá je podložená istou príčinou. Ak taká pochybnosť existuje, potom musíte obvineného vyhlásiť za nevinného zo zločinu, z ktorého ho obviňujú. Ak taká pochybnosť neexistuje, je vašou povinnosťou uznať obžalovaného za vinného.

A nakoniec, vašou úlohou nie je interpretovať alebo reinterpretovať zákon. Alebo opravovať to, čo pokladáte za nedostatky v zákone alebo v jeho uplatňovaní. Vašou úlohou, vašou jedinou úlohou je rozhodnúť, či Dennis Riordan spáchal čin, ktorý mu kladú za vinu, a či tak urobil s úmyslom spôsobiť smrť iného človeka.

Ak počas vašich diskusií vzniknú nejaké problémy vzťahujúce sa na svedectvá, ktoré ste si vypočuli, na dôkazy, ktoré vám predložili, alebo otázky o samom zákone, pošlite mi odkaz. Znova vám prečítam príslušnú svedeckú výpoveď, alebo vám sám odpoviem na vaše otázky.

Dvaja náhradníci, ktorí boli takí láskaví, že s nami vydržali po celý proces, sú ospravedlnení. Dvanásti zostávajúci porotcovia sa odoberú do miestnosti pre porotu a začnú s rokovaním. Dodám už iba jedno. Pretože je zvykom vybrať za predsedu poroty porotcu číslo jeden, poverujem touto zodpovednou funkciou pána Proutyho.

Preplnená súdna sieň sa mlčky prizerala, ako dvanásť ľudí, ktorým vložili do rúk osud Dennisa Riordana, vychádza z boxu porotcov a prechádza cez dvere do miestnosti, ktorú im určili.

Len čo sa dvere za nimi zatvorili, v súdnej sieni prepukla horúčkovitá aktivita. Ľudia od novín sa vrhli k telefónom. Televízni komentátori sa rozbehli do vestibulu, kde na nich čakali kameramani, aby ich nasnímali. Záujem verejnosti o osud Dennisa Riordana dosiahol taký stupeň, že všetky médiá sa cítili povinné reportovať o procese nie iba vyčerpávajúco, ale aj často. Niektoré televízne kanály mali prerušiť riadny program správou o nejakom dôležitom zlome v prípade.

Tí novinári, ktorých povinnosťou bolo udalosti skôr komentovať ako o nich informovať, sa zhrčili pri ohrade a zahrnuli Bena Gordona a Lestera Crewa otázkami týkajúcimi sa stratégie a predpovedí. Keďže si obaja uvedomovali nevyspytateľnosť porôt a necítili sa dostatočne uvoľnení, ani jeden nevyslovil nijaké presvedčenie alebo komentár.

Obaja si začali ukladať poznámky, dokumenty a iné pomôcky k procesu do aktoviek. Pozreli sa na seba.

– Nedáš si kávu, Ben? – spýtal sa Lester. – Alebo čosi tuhšie?

– Čaká ma Arlene.

– Zober aj Arlene. Aj Hortense chcela prísť. Ale včera mali v škole ruvačku na nože. Nazdala sa, že jej žiaci ju budú dnes potrebovať.

Nechali napchaté aktovky u súdneho zriadenca a pobrali sa von. Arlene čakala pri ohrade.

– Tak ako? – spýtal sa Ben. – Čo si o tom myslíš?

– Som rada, že nie som porotca, – iba to vládala povedať.

– Aj ja, – súhlasil Lester Crewe.

Vyšli na chodbu. Ben tam našiel matku. Čakala naňho, mihalnice mala orosené slzami. – Neviem, ako to všetko dopadne. Ale keby tu bol strýko Harry, bol by na teba veľmi hrdý. – Pobozkala ho a na chvíľu sa k nemu pritisla.

– Ešte nie je koniec, mama.

– Urobil si, čo si mohol. A bolo toho naozaj dosť. Počúvaj, Ben, na druhý týždeň príď na večeru. A zober aj Arlene. Aspoň sa s ňou pozhováram. Je to to najkrajšie, čo ťa mohlo stretnúť.

Pobozkala Arlene na líce, ešte raz pobozkala Bena a usúdila: – Si lepší ako strýko Harry. – Odchádzala.

Ben sa dotkol vlhkého miesta na líci. Lester ho súril: – Ideme si teda čosi vypiť?

– Pst, – upozorňovala ho Arlene. – Práve mu udelili Cenu strýka Harryho pre snaživých mladých advokátov a on ju ešte vychutnáva.

25

Chudá, vráskavá svetlohnedá tvár Eliha Proutyho sa celá ligotala od potu – bol nervózny, že sa ocitol zoči-voči takej neobvyklej a vážnej povinnosti. – Ešte nikdy som nezasadal v porote, tým menej som bol predsedom, takže neviem, ako taká porota funguje. Ale nazdám sa, že najlepšie bude, ak hneď a zaraz zistíme, ako na tom vôbec sme. Ak proti tomu nič nemáte, slečna Tolliverová, buďte taká láskavá, rozdajte tamtie papiere a ceruzky. Každý nech napíše, ako bude hlasovať. Netreba písať mená. Bude to čosi ako tajné hlasovanie pri voľbách.

Violet rozdala papiere a ceruzky. Všetci okolo dlhého stola sa obzerali, usilujúc sa odhadnúť rozpoloženie ostatných, aby až potom napísali svoje rozhodnutie. Walter Grove si ľavou rukou pridržal papier a začal písať prvý. Ostatní nasledovali jeho príklad a takisto napísali na papier svoj verdikt.

Všetkých dvanásť poskladaných hlasovacích lístkov odovzdali, Violet ich pootvárala a po jednom ich podávala Proutymu, ktorý prečítal výsledky.

– Vinný. Nevinný. Nevinný. Myslím, že toto tu značí vinný. Prázdny. Vinný. Vinný. Ďalej V. Nevinný. Prázdny. Bez viny. Ďalší prázdny. To máme päťkrát vinný, štyrikrát nevinný. Traja porotcovia nehlasovali.

Ozval sa Walter Grove. – Pán predseda, sme tu na to, aby sme dospeli k verdiktu. A sudca povedal, že musí byť jednohlasný. Ak sa rôznime v názoroch, skúsme debatovať, a tak dospieť k rozhodnutiu. Ale ak traja ľudia ani len nehlasovali, nuž, nazdávam sa, že máme právo vedieť, ktorí sú to.

– Dobrý nápad, pán Grove, – povedal Prouty. – Dúfam, že tí traja nebudú namietať. Boli by ste takí láskaví a zdvihli by ste ruky?

Nikto sa ani nepohol. Nakoniec zdvihol ruku Harold Markowitz, šéf skladu s inštalačným materiálom. Vzápätí vnoril ľavú ruku do vrecka a zovrel v nej škatuľku s tabletkami, ktoré so sebou nosil pre prípad, že by sa dostal do stresovej situácie. Potom ostýchavo zdvihla ruku aj mladá Eudora Barnesová a za ňou Luther Banks, maliar reklám, ktorý sedel oproti nej.

Prouty pozrel na Harolda Markowitza. – Mohli by ste nám povedať prečo?

Markowitz zúrivo hrýzol kriedovobielu tabletku, ale zistil, že je ťažké nahromadiť dostatok slín, aby prehltol nepolapiteľné biele kúsky, ktoré mu trčali v hrdle ako rybárske háčiky. Potreboval poriadny pohár vody, aby mohol vôbec hovoriť.

– No, poviem vám, pán Prouty, celý proces som tam sedel a premýšľal som, lebo na začiatku nám sudca povedal, aby sme si neurobili konečný úsudok, kým si nevypočujeme všetky svedecké výpovede. A tak som len premýšľal, a stále nebolo treba, aby som sa nejako rozhodol. No a zrazu ten čas prišiel, a ja sa ešte vždy neviem rozhodnúť.

Odmlčal sa a prehltol ďalšiu tabletku.

– Ja si myslím asi toto. Čo ten mladý čierny prokurátor povedal, je pravda. Ale čo povedal obhajca, je tiež pravda. A neviem, kto má väčšiu pravdu.

Urobil Riordan to, čo hovoria, že urobil? Isteže, urobil to. Ale ako otec troch dcér nemôžem proti tomu človeku hlasovať. Inými slovami, viem, čo by som mal urobiť, ale nechcem to urobiť!

Prouty pozrel na Eudoru Barnesovú, mladú pokladníčku z banky a študentku popri zamestnaní. Štíhla čierna dievčina bola celá napätá. Pri reči sa držala kraja stola, hlas mala tichý a pery sa jej chveli.

– Nemyslím si, že je to spravodlivé. Ja nie som na takéto veci školená. Kto som, aby som sa vyslovovala o slobode iného človeka? Chcelo sa mi v tej porotcovskej lavici vstať a povedať: „Sudca, ja mám strach. Ja to nebudem robiť.“ Dokonca som ani nechcela prísť sem, do tejto miestnosti. Ja…

Eudora Barnesová si skryla tvár do dlaní a rozplakala sa. Veronica Connellová, laická učiteľka z cirkevnej školy, ktorá sedela hneď vedľa Eudory, objala dievča okolo pliec a zašepkala jej: – Upokojte sa, všetko bude v poriadku.

– Chcem sa vrátiť do práce a do školy. Nasledujúci týždeň budem mať každý večer skúšku, – vzlykalo dievča.

– Psst. Viem, ako vám je. Som učiteľka.

Vznikol medzi nimi vzťah akejsi vnútornej dôvery. Eudora stíchla, len občas zavzlykala. Veronica Connellová vytiahla balíček papierových vreckoviek. – Osušte si oči. A vysmrkajte sa. Uľaví sa vám.

Elihu Prouty pozrel na Luthera Banksa, ktorý najprv zaváhal, až potom odpovedal. Civel na svoje jemné, vrtké, šikovné ruky. Nakoniec sa cez celú dĺžku stola uprene zahľadel na predsedu poroty.

– Pán Prouty, istým spôsobom cítim to, čo slečna Barnesová. Ukážte mi náčrt, dizajn, umelecké dielo, a nielenže si naň vytvorím pevný názor, ale ani nezaváham a vyslovím ho. Ale aby som rozhodoval o živote kohosi, to je iné. To je čosi celkom iné. Sedel som v tom porotcovskom boxe a premýšľal som o tom. A nakoniec som pochopil, prečo je to iné.

Lebo som černoch.

Jeho slová sa stretli s hnevlivou reakciou viacerých bielych členov poroty.

Deborah Rosenstonová ho otvorene obvinila: – A idete brániť takých znásilňovačov a vrahov ako Johnson len preto, že je čierny!

Prouty zasiahol. – Pani Rosenstonová, nechajte, prosím, nech sa pán Banks vysloví!

– Neviem, či má nejaký zmysel obracať sa na také zaťaté mysle, ako je pán Banks! – odvrkla.

Prouty ju jemne zahriakol: – Pani Rosenstonová! Prosím!

Vyfúkla spoly od hnevu, spoly znechutene, potom zmĺkla, ale zostala napätá a jej výraz hrozil novým výbuchom.

– Ľutujem, ak som sa niekoho dotkol, – pokračoval Banks. – A teraz by som rád dokončil, čo som začal. A nie je to nič, čo by sa týkalo Cletusa Johnsona. Želal by som si, aby sa ten bastard nikdy nebol narodil. Ba ešte väčšmi by som si želal, aby sa nikdy nebol narodil ako černoch. Ale o tom som nechcel hovoriť.

Keď som bol ešte dieťa, rád som v kuchyni pozeral na starú mamu, ako varí, a počúval som, ako si ťažká. Pamätám si, najčastejšie vravievala: „Raz už musí nastať čas, keď ľudia prestanú rozhodovať o životoch druhých ľudí. Celý môj život,“ hovorievala, „bieli ľudia rozhodujú o životoch farebných ľudí. Taký čas by sa mal čoskoro kamsi podieť.“

Umrela ešte skôr, ako vzniklo hnutie za občianske práva. Nikdy sa nedožila zmien. Ale ja sa pamätám na jej veľký odpor k tomu, keď ľudia rozhodovali o životoch iných ľudí. A teraz mám ja rozhodovať o živote iného človeka. Zisťujem, že to nedokážem.

– Ale je to vaša povinnosť, – prerušil ho Armando Aguilar, portorický stavbyvedúci.

– Kiež by ma o tom ktosi vedel presvedčiť, – povedal Luther Banks. – Ale teraz nemôžem.

Prouty triezvo pokyvkal hlavou a povzbudil ho: – Skôr ako s týmto skončíme, pán Banks, či môžete, alebo nie, budete musieť hlasovať. Ako hovorí pán Aguilar, je to vaša občianska povinnosť.

– Veď viem, viem, – pritakal Banks smutne.

– A teraz, – pokračoval Prouty, – chce ešte niekto vysvetliť, prečo hlasoval tak, ako hlasoval? Mohlo by nám to všetkým pomôcť.

Deborah Rosenstonová zdvihla ruku tak prudko, akoby tým vyjadrovala protest.

– Ja som napísala nevinný, a som na to hrdá! – oznámila. Predvídajúc protesty, pokračovala: – Na smrť ma desí, ako súdy a sudcovia ohrozujú našu bezpečnosť! Potrebujeme prísne sa držať zákonov! A ak sa sudcovia aj naďalej budú hrať na spravodlivosť, čo sa ponáša na hojdačku, všetci sme v nebezpečenstve!

Veronica Connellová na ňu pozrela ponad stôl a povedala: – Pani Rosenstonová, nepočuli ste, čo povedal sudca? Máme iba jedinú úlohu: na základe dôkazov rozhodnúť, či Riordan urobil, z čoho ho obviňujú.

– Slečna Connellová, možno ste učiteľka, ale nepokúšajte sa ma poúčať! Ja som občianka! Mám svoje práva! A jedným z mojich práv je hlasovať tak, ako sa mi zachce!

– Dámy, dámy, prosím vás! – zasiahol pán Prouty. – Neviem, či mám ako predseda poroty takú povinnosť, ale rád by som poznamenal, že slečna Connellová má pravdu. Máme urobiť to, na čo sme prisahali. Pamätáte sa, ako znela prísaha? Akosi tak: Že budete postupovať spravodlivo a nestranne…

Walter Grove mu prišiel na pomoc. – Že budete postupovať spravodlivo a nestranne, podľa svojho najlepšieho úsudku a vynesiete rozsudok zodpovedajúci zákonu a dôkazom.

Violet Tolliverová váhavo zdvihla ruku. – Rada by som sa na čosi spýtala. Vtedy keď sa nás vypytovali, v tom voir dire, mala som niekoľko možností, ako sa ospravedlniť z poroty, pretože som naozaj mala pocit, že nemám čas. Ale nakoniec som si povedala, že k Dennisovi Riordanovi cítim ľútosť, a tak to risknem a obetujem sa, pretože ten úbohý človek bude potrebovať v tejto porote priateľa. Viem, že to bolo proti prísahe, ktorú sme potom skladali. Urobila som chybu. Potom som však počúvala svedkov, počúvala som argumenty právnikov, vypočula som si ponaučenie sudcu Kleina a uvedomila som si, na čo som vlastne prisahala. A teraz, hoci veľmi nerada, urobila som, čo som musela. Hlasovala som za vinu.

– Ja proti tomu človeku hlasovať nebudem! – trval na svojom Harold Markowitz hnevlivým, odhodlaným šepotom.

– Ešte ktosi? – spýtal sa Prouty. Keďže sa nezdvihla už nijaká ruka, pokračoval: – Povedzte, prosím, každý, ako ste hlasovali.

Veronica Connellová povedala prosto: – Vzhľadom na dôkazy – vinný.

Armando Aguilar povedal: – Je to všivavá robota, čo tu máme urobiť, je to zavšivavený zákon, ale musel som povedať vinný.

– Nevinný, – vyhlásil bez vyzvania Anthony Mascarella, výrobný manažér. – Musíme predsa čosi urobiť, aby sme tú zver udržali na uzde!

– Vinný, – povedala Aurora Devinsová.

– Nevinný, – oznamovala Mildred Ennisová, čierna röntgenologická laborantka.

– Nevinný, – vyhlásil Walter Grove, uvedomujúc si, ako prekvapene zareagovala Violet Tolliverová, ktorá sedela oproti nemu.

Jedenásti z nich povedali, ako sa rozhodli, zraky sa upierali na Eliha Proutyho. – Pomsta je moja, povedal Pán. Nijaký človek ju nesmie vziať na seba. Vinný.

Pozrel na svojich kolegov a povedal: – Teda tak, dámy a páni, päť proti štyrom a tri absencie. Zdá sa, že musíme prejsť ešte dlhý kus cesty.

26

O päť hodín neskôr, po ďalších siedmich tajných hlasovaniach, potom, čo troch neochotných porotcov presvedčili, aby hlasovali, po obede, ktorý sa skladal z chlebíčkov a kávy, skóre bolo nasledujúce: Vinný – deväť. Nevinný – tri. Za takéhoto stavu predseda poroty Elihu Prouty poslal zriadenca za sudcom, aby ho poinformoval, že dnes už k nijakému verdiktu nedospejú. Porotcovia boli unavení a neradi by prebdeli noc.

Sudca Klein prikázal, aby ich policajným autobusom previezli do hotela v strede mesta, kde mali zabezpečené ubytovanie.

Ben Gordon, Les Crewe a Arlene, ktorí čakali na rozhodnutie poroty, vyšli z Justičného paláca, zastali na širokých schodoch, zahľadeli sa na tmavé nebo a všetci zhlboka vdychovali nočný vzduch. Námestie Foley, územie, ktoré patrilo súdom a federálnym, štátnym a mestským inštitúciám, sa po úradných hodinách celkom vyprázdnilo. Celodenný dopravný ruch, škrípanie áut, ktoré prudko brzdili, aby komusi zachránili život, už netrhali vzduch.

Lester Crewe sa zhlboka nadýchol, unavene vydýchol a povedal: – Nemyslel som si, že to bude trvať tak dlho.

– Ani ja, – priznal sa Ben.

– Chcel by som vedieť, o čom debatujú, – poznamenal Lester.

– Ak debatujú, – podotkol Ben, pretože to bolo viac, ako predpokladal.

– Dovidenia ráno, – lúčil sa Lester a zamieril k metru na East Side.

– Prejdime sa trochu, – navrhla Arlene Benovi. – Potrebuješ to.

Pomaly sa pohli dolu schodmi od súdnej budovy, počkali na zelenú, prešli cez cestu, pocítili vibrovanie, ktoré spôsobila súprava metra, čo sa im prehnala priamo pod nohami. Zamierili na juh a ocitli sa v Radničnom parku. Zastali, potom sa vnorili do zelenej oázy medzi starodávnymi budovami a novými, vysokými mrakodrapmi zo skla. Prišli až k schodom radnice, kde vítavali slávnych športovcov a svetové veličiny, aj hrdinov éry letectva – od Lindberga až po prvých astronautov, ktorí vstúpili na Mesiac. Vedený donkichotským impulzom vybehol Ben hore širokými schodmi a pred publikom, ktoré pozostávalo z Arlene Robbinsovej, posmešne a vyzývavo zdvihol zaťatú päsť a zakričal: – Všetky súdy, všetci sudcovia, ešte vás dostanem!

Arlene sa zasmiala a zavolala mu: – Zošalel si, Ben!

– A bude to so mnou ešte horšie, ak sa za mňa nevydáš! – zavolal jej naspäť.

Medzičasom sa pri päte schodov zjavilo policajné auto, vyšlo až na chodník, dvere sa na ňom otvorili a z auta vybehli dvaja policajti s vytasenými revolvermi.

– Čo, dočerta, tam hore robíte, pane? – zakričal jeden z policajtov.

– Prechádzam sa tu so svojou kamarátkou, – povedal Ben, schádzajúc dole schodmi.

Policajt si Bena podozrievavo premeral, potom pozrel na Arlene. – Pani, ste tu s týmto mužom, alebo vás obťažuje?

– Idem s týmto mužom celou cestou, – vyhlásila.

– A čo tam hore robil?

– Dával návrhy.

– Aké návrhy?

– Na sobáš.

– Och! Naozaj? – Policajt zapochyboval, ale jeho obviňujúci postoj sa o čosi zmiernil. – No, mohol si na to vybrať aj príhodnejšie miesto. A bezpečnejšie. Viete, že tu asi pred rokom zabili akési dievča?

– Áno, áno, viem, – povedala Arlene. – Obaja o tom vieme.

– Radím vám, nezdržujte sa tu, – povedal policajt. – A vy, pane, vyberte si na svoje návrhy iné miesto. – Vrátil sa k hliadkovaciemu autu, zastal v lúčoch reflektora, obrátil sa, prezrel si Arlene a povedal Benovi: – Nevyčítam vám to.

– Poďme domov, – navrhol Ben Arlene.

Len čo prišli domov, rozcengal sa telefón. Arlene ho zdvihla, lebo vedela, že Ben tak neurobí.

– Pre teba. Victor Coles, – podávala mu slúchadlo.

Zaváhal. Tvrdošijne mu však strkala slúchadlo do ruky. Napokon si ho zobral.

– Coles?

– Ben, aby som vám dokázal, že netáram, podnikol som čosi na vlastnú päsť. Dohodol som vám Show na dnes, – oznamoval hrdo.

– Dohodol… – namietol Ben s hnevom. – Zajtra budem musieť byť celý deň na súde. Nemôžeme vedieť, kedy porota skončí.

– Nevzrušujte sa, Ben. Aj na to som myslel. Dohodli sme sa na deň rozsudku, nezáleží na tom, kedy to bude. Vyrazia nejakú inú veličinu, aby vám urobili miesto.

– Pozrite, ja vlastne neviem, či si také čosi môžem dovoliť, – protestoval Ben.

– Po dnešnej záverečnej reči si môžete dovoliť všetko. A teraz dobre počúvajte, čo som tým chlapíkom z Dneška povedal. Povedal som im, že to bola najveľkolepejšia záverečná reč odvtedy, čo Darrow obhajoval Leopolda a Loeba! Ako sa vám to páči ako reklama? – rozplýval sa Coles.

– Porovnávať ma s Clarenceom Darrowom! Zbláznili ste sa?

– Hlavné je, že to zabralo, – odbil ho Coles, dotknutý, že jeho stratégia sa nestretla s takým nadšením, aké si podľa neho zasluhovala. – Pozrite, Ben, pochopte jednu jedinú vec. Na celý ostatok svojho života si zapamätajte, že ľudia sa delia na dve skupiny: na tých, čo sú v televízii, a na tých, čo na televíziu iba pozerajú. Ak nie ste v televízii, pokojne môžete aj nejestvovať. Toto je báječná šanca, ako sa do televízie dostať. A keď tam už budete, môžete v Show na dnes pustiť prvú hlášku o našej knihe. Potom si zaslúžite malú prémiu.

– Akú? – spýtal sa Ben skepticky.

– Pravidelný seriál. Povedzme dvakrát alebo trikrát v programe Show na dnes alebo Dobré ráno, Amerika takéto čosi: slávny mladý obhajca Ben Gordon sa zaoberá právnickými problémami, o ktorých mu ľudia telefonujú. Telefonáty v týchto dňoch frčia. Robí ich Phil Donahue a vynikajúco sa mu darí. Sú v tom prachy. Kopec prachov. A publicita. O to dnes ide. Budete mať viac prípadov, ako dokážete zvládnuť!

– Ba veru! – povedal Ben, priveľmi unavený, aby sa prel.

– Treba len vymyslieť zopár šokujúcich nápadov, niekoľko kontroverzných problémov, o ktorých budú potom ľudia rozprávať. Zastupujem aj veľmi vtipného autora komédií, a ak sa vám bude páčiť, mohol by vám napísať niekoľko krátkych duchaplných odpovedí. Písal aj pre prezidenta, – povedal Coles a potom dodal spôsobom, ktorý pokladal za jemný. – Samozrejme, aby bolo všetko v medziach zákona, mali by ste najprv prehovoriť Riordana, aby podpísal tú dohodu. Napokon, asi by ste nechceli byť človekom, čo ohlasuje knihu, na ktorú ešte nemá zmluvu a ktorú mu hocikto môže vyfúknuť. Ako by sa to páčilo bystrému mladému právnikovi?

– Neveľmi, – povedal Ben a pomyslel si: To je tá najlepšia príčina na svete neohlasovať nijakú knihu a neísť do nijakej Show na dnes. Keby bol menej unavený, bol by bojoval. Takto len položil.

Hotel, v ktorom ubytovali izolovaných porotcov, sa v takom neskorom čase mohol pochváliť iba dvoma otvorenými občerstvovacími zariadeniami. Alžbetínskou tavernou, malým tmavým barom, zariadeným ako anglický hostinec z čias sira Waltera Raleigha, a kaviarničkou nazvanou Tropicana, ktorá mala byť akýmsi rajom z južných morí, oplývajúcim zelenou a oranžovou vegetáciou z plastiku.

Walter Grove si vybral Alžbetínsku tavernu, kde boli čašníčky tak zvierajúco našnurované do priliehavých kostýmov, až hrozilo, že im každú chvíľu povyskakujú z rób poprsia. Priveľmi unavený, aby ho uviedli do vytrženia ženské zvody, Walter Grove sa potreboval pred spánkom čohosi napiť – príliš ho rozrušoval strach, že táto porota odsúdi Dennisa Riordana na ostatok života do väzenia. Poburovalo to Grovov zmysel pre spravodlivosť; znepokojoval ho osud toho dobrého a slušného človeka. Vedel, že ak mu čosi nepomôže, s takýmito pocitmi nezaspí. Práve si pomáhal druhým pohárikom, keď zbadal, že na opačnom konci haly vchádza do Tropicany Violet Tolliverová. S pohárom v ruke opustil Walter Grove tavernu a prešiel cez halu.

Violet si prezerala jedálny lístok, hľadala niečo, čo by ukojilo jej nočný hlad, ale pritom nechcela riskovať nejaké mastné jedlo, ktoré celý deň ohrievali v tepelnom boxe. Hoci bola takmer polnoc, rozhodla sa pre raňajky. Práve si ich u čašníčky objednala, keď sa zjavil Walter Grove.

– Smiem? – spýtal sa.

– Samozrejme.

– Nechcete sa niečoho napiť? Môžem vám čosi priniesť z baru.

– V tejto chvíli by som si rada, naozaj rada dala niektoré z tých úžasných čínskych jedál.

– A uvedomujete si, slečna Tolliverová, že pozajtra už nebudú nijaké báječné čínske jedlá?

– Myslela som na to, – priznala sa. – A takisto som si myslela, že ma viac nebudete volať slečna Tolliverová.

– Len čo vyjdete naposledy zo súdnej siene, budete zasa tá osobnosť, akou ste v skutočnosti. A tak od pozajtrajška ste opäť slečna Tolliverová.

– Prečo?

– Nemohli by ste žiť tak ako ja. Na smrť by vás to nudilo. A ja zasa nemôžem žiť tak ako vy. Ustavičný vzruch by zasa na smrť unudil mňa.

Po prvý raz si uvedomila, ako vážne sa Walter Grove pozerá na ich krátky vzťah. Hľadela mu uprene do prenikavých sivých očí a zistila, že sú úprimné a nehanebne obnažujúce vnútro. Keby o ňom nemala vlastné predstavy, bola by sa uchýlila k jednému z mnohých nenútených a veselých trikov, akými už roky čelila podobným poznámkam. Ale toto nebola spoločenská hra, aké ju tak často nútili hrať. Toto bolo poctivé priznanie. Z úcty k tomu priznaniu mlčala.

O chvíľu jej čašníčka priniesla tanier s praženicou, chrumkavou slaninkou, opekanými zemiakmi a hriankami, džem a šálku kávy. Zaskočená toľkým jedlom Violet sa rozpačito ospravedlňovala: – Už som vám spomínala, že mávam obrovitánsky apetít!

– Viem, – povedal, – a všetky vaše kamarátky doháňa do šialenstva, že si udržiavate takú báječnú postavu.

– Myslím, že je to v metabolizme. Nedáte si čosi?

– Nie, ďakujem. Len jedzte. Dajte sa do toho! – Začala jesť. – Zrejme si o mne myslíte, že som tvrdohlavý blázon, – ozval sa.

Prestala jesť a pozrela ponad stôl priamo naňho. – Prečo máte ten dojem?

– Pretože trvám na tom, aby Riordana oslobodili.

– Ak tak cítite, mali by ste tak aj hlasovať. – Chcela sa znova pustiť do jedenia, ale mala pocit, že musí dodať: – Hoci sa musím priznať, že ma prekvapuje… – Odrazu zmĺkla. – Prepáčte, to som nechcela povedať.

– Prečo nie? Ak tak cítite? – zopakoval jej slová.

Priznala sa. – Pretože väčšina hádok, ktoré som absolvovala so svojimi manželmi, začínala sa práve takto. Povedala som čosi ako „Musím sa priznať, že ma prekvapuje tvoj odpor k mojim priateľom.“ Alebo „Musím sa priznať, že tvoje správanie na dnešnom večierku ma uvádza do rozpakov.“ Ustavične to bolo „Musím sa priznať“ – k tomu alebo k onomu. Táto fráza ma vždy nejako priviedla k čomusi, čo som najprv povedala a potom som to oľutovala.

– Čo ste sa chystali povedať o mne a potom to oľutovať? – spýtal sa Grove. Neodpovedala, nuž naliehal. – Povedzte mi to. Prinajmenej to nepovedie k rozvodu.

– Dobre. – Odložila vidličku aj nôž, pozrela mu priamo do očí a povedala: – Musím sa priznať, že na inteligentného muža, akým ste, na veľmi citlivého muža, akým ste takisto – a na to som prišla sama – absolútne neviete prijať realitu.

– Och, teda tak je to? – rozhorčilo ho to oveľa väčšmi, ako predpokladala.

– Ako porotcovia sme skladali prísahu, že sa budeme držať dôkazov. Dôkazy sú absolútne jasné. Obhajca, bystrý a veľmi schopný mladý muž, nevyvrátil ani kúsok z dôkazov, ktoré predostrel žalobca. A teraz, napriek všetkému, vy, tamtá uvravená ženská Rosenstonová a akýsi inštalatérsky zásobovač, ako sa len volá…

– Markowitz. Harold Markowitz.

– Vy traja zanovito trváte na svojom. Verte mi, nikomu nie je Dennisa Riordana ľúto väčšmi ako mne. Ale on predsa naozaj zabil Johnsona. A je našou povinnosťou, našou nešťastnou povinnosťou uznať ho vinným.

– Prečo? – spýtal sa Grove.

– Pretože si to vyžaduje zákon.

– Jedzte, lebo vám vychladnú vajíčka, – hrubo odbil jej argument.

– Tak sa so mnou nezhovárajte! – protestovala s hnevom. – Tak to robieval môj prvý manžel.

– Čo tak robieval? – spýtal sa Grove, prilievajúc do ohňa svoje vlastné rozhorčenie.

– Kedykoľvek sme sa začali prieť o čomsi dôležitom, vždy sa pokúsil umlčať ma čímsi non sequitur8. Akoby bolo pod jeho dôstojnosť diskutovať o čomsi serióznom so ženskou. „Vychladnú vám vajíčka“ je čosi práve také odrovnávajúce. Dočerta aj s vajíčkami! Radšej povedzte jediný rozumný argument na podporu svojej nerozumnej zaťatosti! – nástojila.

– Dobre, – povedal ani nie preto, že by bol súhlasil, ale prijal jej výzvu. – Odpovedzte mi na jednu otázku… – Odrazu zmĺkol. – Smieme o tom diskutovať?

– Zverili nám ten prípad. Teraz už o ňom smieme diskutovať, – vyhlásila pevne, ale potom dodala váhavo, tichšie: – Aspoň si myslím.

– Iba my dvaja? Nemali by sme o tom diskutovať za prítomnosti všetkých dvanástich porotcov?

– To hovoríte preto, lebo nemôžete uviesť jediný logický dôvod na svoje nanajvýš nelogické stanovisko, – obvinila ho.

– Logický dôvod? Dobre! Zoberte si všetky svedecké výpovede o Cletusovi Johnsonovi, ktorý znásilnil, olúpil a zavraždil Agnes Riordanovú. Zoberte si všetky dôkazy, ktoré predložila polícia! Krvné skúšky, spermie, odtlačky prstov, šperky, priznanie. Oveľa viac dôkazov, ako mali proti Riordanovi. Váš „logický“ zákon pustil Johnsona na slobodu. A teraz chcete odsúdiť Dennisa Riordana. Tak to zasa uráža môj zmysel pre logiku, slušnosť a spravodlivosť.

– Ale od nás predsa nežiadajú, aby sme súdili Cletusa Johnsona, ale Dennisa Riordana! – namietla.

– Bez Johnsona a toho, čo urobil, nikdy by nebolo prípadu Dennisa Riordana! – odsekol tak nahlas, že ostatní hostia v kaviarni sa zadívali smerom k nim.

Violet, ktorá sa väčšmi ovládala, mu ticho protirečila: – To nás neoslobodzuje od povinnosti hlasovať na základe dôkazov. Nemyslite si, aj ja by som rada videla Riordana na slobode. Ale náš justičný systém od nás vyžaduje verdikt o vine!

– A ja si zasa myslím, že v našom justičnom systéme je priveľa nespravodlivosti, – trval na svojom hlbokým, drsným hlasom. – Len mi je ľúto, že práve vy ste taká necitlivá, aby ste tomu porozumeli.

So zrakom sklopeným na tanier sa znova dala do jedla, ktoré jej medzičasom naozaj vychladlo. Po dlhom mlčaní sa ozval znova. – Netrápilo vás, že sudca umlčal Gordona zakaždým, keď sa dostal k záverom z Rogersovho prípadu?

– Rada by som sa bola dozvedela, čo zamýšľal povedať, ale ani to by nezmenilo moje rozhodnutie!

– Myslím, že nie. Odpusťte, že som vás obťažoval. Bon appetit! – povedal sarkasticky a zdvihol sa na odchod.

27

Cestou do mesta, kam ich viezol policajný autobus, porotcovia sa šikovne vyhýbali debatám o prípade. Ich rozhovory sa obmedzili na hotel a na ubytovanie.

– Mali na mňa pamätať s doskou do postele, – hundral Harold Markowitz. – Pre môj chrbát jediná noc na mäkkom lôžku sú hotové muky. Ak sa tam ešte vrátime, dnes večer si takú dosku vypýtam.

– Dnes večer, – povedal Anthony Mascarella, – by som rád večeral doma a vyspal sa vo vlastnej posteli. Tak aby som zajtra ráno mohol ísť pekne-krásne do svojej roboty.

– Správne, – súhlasil Markowitz.

– Vy ste jeden z tých troch, čo túto procedúru zbytočne predlžujú, – obvinila Veronica Connellová Markowitza.

Elihu Prouty cítil, že povinnosťou predsedu poroty je zasiahnuť. – Nazdávam sa, že bude lepšie, ak sa budeme sporiť, až keď sa opäť ocitneme v miestnosti pre porotcov.

Keď sa za nimi zatvorili dvere, predsedajúci Prouty navrhol:

– Poďme ešte raz hlasovať. Možno ktosi cez noc zmenil mienku.

Violet Tolliverová rozdala papieriky. Napísali na ne svoje rozhodnutie a vrátili ich. Ako sa stalo už zvykom, Prouty zrátal hlasy a oznámil: Vinný – desať, nevinný – dva.

Jeden názor sa očividne zmenil. Ale nikto okrem Harolda Markowitza nevedel, koho názor to bol. On sám dospel k tomuto rozhodnutiu po dlhom premýšľaní počas bezsennej noci. Je to prehratá bitka, usúdil, deväť ku trom, a sotva záleží na tom, ako mi je Riordana ľúto, jednoducho nemáme šancu.

Bola to len výhovorka. Nepresvedčili ho hodiny debatovania a logického zdôvodňovania, stačila jedna noc na ubolenom chrbte, a zmenil názor. Urobil by čokoľvek, len aby nemusel prežiť ešte jednu takú mučenícku noc.

– Dobre, – poznamenal Prouty, – sme prinajmenej bližšie k cieľu.

– Ale nie dosť blízko, – poznamenala Veronica Connellová. – Ak existuje čo len jediný dobrý dôvod, podložený dôkazom, prečo hlasovať za nevinu, rada by som si ho vypočula.

– Aj ja! – pridala sa Violet Tolliverová, adresujúc svoju poznámku priamo Walterovi Grovovi.

Výzvu však prijala Deborah Rosenstonová. – Myslela som si, slečna Connellová, že z nás všetkých by ste práve vy mali aspoň trochu sympatizovať s tým dobrým írskym katolíckym džentlmenom, ktorý – a boh je tomu svedok – si toho v živote vytrpel viac ako dosť!

– Ak by som chcela vyjadriť niekomu sympatie, nešla by som do poroty. Poslala by som mu blahoprajný telegram, – odsekla Veronica Connellová. – Dôkazy proti Riordanovi nemajú nič spoločné s tým, že je Ír či katolík. Hovoria o tom, že si kúpil revolver a zabil iného človeka. A o tom, že je vinný! – Ako keby dávala lekciu svojim desaťročným žiakom v cirkevnej škole.

– Nanešťastie je to pravda! – súhlasila Violet Tolliverová.

Walter Grove si podrobne prezeral jej krásnu a známu tvár, teraz takú pevnú a odhodlanú. Už chcel čosi horkokrvne odseknúť, ale pretože ho sužoval pocit viny za urážky z predchádzajúcej noci, zmiernil hlas aj celý postoj.

Zamyslene povedal: – Ešte skôr ako budeme znova hlasovať, rád by som urobil to, o čom nám sudca Klein povedal, že ešte môžeme urobiť. Prezrieť si dôkazy. Rád by som videl závery z Rogersovho prípadu, o ktorých hovoril Gordon. Pán Prouty, boli by ste taký láskavý a vyžiadali by ste ten materiál?

Na chodbách Justičného paláca nastal rozruch, keď sa rozchýrilo, že od poroty prišiel akýsi odkaz. Ľudia od novín, ktorí postávali po chodbách a s napätím vyčkávali, sa nazdali, že by to mohlo znamenať aj rozsudok. No skúsenejší sliediči po súdnych sieňach vedeli, že tomu tak nie je, hoci z odkazu by mohlo vyplynúť, akým smerom sa uvažovanie poroty uberá.

Sudca Klein si v letku obliekol čierny talár a vyšiel na sudcovskú lavicu, zatiaľ čo Ben Gordon a Lester Crewe zašli ku svojim stolíkom. Klein si nasadil okuliare, prečítal si odkaz od poroty, urobil podráždené gesto a potom oznámil: – Chcú vidieť dôkaz obhajoby, závery z Rogersovho prípadu.

Lester Crewe sa spýtal: – Nie záznam svedectva sudcu Lengela o Rogersovom prípade?

– V odkaze stojí, že chcú samotné rozhodnutie. A pretože to je dôkazový materiál, nemám nijaký dôvod, prečo by som žiadosť mal odmietnuť. Nijaké námietky?

– Nie, pane, – musel Lester Crewe napokon súhlasiť.

– Nie, pane, – povedal aj Ben Gordon rovnako zmätený z tejto požiadavky ako jeho protivník.

Zatiaľ čo Walter Grove študoval text záverov z Rogersovho prípadu, jeho kolegovia zabíjali čas nervóznym čmáraním do blokov, písali si zoznamy, čo treba nakúpiť, a poznámky, ktoré im mali pripomenúť, že treba zavolať zubnému či inému lekárovi, aby sa u nich objednali, lebo práca poroty sa chýlila k záveru.

Harold Markowitz si dvakrát zapálil cigaru, len aby Veronica Connellová mohla namietať. – Pán Prouty! Má nám zaniesť pľúca iba preto, že rád fajčí odporne páchnúce cigary?

– Pán Markowitz, prosím vás! – požiadal ho vľúdne, ale utrápene predseda.

– Skoncujme s tým, nech si môžem konečne zafajčiť! – vybuchol Markowitz, vyberajúc si z úst cigaru. Obrátil sa na Waltera Grova: – Čo vám tak dlho trvá?

Ale Walter Grove aj naďalej mlčky študoval závery z Rogersovho prípadu.

Markowitz hundral ďalej: – Nazdám sa, že by sme mali sudcovi odkázať, že tu máme jedného zaťatého porotcu, ktorý celú prácu zdržiava.

– Dvoch zaťatých porotcov! – hrdo ho opravila Deborah Rosenstonová.

Harold Markowitz neodpovedal, len žul ďalšiu tabletku a cítil, ako mu škrípe medzi zubami ako brúsené sklo. Po tomto všetkom, pomyslel si, bude mi sklad s inštalačným materiálom pripadať ako hotový raj.

Anthony Mascarella, takisto v nádeji, že Grova presvedčí, aby skončil so študovaním tých záverov, poznamenal: – Keby sme sa vedeli dohodnúť na verdikte, bol by som vo svojom obchode ešte skôr, ako budú zatvárať. Nakoniec, ja nie som spisovateľ, ktorý nemá do čoho pichnúť, len vysedávať a čítať sudcovské zdôvodnenia.

Grove nereagoval.

Violet Tolliverová nepovedala nič, len naňho ďalej uprene hľadela, mlčky ho obviňujúc, že je až nepochopiteľne neústupný. Napokon, usúdila, čo možno čakať od muža s takou výraznou, drsnou tvárou?

Grove nakoniec položil odpis na stôl. Toto prosté gesto si vynútilo všeobecnú pozornosť.

– Tak čo, pán Grove? – spýtal sa predsedajúci Prouty, ktorý túžil posunúť veci dopredu.

– Hneď na začiatku chcem povedať, že nie som právnik, – začal Grove.

– To sme vedeli ešte skôr, ako ste začali čítať, – prerušil ho Anthony Mascarella.

– Nie som právnik, – zopakoval Grove, – ale viem po anglicky. A keď som si prečítal toto, jasne som pochopil, čo nám chcel Gordon povedať. Sudca Jasen sa tu uvádza ako jeden z tých, čo nesúhlasili s ostatnými sudcami. Povedal, že sa mýlia v tom, ako interpretujú zákon.

– Ale boli vo väčšine, – namietla Violet Tolliverová, – a preto boli v práve!

– Skôr ako čosi také tak ochotne pripustíte, vypočujte si, aký príklad sudca Jasen uvádza, aby zdôvodnil svoj názor. – Grove zdvihol odpis zo stola a pokračoval. – Hovorí: „Predpokladajme, že nejakého človeka zadržia pre jazdu pod vplyvom alkoholu a pridelia mu advokáta, ktorý ho má zastupovať. Potom, neskôr, sa ten istý človek stane svedkom brutálnej vraždy. Podľa rozhodnutia z Rogersovho prípadu polícia nebude smieť vypočuť toho človeka vo veci vraždy, ktorej bol svedkom, ak nebude pri výsluchu prítomný advokát, ktorý ho zastupoval v prípade jazdy pod vplyvom alkoholu. Poviete si, že predsa nejestvuje súvislosť medzi obvinením pre jazdu pod vplyvom alkoholu a vraždou, ktorej bol svedkom, no aj tak ten človek nemôže svedčiť, lebo jeho právnik nie je prítomný. A tak sa brutálny vrah môže dostať so zdravou kožou na slobodu. Ale to je predsa šialené! A my sme šialenci, ak na to pristaneme.“ Je tak, slečna Tolliverová?

Violet neodpovedala, len hľadela na Waltera Grova. Pokračoval.

– Gordon sa nám snažil vysvetliť, že vylúčenie priznania Cletusa Johnsona bolo rovnako šialené. Že súdne rozhodnutie, ako tu hovorí sudca Jasen, by malo byť „logické, správne a rovnako aj praktické, ak si súdy majú udržať rešpekt verejnosti.“

– My nie sme sudcovia, sme len porotcovia, – pripomenula mu Violet.

– Počúvajte ma, – povedal Grove nástojčivo a so známkami hnevu v hlase. – Sudca Jasen potom opakuje varovanie sudcu Cardoza. „Justícia, hoci má povinnosti voči obžalovanému, má takisto povinnosti voči žalujúcemu.“ Áno, to značí, že má byť spravodlivá k obvinenému, ale spravodlivá musí byť aj k verejnosti. Pozorne počúvajte, čo povedal ďalej Cardozo. „Pojem spravodlivosti nemôžeme donekonečna naťahovať, až je z neho tenučké vlákno.“

– To už raz Gordon povedal, tak čo? – priečil sa Harold Markowitz.

– A Gordon mal pravdu! Keď sudca Lengel odmietol Johnsonovo priznanie, nielen že natiahol spravodlivosť až na prasknutie, on ju dotrhal na kúsky.

Predseda poroty Prouty zasiahol. – Kam smerujete, pán Grove?

– Len premýšľajte, – povedal Grove kolegom z poroty. – Ak by Johnsonovo priznanie neboli zamietli, Riordan by tu nebol. A ani my by sme tu neboli!

Violet Tolliverová s výzorom netrpezlivej blahosklonnosti namietla: – Pán Grove, Johnsonovo priznanie vylúčili. A my sme tu. A máme povinnosť, ktorú musíme splniť. Vráťme sa k nej.

– Povinnosť? Akú povinnosť? – spýtal sa jej Grove.

– Sme porotcovia! Musíme hlasovať za vinu, alebo nevinu na základe dôkazov, a všetky smerujú k jedinému záveru. Verte mi, je mi to ľúto práve tak ako ostatným, – priznala sa Violet.

– Naozaj? Tak s tým čosi robme! – vyzval ju Grove.

– Robme! Čo s tým môžeme urobiť? – spýtala sa.

Grove sa odmlčal, kým nemal pocit, že sú absolútne sústredení, potom pomaly povedal: – Som pripravený urobiť to, čo navrhoval Gordon, keď ho sudca Klein umlčal.

– A to? – spýtala sa Violet Tolliverová.

– Som pripravený povedať sudcom a súdom, že, dočerta, už toho máme akurát dosť! Našu trpezlivosť už naozaj naťahovali až na prasknutie. Verejnosť má takisto práva ako zločinci!

– Nuž čože, cítiť tak môžeme, – povedala Violet Tolliverová. – Ale čože už my dvanásti s tým urobíme?

– Sudcovia nie sú neomylní. Sú to ľudské bytosti ako my. Ak sa zmýlili, mali by sme im povedať, že sa zmýlili, – vyhlásil Grove.

Ani nie tak z prieku ako zo zvedavosti sa Violet Tolliverová spýtala: – A čo navrhujete?

– Ak sudcovia trestajú políciu tak, že prepúšťajú zločincov na slobodu a z nás robia nové obete, prečo by sme my nemohli pokarhať sudcov tým, že prepustíme Dennisa Riordana na slobodu na znak nášho rozhorčenia?

– Môžeme si to dovoliť? – spýtala sa Violet mäkko. – Veď dôkazy…

Anthony Mascarella sa toho zachytil. – Správne! Ja som za toho človeka, ale dôkazy sú proti nemu!

– Dôkazy? – zopakoval Grove. – Počas tohto procesu sme sa čomusi naučili. Dôkazom je iba to, čo pripustia sudcovia. A ako to robia? Lengel nám poskytol dokonalú ukážku. Nepripustil Johnsonovo priznanie, pretože Johnsona prepustili na záruku po predchádzajúcom znásilnení a jeho advokát z tamtoho prípadu nebol prítomný, keď sa Johnson priznal. Zmučený, pokrivený technický dôvod, a na jeho základe prepustia vraha!

– Nanešťastie, – zastarela sa Veronica Connellová, – v prospech Riordana nehovorí nijaký technický dôvod.

– Počkajte, – povedal Walter Grove. – Možno aj hovorí.

Jeho jedenásť kolegov si sadlo vzpriamenejšie a počúvalo s väčším zaujatím.

– Pamätáte sa, čo nám sudca Klein povedal vo svojom ponaučení? Jedným zo základných predpokladov, ktoré obžaloba musí dokázať, aby dosiahla verdikt znejúci vinný z vraždy druhého stupňa, je úmysel, – vykladal Grove.

– Len nerada argumentujem proti Riordanovi, – povedala Violet Tolliverová, – ale ten predavač dosvedčil, že revolver si kúpil niekoľko dní predtým, ako zabil Johnsona. Nazdám sa, že to naznačuje úmysel.

– Zdá sa mi očividné, že po celý ten čas zamýšľal zabiť Johnsona, – povedala Veronica Connellová.

– Okrem toho, otvorene to pripustil, – doložila rýchlo Violet.

– Kedy? – spýtal sa Grove.

– Počuli ste ho. V priznaní, – vyhlásila Violet, na ktorej sa začali prejavovať známky netrpezlivosti.

– Presne! – odpálil Grove. – Vo svojom priznaní. Ale povedzme, že sa rozhodneme to priznanie odmietnuť. Kde je potom dôkaz o úmysle? Ako Gordon počas krížového výsluchu povedal, Riordan predavačovi ani len nenaznačil, že zamýšľa zabiť Johnsona. Predavač priznal, že ho z podobného úmyslu nepodozrieval. Riordan o tom nepovedal ani svojmu šéfovi. Nepovedal o tom nikomu. Jediné priznanie o úmysle, ktoré Riordan urobil, je v jeho doznaní. Čiže ak vylúčime Riordanovo doznanie, tak ako Lengel vylúčil doznanie Johnsonovo, kde je dôkaz o úmysle? Niet ho. A tak nám chýba základný prvok, o ktorom sudca Klein povedal, že ho musíme mať, aby sme mohli Riordana uznať vinným z vraždy.

V miestnosti sa odrazu rozhostilo ticho, plné premýšľania. Predsedajúci Prouty cítil, že by mal čosi povedať, ale Grovov návrh bol taký prekvapujúci, že sa mu nedostávalo slov.

– Nuž, ja neviem, – povedala Eudora Barnesová placho, naznačujúc, že by bola ochotná popremýšľať o Grovovom návrhu, ale obáva sa následkov.

Veronica Connelová nahlas premýšľala, akoby len nerada otvorene pripúšťala, čo si myslí. – Bolo by to čosi smelé… takmer revolučné.

– Nemyslím si, že na to máme právo, – zašepkala Violet Tolliverová.

– Je to jediný spôsob, ako pobúrení občania môžu dosiahnuť, aby ich hlas bolo na súdoch počuť, – povedal Walter Grove. – A pamätajte, v tomto prípade sa na slobodu nedostane človek, ktorý by mohol spáchať ďalšie zločiny.

Predseda Prouty sa ozval: – Možno by sme mali ešte raz hlasovať. Slečna Tolliverová?

Violet začala trhať celé hárky na hlasovacie lístky a rozdávať ich. Všetci dvanásti už mali svoj kúsok papiera pred sebou, ale skôr ako na ne napísali svoje rozhodnutie, sa spýtala: – Čo sa stane… chcem povedať, čo urobí sudca Klein?

– Nemôže urobiť vôbec nič! – vyhlásil Walter Grove. – Ak sa raz porota rozhodne, že obžalovaného zbavuje viny, je koniec. Žiadny sudca, žiadny súd nemôžu zvrátiť výrok poroty o nevine.

– Ja neviem, – povedala Violet. – Desí ma to.

– Prečo? Pretože si nás opantala táto vznešená, oficiálne pôsobiaca budova? Pretože sa bojíme muža, ktorý sedí v čiernom talári na vysokej sudcovskej stolici? Čoho sa to bojíme? Našej vlastnej vlády? Pamätajte si, vláda, to sme my. A ak si myslíme, že je v čomsi chyba, je naším právom, ba povinnosťou povedať to. Áno, našou povinnosťou je aplikovať pravidlo sudcu Jasena, dokázať, že náš verdikt je „logický, správny a aj praktický“, aby sme pomohli našim súdom „udržať si rešpekt verejnosti“.

Porozhliadal sa okolo dlhého stola, prezrel si ostatných jedenástich porotcov, z ktorých väčšina buď nemala taký istý názor na vec ako on, alebo ju premohla závažnosť toho, čo navrhoval.

Deborah Rosenstonová prvá napísala na lístok, ako sa rozhodla. Otvorene, nijako sa netajac, aký je jej verdikt. Ale Walter Grove to nepokladal za víťazstvo, pretože na Riordanovej strane bola po celý čas.

Väčšmi bol zvedavý na Veronicu Connellovú, cieľavedomú, precíznu mladú ženu. A na Harolda Markowitza, Anthonyho Mascarellu, plachú Eudoru Barnesovú a Eliha Proutyho, poctivca, ktorý hlasoval podľa náboženského presvedčenia. Ale najväčšmi bol Walter Grove zvedavý na Violet Tolliverovú.

Vzala do ruky ceruzku, zakryla si svoj lístok pred zrakmi ostatných a napísala naň svoje rozhodnutie. Poskladala lístok, ale potom, namiesto toho, aby ho podala predsedajúcemu Proutymu, roztrhala ho na kúsky.

– Skúsila som hlasovať za nevinu, – priznala sa, – ale ustavične musím myslieť na to, čo povedal pán Crewe: že taký výsledok môže dať rodine každej obete právo zabiť. A za to hlasovať nemôžem.

– Ani ja, – pritakala Veronica Connellová, otvárajúc svoj lístok, na ktorom bolo jasne napísané vinný. – Vraciame sa k justícii hraničiarov.

– Slečna Connellová, – odvetil Walter Grove, – dovolím si tvrdiť, že opäť raz žijeme na hranici. Naše mestečká a mestá sa znova stali hranicou. A zachrániť nás môže len zákon. Ale ak naše súdy premenili zákon na neschopný nástroj, ktorý zapríčinil, že taký slušný, na zákony dbajúci človek ako Dennis Riordan musel vyjsť z domu, kúpiť si revolver a zabiť, tak hádam by naše súdy mali vedieť o našom hneve, o našom sklamaní. Tento prípad nám poskytuje príležitosť na to, aby sme im to povedali. Prosím vás všetkých, roztrhajte lístky, popremýšľajte o tom, a až potom hlasujte.

Eudora Barnesová sa nesmelo ozvala: – Sudca Lengel povedal, že tie inštitucionálne záruky nie sú na prospech zločincov, ale na to, aby chránili naše práva.

– Ale na druhej strane, – zasiahla do sporu Deborah Rosenstonová, – sudca Lengel takisto povedal, že si uvedomoval Johnsonovu vinu, a napriek tomu ho oslobodil! Chcel to urobiť? Nechcel. Viete, keď to Lengel povedal, naozaj som ho ľutovala. Ten Johnsonov prípad nebol preňho ľahký, ako tento prípad nie je ľahký pre väčšinu z vás. Ale ja som za pána Grova. Toto je azda jediná šanca, akú ktokoľvek z nás bude mať, aby vstal a povedal: „Dosť! Chceme, aby naše ulice a domy boli bezpečné. Nehľadajte viac toľko cestičiek na ochranu vinníkov, lebo tak ohrozujete všetkých nevinných!“

– Hovoríte krásne, pani, – namietol Armando Aguilar, – ale čo dôkazy – revolver, svedkovia, to všetko? Poviem vám pravdu, rád by som videl, ako sa ten chlapík dostane na slobodu. Ale dôkazy…

– Dôkazy, – odvetil Grove, – celé kopy dôkazov tvrdili, že Johnson je vinný. Ale z technických príčin sa ocitol na slobode. Žiadam vás, vytvorme si naše vlastné technické príčiny. Ak Lengel cítil, že je jeho povinnosť prepustiť na slobodu usvedčeného zločinca, aby možno znova zabil, ja sa nazdávam, že môžeme dožičiť rovnakú voľnosť Dennisovi Riordanovi, ktorý nikdy predtým, za celý svoj život, nijaký zločin nespáchal a nikdy ani nespácha. Odmietate?

Nikto mu neodpovedal.

– Svojím verdiktom môžeme zároveň spôsobiť, že naše hlasy zaznejú v tlači a na súdoch. Budeme hovoriť, že ľudia chcú, aby sa do justície opäť vrátil rozum. Hlasujte na tomto základe. Hlasujte za svoje pobúrenie!

A pretože nikto mu nijakým argumentom neprotirečil, predseda Prouty povedal: – Slečna Tolliverová, rozdajte, prosím, nové lístky!

Všetci znova napísali na lístky, ako sa rozhodli, lístky zrátali a výsledok znel: Vinný – sedem. Nevinný – päť.

Ukazovalo sa, že to bude dlhý a namáhavý deň.

28

O štyri hodiny a sedemnásť minút neskôr, po nanajvýš zaujímavej debate a ďalších jedenástich hlasovaniach poslali do pracovne sudcu Kleina odkaz. Sudca odložil cigaru, vzal si čierny talár a idúcky zavolal na zriadenca. – Povedzte im, aby do súdnej siene priviedli Riordana. Nájdite Crewa. Nájdite Gordona. Majú rozsudok.

Ľudia z celej budovy sa nahrnuli do súdnej siene. Ben Gordon, Lester Crewe a Arlene Robbinsová pili práve kávu v reštaurácii oproti Justičnému palácu. Tam ich našiel zriadenec. Ben a Lester sa pozreli na seba.

– Tak to máme, – povedal Lester.

– Počuj, Les, ešte raz by som ti chcel povedať, ako ma mrzí, čo som ti vtedy povedal.

– Zabudni na to, – povedal Lester. – Poďme!

Na prahu súdnej siene ich privítali kamery, svetlá a mikrofóny, novinári ich zaplavili žiadosťami o tip na rozsudok. Ben aj Lester všetkých odmietli. Pretlačili sa dnu. Už od dverí Ben uvidel, ako do súdnej siene k stolíku obhajoby privádzajú Dennisa Riordana. Stisol Arlene ruku a pobral sa zvítať so svojím klientom.

– Pán Riordan… – privítal ho Ben s účasťou.

– V poriadku, chlapče. Myslím, že nás čakajú zlé správy.

– Aj ja si tak myslím.

– Počúvajte, urobili ste, čo ste mohli. Včera v noci som písal list otcovi Dennisovi… – Riordan sa usmial. – Nikdy predtým som svojho syna nenazýval otec. Napísal som mu, ako ste za mňa bojovali. Ako ste sa pre mňa bili so sudcami. Čo vám ten sudca urobí?

– Nič hrozné, – povedal Ben, lebo nechcel starého muža rozrušiť.

Sudca Klein vystúpil na svoju lavicu a naznačil zriadencovi, aby priviedol porotu. Keď už sedeli na svojich miestach, oslovil Proutyho: – Pán predseda, oznámili mi, že porota dospela k rozhodnutiu.

– Áno, vaša ctihodnosť.

– Prosím, nech obžalovaný vstane! – nariadil Klein.

Dennis Riordan a s ním aj Ben Gordon vstali.

– Tvárou k porote! – Riordan poslúchol a Klein sa spýtal: – Pán predseda, ako znie rozhodnutie poroty?

Elihu Prouty si nervózne oblizol pery, potom z napísaného dokumentu prečítal: – My porota vyslovujeme rozhodnutie, že je vinný…

Prerušil ho hlasitý výbuch z miest pre divákov a tlač, ale sudca Klein kladivkom sálu utíšil. – Toto nie je futbalový štadión, ale riadny súd! – Obrátil sa k Proutymu. – Váš rozsudok teda znie – vinný?

– Ľutujem, vaša ctihodnosť, ale prerušili ma.

– Pokračujte!

– My porota vyslovujeme rozhodnutie, že je vinný súdny systém. Pokiaľ ide o obžalovaného Dennisa Riordana, sme toho názoru, že je nevinný!

Nasledovala chvíľa napätého ticha, až kým sa neozval sudca Klein: – Pán, predseda, iste máte svoje rozhodnutie napísané. Rád by som ho videl. – Zriadenec vzal dokument, podal ho sudcovi, ktorý sa doň zahľadel a nakoniec zavrčal: – Jasne proti dôkazom! – Potom s ľútosťou dodal: – Ale jedného dňa sa to muselo stať. Robíme, ako najlepšie vieme, ale ľudia nám nechcú rozumieť. – Poskladal dokument a rozhodol sa zaradiť ho medzi svoje najvýznamnejšie vlastníctvo. Musel to spísať Grove, ten spisovateľ, usúdil Klein trpko. Pozrel na Dennisa Riordana.

– Pán Riordan, počuli ste rozhodnutie poroty. Ste voľný.

Potom, ani sa nepoďakujúc porote, ani neoceniac jej robotu, ako bolo zvykom, Klein vyhlásil:

– Porota sa rozpúšťa.

Posledný raz v tomto procese udrel kladivkom.

Skôr ako ich stačili obkľúčiť novinári, Dennis Riordan a Ben Gordon šli k boxu poroty potriasť si ruky so všetkými porotcami. Violet Tolliverová neodolala. Pobozkala Dennisa Riordana na líce a stisla mu ruku.

– Uľavilo sa mi, že sme našli spôsob, ako to urobiť, – povedala. – Poďakujte sa za to pánu Grovovi.

– Pánu Gordonovi, – zavracal ju Grove. – Poďakujte sa pánu Gordonovi!

Porota sa odrazu cítila opustená a zbytočná. To, čo ich tak naplno celé dni ovládalo, sa skončilo. Potriasali si rukami, zdvorilo sa lúčili a odchádzali, aby sa vrátili do svojich normálnych životov.

Keď sa v tento posledný deň spýtala Violet Tolliverová Waltera Grova, či ho môže zaviezť niekam do mesta, jej ponuku okamžite prijal. A dodal: – Najmä ak sa budem môcť ospravedlniť za tie urážlivé slová, ktoré som vám včera večer povedal. Čo tak ísť niekam na obed? Náhodou poznám v meste dobrú čínsku reštauráciu.

– Kiežby som mohla, – povedala Violet, – ale musím ísť do kancelárie, čakajú ma rozhodnutia, sťažnosti. Dlho som bola preč.

– Nerobíte nikdy nič iné, len chodíte do kancelárie, objavujete sa v reklame a navštevujete večierky, ktoré sa vždy končia v spoločenských rubrikách?

– Robím.

– A čo?

– Pokojné nedeľné rána patria iba mne. Vtedy je v tomto meste najkrajšie. Chodím na dlhé osamelé prechádzky.

– Robíte aj výnimky?

Zaváhala, potom priznala: – Občas.

– Ako napríklad najbližšiu nedeľu ráno?

– Začínam skoro, – varovala ho. – O ôsmej.

– O ôsmej mám už napísaných desať strán z románu, – povedal. – Zastavím sa po vás.

Ben s Arlene schádzali po schodoch Justičného paláca. Dennis Riordan šiel medzi nimi. Okamžite ich obstali kamery a mikrofóny. Z mäteže sa znova a znova vynárala jediná otázka.

– Pán Riordan, aký je to pocit byť opäť na slobode?

Dennis Riordan, jednoduchý a plachý človek, odpovedal: – Ešte neviem. Viete, ani som len nepomyslel, že ma oslobodia. Je to len vďaka Benovi… tomu skvelému chlapcovi… chcem povedať, že je to báječný advokát, môj obhajca. – Nesmelo pozrel na Bena, akoby hľadal súhlas na to, čo nakoniec povedal: – Ďakujem mu, že som opäť voľný. A teraz si musím premyslieť, čo s tým urobím.

– Pán Riordan, ak by ste svoj život mali žiť ešte raz, urobili by ste to, čo ste urobili? – spýtala sa akási reportérka.

Riordan starostlivo zvažoval odpoveď. – Ak by som mal svoj život prežiť ešte raz, chcel by som, aby žila Aggie, aby žila Nedda a aby sa tá strašná vec nikdy nestala.

Oči sa mu zahmlili. Blížili sa fotografisti. Ben musel zasiahnuť. – Prosím vás! Pán Riordan má právo na svoje osobné pocity a na súkromie!

– Vďaka, Ben, – povedal Riordan, zvierajúc Benovi rameno. Pritiahol si ho k sebe a zašepkal: – Uvidíme sa ešte, chlapče, však?

– Isteže, – sľúbil mu Ben. – Len čo ruch okolo prípadu utíchne, prídem vás navštíviť.

– A priveďte aj svoje dievča. Je veľmi pekné. Mali by ste sa vziať.

S týmito slovami sa Dennis Riordan pretlačil cez zástup reportérov a kameramanov, nevšímajúc si ich nástojčivé otázky. Obrátili sa teda k Benovi a Arlene.

– Pán Gordon, počuli ste, čo povedal okresný prokurátor Crewe?

– Nie, – odvetil Ben.

– Povedal, že neľutuje, že porota vyslovila taký verdikt. Bola to veľkodušnosť porazeného, alebo snaha zmenšiť rozsah porážky?

– Ani jedno, ani druhé, – odpovedal Ben. – Povedal len to, čo budú už zajtra hovoriť všetci zodpovední žalobcovia v tejto krajine. Možno odo dneška sa budú naše súdy viac zaoberať základnými otázkami viny a neviny, takže recidivistov, ktorí ohrozujú našu spoločnosť, budeme môcť usvedčiť. A za to môžete poďakovať jedinému človeku.

Ben ukázal na Dennisa Riordana, ľahostajne si raziaceho cestu k metru, ktoré ho zavezie domov, do záhradky a k ostatku jeho rozstrapkaného života.

Ben a Arlene sa konečne odtrhli od reportérov. Keď prechádzali cez Radničný park, spýtala sa ho: – Čo ti to povedal Riordan, keď ťa chytil za rameno a šepkal ti do ucha?

– Povedal, že by sme sa mali vziať. Že nemáš dovoliť svojej skúsenosti z detstva, aby ti zatienila celý život. Že Ben Gordon nepatrí k takým ľuďom, ako bol tvoj otec. Že Ben Gordon je slušný chlapec a dobrý právnik a bude ti milujúcim a oddaným manželom.

– To všetko povedal za takú krátku chvíľu? – spýtala sa Arlene neveriacky.

– No, pravdu povediac, – odvetil Ben, – povedal iba toľko, že by sme sa mali vziať. Ostatné bola moja záverečná reč. Samozrejme, založená na dôkazoch.

Poznámky prekladateľa

1 NFL – Národná futbalová liga

2 Prima facie – Na prvý pohľad, dôkaz prvým dojmom

3 MIT – Massachusetts Institute of Technology – Massachusettský technologický inštitút

4 Cordon bleu (z fr.) – vynikajúca kuchárka

5 Cause célèbre (z fr.) – slávny súdny prípad

6 Douayská verzia – anglický preklad biblie z latinskej Vulgáty, ktorý urobili rímskokatolícki učenci v Douai v r. 1610

7 Simon Legree – krutý plantážnik z románu Harriet Beecherovej-Stowovej Chalúpka strýčka Toma

8 Non sequitur (z lat.) – replika, ktorá nemá nijaký alebo len malý vzťah k povedanému

Henry Denker

POBÚRENIE

Z anglického originálu Outrage, Avon, New York 1983, preložil Ján Kamenistý

Obálku navrhol Bruno Musil

Ilustrácia na obálke Peter Rónai

Vyšlo vo vydavateľstve Smena, Bratislava, ako 3 806. publikácia

Edícia Labyrint, zväzok sto päťdesiaty tretí

Rok vydania 1990

Zodpovedná redaktorka Anna Smiková

Výtvarný redaktor Jozef Pernecký

Technická redaktorka Magdaléna Rejková

Jazyková redaktorka Eva Kleknerová

Elektronické formáty Petr Uhlíř 2014

ISBN 80-221-0110-9

Obsah

Titul

Copyright

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Poznámky prekladateľa

Tiráž