Už popáté nás skvělý vypravěč zve na cestu do starověkého Egypta, ke dvoru královny Hatšepsut zvané Hatusu, jíž věrně slouží její statečný a moudrý soudce Amerotke. Hned na začátku se ocitneme v Údolí králů, mezi vykradači hrobek. Po skvostech pohřbených faraonů zatoužilo bratrstvo černě oděných zabijáků. Brzy nato je ve své vlastní posteli nalezen mrtev generál egyptské armády, kolem jehož

těla se hemží smrtelně jedovaté rohaté zmije. O generálovi bylo známo, že od hrůzného zážitku z válečné výpravy trpí panickým strachem z hadů, což celou záhadu jenom zvětšuje.

Jde vůbec o vraždu? Nemohlo jít o pokus postavit se tváří v tvář svým nočním můrám? Amerotke a jeho nerozlučný pomocník, beznosý trpaslík Šufoj, se pouštějí do pátrání.

Případ se ale komplikuje a kromě generálovy smrti je náhle třeba vyšetřit ještě zmizení čtyř dívek z Isidina chrámu a příšernou vraždu kapitána chrámové stráže. Královna-faraon navíc trvá na tom, že předně musejí být dopadeni a usvědčeni lupiči bezostyšně plenící bohaté hrobky. Soudce neví, kam skočit dřív, a vražedný útok na jeho osobu mu taky nijak zvlášť neprospěje. Do toho se kromě živých začnou záhadně ztrácet i mrtví a všechno neúprosně spěje k ohromujícímu odhalení.

První dynastie starověkého Egypta vznikla kolem roku 3100

př. n. l. Mezi touto dobou a obdobím Nové říše (1550 př. n. l.) prošel Egypt řadou radikálních proměn. Podél Nilu vyrostla nová města, byly vybudovány pyramidy, došlo ke sjednocení Horního a Dolního Egypta a rozvinul se náboženský kult boha slunce Rea, boha Osirida a bohyně Isidy. Egypt musel čelit cizím nájezdníkům, z nichž nejsilnější byli asijští Hyksósové, kteří říši nemilosrdně vyplenili.

V roce 1479 př. n. l. faraon Tuthmose II. Egypt osvobodil a sjednotil, a celá říše stála na počátku nového a oslňujícího věku. Vládcové Egypta přesunuli své hlavní město do Théb, pyramidy byly nahrazeny skalními hrobkami ve Městě mrtvých na západním břehu Nilu a v Údolí králů se začalo budovat královské pohřebiště.

Pro lepší pochopení jsem v knize použil řecké názvy měst,

např. Théby nebo Memfis namísto jejich staroegyptských označení Veset a Mennofer. Místního názvu Sakkára užívám k označení celého komplexu pyramid v okolí Memfidy a Gízy. (Z téhož důvodu jsme také namísto staroegyptských jmen bohů, Anupev, Usirev, Eset, užili v překladu jejich starších řeckých ekvivalentů, Anubis, Osiris, Isis, pozn.

red.). Použil jsem rovněž zkrácené verze jména královny Hatšepsut a ve svém románu ji nazývám Hatusu. V roce 1479

př. n. l. zemřel Tuthmose II. a po krátkém období zmatků získala egyptský trůn Hatusu, která si své postavení udržela po dalších dvaadvacet let. Během její vlády se Egypt stal politickou velmocí a nejbohatším státem světa.

Za jejího panování se rozvíjelo rovněž egyptské náboženství, zvláště kult boha Osirida, kterého zavraždil jeho bratr Set a oživila milující manželka Isis. Ta také Osiridovi porodila syna Hora. Na pozadí uctívání slunce a z rituálů spojených s příběhem Osirida a dalších bohů je patrná snaha Egypťanů sjednotit do jisté míry náboženské obřady.

Egypťané hluboce uctívali všechny živé bytosti. Zvířata, rostliny, potoky a řeky byly pokládány za posvátné, a faraon, vládce všeho, byl uctíván jako ztělesnění vůle bohů.

Kolem roku 1479 př. n. l. se bohatství egyptské civilizace odráželo nejen v náboženských rituálech, ale i v architektuře, oblékání, vzdělanosti, vysoké životní úrovni a pohodlném životním stylu. Na vrcholu společenského žebříčku stáli vojáci, kněží a písaři. Zjemnělá kultura používala pro

označení osob a institucí metaforických opisů. Například faraon byl nazýván „Zlatým sokolem“, pokladnice „Domem stříbra“, válečný čas „Obdobím hyeny“, královský palác pak byl „Domem milionu let“. Navzdory vysoké a oslnivé kultuře egyptské společnosti dokázali být egyptští politici doma i v zahraničí nečekaně tvrdí a nelítostní a královský trůn byl vždy ohniskem intrik, žárlivosti a tvrdého soupeření. Na této politické scéně se v roce 1479 př. n. l. objevila mladá Hatusu.

Během roku 1478 př. n. l. překvapila tato mladá panovnice domácí i zahraniční odpůrce svou silou, porazila Mitánii, království na severu, a doma se zbavila svých politických oponentů vedených velkým vezírem Rahimerrem.

Tato pozoruhodná mladá žena nalezla oporu ve lstivém a prohnaném Senenmutovi, svém milenci a prvním ministrovi říše. Díky svému odhodlání dosáhla toho, že ji všechny složky společnosti uznaly za svrchovanou vládkyni Egypta.

Egypťané byli přesvědčeni, že život po smrti pokračuje.

Neznali strach moderního člověka z toho, co přijde po smrti.

Představovali si prostě zážitek, cestu do země daleko krásnější, do ráje, ve kterém vládne bůh Osiris. Hovořili o „daleké pouti do Západní země“ a byli přesvědčeni, že povinností každého Egypťana je dobře se na tuto další fázi své existence připravit. Musí být připraven na to, že ho po cestě mohou očekávat různá nebezpečí. Mrtvý bude muset projít zásvětím a vstoupit do soudní síně, kde bude jeho duše zvážena na Vahách pravdy. Za sídlo a symbol duše

považovali staří Egypťané srdce. Do krajin věčné blaženosti budou vpuštěni jen ti, jejichž srdce je čisté. Proto je cesta k nim spojená s řadou nebezpečí. Ta je však možno překonat nebo se jim dodržením určitých rituálů vyhnout. Mrtvé tělo je třeba nabalzamovat, očistit a pochovat podle Osiridova rituálu.

Mrtvý bude v hrobě potřebovat řadu předmětů, sluhy, pokrmy a nápoje, a to vše musí být pohřbeno společně s ním.

Pohřebiště na západním břehu Nilu nabízela nepřeberné množství pohřebních potřeb. O svátcích tam staří Egypťané často podnikali výlety a prohlíželi si nabídku rakví, pohřebních kanop a jiných obřadních předmětů. Ohromných obchodních úspěchů dosahovali i kněží různých chrámů; jejich modlitby před smrtí i po smrti zajišťovaly, aby všechno probíhalo tak, jak je třeba. V těchto zvyklostech neplatily žádné výjimky. Podrobovali se jim všichni, od nejchudších rolníků až po vládce Velikého paláce, samotného faraona.

Součástí faraonského následnického rituálu byla i povinnost zajistit pohřeb svého předchůdce a zaručit, aby byly královské hroby a sarkofágy řádně opatrovány a střeženy.

Objev Tutanchamonova hrobu v roce 1920 ukázal, jakými byly královské hrobky ve skutečnosti klenotnicemi. Byl v nich shromážděn doslova královský výběr drahocenných předmětů, od alabastrových nádob, lůžek a trůnů až po válečné vozy. Pokušení krást je však staré jako svět, a tak je jen logické, že přesná lokalizace takových hrobek byla

střežena jako státní tajemství. Královští architekti vynaložili veškeré úsilí na to, aby ukryli vchody, a dokonce vybudovali pasti, které by případného vetřelce polapily. Lákadlu takového bohatství se však nedalo odolat. Z tehdejších pramenů víme, že loupež uskutečněná za jedinou noc mohla z úspěšného zloděje učinit „milionáře“. Na druhé straně ovšem celá akce, proniknutí do hrobky, uloupení pokladů a jejich rychlý přesun, v sobě skrývala ohromná rizika.

Pokud byl zloděj dopaden, nemohl očekávat slitování. Čekala ho krutá smrt, byl zaživa naražen na kůl, ať už ve skalách nad Thébami nebo poblíž vstupu do Údolí králů. Ale přes to všechno se vždycky našlo dost podlých a nenasytných padouchů, kteří zkusili své štěstí. Faraoni v takovém drancování spatřovali přímý útok na svou osobu a na svou vlastní důstojnost a sílu. Dnes je Údolí králů a ostatní královské hrobky velikou turistickou atrakcí, ale za vlády královny Hatusu bývaly také dějištěm smrtelné hry na kočku a myš.

KERH: staroegyptsky „temnota“

Násilníci, kteří přepadali Domy milionu let, nemohli uvěřit svému štěstí. Pronikli do údolí s hroby urozených, hluboké rokle vpravo od čnícího vrchu zasvěceného bohyni Meretseger, Mlčenlivé, shlížejícího na nekropoli na západním břehu Nilu, přímo proti karnackému chrámovému komplexu.

Stráž u hrobu pro ně nepředstavovala žádnou potíž, kterou by nemohlo vyřešit ostří nože nebo škrticí smyčka utažená kolem hrdla. Vůdce jim sdělil přesné instrukce, podle nichž najdou skvostný hrob, který mají vyloupit. Jakmile postavy zahalené od hlavy k patě v černém pronikly do údolí, vyrojily se jako mravenci po rozvětvených pěšinách. Nikdo z nich neznal ani nepoznával žádného ze svých společníků. Spojoval je pouze jejich

cíl:

vyplenit

hrob,

vydrancovat

poklady,

shromaždované po celé věky v Domě věčnosti, jehož majitel dávno překročil Daleký obzor a vstoupil do Západní země.

Nyní, když byl úkol splněn, postupovali údolím, které bylo zalito měsíčním svitem. Světla na cestu měly ty dlouhé zástupy spěchajících postav obtěžkaných kořistí dostatek.

Všichni byli tak vzrušení úspěchem, že si nevšímali okolních zvuků, mručení a vytí nočních šelem, lvů, hyen a šakalů, zaznívajících v té širé pusté pláni mezi Městem mrtvých a nekonečnou vyprahlou pouští. Všichni považovali noční akci za skončenou, když vtom se vůdce zastavil a zvedl do výšky svou dýku. Prudce uhnul z úzké stezky a vnořil se mezi stěny z břidlice a písku. Jak se prudce prosmýkl mezi dvěma vyčnívajícími skalisky, zvedl se za ním oblak prachu. Průchod vedl k neviditelnému výstupku a pečlivě maskovaná rozsedlina skrývala vchod do další hrobky. Vůdce mávl na ostatní, aby ho následovali. Svolal je dohromady smluveným signálem, napodobujícím noční štěkání lišky. Lupičskou tlupu, jež nesla jméno démona, Sebaus, by nikdy ani ve snu nenapadlo tohle místo prozkoumávat.

Všichni se nahrnuli do malé předsíně a začali se probourávat zazděným vchodem. Jakmile se jim to podařilo, zažehli v přineseném kotli oheň a zapálili pochodně, které si nesli v pytlích. Rozmístili je po obvodu stěn. Sebaus už se dávno zbavil strachu z Království mrtvých. Muži se začali rozhlížet a zjistili, že hrobka sestává ze čtyř hrubě vytesaných komor. Z té hlavní, pohřební, vycházela tři skladiště. Hrobka byla zřejmě budována ve spěchu. Stěny nezdobily žádné malby, nestály tu žádné koše se sušenými květinami, omítka

nebyla ani pořádně dodělaná a vyhlazená. Oproti tomu vlastní pohřební komora a přilehlé sklady byly plné nesmírně cenných předmětů. Byly tam skvostné hrací stolky, slonovinové figurky, perleťové kazety, křesla a stoly z ušlechtilých dřev vykládané vzácnými kovy, nádoby s nejdražšími oleji, skříňky se šperky z drahých kamenů, poháry, náramky a květinové náhrdelníky. Vzadu v koutě se vršila sbírka drahocenných zbraní: dýky a meče v zdobených pochvách, překrásný luk. Hned vedle stála umělecky vyřezávaná skříňka s kanopami. Ale opravdovým pokladem byl sarkofág z rudého křemene, z jehož každého boku hledělo Horovo oko, vedžat. Vůdce Sebausu, někdejší písař, se sehnul a přečetl hieroglyfy.

„Rahimerre,“ zamumlal chraplavým hlasem, „bývalý velký vezír Egypta. No tak se podívejme, co všechno tady Jeho Ctihodnost má.“

Pomocí páčidel a palic se jim podařilo uvolnit víko.

Nechali je s třeskem padnout na zem. O velkou trhlinu, která tím na jednom boku vznikla, se nestarali. Vylezli po straně nahoru a uvnitř spatřili bohatě zdobenou pohřební schránu.

Rychle donesli potřebné nářadí, odstrčili víko, rakev vyzvedli a bezohledně ji hodili vedle na podlahu. Vůdce jednomu z mužů přikázal, aby rozbil překrásnou masku na obličeji mumie a odhodil ji. Ostatní se na mumii vrhli, odvíjeli obinadla, rejdili v nich prsty a hledali skryté skvosty a amulety.

Vůdce bandy se vrátil k sarkofágu. Vyšvihl se nahoru a pak opatrně seskočil na jeho dno. Sehnul se a začal pátrat kolem dokola. Jeho ruka nahmatala pouzdro z jemné kůže.

Rychle je zvedl, otevřel a vyňal knihu zabalenou do nejjemnějšího plátna. Dostal výslovný rozkaz, aby právě tuto věc vyhledal a obal nechal úmyslně ležet na podlaze. Vylezl ven a rozhlédl se po pohřební komoře. Jeho společníci se zamaskovanými tvářemi brali všechno, co mohli odnést.

Vyprázdnili schránky a police, truhlice obrátili dnem vzhůru a všechno cpali ve spěchu do pytlů a vaků. Velitel banditů si setřel pot z čela a spokojeně se ušklíbl. žádného ze svých mužů neznal; dostal prostě své rozkazy, přesné pokyny, kam jít a co udělat, a do nejmenších podrobností se jim naučil nazpaměť. Byl šťastný, že se mu dostalo tak velké cti. Těsně před půlnocí se dostavil do Vyschlé oázy na severním okraji údolí a setkal se s Chetrou, jejich mlčenlivým a tajemným mistrem. Chetra stál zahalen stínem, přesně jako v den, kdy ho vůdce Sebausu uviděl poprvé, na opuštěném Chnumově ostrově na sever od Théb. Jako obvykle předával své rozkazy přes prostředníka, tak tiše, že velitel nedokázal rozpoznat, jde-li o muže nebo ženu. Nerozeznával nic jiného než míhající se stíny a pronikavou vůni jasmínu. Je snad Chetra opravdu žena? Dřív by taková možnost vůdce Sebausu znechutila, ale cožpak i celému Egyptu nevládne žena? A což snad Chetra není hlubokou studnicí vědomostí o Údolí králů a všech jeho pokladech? Co na tom záleží! On nebo ona, hlavně že z nich

všech dělá takové boháče, že se jim o tom nikdy ani nesnilo.

Vůdce banditů k sobě tiskl knihu zabalenou v plátně a přemýšlel, kde mohl Chetra přijít ke všem těm vědomostem o skrytých hrobech, jako byl tento. Jak se o něm asi dověděl?

Rozkazy byly přece naprosto podrobné: postupovat po cestě nade dvěma útesy, dojít přesně doprostřed a zabočit za vyčnívající výstupek. Vůdce se díval, jak jeden z jeho banditů vyprazdňuje nádobu z čirého alabastru, která původně měla být na olej, ale teď byla plná perel. Bohatství tohoto hrobu mluvilo samo za sebe. Vzpomínal, co vlastně o Rahimerreovi ví. Nebyl to ten velký vezír, který se kdysi postavil proti královně Hatusu a pak byl donucen vypít pohár otráveného vína? Jeho rodina upadla v nemilost a musela vyhledat toto osamělé, skryté místo k ochraně Rahimerreova posmrtného života. Takových hrobů byla celá řada; některé byly objeveny náhodně, jiné však zůstaly tím, čím měly být, utajenou sbírkou pokladů.

Vůdce vykradačů si přitiskl hebký balíček na prsa, přešel ke stěně a tam jej rozbalil. Samotná kniha sestávala z papyrových listů, sešitých dohromady pevnou šňůrkou; písmo pocházelo od učeného písaře. Vůdce, který se v takovém písmu vyznal, začal opatrně číst, a jak se začetl, srdce se mu rozbušilo. Spěšně knihu zavřel a znovu ji zabalil do jemné látky. Světla pochodní pomalu dohasínala.

Přistoupil k východu z uměle vytesané jeskyně a vyhlédl ven.

Nízko nad obzorem spatřil na tmavé obloze hvězdy. Rozkazy,

které obdržel, byly naprosto přesné: vyplenit hrob a vrátit se do Vyschlé oázy, kde ho bude očekávat Chetra.

„Končíme!“ zavolal na své druhy. „Vezměte to, co máte.“

Zvedl ruku a na zápěstí se mu ve světle zaleskl náramek.

„Pamatujte, že si z toho nesmíte nic ponechat, nic nesmí být ukradeno. Kdyby jediný z vás cokoli ukradl, znamenalo by to konec pro všechny.“

Členové tlupy souhlasně přikývli. Chetra byl nemilosrdný; jakákoli krádež znamenala okamžitou smrt.

Opustili hrobku a pustili se vzhůru po hladkých a kluzkých skalách. Řadu předmětů přitom poztráceli, ale vůdce, rozrušený tím, co si přečetl, nařídil, aby je nechali ležet. Noc si žádala rychlost; ačkoli byla stále ještě tma, do oázy museli dojít před svítáním. Zanechali za sebou opuštěné údolí, vyšplhali po vápencových stěnách roklí. Nebylo slyšet nic jiného než supění a hekání, které se těm chmurným postavám dralo z úst pod tíhou velkého nákladu. Po levici jim plála světla Města mrtvých a za řekou se rýsovaly nejasné obrysy Théb.

Vůdce poháněl své lidi, sám však stále dlel myšlenkami jinde. Byl vyděšený, začínaly v něm hlodat nové obavy.

O vykrádání šlechtických hrobek už se mluvilo po celém městě. Městská stráž a hlídky s vozy byly v pohotovosti a brzy budou vyslány celé oddíly. Za dne byla situace ještě obtížnější. Vůdce vystoupil na skalnatý výstupek. Spatřil množství

vysokých

kůlů

s nabodnutými mrtvolami

potrestaných. Teď už z nich zbyly jen potrhané pozůstatky po hodování supů a pouštních šelem. Světla města už zmizela.

Dostali se na okraj Rudé země, ale stále se museli pohybovat opatrně, aby nenarazili na nějakou hlídku, pěší či se spřežením, číhající dole v úžlabině. Noční vzduch se tetelil nervy drásajícím řevem všemožných zvířecích lovců.

Nyní už i zbytek hordy vyšplhal po skalnatém srázu, rozestavili se do vějíře a shlíželi dolů na Vyschlou oázu.

Připravili signální oheň a zapálili jej; sotva plameny zaplápolaly, hned se zjevila odpověď z oázy. V její záři se proti hvězdné obloze rýsovaly černé pokroucené stromy.

Bandité sestupovali dolů po skalnatém výstupku a dál do středu oázy, kde se podle rozkazu seskupili do půlkruhu, kolem rozpadající se zídky staré studny. Na druhé straně postával další oddíl, který se loupežné výpravy neúčastnil, a někde mezi stromy za nimi se skrýval Chetra. Muži dostali rozkaz vyprázdnit vaky a shromáždit kořist, pak byli po jednom předváděni a důkladně prohledáváni. Nikdo nebyl ušetřen.

Když byl Chetra spokojen, začalo rozdílení odměn. Šlo o zisk z předchozích výprav, teď už proměněný ve zlato, stříbro a drahé kameny. Několik lupičů dostalo příkaz, aby dnešní lup roznesli na různá místa v Thébách. O adresách či osobách samozřejmě nepadla ani zmínka, jen měli zajít do toho či onoho nevěstince nebo nálevny, případně na jiné podobně anonymní místo. Tam měli poklad zanechat, někdo

si ho tam vyzvedne a někdy, po čase, bude vyplacena odměna.

Konečně se bandité rozešli a oáza utichla. Jen vůdce dostal přísný rozkaz, aby zůstal. Učinil tak a stále tiskl na prsa knihu v plátěném šátku.

„Přistup!“ zašeptal hlas z temnoty.

Vůdce obešel studnu.

„Poklekni.“

Lupič poslechl. Cítil, že se k němu blíží temný stín, vůně jasmínu byla nyní pronikavá.

„Máš to, co jsi měl přinést?“

„Ano, pane.“

Rázem se vymrštily dvě ruce a zmocnily se knihy.

„Díval ses do ní?“

„Ne, pane.“

„Lžeš. Otevřel jsi ji v době, kdy jsi měl hlídat své svěřence.“

„Pane, já –“

Vůdce lupičů zaslechl slabý zvuk a po něm brnknutí kostěného luku. Šíp mu pronikl hluboko do hrudi. Byl vystřelen tak zblízka, že ho odhodil dozadu, a on zůstal ležet v písku, kašlal a kopal nohama. Poslední, co zaslechl, když se dusil vlastní krví, byl rozkaz, aby jeho mrtvolu odnesli a pohřbili hluboko v poušti.

Tři dny nato pádil upocený běžec Alejí sfing směrem

k vznosnému sloupoví Božského domu, paláce Hatusu, královny Egypta. Běžec, který proslul jako nejrychlejší z celého královského oddílu, byl pokrytý prachem a špínou.

Než ho vpustili do vstupní brány, musel se nejdřív vykoupat a očistit. Tam ho natřeli mastmi a navoněli, a teprve pak mohl vstoupit do Síně ledňáčka, nádherného sálu se stěnami světlezelené barvy. Obrazy ledňáčka byly všude, jeho barevné peří bylo přesně zpodobeno v nejrůznějších scénách: vznášel se nad modrou vodou nebo se po hlavě vrhal do rákosem obrostlého jezírka.

Hned za dveřmi posel poklekl. Muž dřepící na poduškách na stupínku na vzdáleném konci sálu přikázal rozhrnout průsvitný závěs, za nímž se objevil další silný muž, s hlavou lesknoucí se olejem. Měl tvář vojáka a na sobě prostou bílou tuniku, na prstech se mu však blýskaly drahocenné prsteny.

Pokynul poslovi, aby předstoupil. Ten se nejdřív dotkl tváří podlahy před stupínkem. Pak vystoupil na schod před sebou a zajíkavě ze sebe vypravil vzkaz pro vznešeného Senenmuta, nejvyššího vezíra Egypta, prvního ministra, a podle toho, co se povídalo, i královnina milence.

Senenmut odhodil mapu, kterou studoval, soustředěně naslouchal poselství a snažil se skrýt své znepokojení. Když

posel dostal odměnu a byl propuštěn, Senenmut vstal a otevřenými dveřmi z akáciového dřeva vyšel na terasu. Tam na stříbrné pohovce pod parfémovaným baldachýnem spočívala Hatusu. Smála se a bavila se se služkami, ale

jakmile Senenmut vešel, postřehla jeho výraz a propustila je.

„Můj pane?“

„Našli hrob. Rahimerreův. Vyloupili ho a otevřeli rakev.“

Hatusu se na něj zadívala s hrůzou v očích a krásný fajánsový pohár jí vypadl z prstů.

„To není možné,“ zašeptala.

„Hrobka byla vyloupena,“ potvrdil Senenmut. „Našlo se tam kožené pouzdro, ve kterém byla zřejmě uložena kniha.

Není o tom pochyb. Když Rahimerre zemřel, vzal si své tajemství s sebou, a teď je v rukou nějakých vykradačů hrobek.“

„Takže informace, které nám předala Isidina svatyně, byly pravdivé.“

Hatusu rozdupala sandálem střepy.

„Čeho je moc, toho je příliš,“ zasyčela. „Požádej vznešeného Amerotkea, aby sem v podvečer přišel. Řeknu mu, jak má ty lupiče zničit. Někde v tomto městě musí být zřejmě obchodník nebo úředník, který jim pomáhá, toho nebude těžké zlomit…“

AARAT: staroegyptská hadí bohyně

Nadif, praporečník medžaje, pouštní stráže, která hlídá přístupové cesty do Théb, rád chodil po břehu Nilu v čase, kdy se slunce začínalo chýlit k západu a kdy město i poušť procházely nevídanými barevnými proměnami. Postával na břehu, v levé ruce hůl, odznak své hodnosti, a v pravé vodítko svého ochočeného paviána; přivíral oči a vdechoval příjemné závany od řeky, vůni divokých květin, která se mísila s pachem hustého bahna a rybinou. Naslouchal všemožným zvukům: volání rybářů v dáli na řece, křiku míhajících se ptáků a vzdálenému býčímu bučení nosorožců. I dnes tomu tak bylo. Zatímco Baka, jeho cvičený pavián, loupal jakýsi nahnilý plod, Nadif pohlížel přes Nil na slavné Město mrtvých. Tam si také dal budovat vlastní hrobku, aby byl připraven na den, kdy se bude muset vydat na cestu k Dalekému obzoru, do Západní země.

„Odsud to nemůžeš vidět.“ Nadif měl ve zvyku na Baka mluvit, jako by to byl člověk; vlastně svého paviána považoval za mnohem inteligentnějšího tvora, než byl leckterý z jeho mužů. „Ale je tam, nahoře ve skalách, víš, není to nic mimořádného, ale já jsem na něj pyšný. Venku je malá svatyně, no, já tomu aspoň říkám svatyně, a uvnitř tři komory. Původně jsem chtěl čtyři, ale tihle kameníci nevědí, co by si počítali…“ Nadif zakroutil hlavou. Neuvěřitelné, jak dnes ceny stoupají. Všiml si toho už včera, když jako obyčejně vzal ve volný den ženu a děti na výlet na druhou stranu do Města mrtvých, nakoupit nějaké ukázky pohřebních schránek.

Strážce pohlédl na nebe. Jeho služební obchůzka skončí ve chvíli, kdy slunce úplně zapadne. Pak se vrátí do kasáren hned za hradbami, dá si s kamarády džbánek piva a půjde domů. žena slíbila, že udělá výjimečnou večeři: plátky husího masa opečené na otevřeném ohništi a okořeněné sezamem.

Pak bude ovoce se smetanou. Dají si spolu pohár charonského vína a nakonec budou znovu obdivovat modely rakví, které včera nakoupili. Nadif byl přesvědčen, že tak je to nejsprávnější: objednáte si, co si přejete, a pak si můžete koupit miniaturní modely, zanést si je domů a ukazovat je přátelům a sousedům. Pevně trval na tom, že jeho rakev musí potomkům, kteří navštíví jeho hrob, přesvědčivě dokázat, že všechno je, jak má být, že byl vysoce postaveným důstojníkem medžaje.

„Jo, a ještě předtím,“ Nadif trhl vodítkem, „jsem byl lučištníkem u Vlaštovek.“

Zavřel oči. Šest let sloužil u pěchoty jako pobočník jednoho z nejstatečnějších generálů egyptské armády, vrchního velitele Sutena. Suten velel jednomu z těch nových královských vozových oddílů. Nové byly v tom, že vozy, které používaly, byly lehčí, rychlejší, a přitom dostatečně pevné, aby odolaly drsným podmínkám Rudé země, rozsáhlé pouště, která se táhla po obou stranách velké řeky.

„Tak pojď, Bako.“ Nadif se obrátil a kráčel po cestě. Tu a tam se zastavil, aby zkontroloval papyrové houštiny, ty svěží ostrůvky zeleně podél břehů Nilu. Kdyby se vyskytlo nějaké nebezpečí, asi by přišlo právě odtamtud. Nebylo výjimkou, že se z nich vyřítil nosorožec nebo, ještě hůř, ty hrozné říční nestvůry, krokodýlové, kteří se vydávají lovit i na břeh. Nadif sám jednou narazil na pozůstatky tuláka, který se dopustil té chyby, že usnul právě tady na téhle cestě. Jeden z těch říčních démonů ho popadl a zatáhl do hlubokého bahna na okraji vody.

„Všechno, co jsme z něj našli, byla hlava,“ zabručel.

„Nebo spíš lebka.“

Hlavním úkolem Nadifovy hlídky však nebyli krokodýli ani nosorožci, nýbrž ochrana rozlehlých paláců místních boháčů. Ti si je postavili na vlastních pozemcích za vysokými zdmi kousek od Nilu. Nadif k těm sídlům odjakživa choval náramný obdiv. „Jsou to opravdové paláce,“ vykládal o nich

doma ženě. „Mají velké dubové brány, jsou obehnané vysokými zdmi, za kterými jsou překrásné stinné zahrady s keři, trávníky a jezírky čisté vody, napájené kanály z Nilu.“

Nadif se znal se všemi vrátnými a hlídači bran. Tu a tam se zastavil na kus řeči, dozvěděl se nějaké ty místní klípky a nechal se pohostit pohárem piva nebo talířkem oslazených mandlí či fíků. Každý z těch paláců patřil některému z vysokých hodnostářů, náležejících ke dvoru královny Hatusu: vznešenému Amerotkeovi, nejvyššímu soudci Síně obojí pravdy v chrámu Maat v Thébách, starému generálu Sutenovi, někdejšímu Nadifovu veliteli, a vznešenému Senenmutovi, nejvyššímu vezírovi čili prvnímu ministrovi mladé královny. Bylo veřejným tajemstvím, že tenhle bývalý kameník, nyní architekt, který od základů vybudoval podobu nového Egypta, je také královniným milencem.

Nadif pokračoval v obchůzce. Nijak těm bohatým lidem nezáviděl, ale rád nakukoval do jejich života. Měl za úkol hlídat tuhle část pobřeží, protože generál Suten nikdy nezapomínal na ty, kteří s ním sloužili. Nadif zodpovídal za oblast mezi severní městskou branou a velkým přístavištěm.

Sám ji prošel čtyřikrát denně a v přestávkách mezi jeho obchůzkami měli službu jeho kolegové. Obvykle se tam nic zvláštního nedělo, jen tu a tam se objevil nějaký podezřelý živel. Nadif však vymyslel chytré uspořádání. On i ostatní strážní si s sebou brali lasturovou trubku, jejíž zvuk mohl vyvolat poplach. Sloužící z velkých paláců pak spěšně

vyběhli z bran, připraveni poskytnout medžaji potřebnou pomoc či podporu.

Nadif se zastavil. Brzy už bude načase, aby se vrátil.

Pohlédl na nebe, kde se objevila první večerní hvězda.

„Ještě půjdeme kousek dál.“

Baka zavrčel a začal se drbat, pak ale přestal a zadíval se na něco, co objevil na kraji cesty. Ukázalo se, že to není nic jiného než bílá slupka z nějakého ovoce, kterou pavián ihned sežral. Nadif si začal polohlasem prozpěvovat. Baka v odpověď nadšeně zabručel. To zvíře mělo ohromnou radost, když jeho pán spustil tenhle starý popěvek. Byla to vlastně pochodová píseň o tom, jak si mladá děvčata toužebně povzdechnou, když se blíží oddíly Vlaštovek, něžnými prstíky si zakrývají očka jako trnky, aby nikdo nepoznal, jak touží po těch egyptských bojovnících. Nadif znal slova zpaměti, zpíval je na přehlídkových prostranstvích v Thébách i na prašných pouštních cestách, zpíval je, když se utábořili kolem ohně v osamělých oázách stejně jako když s nimi válečné čluny zamířily dolů k třetímu kataraktu, aby vyprovokovali Kušity k bitvě.

Nadif se tak ponořil do vzpomínek na slavné dny, že když

se ozvalo ječení a pokřik, považoval je nejdřív za ozvěnu řevu Kušitů, kteří mezi ně vtrhli a snažili se spálit jim čluny. Ale Baka na konci vodítka začal tak divoce poskakovat, že se Nadif ze svého snění rychle probral. Ten děsný křik se nesl ze zahrady jednoho z paláců, jehož vchod stínily skupiny

datlových palem. Nadif se tam rozběhl. Výkřiky zněly teď ještě hlasitěji a mísily se s kvílením trub a řinčením činelů, to všechno znamenalo poplach. Teď už se otevírala vrata všech paláců a vybíhali z nich vrátní a sluhové, zvědaví, co se to děje.

Nadif běžel tak rychle, jak jen mu to jeho zraněná noha dovolovala. Baka divoce skákal na konci vodítka. Večer se proměnil. Slunce zapadlo a nad světem se pomalu rozkládala tma jako černý plášť. Rudovlasý bůh Set nad ním začal přebírat svou vládu. Nadifovi zakrákal nad hlavou krkavec, jako kdyby také spěchal k nějakému krvavému masakru; řeka teď páchla spíš hnilobně než sladce. Nadif zjistil, že brána domu generála Sutena je dokořán a že z ní vybíhají sluhové s pochodněmi. Jeden z nich usilovně troubil na trubku.

Sháněli ho. Nadif popadl svou vlastní lasturovou trubku, nasadil ji k ústům a zatroubil. Sloužící se obrátili a pospíchali k němu.

„Co je? Co se děje?“

Nadif se zastavil a lapal po dechu. Po tvářích mu stékal pot. Baka sebou trhal na vodítku a sluhové v obavách před jeho ostrými zuby ustoupili.

„Pojď sem, honem!“ zamával na něj starý muž. „Pane důstojníku Nadife, pospěš si… náš pán!“

„Generál Suten?“

„Pospěš!“ vyrazil ze sebe stařec. Ze zahrady Nadif stále ještě slyšel srdcervoucí nářek, volání a křik.

„Generál Suten,“ opakoval Nadif. Se srdcem až v krku si vybavil generálův obličej, jeho pronikavé oči, povislé tváře i jeho nos, zahnutý jako zoban sokola. Avšak starý vrátný už

hnal sluhy zpátky a přes rameno křičel na Nadifa, aby je následoval. Praporečník prošel hlavní branou. Za jiných okolností by se byl určitě zastavil a obdivoval krásu zahrady, vysoké sykomory, besídky porostlé vinnou révou, trávníky i květinové záhony, barevné altány a jezírka různých tvarů.

Teď však i s Bakou na vodítku spěchal po dlážděné cestě vedoucí k průčelí domu s širokým schodištěm, elegantním sloupořadím a krytými rampami. Všiml si, že se kolem hemží spousta lidí. V domě už si někteří sloužící roztrhali na znamení smutku své oděvy. Jedna mladá dívka si podrápala obličej a posypala hlavu popelem. Náhle proti nim zuřivě vyrazil pes a chystal se napadnout Baku, ale pavián na něj divoce zaútočil, a tak hlídač raději ustoupil.

Prošli malým přijímacím salonem s ohništěm uprostřed, přes vyvýšenou jídelnu s překrásnými barevnými pohovkami a dál přes kuchyň, kde ještě příjemně voněla nedávno připravená šťavnatá pečeně. Členové domácnosti generála Sutena, jeho manželka Luperna, vrchní písař Menna, osobní sluha Hebaj i další sloužící byli shromážděni u paty schodiště, vedoucího na střešní terasu.

„Tak co se vlastně stalo?“ vykřikl Nadif a uhodil svou holí o podlahu.

Generálova mladá žena Luperna k němu přistoupila jako

náměsíčná. Byla oblečená jako na hostinu, nádhernou naolejovanou paruku si připevnila stříbrným páskem, kolem očí tmavých jako trnky nanesla zelené stíny. Nehty na rukou měla nabarvené smaragdově zeleným lakem a rty karmínové rudé. Upřela na něj oči vytřeštěné strachem a prsty si neustále neklidně pohrávala s náhrdelníkem na krku.

„Důstojníku Nadife,“ hlesla a vztáhla k němu ruku. Nadif uchopil její prsty a ucítil, že jsou studené jako led.

„Paní, pověz mi, co se stalo?“

Ukázala na schody.

Nadif se kolem ní protáhl. Hebaj a Menna si vyměnili polekané pohledy. Hebaj se dokonce pokusil ho zarazit, ale Nadif jej odstrčil stranou. Schody byly vestavěné do boční strany domu přímo nad kuchyňskými dveřmi. Nadif po nich pomalu stoupal s Bakou po boku. Vystoupil až nahoru a rozhlédl se po střešní terase. Bylo to elegantní místo s dřevěnou balustrádou po obvodu. Uviděl dlouhou pohovku s plátěným

baldachýnem,

naleštěné

stolky

a židle

z akáciového dřeva. V rozích stály nádoby s květinami.

Vzduch byl sladce provoněn drahými parfémy z modrého lotosu. V barevných sklenicích plála záře hořících olejových lamp. Nadif chvíli nenacházel nic podezřelého. Mezi stíny viděl v blikajícím světle psací stůl a pak další stolek, na němž

stál džbánek vína a poháry. Ale pak spatřil poblíž pohovky ležící postavu zamotanou do plátna. Z místa, kde stál, rozeznal Nadif, že je to generál Suten, poznal jeho šlachovité

paže, jeho vojenské boty, kterým dával umíněně přednost před sandály nebo písařskými trepkami.

„Dej si pozor!“ zavolal na něj kdosi.

„Na co mám dávat pozor?“ štěkl Nadif přes rameno.

„Na ty hady.“

Nadif se zastavil s jednou nohou nakročenou na schod.

Teď už mu bylo jasné, proč Baka prve tak vřískal. Přitáhl si vodítko pevněji k sobě. Rozpomněl se na vlastní zkušenosti a výcvik v poušti a zůstal stát nehybně jako socha. Přitom se snažil proniknout očima šerem. Zpočátku neviděl nic, pak se však jeden pruh látky na zemi pohnul. Nadif se snažil ovládnout paniku, když viděl, jak se k jednomu z ohřívadel na zemi plazí dlouhá šedá rohatá zmije. Když se podíval blíž, zjistil, že se těmito smrtelně nebezpečnými hady hemží téměř celá terasa. To, co předtím považoval za stíny, se teď začalo hýbat a zpod lůžka se v kličkách plazily další zmije.

To, co viděl, Nadifovi stačilo. Sbíhaje ze schodů si vzpomněl, co se povídalo o generálu Sutenovi a o hadech: jak je ten starý voják nenáviděl. Když se dostal až k patě schodů, přivázal Baku ke kruhu na stěně.

„Kdo z vás byl tam nahoře?“

„Já.“ Luperna překonala nejhorší zděšení, a teď už jen tiše plakala. Slzy jí stékaly po tvářích a rozmazávaly jí líčidlo.

„Slyšela jsem, jak křičí.“ Přitiskla si prsty s nalakovanými nehty na ústa. „Chtěla jsem za ním zajít jako obvykle. A pak jsem zaslechla ten úděsný křik. Došla jsem ke schodům. Tam

stál na stráži Hebaj. Stoupala jsem po schodech… vlastně jsme šli společně. Můj manžel seděl na kraji pohovky a tloukl kolem sebe rukama a nohama jako člověk, který spadl do vody a nemůže se z ní dostat. Jednoho hada měl tady,“

ukázala si na rameno, „a další se mu obtočil kolem nohy. On na mě jen vytřeštěně zíral, důstojníku Nadife, a křičel.“

„Bylo to tak?“ obrátil se Nadif na baculatého písaře.

„Já jsem byl v pánově písárně,“ odpověděl Menna. „Svítil jsem si lampou a zapisoval, kolik nádob oleje jsme vylisovali –“

„Dobrá, dobrá,“ přerušil ho Nadif.

„Vtom jsem uslyšel křik. Je generál Suten mrtvý?“

„To nevím.“

Nadif se teď obrátil na Hebaje, vysokého, pohledného muže středního věku. Z jeho tváře a držení těla poznal, že je to bývalý voják.

„Ty jsi osobní sluha generála Sutena?“

„Ano, v míru i ve válce. Vždyť mu sloužím už dvacet let.“

Nadif se muži zadíval do tvrdého obličeje s lehce poďobanými tvářemi, zlomeným a zkřiveným nosem. Horní část pravého ucha mu chyběla a nasazená paruka jen zpola zakrývala ošklivou jizvu, která se mu táhla od ucha dolů po krku.

„Libyjec,“ poznamenal Hebaj, který si všiml Nadifova pohledu. Dotkl se jizvy. „Někde v západní poušti mi uřízl ucho, ale já mu za to uřízl jeho mužnou chloubu a ještě

s dalšími čtyřmi jsem ji spálil jako oběť bohům.“

„To věřím.“ Nadif od něj kousek poodstoupil. „Ale neměli bychom teď raději něco udělat pro tvého pána?“

„No jo, ale co ti hadi?“ namítl Hebaj. „Když se odvážíme nahoru na střechu, poputujeme taky na Západ. Nemyslím, že zrovna tohle by si můj pán přál.“

Nadif se snažil zakrýt svou nechuť. V životě se setkal s řadou lidí, které postihla náhlá smrt přítele nebo člena rodiny, a jejich reakce byly často překvapující. Někteří ječeli a panikařili, jiní plakali a ještě jiní zůstali ledově klidní. Ale tihle tři se chovali, jako by byli v polospánku nebo pod vlivem nějakých omamných prostředků.

Nadif si uvědomil rozruch ve druhé části domu.

V přijímací síni se tlačili sloužící a zvědavci ze sousedních domů okolo Nilu. Okamžitě rozkázal, aby všichni, kdo nepatří k domu generála Sutena, odešli. Vyslal do města běžce se zprávou pro své nadřízené a snažil se nastolit nějaký pořádek.

Nařídil, aby v přijímací síni zapálili oheň, svolal sluhy a přikázal jim, aby si vzali důkladné vysoké boty a kožené rukavice, zkrátka všechno, co jim zakryje nohy a paže. Sám si od jednoho sluhy vypůjčil kožené chrániče na nohy a zástěru, která ho kryla zepředu, dlaně a paže si omotal pruhy hrubého plátna. Všichni se vyzbrojili holemi a zahradnickým nářadím a pak spolu s Hebajem vedl sluhy na střešní terasu. Někteří měli strach a odmítali jít s nimi, ale Luperna, která se teď ujala vlády v domě, slíbila všem, kdo budou pomáhat,

bohatou odměnu. Za chvíli měl Nadif dostatek dobrovolníků, kteří byli ochotni mu s vyklizením střechy pomoci.

Byl to děsný, hrůzyplný úkol. Rohaté zmije vylézaly ze svých úkrytů, lákány teplem a potravou. Většina z nich se pohybovala lenivě. Několik jich zabili, ale pověrčiví sluhové považovali hady za vyslance boha, takže se Nadif podrobil, a kde to bylo možné, pochytali zmije do kožených vaků a odnesli pryč. Konečně se dostali ke generálovu tělu. Nadif nařídil, aby je odnesli dolů a položili na divan v přijímací síni.

Paní Luperna poklekla vedle něj. Sundala si z hlavy paruku a vedle ní odložila své šperky. Pak rozervala své nádherné roucho, nabrala z krbu popel a nasypala si jej na hlavu i na tělo, pomazala si tváře, prsa a ramena. Poklekla a začala kvílet a naříkat, pohupujíc se dopředu a dozadu. Nadif zatím uložil mrtvého a vysvlékl jej.

Generál byl starý muž, hodně přes šedesátku, a tělo měl hubené a tuhé. Nadif spočítal, že jej hadi museli uštknout nejméně tucetkrát, každé kousnutí zanechalo tmavě fialovou stopu a kůže kolem něj byla také ošklivě zabarvená. Obličej mu natekl, propadlé tváře měl nafouknuté, rty odulé a z koutku úst mu vytekla bílá pěna. Nadifovi připadalo, že na něj jeho pootevřené oči hledí tak naléhavě, jako by mu chtěl dát nějaký rozkaz. Nadif generála vídal vždycky jen z dálky, vysokého důstojníka v uniformě s naleštěnou zbrojí. Na slunci mu blýskaly zlaté výložky a stříbrné odznaky včel za statečnost. Teď však vypadal jako ubohý stařec, zastižený

ohavnou smrtí.

Dostavil se místní lékař z blízkého domu. Ten obrátil tělo.

„Nejméně patnáct uštknutí,“ oznámil. „Nejsem odborník, jsem Opatrovníkem úst a konečníku.“

Za jiných okolností by se Nadif tomu nadutému lékaři jen zasmál.

Teď však na něho vyštěkl: „Na to snad člověk nemusí být odborník, aby spočítal, kolikrát byl ten ubožák uštknutý.“

„Já to jen konstatuji,“ namítl lékař. „Je totiž s podivem, že se generál Suten nepokusil utéct. Dělá to dojem, jako by tu jen odevzdaně seděl a nechal se kousat.“

Nadif přivřel oči. „Co tím chceš říct?“

„Co bys asi tak myslel, že říkám?“ odpověděl lékař.

„Tady máme člověka, který podle tebe ulehl na postel a nechal se pokousat hady. Co bys dělal ty, důstojníku, kdyby se na tebe vrhl had a uštkl tě?“

„Utekl bych.“

„Ale tenhle člověk neutíkal. Seděl tu a nechal se uštknout ještě čtrnáctkrát.“

„Jak rychle ten jed zapůsobí?“

„Za pár okamžiků,“ odpověděl lékař. „Možná že byl v šoku. Jako krysa, když ji kousne had. Taky zůstane na místě a nechá se kousat dál. To jsem viděl na vlastní oči.“

„Generál Suten nebyl žádná krysa!“

Nadif pokynul lékaři, aby ho následoval, a vedl jej po schodech nahoru na terasu.

„Já tam nahoru nejdu.“

„Nebuď blázen,“ obořil se na něj Nadif. „Dostaneš dobře zaplaceno. Ostatně hadi už jsou pryč. Pokud se nemýlím, dobře si vybírají, koho mají uštknout.“

Lékař dotčeně zvedl hlavu.

„Jen jsem žertoval,“ zašeptal Nadif. „Tak pojď za mnou.“

Když se dostali na terasu, Nadif se v duchu pochválil, že jednal tak rychle. Hebaj už dělal pořádek v papírech svého pána a pobízel sluhy, aby odnesli zbytky jídla a vína do kuchyně.

„Nechte to tady,“ přikázal Nadif. Hebaj chtěl protestovat, ale pak pokrčil rameny. Sluha nechal podnos na stole. Nadif nařídil, aby přinesli další olejové lampy. Spolu s lékařem pečlivě zkoumali zbytky ryby, chleba i pohár. Lékař ale dost dobře nevěděl, po čem by vlastně měl pátrat. Nadif vzal pohár s vínem a trochu ho vylil na látkový ubrousek. Pak osahával prsty skvrnu.

„To se podívejme.“

„Podívejme, na co?“ vyštěkl lékař.

Nadif mu podal ubrousek. „Sáhni si.“

Lékař to udělal. „Jsou tam zrnka,“ podivil se. „Ano, do vína byl přidán nějaký prášek.“

Nadif popadl pohár. Na jeho okraji objevil podobná zrnka.

„Mohlo to být tím vínem,“ poznamenal lékař. „Když je až

ze dna sudu, může v něm být sedlina.“

„Neřekl bych,“ zamumlal Nadif. „Přičichni k tomu

poháru, doktore.“

Vyhlášený znalec konečníku to učinil. „Aha, už vím, co to je.“ Čichl si ještě jednou. „Tohle by poznal každý lékař. Sám jsem to už taky připravoval. Rozumíš, i já jsem sloužil v armádě. Existují určitá zranění, která nedokážeme vyléčit.“

„Tak co to tedy je?“

„Makovina. Vsadil bych na to počestnost své ženy.

Generál si namíchal do vína lék z máku, aby usnul.“

„Chceš říct, že byl otráven?“

„Ne, to nechci. Když se makové semínko užije v malém množství, zbaví člověka starostí a ukolébá ho do hlubokého spánku. Zažene všechny bolesti srdce i těla.“

Nadif se prudce otočil. Hebaj se na něj díval s podivným výrazem ve tváři. Nadif ho posunkem přivolal.

„Kde je to?“

„Kde je co?“ opáčil Hebaj.

„Mák. Váš pán si namíchal do vína makovinu. Někde musel mít lahvičku nebo váček.“

„On ale makový elixír nikdy neužíval.“

Menna s Lupernou vyšli také na střešní terasu a připojili se k důstojníkovi stráže a k lékaři. „Generál Suten si makové semínko do vína nikdy nedával, žádný váček tady není,“

prohlásil vrchní písař.

„Víš to jistě?“ zeptal se Nadif.

„žádné makové semínko tu nikde není,“ opakoval Menna.

„Takže pokud si tu makovinu nenamíchal do vína sám

generál Suten, kdo to tedy udělal?“ zeptal se Nadif. Rozhlédl se kolem. „Musíme to tu prohledat.“

Nadif přistoupil k lůžku. Když odhrnul závěsy, vypadl ven kožený váček. Uspokojeně vykřikl. Váček byl maličký a nahoře zatažený a byly na něm znaky Isidina chrámu.

Odstranil šňůrku a podal jej lékaři.

„Ano, jsou to drcená maková zrnka,“ prohlásil lékař.

„Paní Luperno, tys nevěděla, že tvůj manžel tohle bere?“

Zakroutila hlavou.

„Musel si to míchat potají,“ zašeptal Hebaj. „Já vím, že navštívil Dům života v Isidině chrámu, ale…“

„Rád bych věděl, jestli si tohle dnes večer namíchal do vína,“ prohodil zamyšleně Nadif.

„Já pro tebe mám lepší otázku,“ zasyčel Menna. „Máme tady generála Sutena, nejstatečnějšího muže ze všech statečných, člověka, který nenáviděl hady. Ten muž dnes večer nechal prohledat tuto terasu, aby se ujistil, že tady žádní hadi nejsou, a vzápětí tu leží mrtvý, uštknutý nejméně patnácti zmijemi, a terasa se tou havěť jen hemží.“

Všechny Nadifovy pochybnosti a zmatky byly náhle tytam. Už věděl, proč se Menna, Hebaj i paní Luperna chovali tak podivně, když sem přišel.

„Tohle nebyla nehoda,“ prohlásil. „Já si dobře pamatuju všechno, co se vykládalo o strachu generála Sutena z hadů.

On byl zavražděn, že ano?“

Lékař si otřel ruce o šaty. „Zavražděn!“ vykřikl. „To snad

je dílo rudovlasého boha Seta! Generál Suten byl hrdinou Egypta. Veliký Osiride, slituj se nad námi. Jestli je tohle vražda, někdo za to bude upálen.“

Isidin chrám byl rozsáhlý komplex skladišť, paláců, obytných domů, zahrad, sadů a pastvin. Ty obklopovaly vlastní svatyni zasvěcenou bohyni Matce, která vynaložila všechny své síly, aby přivedla zpátky k životu Osirida, když ho jeho mstivý bratr Set usmrtil. Isidin chrám si zakládal na tom, že je oázou klidu, místem léčení. Stál v něm Dům života a učenosti, zasvěcený studiu medicíny, ošetřování a odpočinku faraonových poddaných. Poblíž Domu života, akademie, kde studovali mladí muži, kteří se měli stát lékaři, stál Dům soumraku, místo, kde se dostávalo speciální pomoci a péče lidem, na něž doléhal smrtelný strach o život, když je postihla těžká choroba. Domem soumraku se nazýval proto, že ti, kdo v něm přebývali, už se nacházeli na pomezí mezi životem a smrtí a připravovali se na pouť do Západní země, kde se budou těšit z nekonečných říší Osirida se zelenou tváří. Poblíž

Domu soumraku pak stály domy a obydlí hlavních lékařů a jejich pomocníků, nesmírně vzdělaných mužů a žen, kteří shromažďovali dostupné znalosti a vědomosti o všemožných nemocech a jejich léčení. A přesto se kněží Isidina chrámu domnívali, že se nad jejich svatostánkem vznáší chmurný stín.

Nikomu to neleželo na srdci víc než veleknězi Impukimu, lékaři, knězi a diplomatovi, který za deset let svého působení

ve vysokém úřadu proslavil Isidin chrám ještě víc. Teď právě seděl ve své malé pracovně vedle balzamovacích sálů v podzemí chrámu. I za dne to bylo ponuré místo, jelikož

denní světlo sem propouštělo pouze malé okno nahoře ve stěně. Teď, když padalo šero, musely být zapáleny olejové lampy a svíčky. Impuki seděl a ovíval se, a jako už často předtím toho večera, trpce proklínal vedro. V duchu se modlil, aby horké období už brzy skončilo, objevila se Psí hvězda a začala Veliká záplava. Tehdy se koryto Nilu opět naplní přívalovými vodami a zúrodní pole. Až do té doby však bude horko úmorné a jedinou úlevu bude přinášet noční chládek a vonný vánek od řeky.

V tuto pozdní hodinu však Impukimu nedělalo starosti ani tak panující vedro jako neschopnost muže, který seděl naproti němu. Mafdet. Kapitán chrámové stráže stále ještě nezjistil, kde se nalézají čtyři zmizelé mladé hetéry, chrámové dívky.

Impuki na něj pohlížel nevrle a zlostně. V duchu si sliboval, že až tato krize pomine, důrazně Mafdetovi doporučí, aby se věnoval víc cvičení a méně jídlu. Impuki byl lékař, proslulý léčitel. Pyšnil se tím, že vraha dokáže poznat na první pohled.

V duchu totiž zařazoval lidi do skupin pojmenovaných podle zvířat, ptáků a hadů. Chrámové dívky byly krásné slípky, kněží zase husy. Lékaři? Nu, někteří připadali Impukimu jako těžcí honicí psi nebo jako opice. Ale Mafdet? Toho Impuki považoval za škorpiona.

Mafdet byl nebezpečný člověk. Kdysi se jako voják

zúčastnil výprav do Rudé země pod velením proslulého generála Sutena. Svou nynější funkci kapitána chrámové stráže získal díky tomu, že měl přátele na důležitých místech.

Teď se nestydatě rozvaloval na židli s nízkým opěradlem, plátěné odění měl místy potřísněné. Odložil svůj kožený náprsník a vojenskou suknici, rozepnutý opasek s pochvou na meč nechal povalovat vedle na podlaze. Jednou nohou obutou do sandálu podupával na kachlíkovou podlahu, jako by tím dával najevo svou netrpělivost a znechucení, že sem byl předvolán. Místo aby se díval na velekněze nebo zaujímal nějaký uctivější postoj, jej se zřejmým potěšením prostě ignoroval. Zíral na klenutý strop nebo si prohlížel psací stůl s navršenými papyry a psacím náčiním, případně nádoby a lahvičky, které Impuki používal ke svým medicínským studiím.

„Lituji, že jsem tě sem musel pozvat, kapitáne.“

„O tom si při vší úctě, můj pane, dovoluji pochybovat.“

Mafdet konečně otočil hlavu a podíval se přímo na kněze.

„Prosím?“ Impuki se opřel lokty o stůl a sepjal ruce před obličejem, aby za nimi skryl hněvivý výraz.

„Ty mě nemáš rád, můj pane,“ konstatoval Mafdet.

Mluvil hrubým hlasem, který postrádal thébskou kultivovanost. Rád zdůrazňoval, že pochází ze severu, z města Henes ve Velké zeleni, kde se nežilo tak pohodlně a příjemně jako v Thébách. „Můj pane,“ opakoval. Jednou rukou si setřel z obličeje pot a otřel ji o šaty. „Ty mě nemáš rád, a proto na

mne teď svaluješ zodpovědnost.“

„Proč bych tě neměl mít rád?“ zeptal se Impuki, vyprovokován kapitánovou snahou dál rozvádět toto téma.

„Ty mě nemáš rád, můj pane, protože jsem voják, pocházím ze severu, mám obhroublé chování a libuju si v jídle a pití. Mám zrovna tolik životních zkušeností jako ty.

Sloužil jsem věrně královně a jejímu otci. Měl jsem důležité postavení. Byl jsem důstojníkem ve službách pana Rahimerrea, někdejšího velkého vezíra Egypta.“ Teď by si ale Mafdet byl nejraději ukousl jazyk. Rahimerre přece zemřel v nemilosti a bylo lépe vůbec se o něm nezmiňovat. „Na tohle místo mě doporučil vrchní velitel generál Omendap,“ dodal spěšně. „Jsem řádným kapitánem chrámové stráže bohyně Isis.“

„Máš pravdu, nijak tě nemiluju.“ Impukimu došla trpělivost, takže dal svému jazyku volnost. „A to proto…“

odmlčel se, aby popadl dech. „Protože si myslím, že si libuješ v zabíjení, Mafdete.“

Důstojník si odfrkl, potřásl hlavou a zpod obočí se zadíval na velekněze.

„A tohle je další věc, pro niž tě nemám rád,“ dodal Impuki. „Ten způsob, jakým na mě civíš. A co se týče zajištění klidu v chrámu…“

Mafdet popadl svůj bojový opasek a začal povytahovat meč a zarážet jej zpátky do pochvy. Toto výhružné gesto nezůstalo bez účinku.

„Já tě, Mafdete, nemám rád,“ vrátil se Impuki ke svým argumentům, „protože se domnívám, že rád zabíjíš. Jsi rváč, jen se naparuješ a chlastáš a žereš jako prase!“

„A nedělám snad řádně svou práci?“ zeptal se voják.

„V čem jsem udělal chybu? Jsou tu snad nějaké nepokoje, lezou sem přes hradby vetřelci? Vykradl snad někdo chrámové poklady? Není snad nad poutníky a obětními obřady řádný dozor?“

„Hetéry!“ vyštěkl na něj Impuki. „Zmizely čtyři chrámové dívky. Tanečnice a zpěvačky, které jejich rodiče zasvětili, aby tančily v Nejsvětější svatyni a pěly chválu na božskou Matku, panny, které složily slib, že nikdy neopustí bezpečí našeho chrámu. A teď během pár měsíců čtyři z těchto dívek zmizely beze stopy.“

„Když takovou mladou holku popadnou touhy –“

Impuki uhodil pěstí do stolu. „Tohle jsou svaté dívky, zasvěcené bohyni, žádné chrámové prostitutky! Nikdo je neviděl odcházet, žádná z nich se nevrátila do domu svých rodičů. A podle toho, co říká nejvyšší kněžka, tady byly naprosto spokojené,“ zasyčel vztekle Impuki.

„No, a co já s tím mám společného?“ ušklíbl se Mafdet.

„Proč mám za jejich zmizení nést zodpovědnost já? Když se rozhodneš ty, můj pane, že přelezeš zeď a utečeš, jak já tě můžu zastavit?“

„Zdi by měly být hlídané.“

„To už jsou. Hlídají je tví kněží a moje stráž.“

Impuki popadl vějíř a začal si ovívat vyhublý obličej.

Cítil, že se ho zmocňuje vztek. Svaly vzadu na šíji mu ztuhly, ústa vyschla, jako kdyby pochodoval proti pouštnímu větru.

Zavřel oči a snažil se rovnoměrně dýchat. Když znova vzhlédl, Mafdet tam seděl se zkříženýma nohama, paže mu visely dolů, koukal do stropu a tiše si broukal nějakou melodii.

„Dám tě vyhodit,“ prohlásil Impuki. „Podám na tebe stížnost soudu. Vyžádám si slyšení u Božské. Budeš propuštěn a budeš se moci připojit k ostatním zahálčivým veteránům, kteří se poflakují po pivnicích nekropole a po thébských špeluňkách.“

„Jestli ty uděláš tohle, můj pane,“ Mafdet se na židli narovnal, „tak já si také vyžádám slyšení u Božské, nebo to možná udělá můj patron, generál Suten, a třeba i pán Senenmut, královnin první ministr. A já jim zas povím o všelijakých tajných věcech, které se dějou v tomhle chrámu.“

„O jakých tajných věcech?“

„Inu, můj pane.“ Mafdet vzdychl, poplácal se po břiše a zamlaskal rty, jako by se potřeboval něčeho napít. Zahleděl se toužebně na džbán, který stál u dveří. „Je pozoruhodné, jaké množství mužů a žen přichází do tohoto chrámu a umírá v Domě soumraku.“

Impuki se přestal ovívat. „A co tím chceš říct? Naši nemocní jsou staří a těžce choří lidé, přicházejí sem zemřít

a my se snažíme jim jejich poslední dny ulehčit, jak jen můžeme.“

„Ale oni přece jen umřou,“ odpověděl neomaleně Mafdet.

„A než umřou, sepíšou poslední vůli a odkážou štědré dědické podíly chrámu.“

„My jejich peníze nepotřebujeme, a ty to víš,“ odsekl Impuki. „Oni sami si přejí odvděčit se nám za naši péči a naše léčení. S takovým zvykem se setkáš i v jiných chrámech, ale příjmy z jejich odkazů jsou pouze kapkou v moři.“

„Ale jsou tady ještě i jiné věci,“ pokračoval Mafdet.

„Jaké věci?“ Teď už Impuki cítil, jak mu po celém těle vyvstává pot. Mouchy přilétající na misku slazených datlí jako by náhle začaly bzučet hlasitěji a ten zvuk Impukiho přiváděl k šílenství; poprvé od začátku tohoto rozhovoru pocítil v útrobách záchvěv strachu. Co všechno ten prokletý Mafdet ví? Nač naráží?

„Jestli chceš něco říct, tak teď máš příležitost,“ Impuki se zhluboka nadechl. „A jestli ne, myslím, že je nejvyšší čas, aby ses vrátil ke svým povinnostem. Byl bych rád, kdybys dal prohledat chrámové zahrady, okolní háje, křoviny, sady a všechna opuštěná místa.“

„A co tam mám hledat, ctihodný pane? Myslíš, že se tam ty chrámové dívky ukrývají? že se tam spolu potají chichotají a touží si hrát na schovávanou?“

„V tomto chrámu míváme spoustu návštěvníků,“ namítl Impuki. „Přicházejí sem lidé nemocní na těle i na duchu.

Navštěvují naše školy života, v našich svatyních přinášejí oběti a přicházejí se radit s našimi kněžími a lékaři.“ Zase se zhluboka nadechl. „Je docela možné, že jsme sem vpustili nějakého hříšníka, muže, který rád pronásleduje mladé dívky.“

„Nesmysl,“ přerušil ho Mafdet. „Jednu věc vím o našich chrámových dívkách jistě, a to, že mají pěkně pronikavé hlasy. Kdyby se jich nějaký muž dotkl, bylo by jejich ječení slyšet po celých Thébách.“

„Jakpak to víš, kapitáne? Snad jsi to nezkusil sám?“

„Slyšel jsem o tom povídat.“

„Mladé ženy tohoto chrámu jsou oddané božské Matce, nejsou to hračky pro opilé vojáky.“

„Abych použil tvoje slova, můj pane, chceš-li učinit nějaké prohlášení, učiň tak. Já se s těmi dívkami dobře znám.

Škádlívám je. Kdybych měl chuť najmout si některou pro vlastní potěšení, udělal bych to ve vší počestnosti.“

„Dávám ti tímto rozkaz, kapitáne. Dnes večer, namísto abys dřepěl ve své strážnici, prohledáš celé území chrámu. Od chvíle, kdy zmizela první hetéra, už uplynuly měsíce; možná že se stala obětí nějakého sporu mezi samotnými dívkami.

Obávám se, že bychom měli spíš pátrat po mrtvole.“

„Teď v noci?“ namítl Mafdet.

„Můžeš si vzít svítilnu,“ poradil mu Impuki. „Některé věci je lépe provést pod rouškou noci, abychom nevzbudili podezření. Zanechme sporů. Rodiče těch dívek už se obrátili

na soud. Sama Božská projevila velký zájem o jejich osud.

Jak jsem řekl, přeji si, abyste prohledali sady a háje, všechny ty opuštěné části chrámového území. Všímej si, jestli někde není čerstvě narušená půda, dělej si poznámky, kudy jste prošli. Zítra ráno mě budeš informovat, kolik jste toho už

prohledali.“ Impuki mávl rukou. „A teď můžeš jít.“

Mafdet hlasitě říhl. Pomalu sebral svůj kožený náprsník, suknici a opasek, smotal to všechno dohromady, odstrčil židli s největším zarachocením, jaké svedl, a vypochodoval z místnosti. Vyšel po schodech na chrámový dvůr a zadíval se nahoru k noční obloze. Vedro už pominulo, vanul chladný větřík, plný vůní z chrámových zahrad. Zdálky zaslechl slabý zpěv chrámového sboru, který nacvičoval na ranní bohoslužbu. Ze stájí se zase ozývalo tlumené bučení dobytka, chystaného k obětování za východu slunce. Tu a tam spěchal některý sloužící za svou prací. Isidin chrám zřídkakdy spal.

Musel se péct chleba, vařit maso, ze sklepa bylo třeba přinášet džbány vína, uklízet a kropit chrámová nádvoří, někdo se musel postarat o zvířata; byla to nikdy nekončící řada úkolů a povinností spojených s chodem chrámu. A navíc tu byla péče o nemocné, jak o ty, kteří leželi v Domě soumraku, tak o ty, jimž bylo dovoleno přespávat na nádvořích: chudáky a mrzáky, kteří vydali všechny své peníze, aby se dostali do chrámu, kde budou, jak doufali, vyléčeni a ošetřeni.

Prošla tu také skupinka chrámových dívek, oblečených do rozevlátých bílých říz, s těžkými černými parukami na

hlavách. Bavily se mezi sebou, potřásaly chřestítky nebo bubnovaly na tamburíny. Jedna nebo dvě po Mafdetovi hodily koketně očkem, dřív než odlétly pryč v mračnu parfémů.

Kapitán stráže se za nimi chvíli díval a pak se pomalu vydal přes malý hájek ke svému vlastnímu domku, který sousedil s chrámovými stavbami. Otevřel si dveře a vešel dovnitř, s potěšením se nadechl pachu kuchyňského oleje, který se mísil s vůní skořice v nádobce, kterou umístil uprostřed stolu.

Mafdet měl rád, když bylo všechno čisté; dbal, aby jeho podřízení pořádně vydrbali stoly, lavice a všechen nábytek, každý hrnec a džbán. Vzduch měly osvěžovat nádobky s vůněmi. Mafdet vždycky prohlašoval, že smradlavých latrín a odpadních jam už si užil až dost. Teď, když je kapitánem chrámové stráže, chce si užívat stejného přepychu jako ti vypasení kněžouři.

Mafdet zašel do zadní části domu, kde měl vydlážděnou koupelnu a záchod. Vzal silný hadřík a uchopil do něj nádobku se žhavým uhlím. Zanesl ji doprostřed pokoje, postavil na stůl a opatrně rozfoukal. Plamen z knotu, ponořeného v nádobce s olejem, se prudce rozhořel. Mafdet jej použil k zapálení dalších lamp. Pak se vrátil do koupelny, v míse s bylinkovým odvarem si umyl ruce a obličej a utřel se do kusu plátna. Přes den tady měl sluhu, který o něj pečoval, ale večer býval raději sám. Měl před sebou práci, musel se věnovat svým plánům a počítat peníze. Vzpomněl si na kněze Impukiho, ušklíbl se a vycenil přitom zuby jako pes.

„Ctihodný Impuki sem, ctihodný Impuki tam!“ zasyčel.

„Nuže, ctihodný Impuki,“ pravil, nalil si džbánek piva a slastně z něj usrkával, uspokojen ostrou příchutí nápoje.

„Možná že toho vím víc, než bys čekal.“ Vzpomněl si na zamračenou tvář velekněze a na jeho příkaz, aby prohledal celý pozemek. Mafdet se usadil na stoličce a tiše se sám pro sebe zasmál. Nic takového nemá v úmyslu udělat. Jestli mají být chrámové zahrady prohledány, potom to bude ve dne.

Nemá nejmenší chuť skákat podle toho, jak velekněz píská.

Mafdet dopil pivo. Byl unavený a chtělo se mu spát.

Vybavil si, co Impuki řekl o chrámových dívkách, a spokojeně se pro sebe usmál. Když si představil zlaté tělo jedné z kněžek, jak se pod ním svíjí, oči mu ztěžkly. Řekl si, že než bude pokračovat v pití, dopřeje si krátké zdřímnutí.

Odložil pohár a šel se natáhnout na dlouhé lehátko. Chvilku kolísal na hranici spánku a bdění. Vzpomínky přilétaly a odlétaly: chaos, způsobený Rahimerreovým pádem, po něm služba v Rudé zemi; tam bylo nutné spát s jedním okem otevřeným a čekat, jestli se ze tmy nevynoří nějaký ten libyjský vrahoun. Ale to už je všechno za ním, teď mu kyne život v pohodlíčku. Mafdet usnul.

Ze spánku byl brutálně vytržen, když mu někdo vychrstl kbelík studené vody do obličeje. Chtěl se narovnat, a přitom zjistil, že má ruce svázané nad hlavou a nohy mu pevně svírají provazy, které ho řežou do kotníků. Snažil se promluvit, ale hadr nacpaný do úst ho začal dusit tak, že nemohl popadnout

dech. Mafdet otočil hlavu. Snad to není nějaký hrozný sen?

Ale je přece ve svém vlastním domě; olejová lampa stále svítila. Zahlédl nějaký pohyb. Ze stínu se vynořila postava a blížila se k němu. Když se zjevila hlava podivného návštěvníka, Mafdet s hrůzou spatřil, že má tvář zakrytou maskou šakala. Jinak byl vetřelec celý v černém, ale strašidelné rysy jeho masky, svítící oči, krutý čenich a vztyčené uši připomínaly Mafdetovi městského kata. Zatřásl hlavou a snažil se pochopit, co je to za hrozivou postavu a co tady vlastně dělá.

„Mafdete,“ ozval hluboký hrdelní hlas. Kapitán chrámové stráže však nedokázal rozeznat, zda patří ženě či muži.

„Mafdete, provinil ses proti bohyni.“

Mafdet zakroutil hlavou a usilovně se snažil vyvléknout z provazů, které ho tísnily kolem zápěstí a kotníků, ale byly pevně utažené a nepovolily. Zmítal se, snažil se vztyčit, ale nešlo to.

„Vzpomínáš si na to, Mafdete?“ Hlas zazněl jako ozvěna ve snu. „A víš, co se stane tomu, kdo se dopustí svatokrádeže a zneuctí bohyni?“ Mafdet nedokázal nic jiného než zírat na tu příšeru ze zásvětí. „Musíš být potrestán, Mafdete.“

Kapitán chrámové stráže ucítil, že mu kdosi nadzdvihuje tuniku. Pokusil se vykřiknout, ale to už z něj strhli bederní roušku a nůž zabodnutý hluboko do přirození způsobil, že se mu celé tělo vzepjalo v agonii.

BEHEN: staroegyptsky „vrah“

V Síni obojí pravdy, která se nacházela v chrámu Maat v srdci Théb neboli Vesetu, sídla královské vlády –, panovalo ticho.

Dav shromážděný vzadu po stranách síně byl tak napjatý očekáváním, že se nikdo ani nepohnul, ani nerozhlížel kolem.

Nikdo neobdivoval tmavě zelené a světle modré pilíře a sloupy se zlatými lotosovými květy, vytepanými kolem základny, a stříbrnými akanty na vrcholu. Diváky nedokázala upoutat ani mramorová podlaha, naleštěná a zářící, až měl člověk pocit, že kráčí po vodě; tak jasná, že působila jako zrcadlo, ve kterém se odrážely stříbrné květiny, motýli a ptáci, zobrazení na stropě. Síň obojí pravdy byla skutečnou síní nádhery stejně jako spravedlnosti. Nástěnné malby znázorňovaly Maat, bohyni pravdy, v nejrůznějších pozicích a rolích: jako překrásnou mladou dívku, božskou princeznu, klečící před svým otcem Reem, jako soudkyni, stojící

v soudní síni, provázenou Anubidem s šakalí tváří a zeleným Osiridem, bohy, s nimiž společně vážila duše, aby určila jejich konečný osud. Na jiných obrazech byla znázorněna jako princezna bojovná, zápasící se symboly zhouby, nestvůrami ze zásvětí, se jmény jako Požírač výkalů, Hltavec masa, Piják krve, Lamač kostí. A hned vedle se zase objevila v mnohem mírnější úloze s vahami spravedlnosti v ruce nebo mávající pírkem pravdy.

Všechny ty malby a reliéfy dávaly každému, kdo vstoupí do této síně, na vědomí, že se nachází u soudního dvora v sídle spravedlnosti, kde budou muži a ženy postaveni před vrcholnou moc královny-faraona a ponesou následky její nevole. Zde se vynášely rozsudky smrti, hrůzné ortely, které odsuzovaly zločince k smrti zadušením v poušti nebo k tomu, aby byli v řetězech pověšeni na Zeď smrti za městem.

Nyní, v prvních týdnech období záplav, ve třetím roce panování královny Hatusu, měl být vynesen nejnovější rozsudek smrti. Někteří diváci v síni prudce dýchali, jiní naopak zadržovali dech, protože soud, který právě skončil, prokázal, jak královna-faraon, žena, která sotva dosáhla dospělého věku, dokáže pevným stiskem svých rukou sevřít hrdlo Egypta. Je-li faraonova moc pevná, zůstávají drahocenné hrobky v Údolí králů a v Údolí královen nedotčené. Jakmile faraon poleví, ihned se přihlásí temné síly a zaútočí na chrámy nebo budou loupit v hrobkách na druhé straně vzedmutých vod Nilu, ve Městě mrtvých. Právě takové

útoky se v poslední době udály a byli do nich zapleteni muži i ženy nejrůznějších stavů a profesí. Kněží z pohřebních chrámů, kněžky hadí bohyně Meretseger, jejíž svatyně shlížela na nekropoli, obchodníci a vojáci, význační ministři a úředníci: na dva tucty lidí už bylo zatčeno. Hatusu s tváří zrudlou hněvem svolala své rádce z Královského kruhu a prohlásila, že je načase s těmito lupičskými výpady rázně skoncovat. A teď měl muž, zodpovědný za královskou justici, nejvyšší soudce Amerotke, vynést rozsudek. Dostalo se mu jednoznačného příkazu, že musí celému Egyptu ukázat, jak pevnou rukou Hatusu svírá království Obojí země.

Hatusu se časně ráno sama dostavila k soudu, aby Amerotkea v jeho soukromé místnosti za svatyní důrazně poučila. Nejvyšší soudce si v koutku duše přiznal, že královna ještě nikdy nevypadala krásněji: dokonale napjatá pokožka bez poskvrnky, oči prozářené životem. Krev v ní proudila rychle a volně. Byla tak rozzlobená, že nevydržela stát na místě, přecházela sem a tam, až za ní jemné plátno jejího roucha svištělo, pestře zbarvená šerpa poletovala na všechny strany. Náramky a náhrdelníky chřestily a odrážely světlo kahanů a lamp, takže se zdálo, že se královna-faraon celá třpytí v ohnivé záři. Dokonce přitiskla perlami zdobený vějíř, jímž se ovívala, Amerotkeovi na hrdlo.

„Jsi si naprosto jist jejich vinou, můj pane?“ dotazovala se.

„Ovšemže, Božská.“

Amerotke nespouštěl pohled z Uraea, plivající kobry, která útočně vyrážela z čelenky na královnině hlavě. Ve svém duševním rozpoložení, usoudil, je Hatusu v mnoha směrech nebezpečnější než kterýkoli had.

„Přeji si, aby ti zločinci zemřeli.“ Hatusu škubnutím rozevřela vějíř a začala se jím zuřivě ovívat. Obrátila se a pohlédla na svého prvního ministra Senenmuta, který dřepěl na podnožce a s nezúčastněným výrazem v robustní tváři pozoroval, jak se jeho božská milenka oddává ne právě božskému záchvatu vzteku.

„Ty do toho, má paní, nesmíš viditelně zasahovat,“

prohlásil vzápětí. „Ano, byly vyloupeny hroby, ale zločince jsme chytili a spravedlnost bude vykonána.“

„Chci, aby všichni viděli, že spravedlnost dostane průchod. Chci, aby i lidé v obchodních městech daleko na severu v deltě, která shlíží přes Velkou zeleň, poznali, že já jsem faraon. Chci, aby se všichni, kdo žijí až za čtvrtým kataraktem, třásli při zvuku mého jména.“

„Ale oni už se třesou.“

Amerotke se opřel o stěnu a založil si paže. Hatusu se nezlobila na něho, pouze se poddávala svému proslulému temperamentu. Ve skutečnosti byl přesvědčený, že tahle mazaná královna je potěšena tím, čeho dosáhl.

„Všichni uvidí, že jsi velkolepá,“ pokračoval, „duchaplná milovaná dcera faraona, pána Obojí země, ta, jíž poskytla ochranu svých opeřených dravčích křídel bohyně Nebhet, ta,

již chrání Hor, když sežehne miliony.“

Hatusu si teď skryla obličej za vějířem.

Amerotke však pokračoval ve svém škádlení. „Ta, jíž

Amonovi, Isidini a Osiridovi kněží poskytují vůni kadidla, třesk činelů a ječení trumpet. Ta, jež si nasazuje Dvojí korunu a zdobí hlavu pery, ta, jíž padají z úst moudrá slova.“

Hatusina zlost pozvolna tála. Chvíli ještě stála a naslouchala Amerotkeovi, jak napodobuje královského herolda, a pak propukla v smích, ramena se jí třásla a prsty si zakrývala ústa. Vějíř hodila po Senenmutovi a přitáhla si těsněji kolem ramen nádherný, drahokamy zdobený slavnostní plášť, který smějí nosit pouze faraoni. Nakonec pochvalně zatleskala.

„Amerotke, pokud někdy zatoužíš stát se heroldem, ráda ti to zařídím, ale zatím…“ Přiblížila se k němu tak těsně, že Amerotke ucítil nádhernou vůni kifijského parfému, výtažek z třpytivého modrého lotosu. Uviděl zblízka Hatusiny oči, které mu svou téměř jantarovou barvou připomínaly oči leoparda, zatímco o jejích překrásných rtech, teď půvabně pootevřených, věděl, že se dokážou zkřivit vztekem. Vztáhla ruce, chráněné krvavě rudými rukavicemi, a něžně se dotkla Amerotkeovy tváře. „Ano, Amerotke, jsem královnou už tři roky a máš pravdu. Jsem miláčkem bohů. Pokořila jsem hanebné Mitánce, zdrtila rebelské Kušity a třesou se přede mnou Národy devíti luků. Moje lodě křižují vody Velké zeleně, moje čluny hlídkují na Nilu, moje vozové oddíly

pronikají stále hlouběji a dál do Rudé země. Mí vojáci staví studně, opevňují oázy, mapují cesty, starají se o nápisy a památníky velebící moji slávu. Moje vojska hlídkují na Horově cestě napříč Sinají, vymáhají od kanaánských vladařů, aby můj dvůr zaplavovali daněmi, víny, vlnou a vzácným dřevem. Ale co je tohle všechno platné,“ zabodla prst do jeho tváře, „když nedokážu uhlídat ani hrobky svých předků, svého otce, bratra, matky a manžela? Amerotke, víš přece, co všechno ti neurvalci prováděli. Vyloupili hroby, znesvětili nabalzamovaná těla. Obrali je o klenoty, zlato a stříbro, které pak prodávali jako nějaké tretky na trhu. Co myslíš, že tomu řekne princezna kanaánská, když k ní přijde nějaký obchodník a nabídne jí ke koupi drahokamy, které kdysi zakrývaly oči mého mrtvého otce? Co asi tohle vypoví o moci královny Hatusu?“

„Pánu Amerotkeovi bys tohle vyčítat neměla,“ promluvil Senenmut. „Byl to přece on, kdo ty bídáky dopadl a předal spravedlnosti.“

„Nu ano. Spravedlnost!“ Hatusu ustoupila stranou.

„Postarej se, aby byla vykonána, a postarej se, aby bylo také zveřejněno, že se tak stalo.“ Luskla prsty na Senenmuta a vyklouzla z místnosti.

To všechno se odehrálo před třemi hodinami, těsně před svítáním. Teď už Amerotke seděl na své tmavorudé čalouněné soudní stolici. Akáciové dřevo trůnu bylo vykládané stříbrem a zlatem, od vysokého opěradla nad jeho

hlavou se rozprostíral nařasený baldachýn. Opěradla a nohy byly vyřezávané do podoby číhající lvice s tváří Sachmet, bohyně zkázy. Amerotke pohlížel přes síň na skupinu spoutaných mužů a žen svázaných řetězy. Hlídal je Asural, statný kapitán chrámové stráže, oblečený v plné obřadní zbroji, s mečem v jedné a holí ve druhé ruce. Asurala obklopovali vojáci stráže. Amerotke věděl, že venku na nádvoří už jsou připraveny umrlčí káry. Na podušce před Amerotkeovýma nohama klečel vznešený Valu, Oči a uši faraonovy, královský žalobce, majitel Krokodýlího diadému.

Amerotke znal rituál. Valu bude žádat spravedlnost, rozsudek smrti pro všechny, které představil bohyni.

„Toto jest mé rozhodnutí.“ Amerotke uchopil důtky a žezlo, symboly spravedlnosti. Zkřížil paže na hrudi, tak jak to činí královna, kdykoli vynáší rozsudek. „Zločiny, kterých jste se dopustili, jsou rouháním, jehož puch stoupá až vysoko k nebi, urážkou člověka i bohů. Vnikli jste do Nejsvětější svatyně, Domu milionu let. Otevřeli jste truhlice a skříňky našich velikánů, poplenili jste jejich poklady, které měly být zachovány na věčnost. Narušili jste klid mrtvých.“

Amerotke se odmlčel a diváci se zajíkli a vzdychli, protože právě tohle byl zločin největší: nikoli krádež, ale narušení klidu mrtvých. To, co se stalo s jejich těly v tomto životě, ovlivní život jejich ka v Zemi mrtvých.

„Mrtví vám posloužili jako pochodně, když jste zapálili mumie a balzamované pozůstatky božských dětí.“ Amerotke

pohlížel na zločince, mezi nimiž bylo teď těžké rozeznat muže od žen, jak jim špína a bláto žalářních kobek zmazaly podrápanou kůži i potrhané šaty. „Nuže dobrá.“ Uchopil svitek a podal jej Valuovi. „Zde jsou jména zatčených. Deset mužů bude zaživa probito kůlem u vstupu do Údolí králů, ženy budou zaživa zakopány do písku vedle nich. Ostatní budou pověšeni v řetězech na Zeď smrti.“

„A co poklady, které ukradli?“ zeptal se Valu.

„Všechno, co tito zločinci uloupili,“ pokračoval Amerotke, „bude zajištěno. Přivezeme to sem do chrámu Maat a umístíme dole v balzamovacích sálech. Očištěné předměty prohlédne vznešený Senenmut a pak budou navráceny těm, kterým patří.“

Někteří odsouzení začali kvílet a naříkat. Asural a jeho strážní se je snažili umlčet hadry nacpanými do úst.

„Toto je spravedlivá vůle královny,“ pokračoval Amerotke. „A tak, jak je napsána, budiž i vykonána.“

Valu se usmál, tučná tvář se mu složila do radostných záhybů. Povstal, poklonil se soudci, který mu tak usnadnil práci a ustoupil dozadu. Potom se obrátil, luskl prsty a přikázal Asuralovi, aby vězně nechal odvést k čekajícím umrlčím vozům.

Amerotke odložil důtky a žezlo na malý stolek před sebe, kde už ležely soudní spisy. Soudní síň se začínala vyprazdňovat. Sňal těžké symboly svého úřadu, nádherný karneolový pektorál, náramky a prsteny i soudcovský řetěz,

který měl pověšený kolem krku. Cítil se vyčerpaný. Pochytal ty zloduchy, dokázal, či spíš ctihodný Valu dokázal, že každý z nich se provinil ohavným činem. Dobře chápal Valuovo zadostiučinění, protože pro něj byla převážná většina práce splněna, když předal důkazy do královské pisárny.

„Pane?“ Amerotke vzhlédl. Asural, s helmou pod paží, se vrátil. „Mám uklidit přepážku?“

Amerotke přikývl. Kapitán chrámové stráže spolu s dalším pomocníkem zvedl přepážku z vonného cedrového dřeva a umístil ji na třínohý podstavec. Tím bylo místo soudní moci odděleno od zbytku síně; bude zase přenesena zpátky, až nastane čas, aby soudce vynesl další rozsudek.

„Je můj pán připraven zahájit další případ?“

Amerotke vstal a přistoupil k pohlednému mladému písaři, který tam seděl s ostatními, s psací deskou opřenou na klíně. Sklonil se a usmál na svého příbuzného, Prenhoea.

„To jsi tak žhavý po spravedlnosti, Prenhoe? Nejsi po tak dlouhém zapisování unavený?“ Poklepal na nádobky s červeným a černým inkoustem, které měl mladík připravené desce. „Neměl by sis je dolít? Nemáš unavené prsty a sucho v ústech? Nebo už jsi zapomněl na všechny chutě kromě hladu po právu?“

Ke škádlení se začali přidávat i ostatní písaři.

„Musíme počkat,“ pokračoval Amerotke. „Aspoň do té doby, než se vrátí vznešený Valu a Asural.“ Narovnal se.

„Prenhoe, dopřej si nějaké osvěžení.“ Ukázal na soudcovskou

stolici a na stůl před ní, kde ležely odznaky jeho úřadu. „Ale zajisti ochranu těchto předmětů. A mimochodem, kde je Šufoj?“ Amerotke se rozhlédl. Jeho osobní sluha nikdy nebýval daleko. „Tančící trpaslík“, jak ho nazýval Asural, obvykle přispěchal ke svému pánovi, jakmile případ skončil, aby s ním probral některé podrobnosti. Amerotke si ale nevzpomínal, že by ho teď během procesu zahlédl.

„Poslal jsi ho přece něco vyřídit, pamatuješ, pane?“

„Ano, ale to byl jen vzkaz,“ namítl Amerotke. „žádná dlouhá cesta. Doufám, že se mu nic nestalo.“

Nejvyšší soudce zašel ke dveřím a naslouchal; Šufojův hlas se obvykle dal mezi ostatními snadno rozeznat.

Amerotke si o trpaslíka, který se stal jeho společníkem a osobním sluhou, často dělal starosti. Šufoj náležel k Beznosým; přišel ale o nos neprávem za trest za zločin, kterého se nedopustil. Pak byl přinucen žít s ostatními Beznosými v jejich prašné a špinavé vesnici daleko od Théb.

Odvolal se proti svému potrestání k soudu. Případ vyšetřoval Amerotke a zjistil, že zde došlo k vážnému porušení zákona.

Jako odškodnění přijal Šufoje do své domácnosti a tento človíček se mu odvděčil nekonečnou věrností a přátelstvím.

V rozporu se svým vzhledem měl Šufoj vlídnou povahu a bystrý úsudek a stal se Amerotkeovi i jeho rodině trvalým společníkem. Neustále však vymýšlel nové a nové způsoby, jak by si dopomohl k bohatství. Vyučil se v léčitelství, obchodoval s léky, vydával se za astrologa, a dokonce se

nabízel, že bude předpovídat budoucnost. Nakonec ovšem veškeré jeho pokusy ztroskotaly a nikdy se to neobešlo bez velkého Amerotkeova pobavení a smíchu všech ostatních.

Šufoj byl zkrátka příjemným protilékem proti vznešenosti soudu a břemeni jeho přísného protokolu.

Amerotke by právě teď potřeboval s Šufojem probrat některé okolnosti, ale kromě toho se začal o malého mužíčka obávat. Šufoj pravidelně provázel svého pána ulicemi Théb a přitom si Amerotke všiml, jak si různí kramáři jeho trpaslíka bedlivě prohlížejí. Připadal jim náramně komický. Nebývalo žádnou zvláštností, že takového človíčka někdo unesl, spoutal a svázaného hodil na některou loď. Pak ho odvezli daleko proti proudu nebo naopak blíž k deltě a prodali nějaké potulné nebo komediantské tlupě, která ho využívala jako maskota nebo atrakci pro diváky.

„Neměj obavy,“ zavolal na něj Prenhoe. „Šufoj bude určitě v pořádku.“

Amerotke se obrátil a pohlédl zpátky na soudcovské místo. Přešel k němu a sebral náprsník, úřední řetěz, drahocenné prsteny a náramky. Uložil je do schránky na stolku a pečlivě ji uzamkl. Starost o Šufoje mu nedopřála klid.

Usedl na podušku a natáhl nohy i paže, nevnímaje tázavé pohledy písařů, kteří už by byli rádi odešli. Měli hlad a chystali se navštívit některou z chrámových jídelen.

„Musím mluvit se soudcem!“ ozval se z portika pronikavý ženský hlas. „Musím mluvit s nejvyšším soudcem

Amerotkem. Pusťte mě! Jsem paní Netba.“

Amerotke zakvílel a ukryl tvář do dlaní.

„Měl bys ji přijmout.“ Prenhoe přispěchal a uklonil se před soudcem. „Já jsem ti to, pane, nechtěl říkat, ale měl jsem včera v noci takový sen. Ty jsi šel po břehu řeky. Šufoj a já jsme se vezli na hřbetu krokodýla, který se potápěl pod vodu.

Už jsem myslel, že utonu, ale vtom jsem nad sebou spatřil ibise. Otevřel jsem oči –“

„To jsi pořád ještě spal?“ přerušil ho nevrle Amerotke.

„Ano, spal.“

„Tak jak jsi mohl otevřít oči? Ale, nechme toho. Přiveď tu paní.“

Mladý písař odběhl a vrátil se s paní Netbou. Amerotke ji při nějaké příležitosti zahlédl už dřív, ale zatím spolu nikdy nemluvili. Vysoká, nehezká žena s velitelským orlím pohledem v pronikavých očích, špičatým nosem, odulými rty a trochu vrásčitými tvářemi. Její zvláštní ruce měly tak dlouhé prsty, že Amerotkeovi připadaly jako pavoučí nohy. Byla oblečená ve světle modrém plášti s kapucí přetaženou přes hlavu, protože neměla paruku. Jediným ústupkem současné módě byla trocha líčidla na tvářích a načerněné stíny pod očima; obojí musela nanést ve spěchu, protože teď už se to pomalu začínalo rozpouštět. Když ji Amerotke přišel uvítat, napřáhla ruku. Soudce ji uchopil a zlehka si přejel jejími prsty po rtech. Tímto gestem vzdával úctu dceři jednoho z největších egyptských architektů.

„Ctihodný pane Amerotke, jsem tak ráda, že mě přijmeš.“

„Zajisté, ale ne tady.“

Amerotke se usmál. Nejdřív zavolal na Prenhoea, aby mu přinesl džbánek sladké ovocné šťávy, poháry a chléb s jablky, a pak zavedl paní Netbu do malé vybílené místnosti, která mu sloužila jako písárna a soukromá modlitebna. Byl to útulný pokoj s psacím stolem, židlí, sedátky a s dlouhou lavicí při zadní stěně. Jedinou místnost, kde mohl v klidu posedět a popít, měl rád co nejprostěji zařízenou. Paní Netbu usadil dvorně na sedátko a sám si přitáhl druhé, aby seděli přímo proti sobě. Zatímco chrámový sluha servíroval ovocný nápoj a chléb, prohodili spolu pár nezávazných slov. Amerotkeovi přišlo vhod, že může něco sníst a napít se, už měl sucho v hrdle a nepojedl nic od chvíle, kdy ho dlouho před svítáním zastihl a odvezl sem královnin posel.

„Ctná paní,“ Amerotke postavil pohár na zem a naklonil se, aby ji mohl vzít za ruku. „Jsem šťasten, že tě vidím. Přeješ si se mnou hovořit?“

„Využívám svého práva,“ odpověděla ctihodná Netba.

„Jakožto dcera držitele Královského vějíře mám právo obrátit se přímo na nejvyššího královského soudce. Můj otec dostal ten titul a privilegium za svou práci v Údolí králů. Ctihodný pane, jsem tak šťastná, že jsi dopadl padouchy, kteří se dopustili těch zločinů.“ Byla by ještě pokračovala, ale Amerotke jí stiskl ruku.

„Urozená paní, nemáme času nazbyt. Co je s tvým otcem,

vznešeným Seseem?“

„Je mrtvý.“

„Prosím?“

Paní Netbě se zachvěl dolní ret. „Před několika dny se odebral do Západní země, k Dalekému obzoru. Stěžoval si na bolesti břicha. Odvedla jsem ho do Isidina chrámu. Pane, on se těšil dobrému zdraví!“

„Tvému otci bylo myslím už přes šedesát, paní.“

„Přesto byl stále plný síly,“ trvala na svém paní Netba.

„Měl pouze břišní koliku. Nepustili mě k němu. Vzali ho do Domu soumraku, aby mu vyšetřili žaludek. Zůstal tam čtyři dny. Pak jsem dostala zprávu, že otec umírá. Chystala jsem se tam zajít, když přiběhl další posel: otec už byl mrtvý. Když

jsem dorazila do chrámu, našla jsem tam pouze jeho neživé tělo. Ach, a ještě dopis, s jeho podpisem a pečetí, kterým odkazuje značné množství zlata a stříbra Isidinu chrámu.“

„A co dál?“ vybídl ji Amerotke.

„Nevěřím tomu, můj pane. Věřím, že mého otce zavraždili. že ho zabili ti kněží a lékaři. A že ho ten veliký odkaz přiměli podepsat, když už byl v agonii.“

„Ale chrám bohyně Isis je přece proslulý svým léčitelským mistrovstvím i bohatstvím. Ctná paní, třeba jsi jim jen špatně porozuměla. Tvého otce –“

„Mého otce právě v tuto chvíli balzamují. Odvolala jsem se k Božské.“

Amerotke by byl nejraději zavřel oči a hlasitě zavyl, ale

snažil se být taktní a počínat si diplomaticky.

„Požádala jsem Božskou, aby dala jeho smrt vyšetřit.

A abys ty, ctihodný soudce, prostudoval všechny okolnosti a sdělil mi, co se stalo. Vím, že mě Božská neodmítne.“ Tvář paní Netby roztála v úsměvu. Vložila pohár s ovocnou šťávou Amerotkeovi do ruky. „Zaraduji se, bude-li spravedlnosti učiněno zadost.“

„Kde je teď tělo tvého otce?“

„V Isidině chrámě. Leží ve Wabetu, Místě očištění, a čeká na balzamovače. Požádala jsem svého lékaře, aby se toho úkonu zúčastnil, až k němu dojde.“ Vznešená Netba se neubránila smutku, lítostivě popotáhla a zamrkala. I přes její aroganci a hrubost musel Amerotke ocenit lásku té urozené ženy k jejímu otci i její bolest nad jeho nečekaným skonem.

„Slibuji ti, paní,“ podal jí soudce ruku, „že učiním, co bude v mých silách.“

Když vznešená Netba odešla, soudce vzdychl a uvolnil si šerpu svého roucha. Byl celý zpocený a uvědomil si, jak ho ta záležitost rozčílila. Snažil se nemyslet na to, co se teď děje s odsouzenými. Naději na přežití mají jen dva z nich, přesněji dvě mladé ženy, které byly už dříve odsouzeny k doživotnímu vězení v trestnicích daleko ve východních pouštních oázách.

Bude je spolu se vznešeným Valuem muset ještě vyslechnout.

Amerotke přivedl vykradače hrobů před soud, ale něco se mu na tom ještě nezdálo. Připadalo mu, že v té věci mají prsty ještě jiní lidé než ti, které odhalil, třeba jistá tajemná tlupa

známá pod jménem Sebaus. že možná právě ta je za poslední loupeže zodpovědná, a hraje proto v celé věci daleko důležitější roli než ti, kteří pouze kupovali a prodávali uloupené věci. Upozornil na toto své podezření Božskou, ale Hatusu tomu nevěnovala patřičnou pozornost; víc ji zajímaly skvosty, které byly nalezeny. Právě proto Amerotke ty dvě ženy, bývalé kurtizány, ušetřil aby si ověřil své podezření.

Ostatní však strašlivým trestům neujdou. Ale co jiného si měl počít? Všichni, kdo se zúčastnili oněch loupeží, se dopustili velezrady, svatokrádeže, a hlavně vraždy. Zavinili smrt nejméně osmi strážců pohřebiště, jejichž mrtvoly byly nalezeny ve skalnatých propastech poblíž Údolí králů.

Vyrušilo ho zaklepání na dveře. Asural, stále ještě oblečený jako válečný bůh Montu, s koženou helmicí pod paží, vpochodoval do místnosti.

„Můj pane, všichni zločinci už jsou pryč, byli předáni katům. Vznešený Valu splnil tvůj příkaz: před vykonáním popravy dostane každý odsouzený pohár vína s omamnou látkou.“

Kapitán stráže zmlkl, polekán Amerotkeovou bledou a zachmuřenou tváří. Soudce býval jindy zdatný a energický, teď však se zhrouceně choulil na své židli jako člověk zničený smutkem.

„Můj pane…“

„Jsem v pořádku, Asurale. Však víš, jak to je: smrt si nikdo nezaslouží, ve skutečnosti ne.“

„Ale oni ano.“ Asural ukázal na podnos ležící na podlaze.

„Pošlu sem chrámového sluhu, aby tohle odnesl. Potřebuješ pořádné jídlo, křehké opečené jehněčí a pohárek chladného šaronského. Měl by ses najíst a odpočinout si. Soudní jednání nebude během poledního vedra stejně obnoveno, možná že by ses rád trochu prošel a pak si zdříml?“

Amerotkea ta péče až přivedla do rozpaků, a tak mu raději honem poděkoval. Asural odešel a soudce přistoupil k vysokému rákosovému koši v rohu místnosti. Odstranil pečetě, zvedl víko a vytáhl měděné pouzdro, ve kterém byl uložen soudní svitek s náležitostmi dalšího případu.

„Chudák generál Suten,“ zabručel. „Usmrcen zuby jedovatých hadů.“ Sundal kovové víčko, vytáhl svitek, rozvinul jej a přečetl si těch pár chatrných údajů, které se jim povedlo nashromáždit. Dveře za ním se otevřely.

„Šufoji, kdes byl tak dlouho?“

Když nikdo neodpověděl. Amerotke se rychle otočil.

Šufoj nikdy nezůstal odpověď dlužen! Srdce mu však poskočilo leknutím, když spatřil dva vrahy, od hlavy k patě celé v černém, jak se k němu z obou stran plíží s tasenými dýkami. Soudce se opřel zády o stěnu a sáhl po měděném pouzdru. Jeden ze zabijáků za sebou kopnutím zaklapl dveře a oba obezřetně postupovali směrem k němu. Vyděšený Amerotke vnímal jen zvuk jejich dechu, šoupání měkkých podrážek a oči, planoucí z otvorů černých masek.

„Co se děje?“ zachraptěl Amerotke, aby získal čas. „Kdo

vás poslal?“

„Mrtví,“ zaskřípal hlas zpod masky. „Zemřou oni, zemřeš i ty. Teď nastal i pro tebe, soudce, den posledního zúčtování.“

„Ale oni byli rouhači a vrazi.“

„Nikoli, soudce, byli to naši přátelé, naši spojenci.“

Amerotke vyrazil kupředu a rozmáchl se měděným válcem. Jeden z vrahů se na něj vrhl s vytasenou dýkou.

Amerotke se obrátil, ohnal se pouzdrem jako holí a odrazil úder. Vrah couvl, ale jeho společník skočil dopředu.

Amerotke cítil, jak na něm vyráží pot a zalévá mu obličej; v krku měl podivně sucho a stěží popadal dech. Vrahové čekali, stačí jediná chyba a dýky se mu zanoří do těla a začnou je rvát na kusy.

„Můj pane!“ Dveře se rozletěly a mezi nimi se objevil chrámový sluha s podnosem v rukou. Jediný pohled na to, co se uvnitř děje, mu stačil, aby upustil tác a s křikem se rozběhl do Síně obojí pravdy. Zmatení zabijáci dveře znovu zabouchli, ale v Amerotkeovi už nad strachem převládl vztek.

Začal kličkovat ze strany na stranu. Vybavoval si všechny triky, kterým ho naučili při vojenském výcviku. Bezradní útočníci se stáhli ke dveřím, ale tam se teď ozývaly hlasy a dupot spěšných kroků. Zločinci už viděli, že jim přepadení nevyšlo, ale přece se pokusili ještě jednou zaútočit a zahnali Amerotkea dozadu. Potom však vyrazili ze dveří. Amerotke se sesul k zemi právě v okamžiku, kdy Asural s chrámovou stráží vpadl dovnitř. Soudce rychle ujistil kapitána, že je

v pořádku, a nařídil mu, aby raději pronásledoval útočníky, přestože tušil, že to nejspíš bude marné. Chrám bohyně Maat je bludištěm chodeb se spoustou dveří vedoucích do dvorků a do zahrad.

Amerotke usedl, lapal po dechu a současně vnímal venkovní ruch. Asural povolal k pohotovosti další stráže, písaře i akolyty, aby všichni pomohli s prohledáváním svatyně.

„Uprchli,“ přiznal kapitán, když se vrátil k soudci. „Ale nechali tady tohle.“ Upustil Amerotkeovi do dlaně skaraba, kamínek vyblýskaný do vysokého lesku, na němž vynikal hieroglyf klečícího muže s lukem v ruce.

„To je Sebaus,“ zašeptal Amerotke. „Už jsem se s nimi při vyšetřování setkal. Dali si jméno podle démona. Jsou to profesionální vrazi a určitě jsou do toho plenění hrobů zamíchaní.“

„Nejsi zraněný?“ zeptal se Asural.

„Zraněná je jen má hrdost,“ ušklíbl se Amerotke. „A ještě než něco řekneš, kapitáne, uznávám, že jsem se zmýlil. Dobře vím, cos mi řekl a cos mi opakoval stokrát. že bych měl mít před svou soukromou pracovnou stráž. Nuže,“ Amerotke vstal. „Teď už jsem napůl přesvědčen, že máš pravdu.“

Usedl do křesla, zatímco Asural nakázal sloužícím, aby uklidili, vyčistili skvrny, které zanechal na podlaze upuštěný tác, a aby přinesli nové jídlo a pití. Mezitím přiběhl důstojník chrámové stráže a hlásil, že podzemí svatyně už mají

prohledané, ale po zločincích není ani stopy.

„Byli to profesionální vrazi,“ prohlásil Amerotke.

„Dokážou přiletět a odletět jako pouštní vítr. Zbavili se svých černých převleků a vmísili se mezi žalobce a poutníky tam venku. A teď mě, prosím, nechte chvíli o samotě.“

Asural se strážemi odešel. Amerotke slyšel, jak kapitán vydává rozkazy, aby pokoj i chodby, které k němu vedou, střežily hlídky. Něco pojedl, napil se vína a uložil se na lehátko. O tom, co sem útočníky vlastně přivedlo, zatím ještě přemýšlet nehodlal, to bude muset počkat.

Musel spát jen chviličku, když zaslechl, jak se otvírají dveře. Vyskočil a uviděl před sebou Šufoje. Trpaslík tam stál jako prorok zkázy. Měl na sobě pruhovaný oblek pouštního tuláka a jeho drobná zohavená tvář, orámovaná kšticí kovově šedých vlasů, byla svraštělá obavami.

„Můj pane, co se tu stalo? Slyšel jsem…“ Na tak drobného človíčka měl Šufoj hluboký zvučný hlas. „Kolikrát jsem ti to říkal.“ Šufoj namířil na Amerotkea svou hůlku.

„Paní Norfret bude mít pramalou radost. Když tu máš strážce, tak je využívej!“

„Paní Norfret se nic nedozví.“ Amerotke vypil zbytek vína z poháru. „Ale spíš by mě zajímalo, kdes byl ty.“

Soudce se očividně snažil odvést pozornost svého sluhy k jiným věcem.

Šufoj otevřel kožený vak, který měl hozený přes rameno, a vytáhl z něj něco, co vyhlíželo jako kus uhlí, oválný černý

balvan. Podal jej Amerotkeovi, který hekl překvapením nad jeho váhou.

„Abys rozuměl,“ brebentil Šufoj. „Je to posvátný kámen, který spadl na zem z nebe. Pochází ze světa za Dalekým obzorem, je to dar bohů. Kdybych ho roztavil a rozlámal na malé kousky, mohl bych je prodávat poutníkům jako skaraby, které je budou ochraňovat proti veškerému nebezpečí.“

Amerotke hleděl na ten kus tvrdého černého kamene. Čím víc jej zkoumal, tím víc byl přesvědčený, že spíš než o kámen jde o nějaký neznámý kov. Vzpomněl si na pověsti cestovatelů o tom, že Chetité na severu vyrobili kov, který dokáže prorazit měď i bronz. Nemůže to být ono? Také slyšel pověsti o planoucích kamenech, které dopadly do pouště a byly ještě žárem rozpálené. Mnozí lidé považovali ty kameny za posvátné a drahocennější než zlato.

„Koupil jsem ho od škorpioního kupce,“ vysvětloval Šufoj. „Musel jsem ho přemlouvat celé hodiny a prolít mu hrdlem veliký džbán vína, než se uvolil mi ho prodat.“ Šufoj teď už téměř kvílel, protože měl pocit, že se mu Amerotke chystá vyhubovat.

„No tak dobrá,“ vzdychl konečně Amerotke, vstal, uvázal si šerpu, zkontroloval stráže na chodbě a potom dveře zase zavřel. Usedl na podnožku, zatímco Šufoj se uhnízdil na křesle. Amerotke se zahleděl na velkou ošklivou jizvu v místech, kde měl Šufoj kdysi nos a horní ret.

„Nezlob se, Šufoji,“ usmál se soudce. „Máš pravdu.

Kdybys tu býval byl, ti vrahouni by nikdy nezaútočili.“

„Cože?“ zeptal se trpaslík. „Proč tedy přišli?“

„Někdo je poslal,“ vysvětlil mu Amerotke.

„Já ale myslel, žes ty vykrádače hrobů pochytal?“

„Ne, Šufoji, některé z nich jsme chytli, ale zřejmě ne ty hlavní.“ Amerotke pozvedl ruce. „Tam za Nilem se nalézá Město mrtvých, hrobky velmi bohatých urozených lidí, vládních úředníků, generálů a kněží. Za nekropolí leží Údolí králů a královen, příbytky věčnosti, Domy milionu let, kde ti nejslavnější lidé spí a sní o věčnosti. A tohle, Šufoji, jsou nejen hroby egyptské slávy, ale také pokladnice. Jsou v nich truhly, schránky plné drahokamů, skvostné trůny a lůžka, nádoby plné vybraných parfémů, skříně naplněné poklady všeho druhu, cihly zlata a valouny stříbra –“

„To všechno vím,“ přerušil ho Šufoj.

„A teď Božská,“ pokračoval dál Amerotke. „naše královna, sevřela pevně hrdlo Egypta. Ona je vládkyně, ona řídí Veliký palác, ale aby toho dosáhla, musela porazit nepřátele zde i za hranicemi.“

„Byla znepokojená.“

„Jistěže byla znepokojená,“ přisvědčil Amerotke. „Stejně jako vznešený Senenmut a všichni ostatní z Královského kruhu. Egypt je jako zahrada. Vypěstuješ jeden záhon a na druhém ti vyroste plevel. Vznikla tady veliká zločinecká síť, ve které byli zapojeni obchodníci, úředníci, vojáci i několik strážců nekropole. Rabování hrobů je jako věčná poušť, bylo

a bude tu neustále, ale tentokrát to bylo vážnější. Řada hrobů těch nejmocnějších je utajená, jejich vchody jsou skryté a přísně střežené. I když se do některého z nich dostaneš, potřeboval bys mapu na to, aby ses v nich mohl vyznat a dokázal jimi proniknout.“

„A jim se to podařilo?“ divil se Šufoj.

„Ano, podařilo. Jak víš, vyšetřoval jsem jejich zločiny.

Přitom jsem zjistil že jeden obchodník je ještě chtivější než

ostatní. Ten člověk byl tak hloupý, že se snažil prodat některé z uloupených věcí v Memfidě. Zatkl jsem ho spolu s jeho bratrem a předal je do Domu smrti, kde je mučitelé podrobně vyslýchali. Zhroutili se a prozradili další jména. Vezly se v tom celé rodiny.“

„A jaký byl výsledek?“

Amerotke mávl rukou. „Viděl jsi, co se stalo dnes ráno.

Vlastně jsi o tom spíš slyšel. Vykradači hrobů byli zatčeni a odsouzeni.“

„Ale ne všichni.“

„Ne.“ Amerotke se poškrábal na tváři. „Sdělil jsem Božské a vznešenému Senenmutovi, že tu zůstávají dva problémy: vůdcové toho všeho a ti zločinci. Vyšetřováním jsem dospěl k závěru, že právě ti, kdo tomu celému velí, si najali Sebaus. Jednak k tomu, aby je chránil, a pak, aby pro ně vykrádal poklady a rozvážel je po různých egyptských městech.“

„Takže ta hra ještě neskončila.“ Šufoj se naklonil

dopředu, až téměř spadl ze židle.

„Ne, neskončila.“

Amerotke se chystal pokračovat, ale vtom někdo zabušil na dveře. Vešel vznešený Senenmut, za nímž se tísnili členové královské tělesné stráže, faraonovi hrdinové. Byli to bojovníci, kteří se proslavili v bitvách, utkali se s nepřítelem tváří v tvář a přinesli hlavy poražených jako trofeje. Všichni měli modro-zlaté pokrývky hlav a uprostřed límce stříbrnou včelu, nejvyšší vyznamenání za chrabrost, jaké může egyptský voják získat.

„Můj ctihodný pane,“ uklonil se Amerotke. „Snad jsi mě nepřišel zatknout?“ Všiml si, že každý z vojáků má štít, oválnou válečnou palici, jakož i zakřivenou dýku zastrčenou za šerpu v pase.

„Doslechl jsem se o tom útoku.“ Senenmut pokynul strážcům, aby zůstali za dveřmi místnosti. „Myslel jsem, že ta záležitost je uzavřena.“ Zvedl kožený vak. „A teď se ukazuje, že není.“ Vzal Amerotkeův obličej do dlaní a přitáhl si ho k sobě. „Nejsi zraněn? Božská o tebe měla veliké obavy.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl Amerotke. Ukázal na kožený vak. „Ale tys nepřišel jen proto, aby ses mě zeptal na zdraví.“

„Kde je poklad z vykradených hrobů?“ chtěl vědět Senenmut.

„Je uložen dole v opevněném sklepení.“

Senenmut projevil přání jej vidět. Amerotke ho tedy vedl

ze dveří ven a chodbami dolů. Všiml si, že se soudní síň opět začíná zaplňovat. Písaři a kněží, kteří už se nasytili v chrámových jídelnách a odpočinuli si ve stínu zahrad, se teď vraceli do síně na druhé zasedání soudu, které bude trvat až

do setmění. Všichni spěšně ustoupili stranou, aby udělali místo faraonovu prvnímu ministrovi a nejvyššímu soudci, obklopeným královskou osobní gardou, kteří se ubírali zářícími chodbami a po schodech dolů do podzemních skladišť. Dveře střežili strážci se symboly bohyně Maat.

Amerotke převzal od velitele stráže klíče, rozlomil pečetě, odemkl dveře a vedl Senenmuta dovnitř.

Poklad byl uložen v dlouhé místnosti s nízkým stropem.

Museli chvíli čekat, až služba zapálí pochodně upevněné na stěnách, a teprve pak se objevily hromady cenností, šperkovnice a truhly, které vylupovačům hrobů zabavili.

Senenmut tlumeně hvízdl a chvíli mezi nimi procházel, prohlížel nádherná zrcadla a zrcadlové skříně zdobené barevným sklem s polodrahokamy, nádobky na masti, rukavice, sandály, čelenky, slonovinové náramky, pektorály z modré fajánse, zlaté nákrčníky, sochy a skaraby, náušnice a ozdoby paží, rituální lehátka, podušky dovedně vyšívané zlatem, nádherně zdobené pohřební čluny, stříbrné oltáříčky, kanopy a vyřezávané sochy vykládané drahými kovy, které představovaly

služebnictvo

pohřbených.

Amerotke

vysvětloval, že každý předmět byl pečlivě zanesen do seznamu, dokonce i židle a překrásné miniaturní vozy.

Senenmut zabořil ruku do schránky s drahokamy a trousil je dolů v zářivé spršce barev.

„Bylo to celkem snadné,“ vysvětloval Amerotke.

„Jakmile jsme zjistili, co bylo ukradeno, stačilo jen porovnat seznamy. Podařilo se nám získat zpátky zhruba tři čtvrtiny uloupených věcí. Některé předměty jsou poškozené, ale jakmile budou roztříděny a vyčištěny, mohou se vrátit právoplatným majitelům.“

Senenmut vzal Amerotkea za rameno a vedl ho k malému naleštěnému stolku pod zapálenou pochodní. Otevřel vak, který přinesl, a opatrně vyňal přívěsek z ryzího zlata, představující hlavu faraona se šňůrou pravých perel okolo krku. Přívěsek byl velice těžký a perly výjimečně krásné.

„Takže se našel další kus?“ zeptal se Amerotke.

„Tohleto,“ Senenmut poklepal na klenot prsty, „nebylo k mání na místním trhu, ale v severním Kanaánu, v nějakém městě kdesi v Amki.“

Amerotke na něj ohromeně pohlédl.

„Přišel tam k tomu jeden z našich zvědů. To znamená, že ti lupiči dokázali dostat svou zločinně získanou kořist až za hranice.“

„Ale máme přece stráže, celníky,“ vykřikl Amerotke.

„Takovýhle poklad se těžko ukryje. Propašovat takové zboží by bylo nesmírně riskantní.“

„To taky nepochybně bylo,“ poznamenal suše Senenmut a jeho hlas se odrážel od stěn sklepení. „Tenhleten zlatý

přívěsek váží tolik, co meč. Kdysi jej vlastnil děd naší Božské a byl uložen v jeho hrobce, ale teď ho někdo odtamtud ukradl, pronesl celým Egyptem a nabídl ke koupi v jakémsi kanaánském městě.“

Amerotke v úžasu zíral na nádherný předmět, jehož

hodnota byla z mnoha důvodů nevyčíslitelná.

„Dovedeš si představit,“ pokračoval Senenmut, „co to pro Božskou znamená, jestliže jsou poklady jejích předků, symboly slávy Egypta, prodávány někde v cizích zemích?“

Odmlčel se a pak pokračoval: „Znamená to ovšem také, že ti lupiči jsou neslýchaně drzí. Ten šperk byl jen částí pokladu.

Kdyby toho, kdo jej pašoval, zajali celníci, hraniční stráže nebo vozová hlídka na Horově cestě, znamenalo by to pro něj zcela jistou smrt. Měl jsi pravdu, Amerotke, zničili jsme jen část té pavoučí sítě.“

„Vyslýchali jsme je, ale žádná další jména jsme z nich nedostali.“ Amerotke pokrčil rameny. „Proč, to je jasné.

Hlavní vůdcové samozřejmě nedopustí, aby vyšla najevo jejich totožnost. Vědí o Údolí králů všechno, co potřebují, znají tajné vchody ke královským hrobům i to, jak je která hrobka uvnitř uspořádána. A mají také možnost dostat takové poklady bezpečně z Egypta. Ale kdo to je? Už nám zůstaly jenom ty dvě ženy, jejichž rozsudek byl změněn na doživotní žalář v pouštní oáze.“ Amerotke se rozhlížel po pokladech; zaujala ho mimořádně dokonalá soška plížícího se leoparda.

Měl zlatou srst, skvrny na ní tvořily drahokamy a místo očí

zářily dva obrovské rubíny. „Ale proč šťourají do vosího hnízda a posílají na mne zabijáky?“ nechápal. „Má to být varování? Nebo trest?“

„Anebo se také bojí,“ dodal Senenmut. „Mají strach, že bys mohl vědět něco, co by tě mohlo přivést k hlavním vůdcům té svatokrádežné bandy. Ptej se sám sebe: Co víš?

Projdi pečlivě svoje záznamy. Nepřehlédl jsi v nich něco?“

Poodešel, ale pak se zase vrátil. „A mimochodem, nepřinesl jsem ti od Božské jen pozdravy a chválu. Prý se na tebe obrátila paní Netba.“ Amerotke přikývl. „Božská si přeje, aby ses vydal do Isidina chrámu.“ Senenmut zalovil v záhybech roucha, vytáhl svitek a podal ho soudci. „Máš zjistit, co se stalo s otcem paní Netby. A ještě něco: z té svatyně zmizely čtyři chrámové panny.“

„A co dál?“ vyštěkl Amerotke. „Ještě něco?“

„Ano. Brutální vražda kapitána chrámové stráže. Našlo se jeho tělo se svázanýma rukama a nohama; vyřízli mu pohlaví a srdce a nechali ho vykrvácet.“

„Mafdet!“ zvolal Amerotke. „Tak se ten kapitán Isidiny chrámové stráže jmenoval, že ano?“ Odmlčel se. „Při vyšetřování krádeží v hrobkách padlo i jeho jméno, ale jen letmo. Mafdet kdysi sloužil jako strážce v nekropoli. Také byl členem družiny vezíra Rahimerrea ještě předtím, než upadl v nemilost. Rád bych věděl, jestli mezi jeho smrtí a těmi loupežemi není nějaká spojitost.“

„Padlo na něj nějaké podezření?“

„Ne, to ne.“ Amerotke zakroutil hlavou. „Já jsem si jenom pořídil seznamy všech, kteří sloužili v posádce nekropole a na Mafdeta si vzpomínám kvůli jeho spojení s Rahimerreem.

Měl také doporučení generála Sutena, který, jak víš, zemřel tak příšernou smrtí.“ Amerotke si přejel prstem po rtech.

„Když už mluvíme o chrámech,“ pokračoval pomalu, „bylo by možné, že lidé, zodpovědní za ta vloupání, lidé, kteří je organizovali a plánovali, by mohli být třeba i vysoce postavení kněží? Řada z nich se účastní královských pohřbů.

Vyznají se v Údolí králů lépe než já, a vzhledem k tomu, že provázejí pohřební schrány až na místo jejich uložení, seznámí se s pohřebními prostorami do značných podrobností. Nejsou v archivech takových chrámů, jako je Isidin, uloženy nějaké mapy a plány?“

„Je to možné, ale našel jsi snad něco, co by téhle tvé teorii nasvědčovalo?“ zeptal se Senenmut.

„Naprosto nic. žádný z chrámů neupadl v podezření, ať už jde o chrám Isidin, Amonův nebo nějaký jiný.“ Amerotke tleskl rukama. „Ale teď, i když jsem ukončil své šetření, i když jsem odsoudil zločince k smrti, jsem si jistý, že mi něco muselo uniknout.“

Senenmut poodešel dál do přítmí.

„Nemyslím, že zločince najdeš v Isidině chrámě.“ První královnin ministr zůstával k Amerotkeovi otočen zády.

„Božská považuje vznešeného Impukiho a paní Tenu za své blízké přátele.“

„Budu to mít na paměti.“

„A teď budeš muset vynést své rozhodnutí o smrti generála Sutena.“ Senenmut se obrátil a vrátil se k němu.

„Božská má na výsledku toho případu nebývalý zájem. Byla to vražda, nebo nějaká nešťastná náhoda?“

„Předem vím, co na to odpoví ctihodný Valu.“ Amerotke se pousmál. „Určitě se zeptá, jakým zázrakem se může na střešní terase jednoho z nejvyšších generálů, o němž se ví, jak hluboce nenávidí hady, ocitnout klubko rohatých zmijí.“

„Nehoda?“

Amerotke rozpřáhl ruce. „Nikoli, můj pane, mám vážné podezření, že jde o vraždu.“

THETTET: staroegyptsky „zničit“

Ty v sobě skrýváš plamen,

z něhož se pravda rodí.

Ach, přijď, vládkyně síly, božská pravdy dcero.

Kněz ze svatyně Maat zanotoval hymnus k oslavě bohyně pravdy. Postříkal posvěcenou vodou malý naos, výklenek, ve kterém stála soška bohyně. Zapálil dvě kadidelnice před jejím oltářem a vykouřil svatyni kadidlem. Teprve potom otevřel dvířka tabernáklu, aby umožnil pohled na vlastní sochu.

Amerotke, klečící na podušce, sklonil hlavu. Odříkal svou osobní modlitbu, aby navzdory nebezpečím a strázním, které ho potkají, zůstalo jeho srdce spravedlivé a jazyk aby vyslovil správný rozsudek. Kněz znovu obešel s kadidlem tabernákl a tiše se vzdálil. Amerotke se zvedl a zaujal své místo na

soudní stolici. Svatostánek byl umístěn na podstavci za ním, ale soudce čerpal sílu z tohoto posvátného místa všude okolo sebe.

„Tento soud Síně obojí pravdy,“ vyhlásil Amerotke, „zahajuje své zasedání. Vyzývám ty, kdo žádají pro své záležitosti spravedlnost Božské, aby předstoupili a přednesli svou při.“

Amerotke ukončil obvyklý rituál a soud zasedl k projednávání odpoledních případů. Denní žár už se zmírnil.

Stíny v okolních zahradách se prodloužily, rozprostřely se po trávnících a chladný vánek rozptyloval příjemné vůně květin.

Posvátná přepážka už zase byla na svém místě a oddělovala soudcovskou stolici od zbytku soudní síně. Amerotke s tváří natřenou olejem, ozdobený všemi distinkcemi nejvyššího soudce, se usadil na svém trůně pohodlněji a uchopil důtky a žezlo.

Pokusil se zmírnit napětí vyvolané spěchem, s nímž se všichni snažili zaujmout svá místa, a zahleděl se vlevo velikým oknem, obráceným na pastviny bohyně Maat.

Chrámová stáda ochočených gazel a skvrnitých kolouchů se tam živila svěží trávou. Vpravo od okna dřepěli se skloněnými hlavami v řadách úředníci, mezi nimi i Prenhoe.

Pera drželi připravená nad čistými svitky pergamenu a chystali se zapisovat každé slovo, které bude vyřčeno.

Oficiální zprávu pak z toho sestaví hlavní písař Amerotkeova kabinetu, jeho Sběrač slov, a přepíše ji pro Božský dům a pro

úřad Očí a uší faraonových.

Vznešený Valu, velmož s vlídným úsměvem v ducaté tváři, si zřejmě pochutnal na dobrém obědě. Klečel na své podušce za přepážkou v soudní síni a poklepával si spokojeně prsty po kulatém bříšku; tu a tam sáhl po malé lahvičce s parfémem a potěšeně si dopřál jeho sladké vůně. V půlkruhu za ním dřepěli jeho sloužící, nosič sandálů, nosič paruky a strážce jeho přenosné latríny, protože vznešený Valu měl mimořádně citlivé vnitřnosti. Avšak Valu i přes svůj shovívavý výraz byl mangustou v lidské podobě. Byl velmi schopný a úsudek měl břitký jako dýka. Zřejmě ho velice uspokojily rozsudky, jež

toho rána prosadil, a také tajná dohoda, kterou uzavřel s nejvyšším soudcem, že dvě obžalované nebudou odsouzené k smrti. Teď se na Amerotkea spiklenecky ušklíbl.

Soudce se snažil zakrýt své rozpaky. Dnešní den byl stále složitější, a jakmile skončí toto zasedání, bude mít ještě práci dole v Domě okovů.

Amerotke uznával, že řešení problémů, které má před sebou, nebude jednoduché. Po jeho pravé ruce, kousek dál za přepážkou, se usadili tři hlavní představitelé domácnosti generála Sutena. Jeho paní Luperna, vrchní písař Menna a sluha zemřelého generála Hebaj.

„Ctihodný Valu, můžeme začít?“

„Předvolávám generála Omendapa.“

Amerotke se trochu zavrtěl. Pochopil, jakou cestou chce

Valu postupovat. Generál Omendap je oblíbený velitel Božské. Když před čtyřmi roky usedla na trůn, sehrál přitom klíčovou roli. Suten býval Omendapovým velitelem, takže útok na Sutena byl současně útokem na královskou moc.

Generál Omendap byl oblečený ve skládaném rouchu, na prsou se mu blýskal pektorál s modrými lazurity. Poklekl na svědeckou podušku napravo od Valua. Omendap, vysoký elegantní urozený muž s ostře řezanými rysy a očima blízko u sebe, se uklonil Amerotkeovi, uchopil Pero pravdy, zasazené ve zlatém pouzdru, které mu podal Prenhoe, a představil se.

„Buď zde srdečně vítán,“ pozdravil jej Amerotke. „Ale co tě sem přivádí, generále Omendape?“

„Znal jsem generála Sutena,“ odpověděl Omendap hlubokým, ale zvučným hlasem. „Byl tehdy velitelem pluku Vlaštovek, jednoho z nejpohotovějších a nejudatnějších vozových oddílů v Egyptě. Dostal vyznamenání od Kveretu.“

Omendap použil starý egyptský název Královského kruhu.

„Získal čestné řetězy a stříbrné včely za statečnost –“

„Jistě, jistě,“ Amerotke ho taktně přerušil, „Ale proč jsi sem přišel ty?“

Omendapa se to přerušení nijak nedotklo. „Před devíti lety vedl Suten, tehdy plukovník, válečné vozy do východní Rudé země. Pronásledoval tlupu libyjských záškodníků, kteří napadali vesničany ve vzdálených oázách. Když

pronásledoval nepřítele, byl tak nesmiřitelný…“ Auditorium

teď utichlo, protože se generál Omendap pustil do podrobného popisu událostí, které řada lidí v Thébách považovala za legendu. „Když plukovník Suten pronásledoval nepřítele, byl tak nesmiřitelný,“ opakoval generál Omendap, „že se jednou v divoké písečné bouři, kterou snad muselo poslat samo zásvětí, ztratil. Když se bouře utišila, zůstal úplně odtržený od zbytku svých vojáků. Přinesl oběť Rudým očím, Vladaři bouří, ale štěstí ho opustilo. Plukovníka a jeho vozataje zajala banda Libyjců a dopravila je do hadího hnízda.

Byla to jeskyně ve skalnaté rokli, či spíš úzký tunel, proražený ve skále a proslulý jako místo hrůzy, právě pro množství hadů, kteří se v něm plazili. Tam uvrhli plukovníka Sutena i s jeho vozatajem a oba východy zatarasili kameny.“

Omendap uslyšel, jak lidé shromáždění vzadu v soudní síni hlasitě vzdychají, a zvedl obě ruce.

„Vážený soudce, dovedeš si představit plukovníka Sutena a jeho vozataje, jak se k sobě tisknou v té podzemní jeskyni a okolo nich se kroutí a plazí rohaté zmije plné smrtelného jedu? Bylo jim strašlivé vedro, ústa a nosy měli zanesené pískem, oči je pálily. Slunce proměnilo tu jeskyni v peklo, ve kterém oba muži téměř nedokázali setrvat bez pohybu, ale plukovník Suten přesto vydržel seděl klidně. Nepropadl panice, nepoddal se svému děsu a celou dobu přesvědčoval svého společníka, že ani on se nesmí hnout.“

Generál Omendap udělal dramatickou pauzu.

„Můj pane, každý jiný člověk by zemřel horkem, krutou

žízní nebo prostě hrůzou z toho, co se kolem něho děje. My však máme svědectví Sutenova vozataje, vojáka, který už se mezitím odstěhoval za Daleký obzor, že plukovník nedal najevo vůbec žádný strach a stále jenom ho vybízel ke klidu.“

Generál Omendap se opět odmlčel a trochu se napil z poháru vody, kterou mu sluha přinesl. „Plukovník Suten byl zajat brzy ráno. Libyjci se domnívali, že zemře hrůzou, kterou mu uchystali. Rozhodli se, že si rozdělají oheň, oslaví svůj úspěch a podělí se o kořist, vybranou z plukovníkova vozu. Kouř z jejich ohně však zpozoroval zbytek oddílu, a ten se ihned vydal záškodníky pobít. Zaútočili za soumraku. Libyjci byli už řádně opilí a nedokázali se postavit na odpor. Naše válečné vozy se na ně vrhly jako hejno jestřábů. Vojáci postupně pobili všechny Libyjce, ponechali jen malého chlapce, aby jim ukázal, kde je uvězněn plukovník Suten se svým vozatajem. Otevřeli hrůzné vězení a nalezli plukovníka i jeho vozataje živé a zdravé. Ani tehdy statečný plukovník nezpanikařil a nepropadl hysterii. Nařídil svým zachráncům, aby zůstali venku, a tiše je požádal o zapálené pochodně.

S jejich pomocí jim nakonec uvolnili cestu a plukovník Suten i jeho společník vyvázli bez úhony.“

„Vznešený pane,“ ozval se Valu. „Rád bych poděkoval generálu Omendapovi za svědectví, které je v této při rozhodující. Únik plukovníka Sutena z toho místa hrůzy byl hrdinským činem, který však narušil jeho duši. Mohu předvést řadu svědků, kteří doloží, jak hluboký a strašlivý

odpor choval generál Suten k hadům. Mučení libyjských násilníků přežil, ale jeho srdce poznamenala ta událost hlubokou temnotou. Také členové jeho domácnosti potvrdí, že generál Suten trval na tom, aby jeho dům byl ráno, v poledne a večer prohledáván, zda někde nejsou stopy po hadech. Přivezl si zvlášť k tomu cvičené mangusty, které dokážou plazy zcela vyhubit. A střešní terasu si navykl používat nejen kvůli svěžímu Amonovu vánku, považoval ji také za bezpečné místo. Svědkové vypovědí, že té noci, kdy zemřel, nařídil generál Suten podle svého zvyku podrobně terasu propátrat. Včetně košů, závěsů nad lůžkem, za židlemi a stoly. Nikde nebylo ani stopy po žádné rohaté zmiji. A přece už za hodinu potom, co generála Sutena všichni opustili, uslyšeli ho křičet hrůzou. A když sluhové přiběhli na terasu, našli tam klubko rohatých zmijí. A já se ptám, můj pane, jak se může nahoře na střešní terase objevit taková spousta hadů, aniž by je tam někdo donesl úmyslně?“

Amerotke souhlasně přikývl. Poté byli vzati pod přísahu tři hlavní členové domácnosti generála Sutena. Jako první promluvila paní Luperna. Byla to malá, půvabná žena s pohlednou drobnou tváří. Amerotke ji musel požádat, aby hovořila hlasitěji, a mohli ji tak slyšet i ostatní. Následoval vrchní písař Menna, silný člověk s drsnou tváří, který mluvil stroze a věcně. Nakonec se dostavil štíhlý, pohublý Hebaj, který vysvětloval, že hlídal schody vedoucí nahoru na terasu.

Při řeči si neklidně popotahoval oděv.

Amerotke postupoval rychle. Byli předvoláni další svědci, služebnictvo a otroci. Valu se pevně držel svého hlavního argumentu: generál Suten nenáviděl hady. Večer toho dne, kdy byl zavražděn, to slovo Valu schválně zdůraznil –, večeřel Suten se svou ženou, vrchním písařem a osobním sluhou na střešní terase. Pojedli pokrm z ryb, pili pivo a víno, načež generál prohlásil, že by rád pokračoval v psaní svých pamětí. To byla jeho nejmilejší zábava. Doufal, že své dílo jednou předá Božské. Ještě než Menna, Luperna a Hebaj odešli, pomohli generálovi prohledat terasu a ujistit se, že tam není ani stopy po hadech. Pochopitelně nic nenašli. Pak odešli, generál Suten se vrátil ke svým pamětem a Hebaj se postavil na stráž na schodech a hlídal. Když uslyšeli Sutenův křik, všichni se vyděsili, ale nemohli už nic dělat. Zavolali strážného místní medžaje, praporčíka Nadifa, který jim přispěchal na pomoc. Nadif pak také předstoupil a přednesl své svědectví. Jasným a silným hlasem vyložil, jaké bylo jeho překvapení, když viděl, jak generál Suten přišel o život.

„Zůstává tedy jediný závěr,“ uzavřel Valu a rozpřáhl ruce, „někdo tam ty zmije nastrčil úmyslně.“

„Ale jak?“ namítl Amerotke.

Valu se ušklíbl. „To je otázka, kterou si kladu také. Mohl je tam někdo přehodit z jiné střechy? To je nemožné, v blízkosti žádná další budova není. Dům stojí na vlastním pozemku. Mohli být hadi vyzdviženi nahoru z některého spodního okna? Ve všech dolních místnostech někdo byl;

něco takového by nutně vyvolalo pozornost. Existuje tedy jen jediná cesta, jak se mohly ty rohaté zmije dostat na střechu: po schodech. A jediná osoba, která ten večer na schodech byla, muž, který podle svého svědectví vůbec neopustil své místo, je Hebaj.“

Amerotke pohlédl na Hebaje, který si dlaněmi zakryl obličej, zasténal a rozhlížel se kolem sebe po svých společnících, jako by u nich hledal pomoc.

„Proč bych to dělal?“ kvílel a nevšímal si napomínání soudních sluhů, aby mlčel. „Já jsem měl svého pána rád!

Hlídal jsem ty schody celou dobu a nic mimořádného jsem neviděl ani neslyšel až do chvíle, kdy se ozval jeho křik.“

Amerotke zvedl ruku, aby zjednal ticho. Sluha byl očividně vyděšený. Kdyby byl odsouzen, zajde strašlivou smrtí daleko v Rudé zemi, připoután k trnitému keři a upálen.

„Tuto otázku musí zodpovědět soud,“ naléhal Valu. „Jak je možné, že generál, známý svým pochopitelným odporem k hadům, byl nalezen na terase svého domu, uprostřed zběsilých rohatých zmijí, s nejméně patnácti ranami od jedových zubů v těle? Když všichni dosvědčili, že terasa byla předtím pozorně prohledána a široko daleko nebyl ani jediný had? Umějí snad zmije létat?“ Valu se odmlčel, aby nechal doznít výbuch smíchu, který jeho slova vyvolala. „Dovedly by v takovém množství nepozorovaně vyšplhat po zdi domu?

Nebo snad je tam někdo dokázal naházet ze zahrady?“ Valu tiše tleskl rukama. „Takové výklady jsou nesmyslné. Existuje

jediná odpověď: Dal je tam Hebaj.“

„Ale proč?“ tázal se Amerotke. Obrátil se na sluhu.

„Hebaji, jak dlouho už sloužíš u generála Sutena?“

„Mnoho let.“

„A byl jsi se službou u něho spokojený?“

„Ó ano, pane.“

„A on byl spokojen s tebou?“

„Já myslím, že ano. Štědře mi dával nové šaty.“ Hebaj zvedl ruku. „Tady ten prsten. Mám svůj pokoj. Jídla a pití mám do sytosti.“

„A co jeho choť?“

Valuova otázka šlehla soudní síní jako bič. Paní Luperna složila obličej do dlaní a začala tiše vzlykat.

„O co tady jde?“ Amerotke se vztyčil na svém trůně.

„Ctihodný Valu, kam to teď míříš?“

„Paní Luperno…“ Valu se opřel o soudní přepážku a pohlédl dolů na generálovu ženu, klečící na podušce mezi Hebajem a Mennou. „Nemáš se čeho obávat.“ Valuův hlas byl hrozivě mírný. „Nuže, paní Luperno, pověz to ctěnému soudu.“

Luperna zvedla uslzený obličej a chvíli odkašlávala a škytala, než mohla promluvit.

„Řekni tady ctihodnému soudci, jak to přesně bylo,“

naléhal Valu.

Celý soudní dvůr teď dychtivě utichl v očekávání šťavnatého milostného skandálu, který se bude přetřásat ve

všech domech, krámcích i pivnicích po celém městě. Tahle paní Luperna, malá a oblá jako švestička, s jemnou pletí a pěknou pusinkou a s očima laňky! Amerotke stejně jako všichni ostatní čekal, co se stane. A Luperna soud nezklamala.

Váhavě připustila, že na ni Hebaj v posledních několika měsících dotíral svou pozorností, kupoval jí dárky, zasněně na ni hleděl, snažil se s ní navazovat hovor, kdykoli ji zastihl o samotě, a dokonce vstoupil i do její ložnice. Luperna uváděla své svědectví váhavě, přiznala, že měla Hebaje odjakživa docela ráda, ale jen do té doby, než ji začal obtěžovat. Během jejího svědectví klečel vrchní písař Menna se skloněnou hlavou. Valu se pak na něho obrátil, a on musel připustit, že paní Luperna se asi tak před dvěma týdny se vším svěřila svému manželovi. Generál si Hebaje nakonec povolal, pořádně mu vyčinil, a dokonce pohrozil, že pokud bude dál paní Lupernu jakkoli obtěžovat, půjde z domu, aby se o sebe postaral, jak umí.

Valu, rozený praktik ve vyslýchání, nakonec ze všech vytáhl pravdu. Menna i Luperna se ze začátku zdráhali zradit člověka z vlastní domácnosti, ale čím víc se rozpovídali, tím víc vycházela Hebajova vina na světlo. Valu je pobízel, otázka tu, otázka tam, dopředu a zase zpátky, až se nakonec obrátil na samotného Hebaje, upozornil ho, že je pod přísahou, a položil mu dvě rozhodující otázky. Obtěžoval paní Lupernu? Pohrozil mu generál Suten přísným trestem? Hebaj se nejdřív zdráhal odpovědět. Pak se do toho vložil Amerotke

a upozornil ho, že neodpoví-li ctihodnému žalobci na jeho otázku, bude ho muset nechat odvést dolů do Domu okovů.

Hebaj se nezadržitelně rozvzlykal a vypravil ze sebe odpovědi na obě otázky: dvojí ano. Celá síň si slyšitelně oddechla.

„Jak vidíš, ctihodný soudce,“ zvedl Valu ruku, „máme zde motiv a máme prostředky.“ Byl by pokračoval, ale Amerotke požádal o ticho.

„Vznešený žalobce, to, co máme, je ve skutečnosti další potíž.“ Valu překvapeně trhl hlavou a diváci vzadu utichli.

Amerotke pozvedl ruce. „Představte si našeho dobrého generála na terase. Dobře se najedl a napil a nyní ten hrdina Egypta spisuje svoje paměti. Jeho manželka má něco na práci ve svém pokoji, vrchní písař Menna se zabývá svými povinnostmi, přijímací síň je prázdná, pouze Hebaj hlídá na schodech. A teď, budu-li sledovat tvoje předpoklady, vznešený Valu, se Hebaj rozhodne zavraždit svého pána, ať už ze msty nebo z náklonnosti k jeho choti, anebo snad z obou důvodů. Stoupá nahoru po schodech s koženým vakem, ve kterém se svíjejí a kroutí rohaté zmije. Vyjde na střechu a hady tam vypustí. že by se generál Suten nebránil, nekřičel a nestrhl poplach?“

„Ach! Ovšem!“ Valu tleskl rukama a uklonil se směrem k soudci. „Můj pane, měl jsem se o tom zmínit!“

„O čem?“

Amerotkea rozladilo, že se patrně nechal chytit do Valuovy pasti.

„Přece ten mák! Generál Suten měl ve víně zamíchaný odvar z makových zrnek. Začal být ospalý a ulehl na lehátko.

Hebaj měl kožený vak s rohatými zmijemi někde schovaný.

Ve správný čas vyběhl po schodech, viděl, že pán spí, a vrátil se pro hady. Vynesl vak nahoru, protáhl se šerem a obsah vysypal všude kolem generála.“ Valu rozhodil rukama a přidal na hlase. „Dokážeš si, můj pane, představit, jak ten velký egyptský hrdina procitne a zjistí, že má kolem sebe svou nejhrůznější noční můru. Ale ta noční můra není sen, nýbrž strašlivé dílo Setova syna. Generál vykřikne a zmije zaútočí. Generál upadne na zem, tluče rukama i nohama, ale jeho pohyby hady podráždí ještě víc. Koušou ho znovu a znovu. Generál křičí, ale smrt přijde rychle. Takový nedůstojný konec pro tak vzácného muže!“

Amerotke souhlasně přikývl.

„Ale pak mám, vznešený Valu, další otázku, či spíš dvě.

Za prvé, měl generál Suten ve zvyku míchat si do vína makovinu?“

„Ano, měl.“ To promluvila silným hlasem paní Luperna.

„Nejctihodnější soudce, musím ti sdělit něco, co jsme se dověděli teprve po jeho smrti: Můj manžel trpěl bolestmi žaludku. Zašel na vyšetření do Isidina chrámu. Ty bolesti přicházely vždycky po jídle, zvláště večer. Nejvyšší lékař, velekněz Impuki, mu předepsal, aby si vždy pozdě večer vzal trochu makových zrnek.“

„Dobrá.“ Amerotke pohlédl na vznešeného Valua, ale ten

nic nenamítal. „A teď druhá otázka,“ pokračoval Amerotke.

„Ta je ještě závažnější. Jestliže Hebaj zavraždil svého pána, určitě musel vědět, že bude dopaden, ano? Sám přece doznal, že když hlídal na schodech, nevyšel po nich nikdo cizí a on že své místo ani na okamžik neopustil. Přitom ty, vznešený Valu, jsi právě vysvětlil, že ty hady musel na střechu někdo vynést. Já si nedovedu představit, že by člověk, který má všech pět pohromadě, takhle veřejně zabil svého pána, když

jediný závěr, ke kterému musí každý dojít, je, že tu vraždu spáchal on.“

Valu na něj jen mlčky zíral.

„Slyš, ctihodný žalobce.“ Amerotke ukázal na Hebaje.

„On tvrdí, že je nevinný. Proč by veřejně zabíjel svého pána a vydával se tak dobrovolně potrestání?“

„Třeba ho nenapadlo, že bude obviněn.“ Valu stěží skrýval nevraživost v hlase.

„To těžko.“ Amerotke zakroutil hlavou. „Ctný žalobce, kdyby se Hebaj rozhodl generála Sutena zabít, musel by si celou akci naplánovat. Musel by se vydat do Rudé země, pochytat tam zmije, ukrýt je někde v pánově domě a pak čekat na příležitost. Pokud jsem dobře porozuměl tvým vývodům, vznešený Valu, nepovažuješ Hebaje za hlupáka nebo

potřeštěnce,

ale

spíš

za

cílevědomého

a chladnokrevného vraha. Takže se vrátím k původní otázce.

Jestli se chystal zabít svého pána, proč si nedal trochu práce také s tím, aby na sebe nenechal padnout podezření. A navíc,“

Amerotke ukázal na paní Lupernu, „je tady ta otázka makových zrnek. Mohlo by se tvrdit, že omamnou látku dal svému pánu do pití Hebaj, ale my máme svědectví manželky, které může potvrdit vznešený Impuki z Isidina chrámu, že generál Suten tu makovinu potřeboval k utišení žaludečních křečí i k duševnímu uklidnění.“

Amerotke se odmlčel a zadíval se z okna. Prudce klesající slunce zbarvilo nebe ohnivě rudou barvou, stíny se protáhly.

Vítr se obrátil a přinášel s sebou pachy řeky. Kdybych tak mohl jít domů, pomyslel si toužebně Amerotke, pohrát si s dětmi a posedět si na své střešní terase.

„Vyneseš tedy rozsudek, ctihodný?“

Amerotke pozoroval divokého holuba, jak se s pomalými pohyby hustých těžkých křídel snáší na trávník.

„Ctihodný?“ opakoval Valu.

„Případ bude odročen,“ odpověděl Amerotke. „Hebajovi nařizuji domácí vězení v domě generála Sutena. Kdyby se snažil uniknout, bude převeden do Domu okovů. Zůstane tam, dokud bude vyšetřování pokračovat. Případ otevřu znovu za dva dny.“ Zvedl ruku, aby utišil hluk, který propukl vzadu v soudní síni. Šufoj a Asural odtamtud náhle zmizeli a Amerotke usoudil, že soudní sluha zřejmě přinesl nějakou důležitou zprávu. „Jednání soudu je u konce,“ oznámil spěšně, vstal a odešel ze soudní síně.

„Asi bys měl zajít dolů do Domu okovů.“ Valu následoval

Amerotkea do jeho soukromé pracovny. „Jistě jsi zaslechl ten rozruch v soudní síni a všiml sis, že tvoji lidé odešli. Týká se to těch dvou ženských, které jsi odsoudil k doživotí ve vězeňské oáze. Jedna druhou totiž zabila, uškrtila ji řetězy.“

„Cože?“ Amerotke odložil důtky a žezlo na stolek z cedrového dřeva.

„Já vím, ctihodný soudce, jedna nepříjemnost za druhou.

Ach, mimochodem, já si přece jen myslím, že Hebaj je vinen.“

Amerotke neodpověděl, ale přistoupil ke dveřím a zavolal na Šufoje a Asurala. Přikázal jim, aby jeho pracovnu ohlídali, a následoval Valua chodbami až do zadní části chrámu a pak po schodech dolů, do tmavé úzké chodbičky. Tu a tam se ve světle tančících plamenů rozpálených pochodní objevily po obou stranách těžké zamčené dveře, docela nahoře s malou mřížkou. Kamenná podlaha byla vydrhnutá drcenými sušenými bylinami, ale stejně to tam odporně, hnusně páchlo.

Po stranách byly malé komůrky, kde přebývali strážní.

Když se objevili Amerotke a Valu, všichni se okamžitě postavili do pozoru. Spěšně se přihnal i žalářník. Leskl se potem, který mu promáčel i černou koženou kazajku. Vytáhl z držáku na stěně pochodeň a vedl je ještě po několika schodech dolů, do míst, která nazýval am-duat neboli zásvětí.

Bylo tam vedro k padnutí a smrdělo to tam jako ve zvířecí kleci. Asi v polovině špatně osvětleného tunelu se žalářník zastavil, odemkl dveře a zavedl Valua s Amerotkem do tmy.

Rychle dal přinést pochodně, které ozářily kamennou kobku, díru páchnoucí jako obsah latríny. Na zemi stály hliněné hrnce, džbány, a také dva kavalce. Na jednom z nich ležela rozvalená mrtvá žena, jejíž špinavý obličej téměř zakrývaly husté černé vlasy. Druhá vězeňkyně, ve špinavých plátěných šatech, které ji sotva zakrývaly, se vzdorně krčila na podlaze.

Hlavu měla svěšenou. Pod zcuchanou záplavou vlasů zahlédl Amerotke její horečnaté oči.

Valuovi se z toho puchu dělalo zle. Chtěl se opřít o zeď, ale když ucítil její slizký povrch, rychle s odporem odtáhl ruku. „Já tady nemůžu mluvit,“ namítl. „Zaveďte uvězněnou do místnosti pro výslechy.“ A rychle vyklouzl z cely.

Amerotke přistoupil k posteli, odhrnul mrtvé ženě vlasy a dotkl se ošklivých stop okolo krku. Obrátil tělo a při závanu ohavného puchu ucukl. Smrtelná muka zkroutila obličej mrtvé do odporné masky. Amerotke zvedl ruku a sáhl na řetězy, upevněné na zdi, kterými byla žena zardoušena.

„Tos udělala ty?“

žena sedící v koutě přikývla. „Musela jsem.“ Měla jemný dívčí hlas. Odhrnula si vlasy; na tvářích a ústech měla škrábance a rány, které svědčily o tom, jak ji hlídači využívali pro své potěšení. „Musela jsem,“ opakovala. „Říkala, že když

se dostane na svobodu, vrátí se k Sebausu, děvka jedna mizerná!“ Ta slova přímo vyplivla. „Byli by ji oddělali, a mě taky.“

Amerotke luskl prsty na žalářníky. „Odveďte ji nahoru.“

Za chvíli už Amerotke a Valu seděli v místnosti určené k výslechům a hleděli přes stůl na vězeňkyni. Stáhla si vlasy dozadu a dostala také nějaký špinavý hadr, aby zakryla svou nahotu. Amerotke si jen stěží dovedl představit, že to bývala překrásná prostitutka v proslaveném nevěstinci v západních Thébách.

„Jak se jmenuješ?“

„Ty přece znáš moje jméno, soudce. Jmenuju se Sítia.“

žena se rozhlížela kolem sebe. Hlídačům prve přikázali odejít. Pouze zakrvácený stůl v rohu stejně jako řetězy a mučicí nástroje, pověšené na hácích na zdi, svědčily o tom, co se tady obvykle odehrává.

Amerotkea zaujal hrozivý varovný nápis na zdi: Toto je místo, kde Plamen pravdy spálí veškerou lež. A za tím: Skutečná hrůza nespočívá v rozsudku člověka, ale v tom, co s ním provedou Požírači v zásvětí. A konečně nade dveřmi: Na Místě zkázy žádný zločinec nepřežije. Neměl rád ani tuto místnost, ani to, co se tu dělo. Jeho cílem bylo sbírat důkazy, najít pravdu, vynést rozsudek, a kde to bylo možné, postupovat tak citlivě, jak jen to okolnosti dovolily. Tohle bylo skutečné místo hrůzy, tady vyšetřovatelé a mučitelé vyslýchali faraonovy nepřátele a ty, které sem přivezli, aby si odpykali svůj trest.

„Proč jsi zabila svou přítelkyni?“ začal s výslechem Valu.

„To nebyla žádná moje přítelkyně. Spíš můj nepřítel. Kdo mě chce zradit, nemůže být můj přítel.“

„Mohli bychom tě poslat k obzoru.“ Valu užil ten výraz jako opis rozsudku smrti.

„Kdybych ji nechala naživu, tak by tuhle práci za vás obstaral Sebaus.“

„Sítio,“ promluvil Amerotke a naklonil se přes stůl.

„Pojďme začít od začátku. V Údolí králů byly bezohledně vyloupeny hrobky faraonů a jejich královen, posvátné Domy milionu let. Lupiči poškodili Věčné příbytky urozených, mumie v rakvích použili jako pochodně, aby jim při jejich řádění posvítily. Poklady, které ukradli, jsou nevyčíslitelné.

Božská mě požádala, abych tu věc vyšetřil. Protrhl jsem pavučinu spiknutí a zrady, jedno jméno mě přivedlo ke druhému. Postupně jsem odhalil tlupu, zločineckou bandu, která rozkrádala slávu Egypta. Zadržel jsem jednoho obchodníka, který takový lup prodával na tržišti v Memfidě.

Nechal jsem ho přivést sem, do Domu okovů.“ Amerotke ukázal rukou okolo sebe. „Časem se doznal a pak už jedno jméno vedlo k dalšímu, a bylo mezi nimi i tvoje, Sítio, a tvé bývalé přítelkyně. Jakže se jmenovala?“

„Tifie.“

„Ach ano, Tifie. A teď jste měly být obě spolu s ostatními odsouzeny k smrti, ale ty ses obrátila tady na pána Valua.

Slíbilas mu, že až bude po procesu, povíš celou pravdu o spiknutí. Za to ti bude snížen trest, a ukáže-li se tvá informace opravdu cenná, možná se dostaneš i na svobodu.

Takovou nabídku jsme neposkytli žádnému z ostatních

zločinců, protože jsme se domnívali, že buď nic neřeknou, nebo ani nemají, co by řekli. Vy dvě jste však pracovaly v nevěstinci. Víte toho víc než ostatní. Tys na to poukázala a Božská uvěřila, že tvoje nabídka je upřímná. Vznešený Valu a já jsme měli v plánu sem zajít, vyslechnout, co nám můžete říct, a pak učinit rozhodnutí.“

„Jenomže ty jsi svou družku zabila,“ vložil se do toho pomalu a ospale Valu. „Spáchala jsi vraždu.“

„Protože mám strach,“ Sítia fascinovaně hleděla na švába, který pomalu lezl po stole. Zvedla spoutané ruce a odehnala mouchu, která ji obtěžovala. Pak si olízla rty. Amerotke vstal a podal jí pohár vody. Poděkovala mu vděčným pohledem a hltavě se napila.

„Ctihodný Valu, tebe zvou Oči a uši faraonovy. A ty,“

Sítia ukázala na Amerotkea, „ty, pane, jsi zase soudce Síně obojí pravdy. Ale ani jeden z vás neodhalil to spiknutí. Utrhli jste plevel, ale nevyrvali kořeny. Vy nevíte nic! Nevíte nic o celé té hrůze! Sebaus je všude, možná že i tamhle v tom tmavém koutě. Víš jistě, nejctihodnější Amerotke, že on není jedním z nich?“ Divokým gestem ukázala na Valua. „A jak můžu vědět, že ty sám nepatříš k tomu jejich čarodějnickému propletenci?“ Valuovu unavenému povzdechnutí nevěnovala pozornost. „Musela jsem svou spoluvězeňkyni zabít. Chtěla se přiznat, ale zároveň vás zavést na falešnou stopu. Chtěla obvinit nevinné lidi, získat svobodu a vrátit se k našim někdejším pánům. Možná že už dokonce nějaké škody

natropila, když se bavila s některým strážcem, žalářníkem nebo soudním sluhou. Neměla jsem jinou volbu.“ Sítia se zhluboka nadechla. „Já jsem vám předtím neřekla nic, ale teď budu mluvit. Dostala jsem se do blízkosti Sebausu, dokonce jsem spatřila jednu nebo dvě tváře jeho členů. Mluvím teď, protože ti ostatní jsou mrtvi, jejich ka už nemohou pánovi poslat zprávu.“

Amerotke se stísněně zavrtěl na židli. Snažil se potlačit pocit opravdového strachu. Vyslýchal muže i ženy, sestavil seznam jmen, předložil důkazy proti nim a odsoudil je jako viníky, ale přestože tohle všechno udělal, cítil, jako střelec, který právě vypustil svůj šíp, že se netrefil do černého.

„Mluv, Sítio,“ naléhal. „Pověz mi po pravdě všechno, co víš. Budeš volná, zavezeme tě někam daleko, kde budeš moci začít nový život.“

Mladá žena tiše seděla, zírala do země a naslouchala tlumeným zvukům z chodby za sebou. Požádala ještě o jeden pohár vody. Amerotke jí ho podal. Domníval se, že si pro sebe něco povídá, ale pak si všiml, že rozpřáhla ruce dlaněmi vzhůru, a poznal, že se tiše modlí.

Začala hovořit. „Sebaus, to není jen obyčejná tlupa vyvrhelů a zlodějů. Pravda, někteří z nich jsou prostí vesničani, ale jsou tam i moc učení lidi, Egypťani, Kušiti, Libyjci, dokonce i cizinci ze zámoří. Přijímají se jednotlivě a jen málokdy znají některého ze svých kumpánů. To jsou ti, kteří přímo vykrádají hroby. Obrátí se na někoho ze strážců

nebo na úředníka z nekropole nebo z Údolí králů. Nabídnou mu úplatek, a když to nevyjde, začnou vyhrožovat vydíráním či násilím. Jednoho takového úředníka přivedli i ke mně do nevěstince. Poskytla jsem mu všechno, co si žádal, dala jsem mu i stříbro na útratu, a už ho měli v drápech. Jen málo lidí se nedalo podplatit. Ty pak náramně rychle oddělali. Sebaus plení hrobky a roznáší kořist po domech, jako je ten můj.

Dostali jsme vždycky jasně nakázáno předat ji tomu nebo onomu obchodníkovi. Lidi, kteří si pro to přicházeli,“ mávla rukou, „byli to Kanaánci, Chetiti, pouštní kočovníci, Egypťani, Libyjci… Zaplatili poklady a odnesli si je pryč.“

Zvedla hlavu. „Někteří z nich vypadali jako hodně mocní a bohatí lidé, jiní byli jen poskoci. Přicházeli vždycky v přestrojení.“

Amerotke přikývl. Sám zjistil totéž: že se poklady záhadným způsobem dostaly do města a pak zase ven ke člunům, které mířily buď na sever do Velké zeleně, nebo na jih do Kuše.

„Dobrá,“ pokýval Amerotke. „Sebaus je jistě nelítostný a krutý. Ale ty hroby jsou často dobře ukryté, vchody do nich jsou zamaskované. Některé mají dokonce pasti. Kde se o tomhle všem dozvídají?“

„Sebaus jen plní rozkazy,“ odpověděla Sítia. „Banditi dostanou určený čas a místo a vědí, kam mají potom poklad odnést. Ten, kdo tomu všemu velí, pošle vždycky vzkaz nějakému obchodníkovi, kde a jak bude k mání určitá socha,

karneolový náhrdelník nebo řetěz s přívěsky z drahokamů, a ten obchodník prostě zajde k nám do nevěstince nebo do některého jiného domu.“

„A kdo tomu všemu velí?“ vyhrkl Valu.

„To nikdo neví,“ pokrčila rameny Sítia. „Jednou byl jeden člen Sebausu stejně opojený mým uměním jako svým vínem, a prozradil mi jméno toho vůdce, nebo alespoň jak ho nazývají: Chetra.“

„Chetra.“ Amerotke opakoval titul náležející Strážci třetího okruhu Země mrtvých. Odstrčil stoličku, obešel stůl a přikrčil se před ženou do podřepu. Nevšímaje si nepříjemného pachu, který kolem sebe šířila, šetrně se dotkl rány na její tváři.

„Takže Sebaus plení hroby a roznáší kořist na místa, jako je tvůj dům? Tam za ni kupec zaplatí stanovenou cenu a odnese si ji?“

Sítia přisvědčila.

Amerotke se zase posadil za stůl. „Ale pak tu zůstávají dvě záhady. Za prvé: Kdo poskytuje vědomosti o hrobech a o tom, co se v nich dá nalézt. A za druhé: Některé z těch pokladů byly odvezeny až za hranice Egypta. Jistě víš, Sítio, jak je něco takového nebezpečné. Zlatou sošku starého faraona možná snadno převezeš do Memfidy nebo Avaridy, ale přes Sinaj? I kdybys ji ukryla do nějaké nádoby a naložila na hřbet soumarovi nebo zamotala do rance látek, pořád by to bylo nesmírné riziko. Musíš projít celnicemi, přes hraniční

stráže, o pouštní stráži nemluvě.“

Sítia se chmurně usmála. „Teď snad chápeš, proč jsem tak vyděšená, vznešený Amerotke. Někteří obchodníci, kteří mě navštívili, mi prozradili, že své zboží vyvezou z egyptské říše.

Když jsem se ptala, jak to dokážou, jen se zasmáli a odpověděli, že mají propustky.“

Amerotke ponechal bez povšimnutí, jak se Valu ostře nadechl. Sítia se trefila do bolavého místa celého problému.

Pouze vysocí úředníci, muži jako on sám, vrchní písaři v různých význačných palácových úřadech nebo vysocí chrámoví kněží vlastnili královskou pečeť, která jim dovolovala volně cestovat za hranice Egypta. Tyto pečeti nepříslušely jednotlivým hodnostářům osobně, byly to prostě kopie královské kartuše.

„Takže už jste došli ke stejnému závěru jako já?“ zeptala se tiše Sítia. „Ten Chetra musí být někdo z paláce Božské.

Možná že přímo člen Královského kruhu. Tak který z nich to je, moudrý Amerotke? Nebo která? Já jsem žádnou vraždu nespáchala!“ pokračovala zadýchaně. „Zabíjela jsem v sebeobraně. Sebaus je nelítostný. Kdyby někdo, jako jsem já, ukradl jedinou perlu nebo skaraba z té haldy skvostů, určitě by ho rozsudek smrti neminul. Slyšela jsem vykládat o mužích a ženách, které prohledali, svázali a hodili do krokodýlího jezera. Jiné odvezli do Rudé země a pohřbili je tam zaživa. Jeden obchodník nemohl zaplatit plnou cenu, kterou slíbil, a přišel o dvě děti. A když pak zaplatil, dostal za

to jejich těla.“ Sítia si odhrnula vlasy z obličeje. „Jeden z hlídačů, který mě tady oblažoval, mi pověděl, co se ti stalo, Amerotke. Jak tě tady, přímo v chrámě Maat, napadli.“

„Myslíš, že to byla pomsta?“

Sítia se usmála a ukázala si na ránu v koutku úst.

„Ovšemže to byla pomsta. Oni tě zabijou, ctihodný Amerotke, ze stejných důvodů jako zavraždí mě. Možná že si to neuvědomuješ, ale dozajista víš něco, co bys neměl vědět, a právě proto musíš zemřít.“

Valu luskl prsty na znamení, že výslech končí.

„A ty, ctihodný královský žalobce, ty si myslíš, že tě tvůj titul ochrání?“ Sítia, která se zřejmě výborně bavila, se hltavě napila z poháru. Amerotke si všiml, že si stále sahá na žaludek a naklání se stranou.

„Slyšeli jste někdy jméno Šardana?“ zeptala se.

„Tak se říká najatým vojáků, žoldnéřům,“ odpověděl Valu.

„Ne, já myslím toho Šardana,“ opakovala. „Byl to důstojník v žoldnéřském pluku. Odsoudili ho za krádež

z plukovní pokladny a vyhodili z armády. Stal se vysoko postaveným členem Sebausu. Já byla jedním z mála lidí, kteří znali jeho totožnost. Šardana nebyl Egypťan, ale pocházel ze zemí na sever od země Chatti. Měl světlé vlasy, jen jedno oko a –“

„Už si na něho vzpomínám,“ přerušil ji Amerotke.

„Objevil se přede mnou v Síni obojí pravdy; zabil člověka, ale

prohlašoval, že to bylo v sebeobraně.“

„Byl to vrah,“ namítla Sítia. „Plnil Chetrovu vůli. Rváč a chvastoun. Často chodíval do našeho nevěstince a trval na tom, že chce mít dvě děvčata najednou. Byl sprostý a hrubý, ale platil dobře. Já jsem ho k sobě nikdy nepustila. Jednou večer se dostal do sporu s jiným zákazníkem. Vytáhli nože a Šardana tomu druhému podřízl hrdlo. Byl tak opilý, že ani nedokázal utéct. Byla tam spousta svědků. Přišla stráž a zatkla ho.“

„Ano, stál přede mnou druhý týden období setby,“

vzpomínal Amerotke. „Měl být odsouzen k smrti, ale tvrdil, že šlo o zabití v sebeobraně a že na to má řadu svědků. Najal si obhájce, jednoho z nejdražších. Byl to kněz, obhájce z chrámu boha Thovta.“

Valu už si na případ také rozpomněl a přikývl.

„Odsoudil jsem ho k doživotnímu vězení v západní Rudé zemi, co nejdále od Nilu.“

„Dostával jsem nabídky úplatků,“ dodal Valu. „Od někoho, kdo se nepředstavil. Abych toho člověka propustil na svobodu, jenže ten zavražděný byl synem významného urozeného muže.“

„No, a toho Šardanu,“ pokračovala Sítia, „poslali do nějaké oázy stovku mil na západ od Théb. Co kdybys, vznešený Amerotke, zašel do Domu války a zeptal se tam, co se stalo v oáze Hořké vody?“

Amerotke se pokoušel rozpomenout. To, co ta žena říkala,

mu něco připomnělo, nějakou vyhlášku na tržišti…

„Oáza Hořké vody byla přepadena,“ vysvětlil Valu.

„Libyjci pobili její malou posádku, nezavraždili však pouze vojáky, ale i vězně, které tam střežili. Neunikl ani jeden odsouzený. Stalo se to před pěti měsíci. Božská tam vyslala vozovou eskadru. Libyjci porušili dohodu, slíbili, že takové pouštní oázy nikdy nebudou napadat, a taky proč by měli, není tam co získat.“

„Můžu vám prozradit, proč přepadli zrovna tuhle?“ Sítia se teď držela za žaludek, jako kdyby ji bolel. „Já –“

„Není ti něco?“

„Křeče v břiše,“ vydechla. „Ta voda byla asi moc studená.

Ale nechte mě, abych to dokončila. Oázu Hořké vody přepadli Libyjci, protože jim za to zaplatil Sebaus. Nevím jak a nevím kdy, ale dokazuje to, jak mají dlouhé prsty a jak jsou mocní. Potřebovali, aby Šardana nežil, protože měli strach, že by mohl mluvit. Najali Libyjce, jednu z těch potulných tlup, aby na oázu zaútočili. Chtěli mít jistotu, že Šardana nezmění své rozhodnutí a nepožádá o milost.“

Amerotke tiše hvízdl. Vězeňské oázy byly chudé a celkem opuštěné, měly malou vojenskou posádku většinou z najatých pouštních obyvatel, což byli krutí bojovníci. Libyjci obvykle nechávali taková místa na pokoji, protože se tam dalo málo získat a hodně ztratit.

„Sebaus nezná slitování,“ vypravila ze sebe Sítia a v bolestech si svírala břicho.

Amerotke polekaně vyskočil. Sítia byla bledá, po špinavém obličeji jí tekl pot.

„Tohle nejsou obyčejné křeče,“ prohlásil. „Ctihodný Valu, rychle, sežeň lékaře!“

Ale ještě než žalobce doběhl ke dveřím, zhroutila se Sítia na podlahu. Otevřela ústa, jako by chtěla vykřiknout, ale jenom se zalykala. Začala zvracet, kašlat a plivat. Amerotke se pokusil ji přidržet, ale vyškubla se mu a šílená bolestí kopala nohama. Valu vyběhl na chodbu a sháněl správce věznice. Amerotke přistoupil ke džbánu s vodou, zvedl jej a přičichl k okraji. Voda voněla trochu slaně, ale ucítil z ní i něco hořkosladkého. Sítia se teď zmítala v křečích; při každém vzepětí uhodila hlavou o podlahu, tloukla kolem sebe rukama i nohama. Přiběhly stráže, ale dívce už nebylo pomoci. Vyrážela příšerné skřeky, oči měla vytřeštěné a ústa dokořán, jak bojovala o kousíček dechu. Ještě naposledy sebou škubla a pak zůstala ležet bez hnutí. Amerotke ji obrátil a odhrnul jí vlasy. Sítiina tvář teď byla uvolněná, ale smrt jí neponechala nic z její bývalé krásy. Amerotke pohlédl na správce věznice a na hlídače shromážděné okolo něho.

„Kdo přinesl tu vodu? Asurale?“ zavolal. Kapitán chrámové stráže, přivolaný vším tím rozruchem, si k němu razil cestu. Amerotke se narovnal a ukázal na džbán s vodou.

„Tohle zničit, je to otrávené.“ Pohlédl na Valua, ale královský žalobce se sám chytil za žaludek, prchal z cely a s křikem se sháněl po nejbližší latríně.

Amerotke se vrátil do své pracovny v Síni obojí pravdy.

Soudní síň byla prázdná až na pár strážných. Uvnitř tvrdě spal Šufoj. Soudce jím lehce zatřásl a pověděl mu, co se přihodilo.

„Otrávená? Ale jak?“ vykřikl trpaslík.

„Tuhle otázku si taky kladu.“

Do dveří vstoupil Valu, vypadal, že se mu značně ulevilo, a bez vyzvání se skácel do Amerotkeova křesla. Snažil se vystupovat kurážně, ale bylo vidět, že je otřesený; záhy zase odešel z místnosti a vrátil se teprve ve chvíli, kdy se dostavil Asural s hlášením.

„Nikdo nic neví,“ oznámil kapitán. „Strážní si pamatují, že se tam stále motali různí sluhové. Vrah zřejmě spoléhal na to, že si ji necháš předvést do výslechové místnosti, že bude mít žízeň a bude hodně pít.“

„Myslím, že to byla jen otázka času,“ prohlásil Amerotke.

„Museli předpokládat, že buď ona, nebo pan Valu, nebo já se také napijeme. Možná doufali, že to uděláme všichni tři.

Určitě si nikdo nevšiml ničeho podezřelého?“

„Můj pane, vždyť jsi v tom žaláři byl. Je to tam samá temná chodba, lidi běhají sem a tam. Nebylo těžké nabrat džbán vody, otrávit ji a doufat, že to vyjde.“

Amerotke mu poděkoval a propustil ho. Pak chvíli tiše seděl.

„Můj ctihodný příteli,“ Valu se narovnal v křesle, „ta mrtvá nevěstka to řekla správně. Vytrhli jsme plevel, ale zanechali kořeny. Tohle je vážná věc, a já mám opravdu

velký strach.“

„Já také,“ zašeptal Amerotke. „Já také.“

RECHU: staroegyptsky „oheň“

Když Amerotke se Šufojem dorazil do Isidina chrámu, byl rád, že si mohl vypít pohár vína, který mu nabídla jedna z chrámových dívek. Pospíchali ze Síně obojí pravdy rušnými ulicemi, které se rozbíhaly od čedičem dlážděné Aleje sfing, a do chrámu je vpustili postranním vchodem. Stráže je uvedly dál a tam je uvítal kněz, akolyta, který je zase zavedl přes zahrady ozářené měsícem k malovanému pavilonu. Dostali sladké koláčky naložené v ovocném sirupu a silné kanaánské víno. Akolyta prozkoumal Amerotkeovu propustku a omluvil pána Impukiho. Je prý teď velmi zaneprázdněn a poručil mu, aby se o návštěvníky zatím postaral. Pozorně naslouchal, když

mu Amerotke vysvětloval, kvůli čemu do Isidina chrámu přišli. Trochu zneklidněn někam odešel, a když se vrátil, pozval Amerotkea do Wabetu, Místa očištění, kde jsou balzamována těla, aby se duše mohla připravit k pouti do

Západní země.

Podzemní kobka představovala skutečně velký kontrast k exotickým chrámovým zahradám. Byla to šerá, nízká místnost, osvětlená smolnicemi a čadícími olejovými lampami. Amerotke se musel štípnout, aby se ujistil, že se neocitl v nějakém zlém snu. Jen se postavil do dveří a rozhlížel se kolem. Tahle místa ho vždycky překvapila, přestože byl zvyklý navštěvovat Domy mrtvých a prohlížet bezmocné oběti vražd. Kolem něj bublaly velké kotle. Na otevřených cihlových ohništích blikaly malé plameny. Na stolech ležela jako kusy masa mrtvá těla v různých stadiích balzamování. Ležela trochu našikmo, aby z nich tělesné tekutiny i konzervační roztoky mohly odtékat dolů do velikých keramických nádob. Kněží v maskách šakalů, sokolů, beranů, ale i s usměvavou tváří bohyně Isis procházeli nebo postávali jako náměsíčníci u stolů a zpívali pohřební obřady.

Vydej se, pospěš

do Západní země.

Vstup do tajemné svatyně,

potěš se nádherou

Pánů věčnosti.

Sleduj je do svatostánků až za Daleký obzor, připoj se k Pánovi roků,

nechť je tvé ka unášeno krásou nekonečných plání.

Na vybílených stěnách byly červenou barvou napsané další podobné modlitby.

Ó srdce mé matky,

ó srdce mé matky,

ó srdce mé matky, proměň mne!

Nechť povstaneš a nesvědčíš proti mně.

Nestůj proti mně u Velkého tribunálu.

Nestaň se mým nepřítelem, až budou Strážci vah vážit moje srdce.

Amerotke se zastavil a prohlížel si skvostné malby bohyně Maat. Na jedné z nich měla zlatou pleť, na druhé královskou modř bohů. Stála s vahami v rukou vedle Osirida, zeleného boha s královskými důtkami, který rozhoduje o věčném osudu duší.

Akolyta provedl Amerotkea celým sklepením. Museli si pečlivě vybírat cestu, protože každá mrtvola byla obklopena řadou skříněk, schránek, nádob a vysokých kanop, do nichž se ukládaly jednotlivé vnitřní orgány. Odporný dusivý zápach se mísil se slanou vůní natronu, do kterého se mrtvá těla ukládala a opět vysušovala, když byla zbavena útrob. Jak kněží ovinovali mrtvé hustě tkanými plátěnými obinadly, výpary parfémů, skořice, kadidla a myrhy dráždily Amerotkeovu nosní sliznici. Šufoj sebral ze země skaraba,

jaký se dával na místo srdce, zastavil se a pozoroval akolytu, který právě strkal do nosu mrtvého tenkou kovovou tyčku k proražení kosti, aby tudy mohl vytáhnout mozek. Amerotke se obrátil a popadl mužíčka za rameno.

„Šufoji,“ sklonil se k němu. „Tady není žádná zvědavost na místě.“

Prošli sklepením, aniž by jim kněží okolo věnovali pozornost. Jejich průvodce je zavedl do vedlejší místnosti, kde pod bílými plachtami ležela další, dosud neošetřená těla.

Na nich byla napsána božská slova, posvátné hieroglyfy z Thovtovy knihy, která měla mrtvé chránit do té doby, než se jich ujmou kněží. Amerotke si s jistým pobavením povšiml, že nějaký písař napsal na stěnu nad sedačkou citát, velebící jeho profesi. Upozornil Šufoje: „Tohle by sis měl dobře zapamatovat!“

Šufoj ve špatně osvětlené místnosti slabikoval slova: „Lepší je přátelit se se svitky a perem, nežli s opojným mokem. Psaní je ze všech profesí nejcennější, uspokojí tě víc než kus chleba i pivo, víc než oděvy a vonné masti, je v něm víc bohatství než v hrobce na západním břehu. Tak nevím,“

zašeptal Šufoj. „Ale já stejně věřím, že šikovný obchodník umí vydělat větší bohatství.“

„Ctihodný soudce!“ Akolyta se zastavil u jednoho ze stolů a odhrnul plachtu. Mrtvola pod ní vypadala hrůzně, obličej měla stále ještě zkroucený posledními smrtelnými křečemi, oči vyvalené a rozšklebená ústa. Svalnaté a zjizvené tělo

ukazovalo na vojáka. Akolyta pozvedl zakrvácenou plátěnou roušku, kryjící klín. Šufoj se zajíkl a odvrátil oči. Amerotke otřeseně zíral. Tomu muži někdo odřízl penis i varlata.

„Nechť jej spasí všichni bohové egyptští,“ vyslovil Amerotke krátkou modlitbu. „U všech nočních hrůz, kdo tohle mohl provést?“

Šufoj se obrátil a zakryl si rukou ústa. I kněz měl co dělat, aby ovládl žaludek. Amerotke si ucpal nos. Tohle musela být opravdu příšerná smrt. Je-li muž zbaven genitálií, znamená to vrcholné ponížení, a navíc to ztíží jeho cestu do Západní země, neboť je-li tělo neúplné, je neúplná i duše.

Kněz zvedl ještě další roušku, tentokrát na levé straně hrudi. Amerotke předem věděl, co může očekávat: velký zející otvor na místě, kde dříve bylo srdce. Osud tohoto mrtvého vojáka byl zpečetěný. Při balzamování je srdce podle Osiridova rituálu vždycky ochráněno posvátným skarabem.

Ale nemá-li mrtvý srdce, co potom může být zváženo na Vahách pravdy? Mafdetovi vzali život, ale zároveň i smrt, a jestliže se nad ním neslitují bohové, jeho duše bude odsouzena k věčnému bloudění temnými jeskyněmi am-duatu, zásvětí.

„Co se stalo?“ zeptal se Amerotke.

„Více ti poví vznešený Impuki,“ zakoktal akolyta.

„Kapitán chrámové stráže se dnes ráno nehlásil do služby, a tak do jeho domu vyslali posla. Dům byl otevřený, lampy pohaslé. Panoval tam tak děsný puch, že posel ihned věděl, že

něco není v pořádku. Povolal hlídku. Našli Mafdeta vysvlečeného donaha, s roubíkem v ústech, s rukama a nohama spoutanýma. Postel i podlaha pod ní byly nasáklé krví. Vznešený Impuki nařídil okamžitě prohledat Mafdetův dům a našel zbytky nápoje s uspávacím prostředkem. Někdo našeho kapitána nejdřív omámil drogou, pak spoutal a provedl na něm tuhle hrůzostrašnou operaci.“

„Ale proč?“

Akolyta se obrátil zpátky a uhnul pohledem. „Na to nemůžu odpovědět.“

Spěšně zase mrtvolu zakryl a vedl je k dalšímu stolu.

Odložil lněnou plachtu. Pod ní ležela mrtvola starého muže, víc než šedesátiletého. Tělo bylo vychrtlé, paže i nohy hubené. Jeho tvář však byla smířená a pokojná. Oči pokrývali dva posvátní skarabové.

„Tohle je Sese, otec paní Netby. Zemřel před několika dny a jeho tělo bylo uloženo v chladu, dřív než ho sem dopravili.“

Amerotke rychle obhlédl mrtvolu. Kromě sešlosti věkem a následků času, který uplynul od smrti, na ní neviděl žádné známky násilí. Požádal kněze, aby tělo zase přikryl.

„Jak zemřel Sese?“

Akolyta pokrčil rameny, obešel stůl a zvedl svitek.

Rozvinul jej a pohlédl na zápis. „Podle písaře trpěl silnými bolestmi v břiše, ve stolici měl hodně krve a v posledních dnech mu museli podávat silný odvar z makovic.“ Odložil

svitek. „Zemřel prakticky ve spánku.“

„Vznešený Amerotke?“

Soudce se otočil a pozdravil se s mladým mužem, oblečeným do řasnatého roucha kněží vyššího řádu.

„Mé jméno je Paser a jsem knězem královské svatyně v Isidině chrámě. Vznešený Impuki tě teď přijme.“

Amerotke podal mladému knězi ruku. Paser byl průměrně vysoký, hlavu měl úplně vyholenou. Měl jemný, téměř zženštilý hlas, mírné oči, tupý nos a usměvavá ústa. Na prsou se mu houpal pektorál znázorňující Isidu, jak kojí maličkého Hora, a na obou zápěstích měl fajánsové náramky se stejným motivem. Bílé roucho bez poskvrnky vydechovalo jemnou vůni, kdykoli se hnul. Nebyl bosý, měl na nohou sandály, a když se obrátil, všiml si Amerotke, že na jednom z nich má zesílenou podrážku.

Paser jeho pohled zaznamenal. „Dřív než se zeptáš, ctihodný Amerotke, povím ti, že mám jednu nohu kratší.

Moje matka byla přesvědčená, že budu celý život mrzák.

Zasvětila mě do Domu života, aby mi tam posílili nohy.“

Ušklíbl se. „Je to zázrak, co dokážou modlitby, když se dají dohromady s tlustou podešví.“

Vedl je zpátky nahoru po schodech přes zahrady až na opuštěný chrámový dvůr, kde vodotrysk pořád ještě stříkal vzhůru k nočnímu nebi. Sídlo velekněze stálo v zahradách stíněných cypřišovým houštím. Byla to krásná stavba, bezmála palác se zastřešeným vchodem. Uvnitř byly stěny

vymalované zářivě zlatým podkladem, na němž se skvěly scény velebící Isidiny skutky: jak zápasí o život svého manžela Osirida, vychovává svého syna Hora a odolává zlovolnému vzteku rudovlasého Seta. Malá přijímací místnost hýřila nádherou. Strop podpíraly svěže zelené sloupy v podobě palem, listy v jejich korunách byly zlaté, kořeny tmavě rudé. Podlaha byla z mramoru, hned u vchodu se lesklo malé jezírko, na němž se vznášely modré a bílé lotosové květy. Modré lotosy se právě otevřely a vydávaly svou jedinečnou vůni.

Vzadu na stupínku pod malým oknem seděl za průsvitným závěsem Impuki se svou manželkou Tenou.

Stolky před nimi byly pokryty pohárky a talířky s lákavě vonícími pokrmy. Impuki vstal a sešel ze schůdků, aby Amerotkea pozdravil zdvořilým stiskem ruky. Pak obřadně pozdravil i Šufoje. Uvedl své hosty nahoru do jídelní části a představil je své ženě. Usadili Amerotkea i Šufoje na péřové podušky, tak aby každý měl před sebou prostřený nízký stolek. Vzadu ve stínu stáli sloužící, ale Impuki trval na tom, že je obslouží sám. Nalil víno do pohárů, vykládaných drahokamy, každému naložil na stříbrný talíř porci rýže a kořeněného kuřete a postavil to všechno před ně.

Amerotke se zatím pozorně rozhlížel kolem sebe. Stěny jídelny byly opět samé zlato. Na jedné straně byl nápadný obraz Isidy v božském souladu se synem Horem, na druhém Isis, jak před tribunálem bohů vznáší svou triumfální

obžalobu proti Setovi. Na rouchu bohyně zářily šperky, ale při bližším pohledu Amerotke zjistil, že to jsou šikovně rozmístěné otvory, v nichž svítí olejové lampičky v malých alabastrových miskách. Sloužily nejen pro ozdobu, ale také jako zdroje světla. Podušky, na kterých seděli, byly měkké a pohodlné, tmavomodré se zlatými střapci, ubrousky sněhobílé, zlatě vyšívané, nože, talířky, poháry a džbány do posledního zhotovené ze stříbra a ze zlata.

Velekněz Impuki byl vysoký muž s tváří učence, měl silný, ostrý nos, hluboko posazené oči a výraznou bradu, ale ústa byla příjemná a hlas měl vlídný a silný. Paní Tena musela být v mládí krasavice, ještě teď, ve středním věku, se nesla jako královna. Měla vznešenou tvář s vysokými lícními kostmi, ale oči se jí šibalsky leskly. Okamžitě si začala dobírat Šufoje kvůli prstenu pro štěstí, který měl na ruce. Oba byli stejně jako Paser oblečeni v rozevlátých oděvech z jemného plátna s modrými střapci a okolo pasu měli uvázané šerpy v Isidiných barvách: červené a zlaté. Paní Tena byla maličká a právě porovnávala svou výšku se Šufojem, ale pak počkala, až její manžel dokončí prostírání hostům, zašeptá modlitbu a začne jíst.

„Je mi líto, že jste museli čekat.“ Impuki rozlomil kousek chleba a mnul ho mezi prsty. Vložil si sousto do úst a zamyšleně žvýkal. „Chrámový den bývá dlouhý a měli jsme na práci mnoho věcí. Vím, co si myslíte: Doktore, starej se o sebe, večeříme příliš pozdě. Jsme tomu tak zvyklí, jdeme se

pak projít do chrámových zahrad nebo si zaplavat v jezírku.“

„Všichni tři?“ zeptal se Šufoj.

„A obklopeni strážemi,“ zasmála se Tena. „Náš chrám je poblíž Nilu, a když padne tma, nezřídka se k nám připojí i nějaký ten krokodýl, a taky tu máme hojnost hadů.“

Odmlčela se. Amerotke uhodl, že si paní Tena pozdě uvědomila, jak zemřel generál Suten. „Omlouvám se.“

V rozpacích odvrátila oči a věnovala se jídlu.

Paser odložil pohár. „Vznešený Amerotke, slyšeli jsme, že jsi odsoudil a potrestal ty vylupovače hrobů. Taková svatokrádež!“ Otřásl se odporem. „Královské hroby, hrobky těch nejurozenějších. Slyšeli jsme, že prý dokonce našli a vyplenili hrobku urozeného Rahimerrea, který byl zapuzen a pochován tajně. Jaká škoda! Rahimerreova vdova tady nedávno zemřela. Ona –“

„Pověz nám, co se stalo!“ přerušila ho spěšně paní Tena.

Amerotke jim stručně vysvětlil, co se tam sběhlo, a přitom napůl poslouchal nádherný zpěv slavíka, který se ozýval ze zahrady.

„On nelétá volně,“ poznamenal Impuki. „Chováme si zpěváčky v kleci, zavěšené venku na stromě. Jeho zpěv je tak naléhavý… ale vraťme se k práci!“

„Tak za prvé.“ Amerotke odstrčil talíř. Neměl hlad, žaludek měl stále ještě jako na vodě, ale musel zachovat zdvořilost. „Architekt Sese, otec paní Netby.“

Impuki povzdychl. „Vznešený Amerotke, Seseovi bylo

hodně přes šedesát. Stěžoval si na kruté bolesti v žaludku, někdy dokonce zvracel krev. Byl to architekt, který pracoval hodně v lomech. Takové prostředí může často vyvolat plicní nákazu, ale to nebyl Seseův případ. Pramenem jeho obtíží byl žaludek. Vyšetřil jsem ho velice důkladně, tady.“ Impuki ukázal rukou. „Tady dole na levé straně jsem cítil něco velikého, jako ložisko hnisu nebo nádor. Vyšetřil jsem i jeho konečník, a také tam jsem nahmatal podobný útvar. Zvážil jsem všechny příznaky. Sese umíral. Jeho vnitřní orgány se v podstatě rozkládaly. To způsobilo zácpu a krvácení.

Nemohl jsem mu pomoct jinak, než ulehčit jeho poslední dny makovým odvarem.“

„Ale paní Netba přesto tvrdí, že byl docela zdravý?“

„Zajdi si do Domu soumraku,“ poradila mu Tena.

„Najdeš tam řadu mužů a žen, kteří vypadají zdravější než

my všichni, co tu sedíme, a přece jsou jejich dny sečteny.

Smrt bývá někdy tichá a rychlá. Můj muž má pravdu. Sese zemřel na zhoubnou nemoc, nemohli jsme mu pomoci.“

„Odkázal něco chrámu?“

Impuki bezradně rozhodil rukama. „Ctihodný Amerotke, nacházíš se v jednom z nejbohatších chrámů v Thébách.

Projdi se po našich zahradách, prohlédni si naše sklady zboží, naše zásobárny, Dům stříbra, Dům života. My takové příspěvky nepotřebujeme. Sese prostě projevil vděčnost za laskavost a útěchu, které se mu dostalo.“

Amerotke chápavě přikývl.

„Máme na práci důležitější věci.“ Paser bubnoval nehty o stůl. „Můžeme se obrátit na kteréhokoli lékaře v Thébách a každý dosvědčí, že Sese zemřel přirozeně a že měl tu nejlepší péči našich mediků. Ctihodný Amerotke, já jsem správcem tohoto chrámu, odpovídám za jeho každodenní chod. Ty zde přece nejsi jen proto, že jeden starý muž

zemřel.“

„Ne, jen proto ne. Veliteli vaší chrámové stráže vyřízli srdce a pohlaví a nechali ho vykrvácet. Kapitán Mafdet byl zasloužilý veterán, vysoce postavený muž v chrámu, který jste označili za nejbohatší v Thébách. Kdo ho zabil a proč?“

Amerotke postavil svůj pohár na stůl. „Za druhé, zmizely čtyři vaše chrámové dívky. Hetéry, panny zasvěcené Matce bohyni. Jsou to dcery bohatých kupců, kteří požádali Božskou, aby se zajímala o jejich osud. Ale začněme u kapitána Mafdeta.“

„Možná že si ho považovali v Domě války,“ poznamenal rozhorleně Paser. „Ale faktem je, že Mafdet byl také zloděj a šarlatán.“

„Zloděj?“

„Při různých příležitostech jsme zjistili, že chybí řada věcí z Domu léčiv, to je místo, kde pečlivě ukládáme léky, připravené buď zde, nebo dovezené zvenku. Některé ty přípravky mají velikou cenu; jedním z nich je elixír z máku.

Několikrát se stalo, že písaři z Taly našli lahve porušené a léky ukradené.“

„A vy z toho podezíráte kapitána Mafdeta?“

„Ty krádeže začaly krátce potom, co nastoupil, asi před rokem.“

„Byl líný a drzý,“ vysvětloval Impuki. „Rád se naparoval před ženami v chrámu a někdy se nalil pivem víc, než je zdrávo. Také se s oblibou vychloubal, že býval význačným členem družiny pána Rahimerrea, dokud mu nedošlo, že ten urozený pán už upadl v nemilost. Oháněl se doporučením, které dostal od generála Omendapa. Ve skutečnosti to byl líný chvastoun. Toho večera, kdy byl zavražděn, jsem mu nařídil, aby on a jeho strážní vzali svítilny a prohledali chrámové území.“

„Kvůli těm zmizelým hetérám?“ zeptal se Šufoj.

„A takhle uprostřed noci?“

Impuki si otřel ústa ubrouskem. „Z chrámu se během posledních pár měsíců ztratily čtyři dívky. První zmizela pozdě odpoledne; to bylo naposledy, co ji někdo v chrámu viděl. Za pár týdnů zmizely další dvě, jako by se po nich země slehla. Ta poslední se ztratila uprostřed minulého měsíce.

Víte, tyhlety dívky bývají v každém chrámu jiné, nemyslíte?

Některé tančí a musejí snášet všechny těžkosti, které s sebou takové povolání nese. Isidiny hetéry však jsou zasvěceny panenství. Jsou dcerami Velké Matky, té, která žije ve věčném světle. Pocházejí z dobrých rodin a vedou velice přepychový život.“ Zvedl ruku. „V celé historii chrámu se nestalo, že by posvátná hetéra utekla. Ach…“ vzdychl

a pokrčil rameny. „Ke skandálům někdy samozřejmě docházelo, ale to už s sebou nese život: krásná mladá žena se může zakoukat do návštěvníka, vojáka, kněze nebo dvořana.“

„Ale ještě nikdy žádná neutekla?“

„Ne, ctihodný Amerotke, nikdy! Naše záznamy dokážou, že pokud od nás chrámové dívky někdy odešly, šlo bez výjimky o případy, kdy byly přepadeny a znásilněny.“

Paní Tena na to souhlasně kývala hlavou.

„Za vlády otce naší Božské došlo k tomu, že dva vojáci znásilnili chrámovou dívku a byli za to zaživa přibodnuti na skalách nad Thébami. Ale proč by některá dívka jen tak utíkala? Tady v chrámu jsou v bezpečí, hýčkají je tu, starají se o ně. Je to jediný život, jaký znají. A venku, nu, to by bylo, jako kdybys malého gazelího kolouška vypustil mezi hladové tygry. Takže pochop, ctihodný Amerotke, já věřím, že ty dívky jsou stále někde tady. Kéž se nad námi Velká Matka slituje. Je možné, že je někdo zabil a jejich těla jsou někde zahrabaná. Isidin chrám je jako malé město, když vezmeš v úvahu všechny ty zahrady a četné sady; do některých míst málokdy někdo zavítá.“

„Podezíráš Mafdeta?“

„Mafdet byl voják,“ přisvědčil Impuki. „Nebyl ženatý, ale ženy měl rád. Vím, že navštěvoval nevěstince. Nic ho netěšilo víc než naparovat se před chrámovými dívkami.“

„A ony se k němu chovaly přátelsky?“

„On si to namlouval, ale však víš, jsou to mladičká, nezralá děvčata. Moje choť je za chrámové panny zodpovědná.“ Tena souhlasně přikývla. „Při různých příležitostech Mafdetovi právě pro jeho přístup a chování domlouvala.“

„Když jste ho neměli rádi,“ vložil se do toho Šufoj, „kdo ho tedy na to místo dosadil?“

Impuki se usmál. „Človíčku zlatá, však víš, jak to na světě chodí. Mafdeta doporučil Dům války, generálové Omendap a Suten. V těchto věcech nemáme na vybranou, musíme vyhovět naší Božské.“

„Mafdet byl silný,“ uvažoval Amerotke. „Byl zvyklý na násilí. Měl rád pivo a ženy. Znal dobře celé území chrámu a všechna jeho zákoutí. Chceš říct, ctihodný Impuki, že pod nějakou záminkou ty dívky vylákal, znásilnil a zabil? A jejich těla pak pohřbil někde v chrámových zahradách?“

„Je to možné. Ke všem těm zmizením došlo až potom, co u nás začal sloužit.“

„Takže to bychom měli motiv pro jeho vraha.“ Amerotke ukázal na své tři hostitele. „Vy po něm zrovna moc netruchlíte.“

„Ctihodný Amerotke,“ zasmál se Paser. „Věřícím musíme snad připadat zbožní nebo dokonce božští, když v obláčcích kadidla vztahujeme ruce a modlíme se k bohyni. Ale já mám mezi svými druhy takové, které zrovna nemiluju, a jiní zas nemilují mě. To ale ještě neznamená, že se toužíme navzájem

povraždit.“

„Co se stalo tu noc, kdy Mafdet zemřel?“

„Já jsem se s ním setkal,“ vysvětloval Impuki. „Pořádně jsem mu vyčinil za jeho aroganci. On odsud odešel do svého domu, kde vypil nějaké pivo –“

„Rozumím,“ přerušil ho Amerotke. „A v něm byl výtažek z makovic.“

„Nepochybně,“ přisvědčil Paser. „Jakmile byl Mafdet omámen, jeho vrah mu prostě svázal ruce a nohy a provedl na něm ten ohavný zákrok. Tu noc, a to ti, ctihodný Amerotke, mohou dosvědčit chrámoví strážci a služebnictvo, jsme byli zde, vznešený Impuki, paní Tena i já. Ten večer jsme měli dlouho do noci práci s přípravou výročních oslav. Šli jsme spát až k ránu a vůbec jsme neopustili dům. Jak říkám, můžeš se zeptat služebnictva.“

„A nic podezřelého se neudálo?“

„Kdyby ano,“ odpověděl Impuki, „řekli bychom ti o tom.“

„A ty dívky…“ Amerotke si vzal kousek masa a důkladně je žvýkal. Víno bylo výborné, ústa měl plná sladké chuti.

Ačkoliv už bylo velice pozdě, cítil se čilý. Ten překrásný pokoj s blikajícími lampami, vonným vínem a pikantními pokrmy, všechen ten elegantní přepych od něj zaháněl vzpomínky na černé postavy útočící dýkami a na Sítiu umírající v křečích.

„Takže zmizely čtyři dívky.“ Obrátil se na paní Tenu.

„Mohl bych si promluvit s jejich přítelkyněmi?“

„Jistě.“

„žádná z nich vám nesdělila nic neobvyklého?“

„Ctihodný Amerotke, bylo to, jako kdyby ty čtyři dívky nikdy neexistovaly. Byly to chrámové panny, které se učily sloužit božské Matce. Rády si povídaly, rády zpívaly a tančily, občas si možná trochu zaflirtovaly s kněžími nebo se strážnými. Těšily se na svátky a slavnosti, na návštěvy svých příbuzných. A jednoho dne byly najednou pryč. Čtyři dívky zmizely v průběhu pěti měsíců.“

„Prohledal někdo chrámové okolí?“ otázal se Šufoj.

„Dělali jsme, co jsme mohli, ale jsou místa, kde můžou být mrtvoly tajně zahrabány a ležet tam celé věky, aniž by je někdo našel.“

Amerotke k sobě tiskl pohár a díval se nahoru z okna.

Zpívající pták už umlkl a jediný zvuk teď vydával vítr, který se proháněl mezi stromy. Vůně, jež přinášel, mu připomínaly jeho vlastní zahradu: směs ovoce a květin, závan čerstvě posekané trávy.

„Mluvili jste o tom, co se dnes odehrálo v Síni obojí pravdy a zmínili jste se o generálu Sutenovi. Podle svědků měl Suten ve zvyku míchat si do vína makový odvar.“

„Generál Suten byl dobrý muž,“ odpověděl Impuki. „Byl to hrdina, lstivý a chrabrý velitel. Ale nedokázal uniknout svému strachu, zvláště hrůzám, které zažil v Rudé zemi. Často přicházel za mnou si pohovořit a já jsem se mu snažil poradit.

Víš, ctihodný soudce, dokážu vyléčit leckterou chorobu těla,

ale duši ne. Generál Suten často žil v říši stínů. Když ho zajali Libyjci, dokázal se zřejmě zachovat velmi statečně, ale ten děs už jeho ducha nikdy neopustil. Víš o tom, že ten vozataj, kterého zajali spolu s ním, spáchal později sebevraždu? Utopil se v Nilu.“

„A tys generálovi předepisoval odvar z makovic?“

„Vyšetřil jsem generála velice pečlivě, prohlédl jsem celé jeho tělo, jestli netrpí nějakou vnitřní chorobou. Zeptal jsem se ho na moč i na stolici. Navíc ho vnitřně vyšetřil zdejší mistr na konečník. Nenašli jsme nic špatného. Človíčku,“ obrátil se na Šufoje, „když jsi spokojený, cinká ti v břiše zvoneček?“

„Jo!“ vykřikl Šufoj. „Jo, a když mám strach, říhám a rachotím jako trubač.“

Impuki se zasmál. „Srdce nějakým způsobem ovlivňuje břicho a právě to byl případ generála Sutena.“

„Hovořil také o poměrech ve své domácnosti?“ chtěl vědět Amerotke.

„Vím, že byl stále hluboce zamilovaný do své choti Luperny, liboval si, že má tak dobré sloužící, jako jsou Hebaj a Menna. Dal jsem generálovi váček prášku, aby si mohl pochutnat na jídle a v noci se dobře vyspal. On o tom nikomu ze svých lidí nic neřekl. Byl jsem zděšený, když jsem se o té události dověděl. Generál Suten sem často chodíval a prohlížel si naši cha, naši knihovnu,“ dodal Impuki. „Tady Paser je náš sieau, vrchní knihovník.“

„A proč to?“ zajímal se Amerotke. „Myslím, proč chodil

do knihovny?“

„Generál Suten si velice zakládal na svých pamětech,“

vysvětlil mu Paser. „Jeho oddíl, Vlaštovky, byl součástí Isidina pluku. Vlaštovka je pták zasvěcený Velké Matce. Tak jako všechny chrámy máme i my v knihovně různé historické doklady, a on sem často přicházel naše prameny studovat.“

„Byl zavražděn?“ zeptala se paní Tena. „Od lidí, kteří chodí k soudu, jsem slyšela, že prý tam ty hady někdo zanesl úmyslně a že byl generál Suten omámený. Hned jsem si pomyslela…“ rychle pohlédla na svého manžela. „Nu, říkala jsem si, co se opravdu stalo.“

„Moje žena má zřejmě na mysli,“ začal honem vysvětlovat Impuki, „že generál Suten při své návštěvě párkrát mluvil o tom, že by se chtěl té své noční můry zbavit.

Uvažoval, jestli v sobě nemá nějakého démona, kterého je třeba vypudit.“

Šufoj se neklidně zavrtěl. Takovéhle řeči miloval a často uvažoval, jestli by z něj třeba nemohl být uab sechmet, vymítač démonů.

„Ty věříš na démony?“ zeptal se Amerotke velekněze.

„Já věřím, že duše, stejně jako tělo, může vstřebávat neduhy. Jednou z otázek, které si generál Suten kladl, bylo, jestli by pomohlo, kdyby se svému největšímu děsu znovu postavil tváří v tvář, kdyby se očistil, obětoval bohům a vstoupil do takového hadího hnízda…“ Impuki se odmlčel.

„Měl jsem co dělat s různými lidskými strachy, některé lidi

děsí otevřené prostory, nebo naopak malé uzavřené místnosti.

Nedokázali popsat, co se tam s nimi děje: cítí paniku, útroby se jim obracejí, potí se jako běžec po dlouhém namáhavém běhu. Někdy jsem jim zkusil dát lék na zklidnění srdce a pak jsem je vzal na místo, kterého se tak báli.“

Amerotke odložil pohár na stůl.

„Snad nechceš naznačit, že si generál Suten mohl ty hady přinést na terasu sám?“

„O jeho smrti se mluví po celých Thébách. Generál byl všeobecně známou osobností. Dnes večer se určitě bude všude přetřásat to, co se povídalo u soudu. že byl generál sám na terase, že schody hlídal věrný sloužící, a on přesto zemřel, pokousán právě těmi tvory, které tak nenáviděl. Napadlo mě, co když se generál Suten pokusil se svou noční můrou utkat, tak jak by se každý statečný voják chtěl utkat se svým nepřítelem?“

Amerotke se na něj nevěřícně podíval. Zpočátku tu myšlenku zamítl jako nesmyslnou. Kdyby měl ovšem Impuki pravdu, záhada by byla vyřešena.

„Ale to pořád ještě nevysvětluje, jak se tam ti hadi dostali,“ promluvil Šufoj. „Skoro dva tucty rohatých zmijí!

Kdyby si je tam generál Suten donesl předem, někdo by je dozajista uviděl, když se terasa prohledávala.“ Trochu se napil. „A určitě by ho někdo viděl, kdyby si pro ně byl zašel po večeři. A vůbec, jestli to celé zorganizoval generál Suten, proč vlastně nechal celý dům prohledávat?“

„Podle toho, co říká jeho žena, o těch svých lécích nikdy nikomu nepověděl,“ uvažoval Impuki. „Byl to ukázněný muž, typický voják, třeba nechtěl vzbudit podezření. Ale jestli tam ty nebezpečné hady opravdu přinesl,“ dodal, „kde jich sehnal takové množství?“

„Byl to velitel,“ odpověděl Amerotke. „Mohl si předvolat některého starého vojáka a zavázat ho přísahou, že bude mlčet…“

Šufoj viděl, že to jeho pánovi opravdu začalo vrtat hlavou.

Amerotke se chystal pokračovat ve svých otázkách, když do večerního ticha zazněl zvuk bubínků, nejdřív vzdálený a tlumený, ale pak pronikavější a důraznější. Vítr přinesl i výkřiky, bouchání dveří, dupání. Impuki polekaně odložil pohár a přešel k oknu. A pak to Amerotke ucítil, závan kouře. Dveře na druhém konci místnosti se rozletěly a objevil se v nich sluha, který se cestou spěšně oblékal.

„Ctihodný,“ vydechl, „tam někde u kasáren vypukl požár a nedá se zvládnout.“

Paser vyskočil, až porazil stoličku. Všichni spěchali ven do zahrady, do jejíž sladké vůně už se začal vtírat zápach a čpavý kouř. Probudili se další lidé, protože ke zvuku bubínků se přidalo dlouhé vytí lasturových trub. Utíkali přes trávníky, záhony a pavilony, sadem granátových jabloní, jejichž šarlatově rudé květy zářily v matném světle. Ve větvích nad nimi se vyplašili ptáci. Když běželi přes louku, všiml si Amerotke vystrašeně prchajících stínů krotkých gazel

a kozorožců. Doběhli až k oplocené zahradě, kde stála řada budov. Jedna z nich, kousek opodál, už se změnila v hořící výheň. Z oken vyrážely plameny a zachvátily i plochou střechu, která se nakonec s rachotem propadla, právě když

tam Amerotke s ostatními doběhl. Přibíhali strážní s kbelíky a další strážci se snažili zorganizovat řetěz, který by předával nádoby s vodou z různých studní a fontán, ale všechna snaha byla marná. Oheň už zachvátil všechno. Impuki dal příkaz, aby nechali plameny dohořet.

„Nechť nás Velká Matka ochrání,“ zašeptala paní Tena.

„Ale vždyť to je Mafdetův dům!“ vykřikla znenadání.

Amerotke přešel blíž k ohni. Už byl svědkem řady požárů, náhodných i těch, které byly dílem žháře, ale soudil, že tenhle žádnou nešťastnou náhodou nebyl. Požár, který vypukl tak rychle a planul tak prudce, musel být úmyslně založený.

„To udělal ten vrah, že ano?“ Šufoj, který zůstal pozadu, se přihnal až teď, úplně bez dechu, a vsunul ruku Amerotkeovi do dlaně. Ten ji stiskl a vlídně se na něj podíval.

„Cítím olej až sem,“ podotkl za nimi stojící Paser.

„Ctihodný Amerotke, tohle je žhářství; ten, kdo zabil Mafdeta, hleděl dokončit, co začal.“

Anebo něco zakrýt, uvažoval Amerotke. V duchu si nadával, že nenařídil prohledat Mafdetův dům odzdola nahoru.

„Zůstanete tady?“ zeptal se Paser. „Je hodně pozdě, půlnoc už dávno minula.“

„Zůstaneme,“ souhlasil Amerotke.

Ještě chvíli tam stáli a pozorovali, jak oheň dohořívá.

Městská stráž tvrdila, že dostala mylné zprávy o tom, jak požár začal, zatímco chrámoví strážci hlásili, že v okolí svatyně nikdo cizí nebyl. Amerotke, kterého pálily oči a rty od kouře, se s Šufojem po boku obrátil k odchodu. Impuki a paní Tena jim popřáli dobrou noc a Paser je vedl k domu pro hosty. Byla to pěkná, půvabná budova, postavená vzadu v chrámové zahradě. Momentálně byla volná a Paser jim navrhl, aby se zde ubytovali. Dole byla jídelna a síň k odpočinku, nahoře zařízené ložnice. Paser je tam po schodech zavedl a ujistil se, že mají všechno, co potřebují.

Slíbil, že pošle služebnictvo, aby jim přineslo vodu, džbánky s pivem a vínem, a také čisté oblečení. To jejich chrámové pradleny do rána vyperou.

Když Paser odešel, Amerotke se posadil a rozhlížel se kolem. Stěny pokoje byly světle zelené s červeným vlysem nahoře i dole a vyzdobené symboly Isis a zářivě modrými a zlatými malbami Horova oka. Lůžka byla pohodlná a proti chladnému nočnímu vzduchu a hustým rojům hmyzu, který proletěl žaluziemi a tančil kolem olejových lamp, je chránily plátěné závěsy. Šufoj měl pro sebe vedlejší místnost a nemohl se vynadívat na bohatě vyřezávané skříně, stoličky a židle.

„Já bych stejně byl radši doma.“ Amerotke si opřel hlavu, aby uvolnil napětí v týle. „Ale je to moc nebezpečné; myslím procházet městem takhle v noci.“

„Máš strach, můj pane?“ pošťouchl ho Šufoj.

Amerotke ho uchopil za paži a přitáhl si ho k sobě. „Ne, Šufoji, já se nebojím, já jsem přímo bez sebe hrůzou, a ty bys měl být taky. Ti lumpové dneska, to byli nájemní zabijáci, dokonale převlečení, a dostali se až do srdce našeho chrámu.

Sítia byla přísně střežená vězeňkyně, a přece si s ní také poradili.“ Amerotke se zhluboka nadechl. „Paní Norfret se nesmí nic dovědět, byla by hrozně vystrašená. Promluvil jsem si s Asuralem. Zařídí hlídání mého domu, každičké zdi, každého vchodu. Bude v bezpečí.“

Soudce se Šufojem v patách sešel dolů do koupelny, kde se svlékli a polili si hlavy studenou vodou. Potom si omyli tělo parfémovanými žínkami nasáklými vonnými oleji. Když

byli hotovi, vrátili se do svých ložnic, kde jim sluhové připravili plátěné domácí pláště z chrámových skladů. Dívka s ospalýma očima přišla pro jejich svlečené prádlo; Amerotke ji musel vyvést z pokoje, tak měla těžké oči. Šufoj sešel dolů a přinesl dva poháry piva. Amerotke je pozorně očichal a prohlásil, že jsou v pořádku. Chvíli ještě seděli a povídali si, i když jedním uchem ještě poslouchali, jak zvuky od chrámu umlkají. Amerotke si vzpomněl na plameny, na Mafdetův dům hořící jako hranice. Jestlipak ho zničili z pomsty, nebo v něm bylo něco, co muselo zmizet ze světa? A proč kapitána zabili tak krutě?

Někdo zaklepal na dveře a Šufoj se od nich vrátil s koženým váčkem zavěšeným na krku.

„To byl chrámový sluha a říkal, že tohle je pro tebe, že prý to je dárek od vznešeného Impukiho.“

Amerotke rozevřel váček a nahlédl dovnitř. Vydechl a vysypal obsah na postel. Byly to malé voskové figurky, dvě větší hrubě znázorňovaly muže a ženu, zbývající tři menší vypadaly jako děti.

„Taky to můžou být trpaslíci,“ uvažoval Šufoj.

Amerotke užasle zíral, vyschlo mu v krku a žaludek se mu zkroutil. Sebral figurku představující dospělého muže. Byla hnědočervená a v místě hlavy a srdce propíchaná malými trny.

„Krev a výkaly,“ zamumlal. „Kletba.“ Ještě zatřepal koženým váčkem, a vypadl z něj skarab, černý a lesklý, ale bílá klečící figura svírající luk se na něm jasně rýsovala.

Připojený kousek pergamenu byl nažloutlý a na krajích roztřepený. Amerotke jej ve vzteku odhodil, ale Šufoj ho zvedl a přečetl si krví napsanou kletbu.

Ráno, v poledne, večer i v noci, Požírač je ve dveřích stále připraven. Tvým stínem budiž zubatá říční obluda a veškeré hrůzy zásvětí nechť jsou ti v patách. Paní Rudého plátna nad tebou rozprostře svou krvavou roušku.

Než ho mohl Šufoj zadržet, Amerotke vyskočil a hnal se po schodech dolů. Otevřel dveře a vyběhl do noci. Když ho chladný noční vánek vzpamatoval, uvědomil si okamžitě svou chybu.

Ze tmy se vynořily dva stíny. Jeden zleva, druhý se krčil

vpravo. Amerotke couvl a narazil na laťku na vinnou révu opřenou o zeď. Popadl ji a snažil se couvnout zpátky do dveří, ale laťka se mu zaklesla a první útočník už se na něj vrhl.

Amerotke vyrazil pěstí, zasáhl černě maskovanou postavu do obličeje a srazil ji pozpátku na zem na nějaké květináče. Opět uchopil laťku jako kopí a otočil se právě včas, aby zabránil smrtícímu úderu druhého útočníka. Jenže tentokrát neměl takové štěstí. Zasáhl pouze mužovu pravou paži. Vrah jenom odskočil, ale opět se vrhl kupředu, v jedné ruce dýku a ve druhé válečnou sekyru. Amerotke se pustil do zoufalého tance smrti. Uvědomoval si jen svého protivníka a svůj strach.

Nedokázal se podívat jinam, neviděl, co se stalo s druhým útočníkem.

Najednou ho cosi zezadu odstrčilo. To Šufoj vyrazil jako střela z praku a vrhl se na druhého útočníka. Ten už se vzpamatovával z Amerotkeova úderu. Soudce ale nemohl trpaslíkovi nijak pomoct. Jeho protivník postupoval proti němu, mířil na něho dýkou a současně se rozháněl sekyrou.

Amerotke ho odehnal. Nočním vzduchem se ozýval bojový řev. Soudce sledoval černou postavu, jak skáče napravo i nalevo a oči v otvorech masky se jí zuřivě blýskají. Vyrazil laťkou proti útočníkově hrudi, ale ten jenom uhnul stranou a znovu vyrazil. Amerotke chtěl uskočit vlevo, ale špatně šlápl, zavrávoral a padl na jedno koleno. Uviděl další muže a zachvátil ho pocit beznaděje. Marně se snažil zjistit, kde je jeho protivník, který teď ustoupil víc doleva a zaútočil na něj

z boku. Oběma rukama pevně svíral svou dýku. Amerotke se vyškrábal na nohy. Vrah už se chystal bodnout, když za ním soudce nenadále spatřil jinou postavu. Na protivníkovu lebku dopadla rána palicí a on se v bezvědomí skácel na zem.

Amerotke se odplazil kousek dál a opřel se o zeď. Křik utichl. Šufoj k němu přikulhal, plátěný domácí oděv měl celý od krve a v ruce třímal nůž. Amerotke zavřel oči a zakroutil hlavou. Někdo ho vzal za ruku. Byl to Paser. Kněz ho šetrně podepřel a vedl ho do hostinského domu. Posadil ho v malé vstupní síni a sám se vrátil ven. Šufoj se připotácel dovnitř a stulil se jako pes u nohou svého pána. Amerotke se nezadržitelně třásl. Nedokázal tomu zabránit. Přitiskl si dlaň na ústa, obával se, že bude zvracet. Zvenku se ozvaly hlasy, slabé sténání, slyšel někoho křičet rozkazy. Pak se dovnitř vrátil Paser a zůstal stát nad Amerotkem.

„Můj pane, je ti zle? Nechceš se napít vína?“

Amerotke se snažil odpovědět, ale nevypravil ze sebe ani slovo. Zdálo se mu, že Paser hovoří někde daleko od něj.

„Šel jsem se projít do cypřišového háje. Slyšel jsem křik a probudil jsem stráže.“ Jemně se dotkl Amerotkeova ramene.

„Šufoj není poraněný, je jen celý zmáčený od krve. Ty nemáš žádnou ránu?“ Amerotke zakroutil hlavou. „Jeden z útočníků je mrtvý,“ pokračoval Paser. „Ten druhý je ale jenom v bezvědomí.“

Amerotke si skryl tvář do dlaní.

„Byla to léčka,“ pokřikoval Šufoj. „Můj pán vyběhl do

tmy, protože myslel, že chytí toho, kdo mu přinesl ten kožený váček. Nejstarší trik pod sluncem. Oni už tam na něj čekali.

Ale i kdyby nevyšel ven, stejně by sem vtrhli. Přišli nás oba dva zabít.“

RERT: staroegyptsky „medicína“

Amerotke se brzy vzchopil. Umyl se vodou z mísy, do které mu Paser přidal drcené bylinky. Dostavil se Impuki, který měl přes ramena přehozenou jaguáří kožešinu, odznak velekněze.

Projevoval starostlivý zájem. Tisíckrát se za noční útok omlouval a tvrdil, že strážní nic mimořádného nehlásili.

Osobně vyšetřil soudce i Šufoje, jestli neutrpěli nějaká zranění, ale potom prohlásil, že prožili pouze šok. Oba pak pomazal posvátným olejem a na dveře hostinského domu nakreslil slova anch a sa, mír a štěstí. Amerotke zvenku zaslechl, jak odtahují mrtvého zločince; druhého, kterého omráčil Paser, poněkud drsně, ale přece, ošetřili. Vznešený Impuki odešel s tím, že si chce promluvit se strážnými. Sluha přinesl ovocné šťávy a báječný ořechový koláč, nakrájený na malé kousky a smíchaný s kaší z drcených jablek. Amerotke měl podezření, jestli do té směsi nepřidali nějaký uklidňující

lék.

Šufoje ani dost málo netrápilo, že zabil člověka, a jen se těšil, jak se bude holedbat svým bojovým uměním. Stále ještě však byl pobouřený Amerotkeovým pošetilým chováním.

„To je přece ten nejstarší trik světa,“ opakoval. „Přinést někomu vzkaz a čekat, až vyběhne ven. Vždyť tě mohli zabít.

To bys mě ale opravdu rozzlobil.“

Amerotke se zasmál a poradil mu, aby zachoval klid.

Vrtalo mu však hlavou, proč těch útočníků nebylo víc.

„To by bylo moc nebezpečné,“ soudil Šufoj. „Zato dva muži tiše proklouznou ve tmě a počkají si na svou příležitost, aniž by je někdo zpozoroval.“

„Proč nevystřelili šíp?“ uvažoval Amerotke.

„Potmě?“ ušklíbl se Šufoj. „Tohle jsou zabijáci. Pracují ve dvojici. A musejí se vrátit s hlášením, že jsi mrtvý, a ne jen poraněný.“

Do jídelny vešel Paser. Za ním vlekl chrámový strážce zraněného útočníka. Ránu na hlavě mu nahrubo zavázali, horní část oděvu roztrhli a ruce svázali za zády. Poručili mu, aby poklekl u Amerotkeových nohou. Zabiják byl chlap průměrné výšky, podle zhojených jizev, které bylo vidět na obnažených částech jeho těla, se dalo soudit, že zřejmě býval voják. Měl ostře řezanou tvář s tupým nosem a oči posazené blízko u sebe se mu blýskaly; rty měl tak oteklé, že mu odhalovaly začernalé zuby, a odporně páchl, mimo jiné laciným olejem, kterým se natřel. Nedával najevo strach,

přestože byl zraněný, ale začal si pobrukovat modlitbu k Mlčenlivé.

„Teď odpovíš na moje otázky,“ začal Amerotke. Zločinec si odchrchlal a plivl po něm. Amerotke jej zprudka uhodil dlaní po tváři. „Patříš k Sebausu? Kdo jsi?“

„Já jsem Set-quesum, Lamač kostí.“

„Proč jsi tady?“

„Přináším setemu, rozsudky smrti.“

„Kdo tě poslal?“

„Chaitiev. Kat.“

„A kde ten kat sídlí?“

„Kerh. V temnotě.“

Amerotke vzdychl. Vězeň drmolil plochým nosovým nářečím východních Théb. Tvrdošíjně používal slova z Knihy mrtvých. Amerotke měl podezření, že byl vojákem, ale vzdělanějším, možná nějaký zběhlý kněz. Udeřil ho podruhé.

„Tak začneme znova. Kdo jsi?“

„Jsem Lamač kostí,“ zašklebil se chlap. „Polykač stínů.“

„Tohle jsme našli.“ Paser, stojící za vězněm, podal Amerotkeovi vyleštěného skaraba s kresbou klečícího muže s lukem v rukou. „Měl to u sebe, a ještě pár kousků stříbra.“

„Kdo jsi?“ opakoval Amerotke.

„Sem em senef. Piják krve.“

„Odveďte ho,“ přikázal Amerotke. „Pod přísným dozorem. Umístit v Domě okovů.“ Podíval se na Pasera. „Pod chrámem Maat. Řekněte kapitánu Asuralovi, že vězeň má být

spoután řetězy a přede dveřmi jeho cely musí nepřetržitě stát stráže. Jídlo a pití mu smí podávat výhradně Asural.“

Paser škubl vězněm, postavil ho na nohy a vystrčil ven do tmy. Amerotke seděl a poslouchal slábnoucí zvuky. Za chvilku se kněz vrátil a otázal se, zda by si soudce nedal palmovou kořalku nebo sladký likér na dobré spaní.

Amerotke odmítl. Paser slíbil, že okolo domu postaví stráže.

„Skutečně si nedáš nic k pití?“

„Ne, ne,“ usmál se Amerotke. „Ani si nepřeju žádný z těch vašich lektvarů z Ostrova dřímoty.“ Napřáhl ruku a Paser mu ji stiskl. „Jsem ti vděčný za pomoc. Zachránil jsi mi život.“

„Byla to šťastná náhoda,“ odpověděl Paser. „Nemohl jsem spát. Možná že tu palmovou kořalku potřebuju spíš já!“

Ukázal na schody. „Spěte dobře a bezpečně. Budete mít lepší ochranu než palác Božské.“ Vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Šufoj by si byl rád ještě povídal, ale Amerotke byl příliš unavený a raději vyšel po schodech do své ložnice. Shodil domácí plášť a zůstal jen v bederní roušce. Na chvíli poklekl, zavřel oči a vztáhl ruce. Pomodlil se k bohyni pravdy za sebe, za svou rodinu i své blízké.

Amerotke spal dlouho. V časných ranních hodinách ho vyrušilo bučení dobytka a hlasy různých posvátných stád a hejn, vybírala se zvířata a ptáci, kteří měli jít do různých

svatyní a kaplí na ranní oběti. Amerotke ležel v polospánku.

Ucítil kouř zápalných obětí, výpary krve a pach doutnajícího masa. Probral se a znovu usnul, uklidněn hlasy stráží před domem. Uběhla už polovina dopoledne, když se probudil úplně. Rychle se umyl a oblékl do šatů, které mu poslali vyprané z chrámové prádelny. Byl překrásný den, s květinami a větvemi stromů si ještě pohrával chladný vánek, takže se s Šufojem rozhodli uspořádat si pozdní snídani v hlubokém stínu sykomor, v blízkosti malých gazelek pasoucích se opodál. Sluhové jim přinesli pivo a talíře s pečenými křepelkami, a také chléb s medem.

Šufoj zahájil hovor. „Co myslíš, jak se sem ti lotři dostali?“

Amerotke s hlavou nakloněnou k rameni naslouchal vzdálenému zpěvu sborů, které nacvičovaly pod vedením kněží hymny k poctě Velké Matky. „Osiridova ochránkyně, ty, jež jsi zvítězila nad Setem.“ Pozorně sledoval text písně o tom, že Isis je „Paní magie a její jazyk je tak dokonalý, že vždy umí správně vyslovit ta správná slova, takže má větší moc než desetitisíce vojáků a svou chytrostí předčí miliony písařů“.

„Na něco jsem se ptal!“ křikl Šufoj a zamával svému pánovi rukou před očima.

„Pro všechny bohy, Šufoji, já přece nevím!“ vyštěkl na něj Amerotke. „Přelézt zeď není tak těžké, ale museli vědět, že jsme tady.“

Další debatu přerušil Impuki, paní Tena a Paser, v plném lesku svých řasnatých rouch, přepásaných šerpami v posvátných barvách Isis. Sloužící jim přinesli podušky, aby mohli také usednout na trávník. Paní Tena se vyptávala, jak se vyspali, a Impuki se znovu omlouval za noční přepadení.

„Dnes ráno jsem se za tebe modlil,“ prohlásil, „když jsem v nejsvětější svatyni před tabernáklem Velké Matky položil obětiny.“ Jeho hlas nabyl trochu cyničtějšího odstínu.

„A když jsem s tím skončil, dal jsem našim strážcům co proto. Samozřejmě drmolili omluvy a vymlouvali se na události kolem Mafdetovy smrti. Zdi jsou střežené, ale jsou tam slabá místa.“

„Ale jak se o nich ti lumpové mohli dovědět?“ zeptal se Šufoj. „Někdo jim to musel prozradit.“

Impuki se na trpaslíka zadíval a potřásl hlavou. „Na to nedokážu odpovědět.“

„A ten požár?“

„Ten zřejmě založili titíž vetřelci,“ odpověděl Impuki.

„Nevznikl náhodnou. Museli na něj použít nejméně dva měchy oleje. Všechno shořelo na popel. Poslal jsem hlášení do domu Božské.“ Hlas se mu zlomil. „Co ještě můžu udělat?“

Amerotke prohlížel Impukiho chytrou vrásčitou tvář a ironická ústa. Soudce skrýval své tajné podezření. Šufoj má pravdu: hradby jsou hlídané, vysoké, a je těžké je překonat.

A i kdyby bylo snadné vylézt nahoru, vetřelec by riskoval, že

ho dole chytí hlídka nebo že ho spatří z hlídkové věže. Oba útočníci s sebou museli přinést měchy s olejem a získat někde pochodeň nebo lampu anebo mít něco takového už u sebe.

Impuki se zahleděl na krkavce, který se vznášel ve větru; rozhodl se zřejmě dál o tom nemluvit. Paní Tena vedle něj vypadala jako obraz klidu a elegance, oděv měla sepnutý modrou fajánsovou broží, na rukou prsteny a na krku náhrdelník stejného vzoru. Mocní lidé, uzavřel své přemítání Amerotke. Pomyslel na zločince, vykradače hrobů a na záhady, které ho potkaly. Vysocí kněží velkých thébských chrámů také vlastní královskou pečeť nebo propustku, kterou mohou označovat dokumenty či zboží, aby mohlo bez potíží projít celnicí nebo hraniční kontrolou. Je možné, že osoba stojící za těmito odpornými krádežemi je někdo jako Impuki, vysoce postavený hodnostář, pyšnící tituly jako Přítel faraonův, Držitel královských slov nebo člen Královského kruhu?

Impuki na Amerotkea krátce pohlédl.

„Zdá se, že máš starosti, příteli.“

„To mám,“ přisvědčil Amerotke. „A také hluboká podezření. Rád bych si zdejší chrám prošel a navštívil váš Dům soumraku.“ Promnul si prsty. „Prohlédnu si také zdi a vchody.“

„Jen nevycházej z chrámu bez ochrany,“ naléhal na něj Paser. Seděl a vytrhával stébla trávy, jako kdyby mu něco nedopřávalo pokoje. I přes své mírné, zženštilé vzezření byl

Paser člověk, který nedokáže zůstat v klidu.

To jsi vždycky tak neklidný, ptal se v duchu Amerotke, nebo tě něco podráždilo?

„Mám velice moc práce.“ Paserovy tmavé oči se usmály, jako kdyby četl Amerotkeovi myšlenky. „Tolik povinností a tak málo času. Kontrolovat sýpky, navštívit nemocné, setkat se s poutníky, vést účetnictví.“

Amerotke přikývl. Zkoušel si vzpomenout, jak dlouho už

je Impuki veleknězem. Jeho jméno samozřejmě slýchal a vídal ho odedávna. Určitě byl jmenován už za vlády otce Božské, Tuthmose. Nebyl Impuki proslulejší svým medicínským uměním než uctíváním bohyně?

„Ty jsi v Isidině chrámě odjakživa?“ zeptal se Amerotke.

„Od mládí.“ Impuki pohladil paní Tenu po ruce. „Tady jsme se s mou ženou poznali. Vyměnili jsme si slib před sochou Matky. Ach,“ pohlédl vzhůru. „Už je to patnáct let.“

„Máte děti?“

„Měli jsme.“ Tvář paní Teny náhle ztvrdla, hlas se jí zlomil. „Měli jsme děti, můj pane, než nám je vzal mor.

Všechny modlitby, všechno vykuřování kadidlem, všechny oběti byly marné, nedokázaly nám je zachránit. Byly tak krásné.“ Do očí jí vstoupily slzy. „Chlapci bylo sedm, holčičce čtyři roky; horečka přišla tak náhle a vzápětí ostrý a mučivý kašel. Celou tu dobu jsem u nich seděla. Můj manžel zkusil všechny své prostředky a znalosti. Ale bylo to platné asi tolik, jako kdybyste chtěl zabránit dešti, aby

nepadal, nebo slunci, aby nesvítilo. Zemřely, chudinky malé.“

Hlas jí selhal a její žal byl tak zoufalý, že si Amerotke vyčítal svou otázku. „Oba dva leží v naší hrobce za řekou, v našem vlastním Domě věčnosti.“ Položila si ruku na břicho. „Já nemohu, a ani nechci mít další děti, vždyť ani Velká Matka mi je nemohla zachránit.“

Amerotke se na ni podíval pozorněji. V jejím hlase bylo něco podivného. Ještě nikdy neslyšel kněžku mluvit o bohyni, jíž slouží, tak trpkým tónem. Zalétl pohledem k Impukimu, ale ten měl hlavu hluboce skloněnou, zatímco Paser se díval stranou, jako kdyby ho fascinoval červený ťuhýk, který svým ostrým zobákem něco dobýval ze země na trávníku. Věří tihle lidé opravdu v bohyni? Byly doby, kdy i sám Amerotke stával s ostatními představiteli soudu v předsálí nejsvětější svatyně v chrámu Amon-Rea, kam řada tmavých sloupů propouštěla jen sporé světlo. Okolo se vznášela vůně kuřidel a temná prázdnota odrážela ozvěnu kněžského zpěvu. Vševidoucí, navždy mlčenlivý Amon-Re! A přece Amerotke často uvažoval, jestli bohové opravdu jsou něčím víc než kusem dřeva a sádry, výsledkem zoufalé lidské touhy po odpovědích.

Otřásl se a vytrhl se ze svého zamyšlení. Šufoj si ho zvědavě prohlížel. Soudce měl chuť se štípnout. Na chvíli měl pocit, jako kdyby už neseděli venku na oroseném trávníku a netěšili se z vůně květů a neoddávali požitku z dobrého jídla.

„Odpusť,“ omlouvala se paní Tena. „Tyhle vzpomínky se

objeví jen občas, za takových dnů, jako je ten dnešní.“

„Naším synem je teď Paser,“ Impuki se pokusil odlehčit konverzaci. „Přijali jsme ho za vlastního. Prokázal své schopnosti a zkušenosti. Představil jsem ho královně a ona mu ukázala svou tvář a usmála se na něj na znamení své přízně.“

„Já kráčím jen ve stínu velkého Mistra.“ Paser se naklonil a objal Impukiho kolem ramen, potom se však neklidně zasmál a vyskočil. Impuki a paní Tena vstali také. „Můj vznešený Amerotke, přeješ si průvodce, aby tě provedl chrámem?“

„Ne, ne,“ odpověděl soudce. „Smím si to tedy zde projít podle vlastního uvážení?“

Impuki natáhl ruku. „Pod jednou podmínkou: že neopustíš území chrámu a na velká nádvoří nevstoupíš sám.“

Amerotke mu podal ruku a slíbil, že ani jedno z toho neudělá. Zůstal sedět a pozoroval, jak se ti tři vzdalují, Paser uprostřed. Svou adoptivní matku a otce přitom držel za ruce.

„Nemyslím, že se jim tvoje otázky líbily.“ Šufoj vyndal ze svého váčku kus černého kamene, který Amerotkeovi ukázal předešlého dne. „Vlastně mám ten dojem, můj pane, že ani ty sám se jim moc nezamlouváš.“

Amerotke se kousl do rtu a stále sledoval trojici, jak zastřešeným vchodem vchází do chrámových budov.

„Já jen uvažuju, jako ostatně vždycky, když se setkám s kněžími, jestli opravdu věří v ty, k nimž se modlí. Paní Tena je pochopitelně velmi zatrpklá.“

„Mohli by to být vrazi?“

„Všichni jsme vrahy, Šufoji, kněží, soudci, léčitelé; jeden druhého zabíjíme ve svých myšlenkách.“ Vstal a smetal z nízkého stolku drobečky. „A právě proto jsme tady. Čtyři chrámové dívky zmizely. Vznešený Impuki má asi pravdu, možná že jsou tu jejich těla někde zakopaná. Mafdet, kapitán chrámové stráže, byl zavražděn, a paní Netba věří, že jejímu otci tady nenápadně pomohli do Západní země, za Daleký obzor.“

„Ty tomu ale nevěříš, či ano?“ Šufoj vyskočil a chopil se svého slunečníku, jako kdyby to byl odznak vysokého úřadu.

Černý kámen zase zastrčil do kapsy.

„Ne, nevěřím,“ souhlasil Amerotke. „Ten zemřel z přirozených důvodů. Jen nechápu, proč tak moudrou dámu vůbec napadlo, že na takovém místě jako je toto, jejího otce zavraždili. Ale pojďme, Šufoji. Naposledy jsem se tady po těch chrámových územích procházel, když jsem byl asi tak velký jako ty.“

Kráčeli přes trávník dál od stromů. Amerotke našel zeď, kterou museli útočníci zdolat, a všiml si, že je místy stíněná stromy a keři, cypřiši, palmami i nižším křovím. Sledoval ji dál, až došel ke zdi, dělící soukromé zahrady chrámu od dvorů za nimi.

„Museli přelézt tady,“ usoudil.

„A proč ne na té vzdálenější straně?“ chtěl vědět Šufoj.

„To je moc daleko,“ vysvětlil mu Amerotke. „Plán

chrámu jsem sice neprostudoval, ale tahle zeď poskytuje přístup jak k Mafdetovu, tak k hostinskému domu. A jsou tu hájky a křoviny, kde se člověk může v noci schovat.“

Ukázal na strážné, kteří se usadili ve stínu nebo procházeli kolem.

„Tihle nosí v noci pochodně, které jsou dobře vidět. Ale nějaký zrádce přece jen musel těm lumpům prozradit co a jak.

Kdo to asi tak mohl být?“

Vyšli ze zahrady a vstoupili na rozlehlé dlážděné nádvoří, obklopené ze tří stran dvoupatrovými budovami ze světlého vápence. Uprostřed byla fontána, vytesaná do podoby velké ryby stojící na ocase. Z huby jí tryskaly do výšky proudy vody. V nádrži pod ní pluly lotosové květy. Ty bílé se rozevřely ke slunci, ale modré, schované pod povrchem, se rozevírají jen v noci. Nádvoří bylo zaplaveno vůní květin.

Amerotke zachytil i ostrý závan bylin, máty, hruškovce, mandragory a blešníku proti úplavici. Zastavil chrámového sluhu a zeptal se ho na ty tři stavby. Sluha si všiml Amerotkeova úředního prstenu a byl samá ochota. „Ta dlouhá budova vzadu je Dům soumraku. Ty zbylé dvě jsou sklady a ošetřovny. Mám vás tam doprovodit?“

Amerotke zakroutil hlavou. Přešli přes dvůr, po jehož

dlažbě Šufojův slunečník, který trpaslík táhl za sebou, hlasitě drkotal. Kdyby bylo po jeho, vystupoval by v roli herolda, ale Amerotke ho tiše upozornil, že tohle je místo léčení a ticho je nejlepší lékař.

Dům soumraku byl krásně zařízený, ale nesmírně rušný.

Podlahy měl z leštěného dřeva, stěny vybílené, ozdobené různými motivy prosebníků a scén oslavujících Isis. Malá vstupní síň vedla do hlavní úřadovny vrchního lékaře a kněze v jedné osobě. Ten ihned povstal a šel Amerotkea přivítat.

Vysvětlil mu, že malé pokoje v přízemí jsou určeny pro vážněji nemocné, kdežto v dlouhém sále nahoře odpočívají „ti, jež si žádali milosrdenství“.

„Cože?“ vyhrkl Amerotke.

„Ti, kteří žádali milosrdenství.“ Knězova tvář se roztáhla v úsměvu. „Což už jsi zapomněl, ctihodný Amerotke? Jestliže se ten, kdo trpí nějakou chorobou, není-li ovšem nakažlivá, dostane k velké soše Isis na Nádvoří květin a požádá o pomoc, nesmí být odmítnut.“

Teď už Amerotke porozuměl. Na tenhle starý zvyk zapomněl, ačkoli byl tak rozšířený, že jej chudí Thébané, kteří zoufale potřebovali léčení, často využívali.

Starý kněz je provedl přízemními chodbami. Míjeli úzké ložničky, z nichž každá byla vybavena lůžkem s plátěným povlakem, malým stolkem a stoličkou vedle něj. Všechny pokojíky byly stejné, stěny a podlaha byly vydrhnuté bylinkovým roztokem tak silným, že překonával jakýkoli pach. Nad každým lehátkem bylo otevřené okno, které vpouštělo světlo a čerstvý vzduch. Činili se tady mladí chrámoví novicové, kteří ošetřovali různé neduhy. Jejich průvodce jim trpělivě vysvětloval, že ti, kdo zde v Domě

soumraku pobývají, mají malou naději na uzdravení. Pak je zavedl nahoru do velkého sálu. Byla to místnost s vysokým stropem, s okny po obou stranách a řadou lehátek pod nimi.

Každé lůžko bylo od sousedního odděleno malým stolkem a na každém stolku stála stejná soška. Představovala Isis, kojící maličkého Hora. Podlaha byla tak čistá, že se leskla a odrážela jejich postavy jako zrcadlo. Stěny byly vybílené a jediné ozdoby pod stropem z černých trámů byly posvátné formule z modliteb k Isis. Na obou koncích místnosti dřepěl před stolkem písař. I přes vzornou čistotu a světlo, vůni bylin a olejů cítil Amerotke, že je to síň smrti. Lidé na lůžkách byli od něj odděleni hustými plátěnými závěsy, které je chránily před prachem a mouchami. Každou chvíli pomalu prošel místností tam a zpátky chlapec, oděný pouze bederní rouškou.

Mával růžovým vějířem z pštrosího peří, aby provoněl vzduch. Nebyli tu žádní návštěvníci. Amerotke zahlédl na postelích pár tváří, staré muže a ženy s řídkými vlasy a stařeckými skvrnami na kůži.

Jak pomalu procházeli sálem, soudce se čím dál víc utvrzoval v přesvědčení, že v takovémto zařízení nemohli otce paní Netby zavraždit. Došel až na konec a právě se chtěl otočit k odchodu, když zaslechl, jak ho kdosi zavolal jménem.

Rychle se ohlédl. Právě minul lůžko, kde byly lněné závěsy odhrnuté. Stařec za nimi zvedl hlavu a odstrčil prošívaný polštář. Měl špičatou tvář, bezzubá ústa, pokleslé tváře, ale v usměvavých očích bylo soudci něco vzdáleně povědomého.

„Veliký soudce, ty už si na mě nepamatuješ?“

Amerotke přistoupil blíž a usedl na lůžko. Starce zřejmě vyčerpával každý pohyb. Pootočil se a uchopil Amerotkea za ruku. Prsty měl jako kostlivec, kůži na nich suchou a horkou.

„Pán Amerotke?“

Soudce přikývl.

„Já jsem Imer.“

Amerotke zavřel oči.

„Řezbář, pamatuješ? V domě tvého dědečka, tam na severu Théb. Vyřezával jsem ze dřeva. Udělal jsem ti dřevěný meč a přinesl jsem ti malý vozíček.“

Amerotke se nadechl. To snad není možné! Vzpomínal si na Imera, už tehdy to byl stařec.

„Teď už je mi přes osmdesát let.“ Imer si olízl suché rty.

„Jak jsi mě poznal?“ užasl soudce.

„Tak, podle kroku a podle podoby.“ Imer se usmál. „Viděl jsem, jak jsi procházel pokojem. A trochu jsi před sebou mával rukama. A ty tvoje oči, vždycky jsem říkal, že máš laskavé oči. A taky jsem se o tobě leccos doslechl. Jak ses dostal do Domu života a že je z tebe mocný soudce. Však jsem lidem vykládal, že tě znám, ale nikdo mi to nechtěl věřit.“

„A na co stůněš?“ zeptal se vlídně Amerotke.

„Na stáří,“ zachichotal se Imer. „Nic jiného než věk.“

„Můžu pro tebe něco udělat?“ Amerotke se podíval přes rameno na kněze, který jen lehce zavrtěl hlavou.

„Něco by tu bylo.“

Amerotke se na starce zahleděl. „Společnici na noc ti přivést nemůžu, Imere, na ženské jsi měl přece vždycky slabost!“

Imer se rozesmál, ale skončilo to záchvatem kašle.

„Dal bych si veliký džbánek vína,“ zašeptal stařec.

„A kdyby mi ho přinesla chrámová dívka. Myslím opravdu pořádný džbánek a taky kus koláče z bílé mouky. To bych pak odešel do Západní země jako šťastný člověk.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat.“ Amerotke políbil starce na temeno, vstal a odešel. U dveří se ještě obrátil.

„Než se mě zeptáš, Amerotke,“ ozval se starý lékař. „Imer umírá. Tři čtyři dny, a je konec. Ale máš mé slovo, že ještě před večerem dostane svůj džbánek vína a pšeničný koláč,“

usmál se. „Od chrámové dívky.“

Amerotke stiskl lékaři ruku. „V tom případě musím uznat, že jsi člověk, který nejen umí léčit, ale ví také, co je soucit.“

Už chtěl odejít, ale nakonec se ještě obrátil.

„Co se s Imerem stane? Myslím, kde bude pohřben? A co pohřební obřady?“

„Isidin chrám má za Nilem své vlastní pohřebiště.

Pojmenovali jsme je Božský dům slitování. Imer sice nebude ležet jako faraon, ale do Osiridovy náruče bude odeslán důstojně.“

Amerotke mu poděkoval a pak Dům soumraku opustil.

Požádal Šufoje, aby šel trochu propátrat ohořelé zbytky

Mafdetova domu, a chvíli se za odcházejícím malým mužíkem díval. On sám se chystal projít území Velké svatyně, hlavního chrámu, ale Domu mrtvých se vyhne.

Nejdřív se očistil, opláchl si ruce a tvář v kamenné kašně. Pak procházel malé svatyně, domy, sklady a sýpky chrámu. Prošel velkými stájemi, kde se choval posvátný dobytek, navštívil Dům stříbra, ve kterém se vedlo chrámové účetnictví a kde byly uloženy poklady. Potom šel dál, do Domu války, rozsáhlé kasárenské budovy pro chrámové stráže a zbraně.

Všechna ta všudypřítomná nádhera a bohatství na něj hluboce zapůsobily. Uvědomil si, že člověk, jako je Impuki, má veškeré předpoklady k tomu, aby dokázal zosnovat a vést loupeže v královských hrobkách. že má dostatek prostor, kam by mohl svůj lup uskladnit, a také postavení a prostředky k tomu, aby jej mohl přepravit po Nilu i přes hranice Egypta.

Ne že by podezíral přímo Impukiho, velekněz prostě jen patřil do skupiny významných hodnostářů, kteří by měli možnost svatokrádežné loupeže úspěšně provozovat.

Amerotke chvíli poseděl pod palmou a popíjel ovocnou šťávu z poháru, který mu přinesl sluha; s celým věncem pohárků okolo krku roznášel nádobu s libě vonícím nápojem po celém území chrámu. Jak tam tak Amerotke seděl, uvažoval, kdo by mohl být Chetra, člověk se jménem Strážce ze Země mrtvých, který zná tajné chodby do královských hrobek a který dokonce dokáže vyslat své zabijáky, aby pronikli na posvátné území chrámu. Dopil a vydal se na další

cestu. Vyhnul se vysokým, mědí pobitým vratům z libanonského cedru, která vedla do veřejných prostor. Tam se shromažďovali poutníci, aby vykonali své oběti a najali si v některé svatyni kněze, který odříká modlitby za mrtvé, anebo Naslouchajícího, kněze, který vyslechne, čím se provinili. Hluk a rámus za hradbami byl všudypřítomný, hučelo to tam jako v obrovském roji včel. Dnes byl slibný svátek, zasvěcený domácímu bůžku Besovi, takže prosebníci byli celí žhaví přinést obětní dary nebo prostě jen sem přijít a okounět, dotknout se posvátných nástěnných maleb anebo přejet rukou přes božské faraonovy dekrety, jimiž byly popsány nesčetné stély po celém chrámu. Rojili se tu kněží všech druhů a stupňů. Hlavy, tváře i obočí měli vyholené a kůže se jim leskla olejem. Oděni byli rozmanitě, k vidění tu bylo všechno od prostých plátěných tunik až po nádherně vyzdobené hávy.

Amerotke se vrátil do zahrad a zaposlouchal se do zpěvu dívčích hlásků, který se linul zpoza houštin rozkvetlých keřů.

Zahrada byla ohraničena Domem života, chrámovou školou a Domem světla, kde studovali chrámoví hudebníci.

Uprostřed zahrady, okolo posvátného jezírka, třpytícího se čtverce modré vody, na jehož hladině plavaly květy, se shromáždily chrámové hetéry. Už skončily s nácvikem hudby a teď se tísnily okolo paní Teny. Velekněžka seděla v křesle, které jí vynesli ven sluhové, jako na trůně. Byl na něm upevněný slunečník a veliké vějíře z pštrosích per. Když se

objevil Amerotke, přivítaly ho výkřiky a hlasité chichotání.

Paní Tena si ale zjednala ticho a soudce se představil. Dívky se právě učily, jak se mají krášlit. Okolo jezírka byla rozestavena

bronzová

zrcadla,

lahvičky

a dózy

s kosmetickými prostředky, pleťové krémy, líčidla na rty a na oční víčka. Teď dostaly příkaz všechno uklidit, zatímco Amerotkea paní Tena pozvala, aby si k ní přisedl.

Děvčatům ve skupince, která před ním stála, mohlo být mezi čtrnácti až sedmnácti lety; všechny byly oblečeny ve zřasených rouchách nebo v těsně přiléhajících šatech, půvabnou měkkou pleť měly pokrytou zlatým pudrem.

Některé si nechaly na ramena nebo na paže vytetovat Isidiny znaky a všechny byly ozdobené třpytivými šperky. Pohledné tvářičky jim téměř zakrývaly husté naolejované paruky, přidržované na hlavě květinovými stužkami. Soudce vnímal blýskání očí a závany těžkých parfémů, půvabné ručky s nabarvenými nehty. Trochu rozpačitě vysvětlil, proč je tady.

Když se zmínil o zmizení jejich družek, chichotání a smích ustaly jako když utne. Paní Tena dívky pobízela, aby mluvily, ale ony mu toho vlastně mnoho říct nemohly. Nevěděly nic a to, co se stalo, ani příliš nechápaly. Tu a tam některá téměř šeptem něco prohodila, ale bylo to pořád totéž. Amerotke cítil, že žádná z nich nelže. Nesnažily se něco skrývat, byly by si rády povídaly a litovaly, že odchází, ale záhadné zmizení čtyř dívek zůstávalo stále nevysvětlené.

Amerotke poděkoval paní Teně i celému dívčímu sboru

a odešel. Zašel pod stříšku podívat se na vodní hodiny ve velké váze vyzdobené posvátnými Thovtovými paviány.

Vodní hladina poklesla k třinácté čáře. Bylo načase odejít.

Když se vracel k hostinskému domu, musel projít poměrně špinavým dvorkem, kde už nebublala ani fontána. Vnější zdi byly vyzdobené scénami z božského života Isis. Byly dost neuměle nakreslené, ale soustřeďovaly se na jediné téma: „Boj o Sémě mezi Setem, Isidou, Osiridem a Horem.“ Na jednom obraze držela Isis Osiridova useknutá varlata poté, co jejího manžela zmrzačil jeho rudovlasý bratr Set. Tentýž

motiv zbavení mužství a kastrace, zmaření božského semene, se objevoval i na všech ostatních kresbách.

„Mafdet!“ zvolal Amerotke. Kapitánovi chrámové stráže odebrali srdce a pohlavní orgány. Ten krutý způsob smrti znamenal věčné prokletí. Ale byla ta vražda aktem pomsty, anebo rituální popravou vojáka, který něčím porušil posvátné zákony bohyně Isis? „Nebo že bych se nechával příliš unášet fantazií?“ zašeptal Amerotke. Kastrace byla běžným způsobem, jak potrestat a pokořit nepřítele. V dobách, kdy vykonával vojenskou službu daleko v Rudé zemi, stal se párkrát svědkem takových drsných scén.

Hluboce zamyšlen pokračoval Amerotke ve své cestě až

k zahradě hostinského domu, kde na něj ve stínu velké sykomory čekal Šufoj. Človíček se k němu rozběhl a hodil svému pánu do dlaně černého skaraba. Byl ožehnutý a popraskaný, ale Amerotke přesto dokázal rozeznat obrys

klečícího lukostřelce.

„Našel jsem to v popelu,“ hlásil Šufoj a znetvořený obličej měl celý začouzený. „Mám výhodu, že jsem maličký, aspoň jsem tak blíž u země,“ žertoval na svůj vlastní účet.

„A kromě toho mám na skaraby čich.“

Amerotke převracel kámen v ruce. Byl popraskaný a opálený ohněm. Ztratil ho tam někdo z banditů Sebausu náhodně, nebo pohodil úmyslně? Anebo patřil Mafdetovi? že by byl veterán sám členem téhle nelítostné lupičské bandy a jeho krutá smrt i spálení domu byly dílem její pomsty?

Amerotke vrátil skaraba Šufojovi, který jej vhodil do váčku.

„Nepatřil on ten Mafdet náhodou taky k Sebausu?“

nadhodil Šufoj.

„Možná…“ Amerotke se zarazil, když uviděl, že z krytého vchodu vyšel Paser.

„Můj soudce, dostavil se tvůj doprovod. Božská nařídila, že vzhledem k nedávnému útoku nesmíš chodit po ulicích beze stráže.“

Amerotke s Šufojem rychle vešli do malé komůrky, vestavěné do brány vysoké zdi, která dělila zahradu od hlavních pozemků chrámu. Tam už čekal sám generál Omendap v plné válečné zbroji, s koženým náprsníkem, kryjícím nablýskaný krunýř, v bílé, červeně lemované suknici a pevných vojenských botách po kolena. Za ním se ve dveřích tísnili veteráni z Posvátného houfu, egyptského elitního pluku, který hlídal palác Božské. Omendap podal

Amerotkeovi ruku. Spěchal s odchodem a vysvětloval, že mu sama Božská nakázala, aby Amerotkea ochraňoval.

Museli chvíli počkat, až se přijde rozloučit Impuki s paní Tenou, a pak vyrazili, obklopeni jako ochranným prstencem vojáky Posvátného houfu s dlouhými štíty a nabroušenými kopími. Přešli přes chrámové nádvoří, plné prosebníků a poutníků, namačkaných kolem vysokých soch nebo čekajících ve frontě, aby si naplnili nádoby z posvátných pramenů. Všichni ustoupili stranou a sledovali příchod Posvátného houfu v čele s praporečníkem, který nesl korouhev ve tvaru půlměsíce se symbolem Amon-Rea, rudou beraní hlavou v zlatém poli. Doprovod prošel branou ve vysokém pylonu, po schodech dolů, a zamířil do prachu, horka a pachů města. Ulice a náměstí byly přecpané spěchajícími davy lidí. Amerotke jen tak letmo spatřil holiče, který voláním lákal zákazníky ke své stoličce pod stromem, zelináře v hlasité hádce s kuchařem, který si vedle něj postavil své přenosné ohniště. Měl pocit, jako by se pohyboval sám v uzavřených nosítkách, chráněný před vším kolem, trochu omámený tím, jak se po chrámovém tichu náhle ocitl uprostřed všeho toho rámusu. Šufoj však byl ve svém živlu, poskakoval vepředu jako malý kluk vypuštěný ze školy.

„Znal jsi generála Sutena dobře?“ zeptal se Amerotke, který se rozhodl vtáhnout Omendapa do rozhovoru.

„Vždyť jsem o něm mluvil u soudu, ovšemže jsem ho znal.“

Amerotke vytáhl ze záhybů oděvu vějíř a nechal se mírně ovívat chladivým proudem vzduchu.

„Řeknu ti to otevřeně,“ prohlásil. „Jeho smrt je pro mě hádankou.“ Odmlčel se. „Považuješ za možné, že si generál přinesl ty hady na střechu sám, aby se utkal s vlastním strachem, tak jako se voják, který se bojí vody, do ní vrhne, aby překonal svou hrůzu z utonutí?“

„Ano, myslím, že je to možné!“ Omendap se svou zlatem pobitou velitelskou holí poškrábal na tváři. „Suten byl nesmírně statečný, vždycky jel v čele vozového oddílu, vždycky byl první, kdo skolil nepřítele. V bitvě byl útočný jako panter. O těch nočních můrách, jimiž trpěl, se často znechuceně zmiňoval.“

„A jeho žena?“

„Paní Lupernu vášnivě miloval a ona jeho také.“

„A co Hebaj?“

„Takového můžete najít v každé generálské domácnosti.

Je to čestný, oddaný služebník.“

„A písař Menna?“

„Dobrý správce domu, sám voják, zcela oddaný svému pánovi. Víš, není zrovna nejchytřejší. Suten několikrát navrhl Mennu na povýšení.“ Omendap si odfrkl. „Jenže Menna při zkouškách vždycky propadl. Je to prostě dobrý, slušný člověk s nedostatkem představivosti.“

Amerotke nahlédl za řadu vojáků. Zahlédl tam nějakou postavu v černém, ale pak si řekl, že to byl nejspíš jen výplod

jeho fantazie.

„Jestlipak je ten vězeň už bezpečně v cele? Víš vůbec o tom, že jsme jednoho chytli?“

„Ale ano, vím o tom všechno. Asural už se o něj postará.

Nezapomínej, Amerotke, kapitán Asural pode mnou svého času sloužil. V jeho jmenování do chrámu jsem měl prsty.

Suten byl taky takový. Rozený vůdce, který se stará o svoje lidi, i když odejdou na odpočinek. Organizoval staré bratrstvo veteránů. Členem té skupiny byl i Nadif, ten důstojník pouštní stráže, kterého zavolali jako prvního, když se našla Sutenova mrtvola. Po celých Thébách najdeš takové spolky. Scházejí se na oslavy, vzpomínají na staré slavné časy, platí na stavbu hrobek v nekropoli.“ Omendap zvedl ruku. „Počkej, hned si na jejich název vzpomenu. Ano, říkají si Heti.“

„To znamená Dým.“

„To je právě ono, jak se ti staří vojáci vidí: oheň dohořel, ale kouř zůstává, dneska tady a zítra jinde. Nu, drahý soudce, teď se asi rád vrátíš domů.“

„Ještě ne.“ Amerotke uchopil Omendapa za paži. „Nejdřív chci navštívit Sutenův dům. Nic nenamítej, je načase, abych se podíval na místo, kde zemřel.“

Omendap nemohl odmítnout. Zamířili na západ, přes prašná území s palmovými alejemi, kde sídlí penězoměnci, a dál Slonovinovou branou ven. Kráčeli cestou podél Nilu, přes nuzné vyprahlé skupiny hliněných domků venkovanů a řemeslníků až ke spojovací silnici, která se táhla mezi řekou

a městskými hradbami k palácům mocných. Když dorazili k Sutenově přepychové rezidenci, byli přes přísně střeženou bránu okamžitě vpuštěni dovnitř. Bujná zahrada za ní Amerotkeovi svým zeleným stínem, vodotrysky, květinovými a bylinkovými záhony připomněla jeho vlastní zahradu. Na trávníku stály pod stromy, v pavilonech a keřích další vojáci.

Amerotke si vzpomněl na příkaz, který sám vydal: Hebaj zůstane v domácím vězení. Tyhle stráže zřejmě dbaly o to, aby neutekl.

Menna je přiběhl přivítat na zahradní pěšinu. Byl oblečen v košili po kolena, s barevným pláštěm přes ramena, husté černé vlasy se mu kroutily až po uši. Zblízka mohl Amerotke studovat pevnou tvář venkovana, tvrdé oči, umíněná ústa a vysunutou bradu. Za ním přešlapoval z nohy na nohu Hebaj, ve tváři i v očích zděšení, což možná souviselo se skvrnami od jídla na jeho šatech. Menna se uklonil a přivítal Amerotkea v domě. Vysvětlil mu, že paní Luperna si šla lehnout do svého pokoje, dostala od lékaře něco na spaní. Amerotke poděkoval za přivítání, odmítl nabízené občerstvení a požádal, aby ho doprovodil na střešní terasu. Menna ho vedl přes přijímací síň. Přes všechny barevné sloupy a nástěnné malby, přepychový nábytek a načechrané polštáře to tam působilo dost pochmurně. Za síní byla krátká chodbička do kuchyně a vlevo dveře a schody na terasu. Na prvním schodu se Amerotke zastavil.

„Kdo všechno tady byl tu noc, kdy generál Suten

zemřel?“

„Já jsem byl ve své písárně. Paní Luperna přicházela a odcházela z přijímací síně a věnovala se všelijakým svým povinnostem. Hebaj hlídal na schodech.“

Amerotke přikývl a vydal se po schodech nahoru. Nahoře sebou až škubl, jak ho zavalilo vedro. Střešní terasa byla opuštěná až na pár zbylých kousků nábytku. Byla prostorná, čtverhranná, okraj střechy byl opatřen nízkou ochrannou zídkou a nad ní, jak bylo zvykem, zábradlím z pevného akáciového dřeva, asi tři stopy vysokým. Ten zaručoval, že nikdo nepřepadne přes okraj. Amerotke nechal ostatní nahoře u schodů a sám obcházel terasu kolem dokola. Zjistil, že v zábradlí nejsou žádné mezery, že v blízkosti nestojí žádné budovy. Ze střechy byl výhled pouze do bujně rostoucí zahrady. Opřel se o zábradlí a podíval se dolů. Ve spodním patře okna sice byla, ale každé z nich opatřené mříží. Nikdo nemohl vyhodit pytel se zmijemi nahoru na střechu. Znovu velice pomalu kráčel dokola a zkoušel si představit, jak to zde vypadalo té noci, kdy Suten zemřel. Muselo tady být víc nábytku, stolky, židle a stoličky. Podle stop na podlaze zjistil, kde stálo lůžko. V rozích muselo mít sloupky, přes něž se věšely plátěné závěsy proti prachu a mouchám.

„Pověz mi,“ zavolal Amerotke z místa, kde lehátko zřejmě stálo. „Generál Suten byl tady a seděl na lůžku?“

„Ležel na zemi vedle něj,“ odpověděl Menna. „Hadi se kroutili všude kolem jeho těla, opravdu jsme nemohli dělat

vůbec nic.“

Amerotke vykročil nazpátek.

„Noc byla studená?“

„Ano, pane. Stály tady koše s žhavým uhlím, ohřívací nádoby pro případ, že by si generál Suten chtěl zahřát ruce.“

Mennova tvrdá tvář roztála v úsměvu. „Ale generál se vždycky pyšnil tím, jak je otužilý. Byl to muž, který v poušti přestál mrazivě chladné noci i denní vedra.“

„Bylo tu nějaké jídlo nebo víno?“

„Ó ano,“ odpověděl písař. „Předtím jsme tady všichni večeřeli; zůstaly tu mísy s ovocem. Proč se ptáš, můj pane?“

„Prostě uvažuju.“ Amerotke ukázal na schody. „Kdyby Hebaj přinesl ty hady nahoru a vypustil je hned u schodů, kam by asi lezli?“

„Proč?“ poškrábal se Menna na hlavě.

„Nu, asi by se neplazili rovnou ke generálovi,“

vysvětloval Amerotke. „Nebyli to libyjští zabijáci, ale jen hadi, vypuštění ze svého vaku na neznámém místě. Noc byla chladná a možná že uplynul nějaký čas od chvíle, kdy naposledy žrali.“

„Lezli by asi k teplu a k potravě,“ promluvil Šufoj. „Tak to had dělá vždycky, když se dostane do domu. Plazí se okolo krbu nebo u nádob s jídlem. A zaútočí, jedině když ho někdo vyruší.“

„Což znamená,“ pokračoval soudce, „že ty hady musel někdo donést přímo ke generálovi. Nu a kdyby byl vzhůru,

určitě by proti tomu protestoval, bránil by se, vyvolal poplach.

Takže musel spát. Jestli se to ovšem událo takhle,“ dodal s povzdechem.

„A pokud jinak?“ nadhodil Menna.

„Pak je tu možnost, že generál o těch hadech věděl, protože to byl on, kdo je sem přinesl. Když všichni z terasy odešli, rozhodl se postavit se své vlastní hrůze a vypustit je.

Nám se to může zdát pošetilé, ale člověk trpící noční můrou může provést ty nejpodivnější věci,“ usoudil Amerotke.

Menna zakroutil hlavou. „Ale to není možné!“

„Proč?“

„Generál Suten sem přišel povečeřet. Když dojedl, zapálili jsme lampy a odešli dolů.“

„Ale ještě předtím byla většina jídla odnesena a terasa jako obvykle prohledána kvůli hadům?“

„Ano,“ přisvědčil Menna. „Ale uvaž, ctihodný Amerotke, pokud si vzpomínám, generál Suten vůbec z terasy neodešel, nezašel dolů a nevzal si tam žádný podivný vak. A navíc, když jsme potom terasu prohledávali, nic takového jsme tu nenašli. Takže ty hady musel přinést Hebaj, buď na generálův příkaz, což, jak vím, se nestalo, anebo ze své vlastní vůle.“

„Anebo,“ Šufoj se rozhodl, že jeho tedy nikdo neumlčí.

„Anebo musel generál schovat ty hady někde na terase.“

„Vyloučeno,“ odsekl Menna.

Amerotke si zastínil oči proti slunci. Teď bylo uprostřed odpoledne, panovalo nesnesitelné horko, ani lístek se

nepohnul ve vánku. Soudce přehlížel dějiště smrti. Rozhodl se obejít terasu ještě jednou, tentokrát s rukou na zábradlí. Když

se blížil k místu, kde oné noci stálo lůžko, nedaleko zadní zdi, narazil prsty na kus silného provazu, který byl uvázaný kolem jednoho sloupku zábradlí. Udiveně se na něj zahleděl. Provaz byl z nejpevnějších vláken, uzel pevně utažený, ale zbytek odříznutý. Naklonil se přes balustrádu a podíval se dolů na změť keřů a houštin a pak znovu pohlédl na provaz. Byl ještě nový, trochu kluzký, vítr v něj všechen olej dosud nevysušil.

„Co je to tady?“ zavolal na Mennu.

„Cos tam našel?“ vykřikl Menna a přiběhl k němu.

Amerotke poklepal na sloupek, pak ustoupil zpátky a rozhodil rukama. „Generálovo lůžko stálo tady, zahalené plátěnými závěsy. Je možné, že se generál Suten přece jen rozhodl postavit se čelem k svým děsům? Jen bohové vědí jak, a já o tom budu muset ještě hodně přemýšlet. Opatřil si generál vak se zmijemi, aby se jednou provždy porval se svou hrůzou, která mu tak sužovala duši? Znamenalo by to, že někdy během dne, kdy zemřel, sem generál přinesl vak s hady, přivázal ho na provaz a zavěsil přes zábradlí? Pole v zahradě je samé houští, žádné trávníky nebo jezírka.

Odtamtud ho nikdo nemohl vidět. Je to taková opuštěná část pozemku. Generál nikomu neprozradil, co má v úmyslu udělat. Jako voják postupoval podle obvyklých zvyklostí a nechal terasu prohledat. Jakmile však byla volná, vytáhl vak vzhůru a hady vypustil.“

„Ale my jsme žádný vak nenašli,“ trval na svém Menna.

„Dosud ne.“ Amerotke přešel zpátky přes terasu a zavolal dolů ze schodů. „Generále Omendape! Buď tak laskav a pošli své muže, aby neprodleně prohledali keře a podrost na vzdáleném konci zahrady pod terasou. Ať hledají kožený vak.“

„Vak? Víš to jistě?“ namítl Omendap.

„Ano,“ přilétla vzápětí odpověď. „Myslím, že už vím, jak zahynul generál Suten.“

HESBET: staroegyptsky „zúčtování“

Setmělo se. Okolo lamp tančily můry. Větřík třásl okenicemi a pohrával si s plameny svíček. Zahrada venku ztichla, jen občas se ozval hromadný falešný chór kvákajících žab.

Amerotke zvedl květinu, kterou mu Norfret položila na psací stůl, a s požitkem si k ní přičichl. Při takové příležitosti míval ve zvyku složit báseň, i teď se mu vynořily v mysli její úvodní verše jako nějaký vítaný host, a on je vyslovil nahlas:

Pobídni teď srdce ke spěchu, ale dbej,

aby neklopýtlo.

Musel doma zachovat zdání, že všechno je v pořádku, jakkoli věděl, že Norfret se nedá tak snadno obalamutit. Už se v klidu dohodli na tom, že zítra s oběma syny přijme pozvání Božské

a přestěhuje se do královského paláce.

Amerotke se opřel dozadu a přitáhl si bílé roucho těsně k tělu. Když se vrátil, shledal, že je jeho dům dobře střežený.

Norfret ho však zahradními pěšinkami zavedla k vybílené svatyni v cypřišovém houští, malému chrámu se soškou bohyně Maat. Amerotke dovnitř nevstoupil. Místo toho s rostoucí hrůzou zíral na temnou postavu, kterou někdo neuměle nakreslil uhlem na zeď svatyně: klečící muž s lukem v rukou. Kresba byla sama o sobě strašidelně působivá, jako kdyby se chystala vstát, opustit stěnu a uvrhnout srdce Amerotkeova ráje do záhuby.

Bez ohledu na Norfretiny prosby dal Amerotke průchod své zuřivosti. Z blízké nádrže si přinesl vodu a vlastnoručně se pustil do drhnutí. Skončil však úplně vysílený, opřený o zeď, a pot se z něj řinul proudem. Pak přišel Šufoj a celé věci se v klidu ujal. Nařídil sloužícím, aby kresbu odstranili, zatímco Amerotke se vrátil do domu, poděkoval generálu Omendapovi a rozloučil se s ním. Norfret mu nedokázala říct, kdy se tam ten obrázek vlastně objevil, ale Amerotke usoudil, že to muselo být předtím, než se kolem plotu rozestoupily hlídky Posvátného houfu.

Oba chlapci se radovali, že mají otce doma, a vůbec si nepřipouštěli, že by jim hrozilo nějaké nebezpečí.

Poskakovali kolem něj a dožadovali se, aby si s nimi zahrál oblíbenou hru. Nakonec se podvolil jejich naléhání a nechal své syny, aby nad ním slavně zvítězili.

„Nedalo mi žádnou práci nechat je vyhrát,“ přiznal se potom Norfret, když si Šufoj odvedl děti do zahrady a zahrál si s nimi na divokou husu. „Vlastně jsem to vůbec nepředstíral. Ani jsem nepostřehl, co to vlastně hrajem.“

Pak odešel do své ložnice a chvilku si zdříml. Posléze uspořádali na střešní terase slavnostní večeři pro celou rodinu.

Po ní Šufoj zase hochy na chvíli zabavil, než je odvedl spát.

Nejvyšší soudce Síně obojí pravdy si povzdechl, rozhlédl se kolem a zadíval se na vak, který mu ležel u nohou. Našel jej v houštinách jeden z Omendapových mužů. Díky své tmavě hnědé barvě zůstal ležet nepozorován pod větvemi křovin.

Teď jej Amerotke zvedl i s kusem provazu, který se našel uvnitř. Byl stejný jako ten, který byl uvázaný u zábradlí na střeše Sutenova domu. Bylo vidět, kde jej nůž přeřízl. Soudce otevřel vak a přičichl k němu. Ucítil zatuchlý pach. Na hrubém vnitřním povrchu se zachytily drobné šupiny zaschlé hadí kůže, které zřejmě opadaly, jak se hadi uvnitř zmítali jeden přes druhého. Na vnější straně utkvěl bílý prach z omítky, sem tam nějaký trn nebo list, jasný důkaz toho, že vak musel nějakou dobu viset na zdi domu, než ho někdo vytáhl, hady vypustil a vak shodil zase dolů do zahrady.

Amerotke sešel dolů do zahrady, kde mu voják ukázal přesné místo, kde vak našel. Když se soudce podíval nahoru ke střeše domu, už si to všechno dovedl představit. Generál Suten někdy během dne přinesl kožený pytel nahoru, uvázal

ho na balustrádu a nechal na provaze viset dolů. Všichni sloužící potvrdili, že do téhle části zahrady jen málokdy někdo přijde. Vak mohl viset dost nízko, protože provaz částečně zakrývaly závěsy na generálově lůžku. Suten, odhodlaný poprat se se svým strachem, tam nechal hady viset, dokud nebylo po večeři. Pak se pořádně napil vína s makovým odvarem na uklidnění, vytáhl pytel nahoru, vypustil hady a prázdný vak hodil dolů do zahrady.

Generála Omendapa to vysvětlení překvapilo, ale logiku Amerotkeových závěrů nakonec přijal.

„Já jsem podobné věci sám taky dělal,“ přiznal se. „Taky jsem si úmyslně vytvářel nebezpečné situace, abych věděl, jak na ně reagovat.“

Menna však úplně oněměl, jen nevěřícně kroutil hlavou.

Hebaj se rozplakal úlevou. Paní Luperna, probuzená hlukem, přiběhla s oteklýma očima dolů zjistit, co se to děje za poprask. Vak potom několikrát důkladně prozkoumali, až

Amerotke prohlásil, že mu to stačí. Celý Sutenův dům se radoval, všichni tleskali, sluhové se nahrnuli dovnitř, jen vrchní písař Menna a paní Luperna byli pořád ještě úplně ohromení a nechtěli tomu věřit. Amerotke rozhodl, že Hebaj dnes ještě musí setrvat v domácím vězení pod dohledem stráže a pozítří se dostavit k soudu, kde královský žalobce vyslechne svědectví a případ bude formálně uzavřen.

Amerotke zezačátku cítil uspokojení, ale když

z generálova domu odešel, začal nad tím, co odhalil, trochu

váhat. Mohla za to snad Mennova nedůvěra? Nepřehlédl něco? Nebo je prostě příliš unavený? A možná že na něj zapůsobil ten starý vrátný, který ho chytil za ruku, když

vycházel z brány. Projevil velký smutek nad smrtí generála Sutena a vzpomínal, jak byl generál v posledních týdnech před smrtí tichý a uzavřený.

„Já jsem byl taky voják,“ prohlásil vrátný bezzubými ústy.

„Sloužil jsem u Menfytu.“ To byl jeden z přepadových oddílů, které zajišťovaly egyptskou bojovou linii. „Sloužil jsem pod otcem generála Sutena. Dneska bych byl žebrák, kdyby si mě vznešený generál nevšiml na ulici a nenabídl mi tohle místo vrátného na doživotí. No, řekni, nebyl to hodný a vzácný člověk? Ale přece byl někdy tak smutný, tolik smutný,“ potřásl starý veterán hlavou.

Amerotke chápavě přikývl, lehce se vymanil ze sevření starcových kolíkovitých prstů, rozloučil se s ním a pokračoval v cestě domů.

Soudce si setřel pot z čela a přičichl si k prstům, aby ucítil příjemný parfém, kterým ho Norfret těsně před večeří navoněla. Teď měla spoustu práce se snášením věcí, které bude třeba vzít s sebou, zatímco on se radši ukryl ve svém, jak v žertu říkal, psacím doupěti. Seděl tak nejméně hodinu, pozoroval, jak si vánek pohrává s knoty v nádobkách s olejem. Snažil se ujasnit si smysl všeho, co se událo, a připomenout si všechno, co viděl a slyšel. Uchopil vak,

který měl stále ještě rozložený na kolenou, pečlivě jej složil a zastrčil pod židli. Pak si vzal ostře seříznuté pero, přitáhl si lampu a začal pečlivě psát na papyrus, rozprostřený na stole a ve všech rozích zatížený malými závažíčky, aby se nekroutil.

Vykradači hrobů, to byla trpká zkušenost. Ještě před dvěma dny, jen s maličkou pochybností, se domníval, že ten případ vyřešil. Ve skutečnosti jen píchl do hnízda a sršni se teď rojili všude kolem. Co jsou zač? Amerotke pečlivě vykreslil znak pro otázku. Banda zlodějů a násilníků, kteří si říkají Sebaus a kterým velí Chetra, Strážce, mocná záhadná osobnost. Ten má vědomosti o skrytých hrobech v Údolí králů a královen, zná tajné vchody, slepé chodby, a hlavně ví všechno o pokladech, které jsou uvnitř. Představoval si, jak Sebaus proklouzne do údolí, probourá se dovnitř a odnese poklad. Bylo už mnoho těch, kteří se o to pokusili, ale jen ti, jež měli dostatek znalostí, věděli, kam jít a co tam mohou získat. Amerotke si prostudoval spisy o všech podobných vyloupených hrobkách za poslední desetiletí. Ať se to stalo kdekoli, vždycky do toho byl namočený nějaký vysoký hodnostář. Ale Sebaus, to bylo něco jiného. Tihle lidé nejenže poklady kradli, ale měli také možnost dostat je pryč po Nilu a za hranice Egypta. Takovou mocí musí vládnout jedině Chetra, muž, který je určitě zaštítěný nedotknutelností vysokého úřadu. Kdo by to mohl být? Někdo jako velekněz Impuki, člověk, jehož znají davy lidí, kteří se uchylují do jeho

chrámu pro pomoc a útěchu? Isidin chrám má obrovskou knihovnu a archivy ukrývající všemožná tajemství. Muž jako Impuki zároveň vlastní propustku, královskou pečeť Egypta.

Byl by schopen zorganizovat karavany zvířat, která projdou Sinají s nákladem chráněným pečetí před jakoukoli prohlídkou. A navíc, i Mafdet byl vlastně Impukiho člověk.

Amerotke se musel spokojit jen s veleknězovým slovem, že se s kapitánem nesnášeli. Přesto však Mafdeta někdo barbarsky popravil uprostřed chrámu a jeho dům shořel do základů. Byl to akt soukromé pomsty, odvety, nebo trestu?

A kořist? Amerotke si vzpomněl na Hatusu a Senenmuta.

Chápal jejich zuřivost. Ale nebylo v tom ještě něco jiného?

Pocítil v tom nejen vztek, ale i strach. Proč? Veřejné pokoření? Urážka před očima cizího dvora? Ale Hatusu se zdála být tak niterně dotčená, jako kdyby ti lupiči byli jejími osobními nepřáteli na život a na smrt. Je tomu tak doopravdy?

Nebo si to jenom domýšlí? Senenmut se zase mimořádně zajímal o nalezenou kořist. Také to byli oni, kdo Amerotkea upozornil na zmizelé hetéry v Isidině chrámě, ale zároveň ho varovali, aby se nijak nedotkl vznešeného Impukiho. Jenže velekněz může být také podezřelý.

Amerotke přerušil psaní. Ještě štěstí, že mu vznešený Impuki nevidí do duše. Nemá proti veleknězi žádný důkaz, až

na své pevné přesvědčení, že Chetra, ať už je to muž nebo žena, musí být mocná osobnost s vysokým postavením u egyptského dvora. Je tu ovšem také paní Tena. Z chrámu

zmizely ty čtyři dívky, které měla na starosti. Amerotke si připomněl její zmínku o tom, že přišla o své dvě děti, a s jakou hořkostí a zlobou o tom vyprávěla. Věří upřímně v Matku bohyni, anebo je kemut, zastánce lží? Osoba, která nevěří v bohy a jejich úlohu v osudech lidí? Mohla Mafdeta zabít ona? že by paní Tena zapálila jeho dům, aby umlčela vzpurného kapitána, který možná viděl nebo slyšel něco, co neměl?

Amerotke znovu namočil pero do barvy. Pravda, v době Mafdetovy vraždy byli všichni pohromadě. A když vypukl požár v kapitánově domě, dokonce si s Amerotkem zrovna povídali. Paser ho zachránil před zabijáky. Na druhé straně, jestli Mafdetovu smrt, stejně jako žhářství a útok na něho samého, má na svědomí Sebaus, jak se mohli zločinci tak nerušeně dostat do chrámu a způsobit takovou zkázu? Navíc to, co platí pro Impukiho, se dá říct i o řadě dalších mocných osobností u dvora Božské, o takových lidech, jako je generál Omendap nebo dokonce vrchní žalobce Valu. Také oni vlastní královskou pečeť, mají značnou moc a mohou významně ovlivnit obyvatele města. Až na to… Amerotke se zadíval na Horovo oko na stěně.

„Až na to,“ zamumlal, „že se všechno vždycky zase vrací zpátky k Isidinu chrámu.“

Chodíval tam generál Suten. Impuki mu poslal výtažek z makovic. Zmizení hetér, Mafdetova vražda, požár a útok na Amerotkea. Soudce zavřel oči. Jediný uspokojivý závěr,

kterého dosáhl, se týkal záležitosti paní Netby. Opravdu věřil, že architekt Sese zemřel přirozenou smrtí. Ale proč vůbec jeho dcera tu stížnost vznesla?

Amerotke přešel v duchu k dalšímu problému: Sebaus.

Proč ho stále pronásledují? Pohlédl dolů na haldu listin na podlaze. Prostudoval je nahoru dolů, prošel všechna svědectví a důkazy proti vykradačům hrobek. Nemohl přijít na nic, co by naznačovalo, proč právě on představuje pro ty zločince mimořádné nebezpečí. Proč se rozhodli napadnout jeho, a ne třeba pána Valua? Ano, to je přece ono! Amerotke shromáždil důkazy. Valu pouze nařídil zatčení a přednesl obžalobu.

Amerotke cítil, jak se mu zavírají oči. Opřel se dozadu a upadl do lehkého spánku, ze kterého jej však brzy probudilo surové bušení na dveře. Soudce vyskočil na nohy, právě když

do dveří vrazil celý udýchaný Šufoj, divoce máchající rukama.

„Kolik je hodin?“

„Ještě není půlnoc.“ Šufoj se opřel o stůl. „Ale to je jedno!

Kapitán Asural ti posílá zprávu z Domu okovů. Ten zabiják, kterého jsme chytili, leží ve své cele probodnutý.“

„Cože?!“ zařval Amerotke, vyrazil ke dveřím a cestou sebral z háčku na stěně těžký pruhovaný plášť.

„Snad tam teď nechceš jít, můj pane?“

Amerotke zaslechl, že Norfret běží dolů po chodbě.

Přehodil si plášť a vyběhl ven. Než mohla jeho žena promluvit, chytil ji za ruce a přitáhl ji k sobě. „Já tam musím

jít!“ Něžně ji políbil na čelo. „Musím zjistit, co se stalo. Tady jste dobře hlídaní. A já si s sebou vezmu strážné z Posvátného houfu.“

Než mohla Norfret začít protestovat, přikázal Šufojovi, aby mu přinesl sandály, přehodil si přes rameno pochvu na dýku, kterou vyndal ze skřínky, a do ruky vzal těžkou hůl.

„Tak, a je to,“ usmál se na ženu. „Kdo by si troufal na boha války?“

Z hlídky v zahradě si vybral šest mužů a pak vyrazil z domu. Šufoj, komicky vyzbrojený až po zuby, poskakoval kolem něho. Spěchali temnou silnicí směrem k zadnímu vchodu poblíž Slonovinové brány. Soudce se snažil nevnímat noční zvuky, pleskání vody v řece, krákavý pokřik z papyrového houští a temné bučení nosorožců. Nevšímal si puchu hustého bahna a černé tmy nad řekou, kterou probleskovalo jen pár světel z protější nekropole. Vojáci spěchali za ním. Amerotkeovi to živě připomínalo jeho vlastní vojenskou službu, noční pochody pouští, praporečníkovy rozkazy, aby se soustředili na každý další krok a nerozhlíželi se kolem sebe.

Dorazili do města, kam je vpustili zadní branou.

Pospíchali opuštěnými ulicemi, přes náměstí, osvětlená smolnými pochodněmi a velkými ohništi, kde městská pořádková služba pálila odpadky, nashromážděné za celý den.

Horda žebráků se dala na útěk, když je zaslechla přicházet a rachotit zbraněmi. Nikdo je neobtěžoval. Dorazili k chrámu

Maat, udýchaní a zbrocení potem. Asural, který je očekával na postranním dvoře, obklopen vojáky své stráže, je vedl do chrámu, chodbami a dolů po matně osvětleném schodišti do Domu okovů. Po chodbách se motala spousta hlídačů.

Nakonec jim otevřeli dveře cely, kde ležel rozvalený vězeň, částečně opřený o plesnivou zeď. Oblečený byl pouze v bederní roušce, kotníky a zápěstí pevně spoutané. Oči měl napolo otevřené, ústa dokořán. Sesul se ke straně. Cela sama byla špinavá, stála tam nádoba s vodou na mytí, a ještě jedna, která sloužila jako latrína. V koutě ležela rohož a vedle stála otlučená stolička. Amerotke si ucpal nos a sehnul se. Nůž

vězel hluboko v mužově hrudi. Byla to zvláštní dýka s dlouhým úzkým ostřím, které jako by rovnou přecházelo ve střenku, vlastně to byl úzký plátek bronzu, žádné dřevo ani kůže. Amerotke jej vytáhl ven. Z mužových plic se vydral proud vzduchu a malý pramínek krve.

„Můj pane?“ Asural mu podával nějaký špinavý hadr.

Soudce jej rozbalil a ohromeně zíral na uříznutý zakrvácený prst. Rychle se podíval vězni na ruce, ale žádnou ránu na nich neviděl.

„Leželo to vedle mrtvoly,“ vysvětloval Asural.

„Kde se vzala ta dýka?“ zeptal se Amerotke a narovnal se.

„Asurale, tys byl ve službě.“

Kapitán svěsil hlavu, šoupal nohama a něco nezřetelně mumlal.

Amerotke ho mírně šťouchl do ramene: „Co to má

znamenat? Mluv nahlas.“

„Byl svázaný a připoutaný,“ vysvětloval Asural. „Mohl se omezeně pohybovat, ale nikdo sem za ním nepřišel. Klíče jsem měl u sebe já. Pouze já jsem mu dal chleba a vodu.

Venku byl hlídač.“ Ukázal na otevřené dveře.

Soudce přistoupil blíž a prohlížel úzkou štěrbinu vysoko ve dveřích, kterou mohl strážný odsunout, jestliže chtěl vězně zkontrolovat.

„K té cele se nikdo nepřiblížil,“ tvrdil Asural. „Nemá žádné okno. Nikdo sem nepřišel na návštěvu, strážce nehlásil nic mimořádného.“

„Přiveď ho sem,“ nařídil Amerotke.

Chvíli se ozýval velký křik a pak se Asural vrátil k cele.

Strážce, který ho následoval, byl mladý růžolící muž

v koženém

náprsníku,

vojenské

suknici

a vysoko

zašněrovaných sandálech. Okolo pasu měl úzký opasek s dřevěným pouzdrem na dýku. Vypadal stejně neklidně jako Asural a dokázal Amerotkeovi říct jen tolik, že stál na stráži od devíti hodin. Tu a tam kontroloval vězně špehýrkou.

„Choval se klidně,“ vykládal. „Chodil po cele kolem dokola. Slyšel jsem chrastit řetězy. Občas se napil vody, ale většinou ležel na rohoži a polohlasem si něco prozpěvoval, jako kdyby se vůbec neměl čeho obávat. Asi tak před hodinou to všechno ztichlo. Myslel jsem, že usnul. Odsunul jsem špehýrku a koukl se dovnitř. Držel jsem lampu. Postel byla prázdná. Ale to, jak se opíral o zeď, mi přišlo divné. Zavolal

jsem kapitána stráže.“ Chlapec pokrčil rameny. „Zbytek už

víte.“

Amerotke hleděl na useknutý prst, tenký a elegantní. Jeho hladkost narušoval jen krvavý strup.

„Co se to pro všechno na světě děje?“ zašeptal. „Máme tu chlapa v kobce a beze zbraně.“

„Svlékli jsme ho a prohledali,“ souhlasil Asural. „A jeho celu také.“

„Nikdo nesměl dovnitř,“ pokračoval Amerotke. „Kromě tebe, Asurale.“ Kapitán stráže znovu přikývl.

„Tak jak přišel k tomu noži a čí je, pro všechny bohy, ten uříznutý prst na zemi vedle jeho mrtvoly?“

Amerotke přistoupil k okénku ve dveřích, kterým mohl strážný nahlížet dovnitř. Byla to skutečně pouhá skulina, příliš úzká, než aby se jí dalo cokoli prostrčit. Zavřel dveře, přistoupil k ní a podíval se tudy na vězňovy řetězy.

Umožňovaly mu přístup pouze k latríně a k nádobě s vodou, ale dál už určitě ne. Zarazily by ho nejméně dva lokty přede dveřmi. Amerotke úplně zapomněl na odporný pach a bez hnutí zamyšleně zíral na špinavé, kdysi vybílené stěny, strop plný pavučin a tvrdou kamennou podlahu.

„žádná cesta dovnitř neexistuje,“ zamumlal. Otočil se na strážného. „A ty, kdo jsi ty?“

„Sloužím tady už od začátku předloňského období peret, ctihodný. Můj záznam je neposkvrněný, zeptej se kapitána.“

„Má pravdu,“ přisvědčil kapitán. „Patří k mým nejlepším

mužům, proto jsem mu taky tu službu svěřil.“

Strážce vypadal vyděšený, ale upřímný. Amerotke hodil kus hadru zpátky Asuralovi, opustil celu a vyšel na dvůr.

Noční vánek zesílil, zmítal plameny pochodní ve tmě a tlumil zvuky doléhající z města. Amerotke si promnul ruce a pohlédl ke hvězdám, k těm chladným skvrnám světla na nočním nebi.

Začínal být bez sebe strachem z neznámého hrůzného nebezpečí. Jako voják v poli, který ví, že se rychle blíží přesila nepřátel, ale nemá možnost proti tomu cokoli udělat.

Kdo je tenhle Sebaus, který se může dostat do přísně střeženého chrámu a prostoupit skálou a dřevem, aby umlčel uvězněného kumpána? A co ten useknutý prst, co ten má znamenat?

Amerotke přistoupil k ohřívadlu, aby si zahřál ruce.

Hlavní otázkou v této hrozbě bylo vykrádání hrobek. Začalo to zhruba před rokem, nejdříve jen zřídka, ale pak počet vyloupených hrobů stále narůstal a lupiči byli čím dál tím odvážnější. Sebaus však jistě existoval dávno předtím… Jak to, že se tak rychle zdokonalili?

Šufoj se ho na něco zeptal. Amerotke mu nejdřív odsekl, ale pak se omluvil.

„Pojď.“ Sebral hůl z místa, kde ji odložil. „Musíme jít domů, tady už nejsme nic platní.“

Obklopeni stráží opustili chrám a šťastně se dostali domů.

Amerotke se přesvědčil, že je všechno v pořádku, a odešel do své ložnice. Norfret spala, nebo to aspoň předstírala. Soudce

se tiše svlékl, ulehl na lůžko a zíral do tmy.

Nazítří procitl brzy a tvářil se, že se vůbec nic neděje.

Pomohl Norfret a chlapcům zabalit pár věcí a doprovodil je na Velké kotevní náměstí, hlavní pobřežní silnici města. Bylo pořád ještě časně, takže velké obchody u přístaviště neměly ještě otevřeno. Obchodníci seděli kolem ohňů, společně snídali a povídali si. Rybáři už přivezli svůj noční úlovek, a teď měli plno práce s kucháním ryb; nakládali je do nádrží se solným roztokem, dřív než je uloží do košů a rozvezou na městská tržiště. Už tady byla také skupinka námořníků a čekala na paní Norfret. O chvíli později se vynořil královský člun, Chlouba Anubidova, s vysoko zdviženou zlatou vyřezávanou přídí v podobě šakalí hlavy s vyceněnými zuby.

Na zádi stál kormidelník s kapitánem. Velké purpurové a stříbrné plachty byly svinuté a veslaři drželi vesla zdvižená vzhůru, takže se zdálo, jako kdyby tam stál oddíl lučištníků.

Norfret vykročila ke schodům, ale pak se ještě vrátila a přitiskla prsty Amerotkeovi na ústa. „Prosím tě, nic mi nenamlouvej,“ zašeptala a něžně ho políbila. „Jsi ve velkém, obrovském nebezpečí. Musíš být opatrný. Brzy za mnou přijď, prosím.“

Amerotke ji objal a políbil také oba chlapce. Díval se za nimi, jak je vedou do umělecky vyřezávané a nádherně vymalované kabiny uprostřed člunu. S úlevou si oddechl: na lodi byla silná posádka námořníků a provázely ji menší čluny plné syrských lučištníků. Na stožár byla vytažena vlajka

s beraní hlavou Amon-Rea. Zazněly povely, loď odrazila, vesla se pomalu sklonila k vodě a loď zamířila mezi písčinami, na nichž rostly vodní melouny, doprostřed proudu.

Amerotke ji stále provázel pohledem. Na okamžik se zahleděl do davu, který se tísnil v přístavišti. Byl by rád věděl, jestli někdo z těch lidí z nejrůznějších koutů země pozoruje jeho.

Za zády se mu ozvalo taktní zakašlání velitele jeho stráže.

Amerotke zvedl ruku, obrátil se na patě a už chtěl odejít, když

tu se náhle zarazil. Byl tak ponořen do vlastní úzkosti a obav o bezpečí své rodiny, že si vůbec nevšiml, že tady někdo chybí. Šufoj!

Šufoj, v pruhovaných šatech a s kápí přetaženou přes hlavu, se nepozorovaně vyplížil z domu ve chvíli, kdy se Amerotke věnoval své rodině. Jednu ruku držel na rukojeti dýky, zastrčené do pochvy, ve druhé svíral svůj slunečník jako válečnou palici. Nikdo ho neviděl, když vyklouzl do zahrady, mrštně jako opička přelezl plot a seskočil na cestu. Dal se běhu, letěl jako malý stín před sluncem. Míjel vozy, osly, davy lidí směřující do města za obchodem, prošel Lví branou a pokračoval po hlavní thébské silnici. Spěchal po širokých ulicích, lemovaných datlovníky, palmami, sykomorami.

Každých třicet kroků se vynořila veliká socha číhajícího lva.

Tělo měl z bílého pískovce, načechranou hřívu z černého kamene a oči tvořily rudé drahokamy.

Ulice byla plná venkovanů a obchodníků, kteří táhli své

káry, vedli osly, strkali vozíky nebo za sebou vedli řadu soumarů. Chystali se obchodovat na nejrůznějších městských tržištích. Urostlí muži černé pleti z Puntu, Země kadidla, s ranci

vonného

santálového

dřeva

a všemožných

aromatických bobulí a koření. Núbijci přinášeli zlato, stříbro, slonovinu a malachit, ale vezli také exotická zvířata jako maličké žirafy, pestrobarevné ptáky a klece plné cvičených opiček. Na své ranní obchůzce tam prošel i oddíl kušitských vojáků. Hlavy měli ozdobené barevnými pštrosími pery, která se třepetala ve větru. Vypadali nádherně ve svých uniformách z levhartí kůže, jak tam pochodovali pod praporcem s hlavou pantera a jejich tvrdá bosá chodidla dupala do země v jednotném rytmu. Šufoj si závistivě prohlížel jejich oválné štíty a hrozivě vyhlížející kopí. Sliboval si, že jednoho dne něco takového koupí a pověsí na zeď ve svém pokoji.

Samozřejmě k tomu bude mít vymyšlenou nějakou moc pěknou historku o tom, jak to všechno získal v krutém boji.

Šufoj se zadíval nahoru do větví sykomory. Chtěl udělat něco užitečného, potěšit svého pána a ohromit jej svou chytrostí. Včera večer se na něj jeho pán nevlídně utrhl, což se stávalo málokdy. Když Šufoj pozoroval, jak se Norfret a chlapci chystají k odchodu, uvědomil si, že milovaný pán je v strašlivém nebezpečí. Polovinu noci probděl a přemýšlel, co dělat, až konečně dospěl k rozhodnutí. Možná že to bude nebezpečné, ale třeba to pomůže. Aspoň trochu.

Šufoj pochodoval dál a ustoupil stranou, jenom když

projížděl královský vozový oddíl, bojové vozy blýskající se zlatem a elektronem, tažené statnými rychlonohými koňmi.

Postupoval od jednoho kamenného lva ke druhému. Tu a tam se ve stínu zastavil a rozhlížel se kolem, jestli ho někdo nesleduje. Nic nebezpečného ale neuviděl, a tak asi v polovině královské třídy prudce uhnul do postranní uličky, která se točila a kroutila do chudších městských čtvrtí.

Šufoj překračoval vyježděné koleje, procházel neupravená náměstíčka a míjel domky chudiny a řemeslníků, uplácané z bláta, a jejich venkovní ohniště. Jak se objevil, sbíhala se kolem něj hejna žebravých dětí se zanícenýma očima, oteklými rty a rukama tenkýma jako hůlky. Prosili o almužnu.

Prašiví psi, kříženci s tupými čumáky, se vzpínali na konci provazů. Nechávali je úmyslně vyhladovět, aby museli žrát lidské odpadky, které se válely všude kolem. Šufoj odháněl nadávkami podomní obchodníky dotěrně nabízející své zboží.

Přitom se div nezalkl smradem z kup hnoje, odpadových jam, z ubohých ohnišť pocákaných olejem, kde si ti chudáci vařili odřezky masa nebo opékali starý chléb. Všude se vznášel dotěrný puch octa, který si venkované připravovali z domácího piva a kropili jím domy, aby odpuzovali hmyz a hlodavce.

Šufoj se prodíral mezi stády ovcí, koz a oslů a hejny hus.

Svým slunečníkem odháněl kramáře, kteří nabízeli nejrůznější zboží, laciné ozdoby a nasolené maso. Konečně se uzounké uličky rozšířily v širší ulice a on dospěl k Domu rozkoše, což

byl jeden z nejexotičtějších thébských nevěstinců. Restu, hlídači, jej zavedli branou do dvora. Tam se Šufoj představil a okamžitě byl uveden ke Královně slastí. Tak se nazývala nesmírně tlustá majitelka nejproslulejšího thébského domu potěšení. S těžkou parukou na hlavě, celá prosycená parfémy, trůnila na hromadě polštářů ve své růžové jídelní síni. Právě si pochutnávala na mořských ráčcích a mušlích, které měla před sebou na podnose. Zvedla oči a zatřepala prstíky, plnými prstenů.

„Podívejme se, Šufoj,“ zakrákorala a setřela si šťávu z dvojité brady. Zvedla drahocenný pohár s vínem a připila mu na uvítanou. „Nechtěl bys u mě pracovat? Trpaslíci jsou odjakživa nesmírně žádaní. Někteří moji zákazníci by byli spokojení, kdybys tam jenom stál a koukal se.“

Šufoj se krátce zasmál a usedl na polštář. „Pořád ještě se zabýváš pašováním?“ zeptal se. Královna slastí si přestala pochutnávat a dotkla se amuletu Nebhet na prsou, jako kdyby ji ta vyřezávaná figurka supice měla před tímhle nebezpečným mužíčkem ochránit.

„Ty jsi snad tady v úřední záležitosti?“

„Z pověření

nejmocnějšího

soudce,

vznešeného

Amerotkea, který by ti rád položil pár otázek ohledně pašování, přechovávání kradených věcí, únosů, úplatků a vyděračství,“ odříkával monotónně Šufoj. „Dále pak tady máme rouhání, svatokrádež, výsměch Božské –“

„Co vlastně chceš?“

„Neobjevili se tu nějací zvrhlíci?“

„Zvrhlíci?“

„Myslím chlapy, kteří rádi mladou ženu nejdřív umučí, a teprve pak si s ní užívají.“

„Poslední z nich byl na rozkaz tvého pána popraven před dvěma roky.“ Královna slastí si utřela prsty do šatů. Nedělalo jí dobře dívat se Šufojovi do očí a nejraději by se byla toho maličkého otravy zbavila. „Tady nejsou žádní mordýři, žádní zabijáci. Jo, občas nějaký ten kněz nebo úředníček, který holku s radostí zfackuje a zpráská, ale na druhé straně,“

usmála se, až jí zlatem zdobené zuby zablýskaly, „ony to některé ty moje děvenky mají rády.“

„Nikdo tady nebaží po čerstvém mase?“

„Čerstvém mase? Každý tady chce jenom čerstvé jídlo.“

„Myslím panenské,“ vysvětlil Šufoj. „Vnadné mladé dívenky, krásné a kypré, určené pro bohatého zákazníka, který třeba,“ Šufoj přimhouřil oči, „třeba nestojí o zralé ženy.“

„My tyhle holky vytáhneme z chudinských děr.“

„A co hetéry? Dívenky z Isidina chrámu?“

Královna slastí popadla vějíř a vehementně se pokoušela jím ochladit.

„Vím, co myslíš, Šufoji, leccos jsem o tom zaslechla. Do chrámu Isis chodí kdekdo. Ale s tímhle já nemám nic společného, to je zatraceně nebezpečné. Ostatně,“ pokrčila tučnými rameny. „Ty holky můžou být dávno odkrouhnuté

a pochované kdoví kde.“

„A kdyby nebyly?“ naléhal Šufoj. „No tak, drahoušku,“

zavrkal žertovně. „Jestli je nikdo nezabil, tak co se s nimi asi mohlo stát? Unesli je?“

„Nač?“

„Třeba pro náročného zákazníka,“ vysvětlil Šufoj.

Královna slastí zavrtěla hlavou a ztěžka polkla. „Něco takového se povídalo, ale to je moc, opravdu hrozně moc nebezpečné. Mohli je unést, prodat obchodníkovi s otrokyněmi, a ten by je dopravil po Nilu do Memfidy nebo do Velké zeleně. Ale kdyby toho únosce nebo překupníka lapli, zavřeli by je, až by zčernali.“

„A co takhle… Sebaus?“

Královna slasti se rozklepala jako hromada ošperkované roztřesené huspeniny. Vykulila oči, přiložila prst ke rtům.

„O tom nic nevím.“

„Jsi prolhaná tlustá potvora. Povím svému pánovi o tvých zvláštních praktikách. Jestlipak tvé holky neokrádají své zákazníky?“ Šufoj ukázal rukou kolem sebe. „Možná že by to tu městská stráž mohla prohledat.“ Naklonil se k ní. „Kdoví, jestli by tu nenašli dokonce nějaké věci ukradené z hrobek.“

Královna slasti popadla svůj pohár a v duchu si tiše přísahala, že tohohle bídného skrčka už jakživa nepustí přes práh. Usrkla sladkého bílého vína a přitiskla si pohár k rozpálené tváři.

„Heret,“ zavrčela. „Škorpion, který žije v Tajemném

příbytku.“ Zatřepala prsty. „A teď vypadni, než zavolám některého ze svých roztomilých chlapců.“

Šufoj opustil Dům rozkoše a proplétal se dál úzkými uličkami. Na konci jedné z nich ho přepadla tlupa Divočáků, kteří sloužili bohyni Hathor, ochránkyni opilců. Když spatřili trpaslíka, zařvali nadšením a snažili se ho chytit, ale on uhnul, utíkal po ulici Korálkářů, okolo stánků dodavatelů stažených myší až na náměstí Tajů, k Tajemnému příbytku. Tam seděl na větvi stromu vypravěč příběhů, kolem nějž se shromáždil malý hlouček posluchačů. Líčil jim cestu do Osiridova království, které, jak tvrdil, je možné vidět na severovýchodní části oblohy.

„Je to nebezpečná cesta,“ hulákal vypravěč. „Přes žhavé pláně, obydlené hady, divokými zvířaty a přes řeky vařící vody. Číhají tam ohromné opice se sítěmi, do nichž se snaží lapit vaše duše…“

Šufoj zachytil vypravěčův pohled a prsty mu dal znamení.

Vypravěč urychleně dovedl svůj příběh do konce, požádal o almužny, a když se posluchačstvo rozešlo, seskočil ze stromu dolů. Vedl Šufoje na dvůr domu, kde dělníci pilně mumifikovali mrtvoly koček. Zápach tam byl tak pronikavý, že Šufoj musel ze své brašny vytáhnout kousek navoněné látky a zakrýt si jím spodek obličeje.

„Já myslel, že nic necítíš,“ popichoval ho vypravěč.

„Vždyť nemáš nos!“

„Ty zase nemáš mozek, a přece si pořád něco vymýšlíš,“

oplatil mu to Šufoj. Vypravěč se zasmál a zavedl ho do pivnice, malé příjemné místnosti s rákosovými rohožemi na podlaze. Voněla tam kořeněná pečeně. Muž, který seděl vzadu u zdi a prohlížel hromádku drahokamů, přerušil svou práci.

„Kdo to je?“

„Šufoj, sluha a herold velikého soudce Amerotkea.“

„Aha, Šufoj. Očekával jsem tě. Doufám, že jsi za sebou nepřivedl Sebaus. Předpokládám, že po tobě jdou jako hyeny po krvi.“

„Nikdo mě nesledoval.“

„No tak pojď.“ Škorpion zvedl ruku. „Pojď a pověz kamarádovi, co potřebuješ.“

Šufoj se usadil na jakési podušce a zahleděl se na Škorpiona. Byl to člověk středního věku, s úzkou tváří, ostrými lícními kostmi a s pátravýma ironickýma očima. Měl bujný knír a bradku, ale čelo a tváře vyzdobené vytetovanými štíry. Tytéž znaky měl na hřbetech rukou a přepychové roucho ozdobené stříbrnými hady a jedovatými plazy. Šufoj se rozhlížel kolem sebe.

„Obchody jdou zřejmě výborně.“

Škorpion smetl drahokamy do váčku. „Něco tuhle, něco tamhle, člověk se musí činit od slunka do slunka, aby si vydělal na kůrku chleba. Copak bys rád, Šufoji?“

„Co Sebaus?“

„Ty nemám rád.“ Škorpion neklidně poposedl a uhnul

pohledem. Šufoj zjistil, že ho ze stínu na druhé straně místnosti pozorně sleduje strážce tohohle krále zlodějů.

„To jsem si myslel. Považuješ je za konkurenci?“

„Jsou jen to, co jsou, krvežíznivá sebranka. Jde po nich medžaj, pouštní stráž, o královském paláci nemluvě, chce je dostat pán Valu, Oči a uši faraonovy, a teď i ten, co tak rád šťourá do všech hanebností, soudce Amerotke.“ Naklonil se dopředu. „A já bych si, Šufoji, opravdu nepřál, aby východní Théby prolézali královští špiclové.“

„Co je ten Sebaus vlastně zač?“

„Nemám zdání. To ti říkám po pravdě, nemusíš mi vyhrožovat svým pánem.“

„Ale musíš přece mít nějaké podezření?“

„To taky mám a prozradím ti je, když mi nabídneš tučnou odměnu.“

Šufoj otevřel váček, vytáhl z něj kus černého tvrdého kamene a podal jej Škorpionovi. Ten po něm lačně sáhl a prudce jím uhodil o stůl z akáciového dřeva.

„Kámen z nebes,“ zamumlal. „Slyšel jsem o něm, dokonce jsem kdysi pár úlomků měl, ale nikdy tak velký, jako je tenhle. Promluvím si s kupci, kteří obchodují s Chetity na severu. Vykládají o nějakém novém kovu, který prý prorazí bronz i měď. Rád bych si tenhle kousek vzal a zkusil, jestli půjde roztavit a co se s ním potom stane. Tímhle mi chceš platit?“

„Ne, to je dar,“ usmál se Šufoj. Černý kámen zmizel

v koženém váčku.

„Byl jsi u Královny slastí?“ zeptal se zloděj.

„Slyšel jsi o hetérách, které zmizely z Isidina chrámu?“

odpověděl mu trpaslík otázkou.

„Povídá se, že je někdo zabil,“ utrousil Škorpion. Naklonil se k vedlejšímu stolu, naplnil dva poháry vínem a jeden přistrčil Šufojovi.

„Neboj se, není v tom žádný omamný dryák.“ Vzdychl a pohár si se Šufojem vyměnil. „Ty chrámové dívky nebyly zavražděné,“ zašeptal. „Nejspíš je unesli. Proč, to je záhada.

Kdyby je přivedli ke mně, abych je prodal do nevěstince, proklel bych je a rychle utíkal, až by se mi za patami prášilo.“

„A Sebaus?“

„Potíž, milý Šufoji, je v tom, že nikdo neví, kdo to vlastně má být. Povídá se všelicos, ale já si myslím, že to není žádná další banda z chudinských děr. Objevili se až v poslední době.

Dali si tohle jméno a dostávají rozkazy od někoho, kdo tomu všemu velí. Víc nemůžu říct, až na jednu věc. Vsadím svůj nejlepší ametyst proti oblázku z řeky, že je tu něco, nebo někdo, co je všechny drží pohromadě.“

„Jak to myslíš?“

„Oni… nu, je na nich něco podivného. Víš, Šufoji, v Thébách je spousta loupežných band, zabijáckých tlup, ale obvykle se všichni jejich členové znají. Ale Sebaus je něco jiného. Co jsem slyšel, tak je možné, aby k nim člověk patřil, a přitom netušil, že je tam taky jeho bratr. Některým se věří

víc, jiným méně. Dostanou pár příkazů, že se mají sejít tehdy a tehdy, tam a tam, udělat to a ono. Jenom lituju, že vykradli i královské hrobky. Slyšel jsem, že jednoho z těch lupičů chytili a vsadili do Domu okovů, je to pravda?“

Šufoj mu vylíčil, co se stalo. Škorpion moudře přikyvoval, jako nějaký kněz, Pán ucha, naslouchající vyprávění hříšníka.

„Ale byl to hlavně ten prst, co mého pána tak rozlítilo.“

Škorpion pohlédl na Šufoje a rozchechtal se. „Copak nechápeš, ty prcku, že toho vězně nikdo nezavraždil, ale že spáchal sebevraždu? Někdo se dostal do Domu okovů.“ Nad Šufojovým překvapeným výkřikem zakroutil hlavou.

„Uvažuj, mrňousi, jseš vězeň. Půjdeš na mučidla a k výslechu. Najednou se v tvé cele objeví prst a s ním dýka.

Rád bych věděl, komu ten prst patřil. Jestli jeho ženě, některé z jeho dcer anebo možná synovi?“

„Ale jak…?“

Šufoj zavřel oči. Pomyslel na ty těžké dřevěné dveře a úzkou štěrbinu, a vězně v řetězech.

„Ovšem,“ vydechl. Představil si dveře do kobky. Nikoho nenapadlo podívat se na škvíru mezi dveřmi a podlahou. „Ten strážný,“ zašeptal. „Ten strážný, co hlídal venku, musel být podplacený, nebo mu něčím pohrozili.“

Škorpion roztáhl ústa od ucha k uchu. „To je ono. Můj malý Šufoji, vítej v říši Sebausu.“

KEFA: staroegyptsky „odhalení“

Strážný z chrámu Maat, kterého Amerotke vyslýchal ohledně záhadné smrti bandity ze Sebausu, si v duchu oddechl, že zločincovu mrtvolu už odvezou na Místo krvavých hostin poblíž Zdi smrti nad opuštěným ramenem Nilu. Mrtvola ale ležela v cele tak dlouho, až se kapitán Asural rozhodl, že ji dá shodit do Krokodýlího jezera, než začne příliš páchnout.

Mrtvý teď byl zabalený do ovčí kůže, a aby ho postihlo ještě další ponížení, táhli jej Anubidovou branou a dál přes město v košatině dva voli. Po stranách kráčeli dva zřízenci, kteří ve svém v černém koženém oděvu a s šakalí maskou na obličeji působili přímo hrůzostrašně. Třetí muž vedl voly, sem tam do nich dloubl kozím rohem, aby je pobídl do kroku. Pár zvědavců se zastavilo a civělo na ně. Většina městských obyvatel však považovala ten průvod za prokletý a nečistý, a rychle ustupovali stranou. Skupinka byla proto brzy venku

z města a vydala se dál stezkou kroutící se mezi ostrůvky palem.

Obyvatelé Théb pokládali celou tuhle oblast za odporné místo, jakému je dobré se vyhnout za každou cenu. Na druhém konci hájku se nad stromy tyčila polorozpadlá kamenná zeď, za níž se rozkládaly husté papyrové houštiny a Krokodýlí jezero. Tam se říční obludy shromažďovaly a pochutnávaly si na tom, co bylo svrženo dolů. Kdo tu zeď postavil, nikdo nevěděl. Pamětníci se domnívali, že to mohl být velký faraon Ahmose, když před mnoha lety v Období hyeny, zaútočil na Hyksóse, kteří vpadli do Egypta. Zeď se tyčila do výšky šesti stop a od přístupové cesty do ní byly vytesané schody. Někdy zůstali odsouzenci zavěšeni na zdi tak dlouho, až provazy shnily a ostatky spadly dolů, kde už se o ně krokodýli postarali. Některým zločincům byla však milosrdná smrt odepřena, takže je sem pověsili zaživa. Někdy se ale stalo, že se krokodýl vymrštil dost vysoko, aby tělo strhl z háku.

Strážný si všiml, jaké dnes v houští panuje ticho. Neslétali se tam ani ptáci, možná proto, že potok, který kdysi bublal uprostřed, buď vyschl, nebo byl úmyslně přehrazen. Bylo to tam jako v nějaké strašidelné hrobce, obývané duchy. Z toho důvodu měli také zřízenci masky. Zakrývali si tváře, aby je duchové nepoznali. Teď dali jednu také strážnému, ale ten si ji nenasadil, pověsil ji na košatinu, aby mohl dýchat chladný ranní vzduch a nemusel se pod ní potit.

Strážný byl doopravdy vyděšený. Služba v chrámu bohyně Maat se mu zamlouvala, dokud ho tam před několika dny nenavštívil jeho bratranec. Vždycky ho rád vídal, byl to veterán z Osiridova pluku, dostal řetěz za statečnost a bojoval pod praporem generála Omendapa. Popadl svého příbuzného za rukáv uniformy a pozval ho na pivo do krčmy na nábřeží.

Tam do něj lil jeden džbánek za druhým a přitom dbal, aby před ním pořád stála miska plná výborného kořeněného jídla.

Bratranec strážnému stále připomínal, že to byl on, kdo ho generálu Omendapovi doporučil jako vhodného uchazeče o službu v chrámu. Také se zaručoval, že bude dále sledovat jeho slibnou kariéru. Mladý muž, už napůl opilý, jen přikyvoval na souhlas. Večer se protáhl. Bratranec pak zavedl řeč na potíže s vykradači hrobek. Hlasitě a rozhořčeně je odsuzoval. Zmínil se však, že mezi nimi byly i dvě ženy, které, na rozdíl od ostatních, dostaly nižší trest. Při té příležitosti mu po stole přisunul váček.

„Každý se občas potřebuje napít vody,“ usmál se. „Jen do ní nezapomeň tohle přimíchat.“

Strážný otevřel váček a ucítil ostrý zápach. Užuž chtěl odmítnout, ale bratranec mu zase nalil, přisedl k němu blíž

a vysvětloval mu, že ty ženské jsou lhářky prolhané. Určitě se budou snažit falešně obvinit nevinné lidi, dobré kamarády, někdejší vojáky, a to přece není správné, že ne? Mladý muž

nakonec přijal váček a čtvrt unce stříbra a všechny jeho pochybnosti zahnaly bratrancovy sliby, že mu pomůže

k brzkému dalšímu postupu. Bratranec na něj mrkl a poklepal mu ze strany na nos.

„Děláš správnou věc,“ domlouval mu. „A uvidíš, že tím získáš velmi dobré přátele.“

Teď si strážný povzdychl tak ztěžka, až se na něj jeden ze zřízenců překvapeně podíval. Nu ano, provedl to. Ta pitomá děvka, která zavraždila svou kamarádku, to málem všechno zhatila, ale když ji vzali k výslechu, hned si vzpomněl, že tam nejspíš dostane žízeň… Takže dřív než džbán odnesli dovnitř, prášek do něj nasypal. Potom se mu strachy udělalo špatně, div se nepozvracel. Neuvědomil si, že uvnitř tam s ní bude také nejvyšší soudce Amerotke, o vznešeném Valuovi ani nemluvě. Co kdyby se také chtěli napít vody? Strážný byl tak vyděšený, že se nedokázal svěřit ani své snoubence.

Doufal, že ta záležitost už skončila, ale pak přivedli toho zabijáka a jeho vybrali, aby u něj s kapitánem Asuralem držel stráž. A najednou se zase zjevil jeho bratránek, hned před polednem, a nabízel úplatu. Jenže tentokrát nepříjemně vyhrožoval, poukázal na to, že přece už jednou zabíjel, tak proč by to neudělal podruhé? Dostane ještě víc stříbra a do konce roku bude zaručeně povýšený. Udělal dokonce skrytou narážku na jeho snoubenku. To rozhodlo. Zvečera se s bratrancem setkali a on mu předal uříznutý prst a tenoučkou dýku. Mladý muž dobře věděl, co se chystá, přesvědčil ho o tom jediný pohled na ten zakrvácený uzlík. Důkladně si prohlédl dveře vězňovy cely a objevil mezi nimi a podlahou

mezeru, která byla dost široká na to, aby jí prostrčil zbraň i prst. Počkal, až bude chodba prázdná, a použil své kopí, aby obě věci přistrčil vězni na dosah. Zabiják byl zticha. Ke konci chvilku plakal, bylo to takové táhle srdcervoucí zasténání, dřív než popadl dýku a vzal si život. Strážný se pak šel pomodlit k Maat. Svému bratranci řekl, že už toho bylo dost.

Jakmile bude mrtvola dopravena na Místo krvavých hostin, už

svému příbuznému nikdy nedovolí, aby ho zase zatahal za rukáv. Strážný pohlédl vzhůru. Už byli blízko té prokleté zdi se schody, pokrytými mechem a lišejníkem. Voli se zastavili.

Jeden ze zřízenců uvolnil měch z ovčí kůže naplněný zvířecí krví, kterou nejdřív vylijí na zeď, aby přilákali ty netvory.

Strážný odhodil svůj štít a kopí. Chystal se, že si na chvíli sedne a odpočine, když vtom se z křoví za ním vynořily nějaké postavy. V šustění podrostu je téměř nebylo slyšet.

Jeden ze zřízenců se polekaně otočil. Málo platno, tohle místo je strašidelné. Strážný se ohlédl přes rameno a na celém těle ho polil studený pot. Stálo tam pět černě oděných mužů s těžkými syrskými luky a jejich šípy už mířily přímo na ně.

První zemřel strážný a pak se zabijáci obrátili i proti dalším třem mužům. Jeden z nich odhodil masku a snažil se prchnout do křoví. Zabili ho, stejně jako dva zbývající. Pak popadli měch s krví, vyběhli po schodech a polili jí skalnatý břeh, spadající k řece, i bujné papyrové houští, kde bublala voda.

Hladoví plazi se vznášeli těsně pod hladinou. Nakonec vrahové svrhli dolů těla svých obětí, ale mrtvolu zabijáka

odřízli, vyprostili z ponižujícího obalu a odnesli s sebou.

Ve chvíli, kdy Šufoj dorazil do Domu okovů pod chrámem Maat, se zprávy o událostech na Místě krvavých hostin šířily po celém městě. Trpaslík zastihl kapitána Asurala v jedné z malých chrámových svatyní, kde se modlil za oběti.

„Jen málo,“ sdělil mu kapitán, když vyšel ven a setřel si z čela rituální prach. „Našli jsme toho z nich jen velice málo: jednu lebku a pár kostí.“

„O čem to mluvíš?“ užasl Šufoj.

„Copak ty tady nejsi kvůli tomu?“ podivil se pro změnu Asural. „Mluvím přece o Místě krvavých hostin.“

Šufoj zmateně zakroutil hlavou. Asural mu krátce vylíčil, co se stalo. Šufoj zasténal a na oplátku popsal kapitánovi, co odhalil on. Asural si sedl na patku sloupu a zakryl si tvář rukama.

„Chceš říct, že ten strážný, kterého tam dnes zavraždili, zavinil smrt toho zločince? Ale vždyť to byl člověk, kterému jsem důvěřoval ze všech nejvíc,“ zakvílel.

„A ještě ke všemu zabil i tu ženštinu, Sítii,“ zamumlal Šufoj.

Asural se zdráhal tomu uvěřit, ale malý mužík trval na tom, aby se oba odebrali do kobky, kde byl zabiják uvězněn.

Šufoj se přikrčil a podíval se na mezeru pode dveřmi.

„Toho jsme si v noci nevšimli,“ vykřikl trpaslík. „Ale teď to vidím. Podívej, ten prostřední dlažební kámen je dokonce

trochu propadlý.“

Asural sebral dýku a klacík, silný přibližně jako prst.

Šufoj mu názorně ukázal, jak se daly oba předměty podstrčit, a pak je pomocí své dlouhé libyjské dýky posunul ještě dál, aby je měl vězeň na dosah.

„Pro toho zabijáka to bylo varování,“ prohlásil Asural a pomohl Šufojovi na nohy. „Ten prst uřízli jeho ženě, sestře, dítěti, milence… Nechtěli dopustit, aby byl podroben výslechu. Nabídli mu, aby si sám vzal život. Ale nakonec si přece jen přišli pro jeho tělo.“ Poškrábal se na hlavě. „Jako by součástí toho všeho byl i řádný pohřeb.“

„A co ten strážný?“

„Donedávna byl voják. Sloužil v jedné městské posádce a vedl si dobře v Rudé zemi. Doporučil ho sem, stejně jako mě, generál Omendap. Co se to tady děje, Šufoji?“

„Nevím.“ Trpaslík přistoupil k postranním chrámovým dveřím a zahleděl se na umné zdobení sloupu. „Opravdu nevím, ale jsem přesvědčený, že můj pán na to přijde.“

Amerotkeův hněv na Šufoje, že tak náhle potají utekl z domu, rychle roztál, když mužík poklekl na podušku v jeho pracovně a pověděl mu, co zjistil. Zabijákova smrt soudce sice nejdřív rozladila a přinesla mu zklamání, ale nakonec musel připustit, že se Sebaus dopustil chyby.

„Nejdřív svého kumpána donutili k sebevraždě,“ vykládal pomalu. „Ale pak ukradli jeho tělo, aby ho mohli pohřbít.

A toho strážce hanebně zneužili.“

„Nemohl k nim třeba taky patřit?“

„Pochybuju,“ zakroutil hlavou Amerotke. „Spíš bych hádal, že ho buď podplatili, nebo mu něčím krutě pohrozili, ale nakonec ho zabili, poněvadž mu nemohli důvěřovat. Na to se musíme soustředit.“ Pohladil Šufoje po hlavě a podal mu pohár vína. „A od tebe bylo moudré, že jsi ten svůj kámen obětoval.“ Soudce se usmál. „Budu si to pamatovat. A teď se vraťme ke Královně slasti. Je namočená v ničemnostech a ví, co se jí za to může stát. Souhlasím s ní a s Heretem, že ty čtyři hetéry nebyly zavražděny. Kdyby byly, jejich těla už by se našla. Totéž platí o možnosti, že by utekly. Některou z nich by určitě chytli. Takže počítejme s tím, že byly uneseny.

První otázka zní proč, a na tu není těžké odpovědět. Taková panna s jemnou pletí, dobře živená a pěstěná, by na trhu s otrokyněmi měla vysokou cenu. Ale hetéra je zasvěcená bohyni. Kdyby byl někdo dopaden, jak prodává nebo kupuje takovou dívku, byl by i s celou rodinou zatracen a krutě potrestán. Ty dívky musely být převezeny do jiného města, ale pochybuju, že by je mohli přinutit k mlčení. Stačí jediné slovo, a jejich únosce nebo jakéhokoli napomahače by čekala smrt naražením nebo upálením zaživa.“

„Ale ty si přesto myslíš, že je někdo unesl?“

„Ano, Šufoji. Myslím si to, ale proč a co se s nimi stalo, je pro mne záhadou.“

„A ten jejich únosce, mohl to být Mafdet?“

„Mohl,“ přisvědčil Amerotke. „Byl kapitánem chrámové stráže, rád si zažertoval s děvčaty, ale jak by je dostal ven z chrámu? Proč by s ním tak pokojně odešla? A kdo by je od něj pak převzal?“

„Mafdet mohl patřit k Sebausu,“ namítl Šufoj. „Ale ani pro to nemáme důkaz. Je možné, že ho zabili, spálili jeho dům a nechali na místě skaraba jako své znamení. Ale pořád zůstává otázkou proč? A navíc, co by Sebaus s těmi děvčaty dělal? Nejsou to přece žádní pasáci. Na rozdíl od Královny slastí nevedou žádné nevěstince. Víc je zajímají poklady zemřelých.“ Amerotke během jeho řeči podupával nohou o zem. „A i kdyby to Mafdet byl, pak zřejmě jednal na něčí příkaz, a proč by ho potom Sebaus zabíjel?“

„Třeba byl tím vrahem někdo z chrámu.“

„Ale zase,“ usmál se Amerotke. „Otázkou je, proč? Podle všech důkazů, a já nemám důvod jim nevěřit, měli té noci, kdy Mafdet zemřel, Impuki, paní Tena a Paser důležité jednání. Lék na spaní může sebrat a dát do džbánu piva kdekdo. Počká si, až bude ten, co se napil, bezmocný. Víme také, že velekněz, jeho žena a adoptovaný syn s námi mluvili právě ve chvíli, kdy někdo podpálil Mafdetův dům.“

Amerotke se napil vína.

„A teď přejděme k tomu, co ses dověděl od Škorpiona.

Chápu jeho rozladění nad tím, že Sebaus upoutal pozornost Božské a soudního dvora, a souhlasím s ním, že se ostatním thébským zločineckým tlupám nepodobá. Opravil jsem si svůj

názor. To není jen nějaká banda nebo klan, ale muži, které si ten, co si říká Chetra, Strážce, vybral. Takže co je drží pohromadě? Co je to za společenství, které napřed přinutí svého člena spáchat sebevraždu a pak ukradne jeho mrtvolu, aby ji mohlo se všemi poctami pohřbít?“

„Mohli bychom po té mrtvole pátrat,“ navrhl Šufoj.

„Nebo poslat někoho do Isidina chrámu či jinam, kde se léčí, aby zjistil, jestli tam někdo s takovým poraněním nepřišel.“

„Hledat mrtvolu by bylo moc těžké,“ zamumlal Amerotke. „A osobu, která přišla o prst, mohl ošetřovat nějaký místní felčar. Jsem přesvědčený, že prst patřil ženě, ale i kdyby zašla do Isidina chrámu, co by tam asi o sobě řekla?

Ne, mě teď nejvíc zajímá, co drží Sebaus pohromadě. Jaké neviditelné pouto to může být? Ano,“ Amerotke poklepal na stůl. „Rád bych, Šufoji, abys mi zítra po zasedání soudu zjistil všechno, co můžeš, o tom strážném, o jeho rodině, přátelích, příbuzných. A totéž o Mafdetovi. A nakonec,“ soudce ukázal na papyrové svitky na stole. „Chci, abys prošel seznam všech, kdo byli kdy zapletení do chrámových loupeží. Každý je z jiné vrstvy, jsou to obchodníci, písaři, úředníci. Někteří bydleli v Thébách, jiní jsou z Memfidy, ale zase se ptám: Existuje nějaké pouto, které je váže dohromady? V tomhle je něco, co si Sebaus nepřeje, abych věděl, a proto mi usiluje o život.“

Šufoj přikývl. Amerotke chtěl pokračovat, ale dostavil se jeho dveřník a sdělil, že venku čeká vrchní písař Menna a paní

Luperna. Amerotke protáhl obličej, ale požádal sluhu, aby je uvedl. Jeho hosté byli v ohromných rozpacích, a když je usadil, neustále se omlouvali, že ho vyrušují.

„Já ti, můj pane, přicházím něco ukázat,“ prohlásil Menna a stíral si pot ze své drsné hranaté tváře. Rychle střelil pohledem po paní Luperně; ta přikývla. „Pořád jsem se nemohl smířit s důkazy ohledně toho vaku. Ale procházel jsem pánovy papíry a dostal jsem se i k jeho pamětem.“

Menna otevřel kožené pouzdro na písemnosti, které měl na klíně, a vyňal z něj několik papyrových svitků, svázaných dohromady. „Jsou věnovány Božské. Paní Luperna si myslí, že bychom je měli předat do paláce. Ale stejně jsem se chtěl přesvědčit, kam až generál Suten došel.“

Menna chvíli spisem listoval a pak jej podal Amerotkeovi.

Přitom prstem ukázal na jednu pasáž. Písmo bylo nové, hieratické, text byl psán červeným inkoustem, i když pro některé jména a termíny použil generál Suten staré hieroglyfy.

Amerotke předčítal nahlas část, kterou mu Menna vyznačil. „Studoval jsem Knihu o pouti do věčnosti.“

Amerotke tázavě vzhlédl.

„To je takové pojednání o tom, co se děje, když duše putuje do Západní země,“ vysvětlil mu Menna.

Amerotke pokračoval. „Uvažoval jsem o Pojídači věčnosti.“ Trochu se zašklebil nad tím starodávným pojmenováním boha Osirida. „Když slunce zapadne a setká se se Strážci noci, vracím se do té pekelné jeskyně a všude

okolo mne se plazí hadi. Chladná hrůza mého strachu mi svírá srdce, ale ty noční můry mě neopouštějí ani za dne.

Nemohu se projít po poli, aniž bych pátral po hadech.

Nemohu si odpočinout ve stínu stromu, svírá mě strach.

Hovořil jsem s vymítači a léčiteli, ale nedokázali mi pomoci.

Přinášel jsem oběti Velké Matce, moudré Isis, a to mi přineslo částečnou úlevu. Také velekněz Impuki se mi snažil pomáhat.

Radil mi, abych se choval jako voják, ale abych byl opatrný.

Mám v sobě démona, který pronásleduje mou duši. Musím se s tím chmurným zabijákem utkat. Musím ho vylákat ze světa stínů. Já, generál Suten, musím ukázat, dokázat, že život je víc než jen strach ze smrti…“ V těchto místech rukopis náhle skončil. Generál Suten napsal pět hieroglyfů a mezi nimi znovu a znovu vpisoval slovo hefau, had. Amerotke vzhlédl.

„Ze začátku jsme s paní Lupernou nedokázali pochopit, že by si generál Suten mohl vzít život,“ vysvětloval Menna.

„Mluvil s tebou manžel o svém strachu?“

„Každou chvíli,“ odpověděla paní Luperna. „To byla věc, o které se dokázal bavit donekonečna. Loni jsme si vyšli na procházku k řece. Já jsem mu vykládala, jakou jsem kdysi měla hrůzu z plavby přes Nil, zvláště v těch lehkých člunech nebo bárkách. Když jsem byla malá holčička, vždycky jsem kvůli tomu plakala. Můj muž mě objal kolem ramen.“ Paní Luperna se rozeštkala. „A řekl mi, abych se svým děsům postavila, tak jako to jednoho dne musí udělat i on. Já jsem si nikdy nepomyslela, že to myslí doslova,“ dokončila už

zlomeným hlasem.

Amerotke svinul generálovy paměti a položil je na stůl.

„Mohl bych si to půjčit?“ zeptal se. Luperna přikývla.

„Taky jsem hovořil s Hebajem,“ promluvil zase Menna.

„Můj pane, on před tebou zítra stane u soudu. Jestli dovolíš, byl bych rád jeho obhájcem.“

Amerotke s tím souhlasil. Ti dva už se chystali odejít, když soudce mimoděk přejel rukou přes pečeť, ležící na stole.

Zvedl ji a zavolal je zpátky.

„Tvůj manžel, paní Luperno, byl vysoce postavený generál. Byl nositelem královské propustky, velké egyptské pečeti.“

„Ale on už byl na odpočinku,“ připomenul mu Menna.

„Když se vzdal svého úřadu, pečeť byla zlomena a vrácena do paláce Božské.“

„Přátelil se tvůj manžel s veleknězem Isidina chrámu, vznešeným Impukim?“

„Měl ho rád,“ souhlasila paní Luperna. „Často se s ním chodil do chrámu radit. Teď už chápu, proč. Ty žaludeční křeče vyžadovaly léčení. Také chodil studovat do jejich knihovny, sbíral tam údaje ke svým pamětem. Myslím, že byli s veleknězem spíš dobří známí než přátelé.“

Amerotke oběma poděkoval a vyprovodil je do zahrady.

Tam už na ně čekal jeho dveřník. Sotva se vrátil do své pracovny, kde už Šufoj nakukoval do pamětí, dveřník už byl zase zpátky s tím, že u brány stojí paní Netba a nutně si

potřebuje se soudcem o něčem důležitém promluvit.

„Nu tak ji uveď,“ povzdechl soudce. „Vypadá to, že se mnou dnes potřebují mluvit celé Théby.“

Vzápětí už vklouzla do místnosti paní Netba v bohatě skládané róbě, provázená cupající malou služtičkou. Bez vyzvání usedla do velkého křesla za Amerotkeovým stolem a pokynula služebné, aby se jí schoulila u nohou. Zvedla ruce s nehty nalakovanými temně rudou barvou.

„Já vím,“ pohlédla na pobaveného soudce, „jak moc máš práce, můj pane, ale prostě jsem za tebou musela zajít. Slyšela jsem o tom, co všechno se v Thébách děje.“ Naklonila se blíž.

„Každý o tom mluví, myslím o tom, jak tě přepadli, a o těch úmrtích v chrámu. Vždycky jsem říkala svému nebožtíkovi otci, ačkoliv on vždycky předstíral, že je hluchý, že to tady jde od desíti k pěti. Tak… nu ano, já vím, že máš moc práce, “

„To mám,“ přerušil ji Amerotke.

„Tak tedy, můj otec –“

„Paní Netbo. Já jsem byl v Isidině chrámě. Mluvil jsem s veleknězem Impukim i s Písařem mrtvých. Tvůj otec, nechť blaženě odpočívá v Osiridově říši, měl těžce nemocný žaludek a to ho zabilo. Dostalo se mu nejlepší možné léčby, ale přesto zemřel, a jeho tělo teď se vší úctou upravují v Domě mrtvých. A co se týče jeho daru pro chrám, to bývá dost obvyklé a –“

„Já vím,“ zatřepetala víčky paní Netba. „Ale když jeho

smrt přišla tak náhle.“ Tvář se jí zkroutila žalem. „Jen jsem se s ním chtěla řádně rozloučit. Víš jistě, že je to tak, jak říkáš, ctihodný soudce?“

„Má paní, přísahal bych na to.“

„V tom případě…“ Vztáhla k Amerotkeovi ruce, aby je mohl políbit. „Děkuji ti za tvou námahu. Asi jsem byla příliš ustrašená.“

„Paní Netbo?“

Otočila se, s rukou už na závoře dveří.

„Proč tě vlastně napadlo Isidin chrám z něčeho takového podezírat?“

„Kdysi jsem měla starou pradlenu,“ protáhla obličej. „Víš, jednu z těch ženských, co ti vlastně připadají staré celý život.

Jmenovala se Klija a byla svobodná. Přede dvěma roky onemocněla a opustila svůj domek, který doposud stojí za mým plotem. Říkala, že odchází do chrámu Isis. Dotazovala jsem se na ni u Písaře mrtvých, ale on o ní neměl žádný záznam. Říkala jsem si, že je to divné, protože mi určitě říkala, že tam jde. Chci říct, kam jinam mohla jít?“ pokrčila rameny paní Netba a otevřela dveře.

Džed, bratranec strážného, kterého zabili poblíž Krokodýlího jezírka na Místě krvavých hostin, se cítil blažený a spokojený.

Seděl ve svém pestrobarevném pavilonu vzadu v malé zahrádce, která obklopovala jeho dvoupatrový dům na severovýchodním konci Théb. Koutek pro dobré zdraví, tak

tomu říkala jeho žena. Městská třída venku a ulice, které k ní vedly, byly prostorné, dlážděné čedičem a lemované hustými stromy. Odstrčil talíř s kachnou a cizrnou a sáhl po poháru vynikajícího vína. Miloval večer, to posezení na sklonku dne.

Vyhlížel pootevřenými dveřmi ven, vítr mu čechral lehké roucho, a když padla tma, viděl na nebi hvězdy. Pes, malý chrt, který hlídal v zahradě, zaštěkal a začal vrčet. Dneska večer bude mít plno práce, bude honit ženetku a mangustu, které se přicházely koupat v jeho jezírku, lezly po stromech a vybíraly z hnízd vajíčka nebo malé ptáčky. Jenže psí vrčení Džeda stejně rozčilovalo. Něco se dělo, ale nedokázal uhodnout, co to je. Nebezpečí, které se nedalo pojmenovat.

Ach ne…

Přičichl k vínu. Když ještě sloužil v armádě, jeho velitelé vždycky tvrdili, že Džed sice nedokáže ani trochu samostatně myslet, ale rozkazy plní dokonale. Otřásl se a přivřel oči; zítra bude zase pracovat na zahradě a pečovat o své milované úly.

Jako voják sloužil v Anubidově pluku, ale teď se považoval za nejlepšího včelařského odborníka. Včely mu tou svou vojenskou organizací úlu, bezvýhradnou poslušností a podřízeností královně vlastně připomínaly armádu. Džed dovedl na první pohled poznat odlišnosti mezi jednotlivými druhy včel, ať už podle nepatrných rozdílů v délce křidélek nebo podle zabarvení bříška. Věděl, jak vyčistit úly kouřem, uměl dokonce napodobit bzučení královny, aby mohl roztřídit med a ovlivnit jeho hustotu. Považoval se za opravdového

ftui, mistra včelaře, a doufal, že ho přijmou do cechu včelařů.

Jednou navštívil Dům života ve velkém Isidině chrámě a dozvěděl se tam, že faraon se kdysi nazýval „Jeden z včel“.

Líbila se mu pověst o tom, jak se bůh Re rozplakal a zlaté slzy z jeho očí se proměnily ve včely.

Džed uchopil hrníček medu a čichal jeho jemnou vůni.

Pouhý pohled na tu vonnou substanci jej blažil na duši. Když

odešel od vojska, vložil tu malou částku, kterou našetřil, do pěstování zeleniny a prodával ji v malém stánku na jednom tržišti. Ale zahradu napadla plíseň a Džeda i s rodinou čekala černá budoucnost. Nakonec zašel do Heti, spolku veteránů, s prosbou, aby mu pomohli uživit rodinu. Brzy nato ho jedné noci přepadli černě oblečení násilníci, kteří ho odvlekli přes celé Théby na jakési opuštěné místo. Tam ho záhadná skupina lidí podrobně vyslýchala a pak mu sdělila, že se jeho osud brzy změní. Nejdřív ho tahle nová situace k smrti vyděsila, ale pak se objevilo pár měďáků tamhle, pár stříbrňáků onde, a jeho život se opravdu měnil. Začínal bohatnout. Chetra mu poradil, aby lidem namluvil, že dědil po nějakém bohatém příbuzném, který žije kdesi ve Velké zeleni. Džed poručil manželce, aby byla zticha, aby se ho na nic neptala ani neslídila, a sousedům aby prostě říkala, že se na něho usmáli bohové.

Jeden úkol následoval za druhým: zásilka, kterou bylo třeba někam doručit pozdě v noci nebo před rozedněním.

Objevovali se náhodní návštěvníci s maskami na tvářích,

pošeptali mu pokyny a zmizeli jako pára nad hrncem. Džed se setkal i s Chetrou. Bylo to na takovém ponurém místě, v nepoužívaném Chnumově chrámě. Chetra seděl ve stínu, zatímco Džed klečel s hlavou skloněnou před ním. Neslyšel zřetelně jeho hlas. Dokonce nemohl ani říct, jestli je Chetra muž nebo žena. Všechno, co mu utkvělo v paměti, byla pronikavá vůně jasmínu. Byli tam i další lidé, ale všichni byli stejně jako Džed maskovaní, s kápěmi na hlavách. Tak to prostě chodilo. Kdyby byl někdo z nich zatčen, nemohl by prozradit své komplice prostě proto, že žádného z nich neznal.

Tak jako ostatní dostával i Džed rozkazy, kdy a kam se má dostavit. Přišel vždycky přesně ve stanovenou dobu a ostatní se k němu připojili. Někdy byl velitelem on, někdy velel někdo jiný. Ze začátku vykrádali paláce, bohaté domy na druhém konci Théb, ale nakonec došlo na hrobky a potůček bohatství se změnil v příval. Džed se zpočátku hrozně bál. On i jeho kumpáni se pohybovali jako včely, ano, usmál se v duchu Džed, jako včely z úlu, mlčenliví a hroziví následovali svého vůdce skalami a písečnými přesypy. Noční vzduch na nich zmrazil pot. Vstoupili do Údolí králů, na to tajemné území, a šplhali po jeho srázech, pátrajíce po tajných vchodech.

Při první takové výpravě byl Džed tak vyděšený, až se bál, že omdlí. Ten ostrý chladný vítr, příšerný řev nočních šelem a zničující strach, že je dopadnou stráže. Ale nakonec se to podařilo. Stráže se dívaly jiným směrem a Džed nemohl

věřit svým očím, když je jejich vůdce dovedl k něčemu, co vypadalo jako neprostupná skalní stěna, a náhle zmizel v nenápadně skrytém vchodu. Když už se ocitli v nitru faraonovy hrobky, Džedův strach vzrostl ještě víc. Byly tam pasti, kterým bylo třeba se vyhnout, skryté jámy s ostrými kůly, falešné dveře, které vedly do prázdna, visící lana, která mohla při pouhém doteku nechat ze stropu spadnout obrovské balvany, a nakonec komora hemžící se jedovatými hady. Bylo to místo utajených hrůz a temnoty, rozptýlené jen paprskem světla z pochodně, který vytvářel na stěnách blikající živé obrazy. Pět z jeho kumpánů tu noc zahynulo, ale Chetra nechal jejich mrtvoly vynést ven. Předem jim totiž slíbil, že ať budou živí či mrtví, bude o ně jaksepatří postaráno.

Když se dostali do hrobek s poklady a začali je bezohledně plenit, Džed na svůj strach brzy zapomněl. Křesla a stoly vykládané zlatem, drahocenné skříňky ze stříbra a slonoviny, plné drahokamů, nádoby přetékající nádhernými šperky. Naplnili si vždycky vaky a odešli stejnou cestou, jako přišli. Chetra zorganizoval všechno: podplacení stráží a úředníků, převoz zboží z jednoho nevěstince do druhého, předání kořisti tam, kde si ji mohli obchodníci a zájemci o koupi převzít a odvézt si ji. Džed sehrál poslušně svou roli.

Někdy byl v pokušení nechat si nějakou tu náušnici nebo náramek s drahokamy, ale věděl, jak je to nebezpečné. Při druhé loupeži, jíž se účastnil, dva jeho druhové takovou věc provedli: každý si strčil za opasek malý kousek stříbra. Chetra

je oba přistihl, nechal je svléct a zbičovat, a pak byli v poušti naraženi na kůl a ponecháni nočním šelmám, aby si na nich pochutnaly.

Loupeže se staly běžnou záležitostí. Džed se domníval, že poznává některé z těch, s nimiž pracoval, staré kamarády z pluku, ale nikdy se neodvážil o tomhle tajném životě promluvit v krčmě nebo v nálevně. Ale stejně si byl jistý, že někteří kumpáni, kteří s ním teď popíjejí, jindy coby temné postavy zlézají svahy Údolí králů, aby vyplenili Domy věčnosti. Pár z nich nedokázalo utajit své nově nabyté bohatství, tam se asi stala chyba, a Amerotke, ten vlezlý soudce ze Síně obojí pravdy, jim jejich loupeže definitivně zatrhl, zatahal za nějakou uvolněnou nitku a celou tu pleteninu pomalu rozpáral. Velké spiknutí bylo odhaleno.

Řada úředníků, obchodníků, vojáků byla zatčena a uvězněna za jedinou noc nebo před svítáním, jejich domovy prohledány. Vězně odvezli do královských kasáren nebo do Domu okovů pod chrámem Maat. K tomu ještě kurtizány a prostitutky, chrámoví hudebníci, penězoměnci z tržiště: zkrátka v Thébách snad neexistovalo povolání, které by nebylo namočené v kupování a prodávání ukradených věcí.

Ale ze Sebausu nebyl zatčen ani jediný. Samozřejmě, usmál se Džed, jak by mohli popsat někoho, koho neznají? Jak můžete zatknout někoho, kdo je vždycky od hlavy k patě zahalen do černého?

Thébami se plížil strach, ale Džed jen pozoroval

a poslouchal. S loupežemi se samozřejmě na čas přestalo.

Jeho ale zase povolali do polorozpadlého Chnumova chrámu.

Chetra se tam dostavil a vydal rozkazy, které se nedaly odmítnout. Džed dosáhl určitého úspěchu: útok na Amerotkea se sice nepodařil, ale zařídil aspoň smrt té děvky Sítie a navštívil svého bratrance od chrámové stráže. Tam to vyšlo skvěle, i když bratránka je pochopitelně škoda. Mohl si vydělat ještě víc stříbra a stát se členem Sebausu. Jenže on řekl Džedovi, že víc už udělat nechce, a Džed dostal nový příkaz, aby udeřil, a to tvrdě. Vzpomínal na události toho rána, jak zaútočil na Místě krvavých, na ty muže i na svého bratrance. A jak získal zpátky mrtvého kumpána, jehož

pravou totožnost vůbec neznal. Tělo odvezli do Chnumova chrámu, ale ještě než tam odjeli, poodhalil roušku a spatřil tvář, kterou poznával: veterána, kterého vídal v pivnici u holičova stromu na Náměstí stříbrníků.

Džed se napil. Zahrada podivně ztichla. Dokonce ani slabé zvuky hudby z domu už nebylo slyšet. Neříkala jeho žena, že se chystá cvičit na harfu? Nadzvedl se na židli. Byl si jistý, že zaslechl zakničet svého psa. Odložil pohár a ruka mu sjela k noži na stole, když vtom se rozletěly dveře a po schodech pavilonu vešel Amerotke, nejvyšší soudce Síně obojí pravdy.

Džedovi hrůzou vyschlo v ústech, byl tak vyděšený a ohromený, že strnul přikrčený nad sedátkem. Není to jenom zlý sen? Soudce na něho shlížel, jednu ruku trochu natáhl

a druhou si poklepával na svůj pektorál na prsou.

„Cože?“ Džed klesl zpátky na židli, zatímco soudce sebral ze stolu dýku a přehazoval si ji z ruky do ruky. Přitom zblízka zkoumal Džedovu tvář, jako kdyby si chtěl zapamatovat každý detail.

„Máš oči zabijáka,“ poznamenal tiše po chvíli. „A ústa člověka, který nezná slitování.“ Usedl na lavici a ukázal dýkou na Džeda. „Nesetkali jsme se už někdy? Ale jistěže ano. To tys pronikl do mé pracovny v chrámu bohyně Maat?

To tys byl u toho, když byla otrávena Sítia?“

Džed si připadal jako v děsivém snu. Pokusil se uchopit pohár, ale vyklouzl mu z prstů a spadl na zem.

Amerotke se pousmál a otevřel dveře dokořán, aby Džed uviděl syrského lučištníka hned za nimi. „Má na tětivě šíp.

A tady okolo pavilonu je jich víc. Mají přísný rozkaz zatknout tě živého. Ne, nebuď neklidný.“ Znovu se pousmál. „Tvá žena, děti a služebnictvo jsou v pořádku, pod dozorem stráží v tvém domě. Toho psa je mi líto, ale znám dobře tenhle zabijácký typ, podobají se svému pánu. Prosím,“ zvedl ruku.

„Jenom mi nelži. Nechtěj protestovat a ohánět se zákonem o rušení soukromí. Vím o tobě všechno. že jsi bývalý voják, který najednou záhadně zbohatl. Vím o tvých kamarádech a příbuzných, včetně tvého drahého mrtvého bratrance, který byl členem mé chrámové stráže.“ Amerotke popotáhl nosem.

„Dnes navečer jsem navštívil jeho snoubenku. Ubohé děvče, bez přestání plakalo. Pověděla mi všechno o tvé návštěvě.

Bylo to těsně předtím, než mě napadli a než byla ve vězení zavražděna Sítia. A potom, cos za ním zašel podruhé, byl jistý vězeň v Domě okovů nalezen mrtvý. Podplatil jsi bratránka, že ano? Poručil jsi mu, co má udělat, jenže on nebyl tak otrlý zabiják jako ty. Začal být vystrašený a poplašený.“

Amerotke upustil dýku na zem a Džed při tom třesku nadskočil.

„Tvůj bratranec řekl, že nesnáší tvoje návštěvy a že už tě nikdy nechce ani vidět. Bylo už jen otázkou času,“ pohrával si s šerpou okolo pasu, „kdy se s tím někomu svěří. Teď už víš, že to byla chyba, ne?“ Přivřel oči. „Anebo ti to ještě nedošlo?“

Amerotke se naklonil dopředu a kázal Džedovi jako učitel zabedněnému žáčku.

„Bylo jasné, že tvůj bratránek musel být podplacený. Byl jediný, kdo hlídal tu celu, až na kapitána Asurala, a za toho bych dal krk. A teď je tvůj příbuzný mrtvý. Nutně musela přijít doba, kdy začnu klást otázky. S kým mluvil? Kdopak ho navštívil?“

Džed strnule seděl, ale byl tak napjatý, že ho do lýtek chytala křeč. V duchu si nadával za svou strašlivou hloupost.

Udělal chybu, ale i Chetra chyboval, co už s tím teď může dělat? Sotva dokázal dýchat. Samozřejmě, nikdo ze Sebausu nesmí za žádných okolností ukázat ostatním svou tvář, a pokud ano, tak jen při zvláštní příležitosti. Chetra musel být bezradný. Ale co on? Co když ho Chetra už odsoudil k smrti,

jenom to nestačil zařídit dost rychle? Byla tohle ta chyba?

„Vím s naprostou jistotou,“ pronesl soudce, zvedl nůž

a balancoval jím v ruce, „vím jistě, Džede, že kdybych za tebou dnes večer nepřišel já, přišli by jiní. Ukázal jsi svou tvář, prozradil jsi bratranci ke komu patříš. Všechno by bylo dobré, jenže on nebyl ochoten spolupracovat dál. Ty jsi to oznámil Chetrovi a ten nařídil, že musí zemřít!“ Amerotke se usmál. „Stejně jako teď nařídil tvoji smrt. Kdybych tu nebyl, přišli by tví kamarádíčkové ze Sebausu. Zabili by tebe, tvou ženu, dítě, služebnictvo i tvého psa. Kdo ví,“ ukázal na nůž, „třeba už ti zabijáci vědí, že jsme tady. Takže, na kterou stranu teď skočíš?“

Amerotke se odmlčel, protože do pavilonu přidusal po schodech Šufoj. Amerotke si poslechl, co mu pošeptal, a pak znovu promluvil.

„Nenašli jsme nic, Džede,“ vzdychl. „Až na pár památek z doby, kdy jsi ještě bojoval za Božskou, a ne proti ní. Tak mi pověz, kde schováváš své bohatství? A všechny ty skaraby?

Někde musíš mít svoji skrýš. Co myslíš ty, Šufoji, kde ji má?“

Džed hleděl na ohavně zmrzačeného trpaslíka a ten mu upřený pohled bez mrknutí vracel.

„Myslím, můj pane, že bychom ho měli zabít. On chtěl přece zavraždit tebe. Možná bychom ho měli zmučit, odvézt do Rudé země a tam ho na chvíli zakopat do žhavého písku a dívat se, jak se mu zamlouvá, když se peče.“

Džed se pokusil polknout, ale nešlo to. Šufoj dupl

sandálem na dřevěnou podlahu. Pohlédl dolů na své nohy a zašklebil se.

„Můj pane, proč on sem vlastně tak rád chodí?“ zeptal se a ukázal na prkna. „Myslím, že to, co hledáme, leží rovnou pod námi.“

CHENRIT: staroegyptsky „vězení“

Leopardí sál v královském paláci bral každému dech svou nádherou. Stěny, podlaha i strop byly ze slonovinově bílého mramoru, na němž v rozličných pózách číhali, spali, vyskakovali nebo se plížili leopardi, vymalovaní v různých barvách: rudí s bílými skvrnami, zlatí se zelenými skvrnami nebo sytě žlutí s černými skvrnami; všechny ty úchvatné šelmy zobrazili nejlepší egyptští malíři. Amerotke vždycky věřil, že kdyby jen trochu přimhouřil oči, ohromné kočky by najisto ožily. Na druhé straně sálu bylo veliké okno s vyhlídkou na květinové záhony palácových zahrad. Sál byl naplněn vůní kvetoucích keřů, která se mísila s nejrůznějšími parfémy z malých nádobek, umístěných v nesčetných výklencích po stěnách. V sále nebylo mnoho nábytku, ale všechny

kusy

byly

z leštěného

akáciového nebo

sykomorového dřeva, s hranami, nožkami a opěradly

vykládanými vybranou slonovinou a stříbrem. Po obou stranách dveří stály kobaltově modré květináče s bohatou kanaánskou půdou, ze které vyrážely čerstvé živé rostliny.

Dveře do velikého sálu byly zamčené a hlídané, aby tam Hatusu, král i královna Obojí země, faraon egyptský, mohla nerušeně plavat v umělém obdélníkovém jezírku. Voda v něm byla průzračně modrá a na hladině pluly ty nejkrásnější květy bílého lotosu. Královna plavala hbitě jako delfín, těsně pod hladinou, dlouhými, zdánlivě línými tempy dosahovala obdivuhodné rychlosti. Amerotke se zhluboka nadechl a snažil se nedat najevo, jak trapně se cítí. Na druhém konci umělého jezírka seděl na podušce Senenmut, Hatusin milenec a velký vezír, a pozorně sledoval každý pohyb své královny.

Ta se znovu otočila a odrazila se od stěny jezírka, prudce projela vodou, až se černé vlasy kolem ní rozevlály do všech stran. Když dospěla k vzdálenému konci, chytila se pozlaceného okraje a vztyčila se. Jednou rukou si stírajíc vodu z těla, přitiskla se k okraji jezírka a zadívala se na svého nejvyššího soudce.

„Vypadáš unaveně, drahý příteli.“ Hatusiny rty se usmály, oči však zůstaly vážné. „Přinesl jsi mi nějaké novinky? Už

konečně můžu přibodnout všechny ty lupiče na skály nad Údolím králů?“

„Nepřinesl jsem nic víc než informace, ó Božská.“ Hatusu popadla zlaté důtky ležící na kraji jezírka a prudce jimi švihla proti Amerotkeovým kotníkům. Soudce nehnul ani brvou.

„Božská paní, jestli tohle uděláš ještě jednou…“

Hatusu na něj nejdřív zlostně pohlédla, potom se však tiše rozesmála, vyskočila a nazula si na nožky sandály se zlatými řemínky. Zamířila k Senenmutovi, který už stál připraven s plátěným ručníkem, aby ji osušil. Amerotke se otočil zády a přistoupil k oknu. Podle hvězd a chladného nočního vzduchu odhadoval, že už musí být hodně po půlnoci. Božská má pravdu, je opravdu unavený. Zašel za ženou a dětmi do jejich pokojů, ale jeho návštěvu přerušil Senenmut se vzkazem od Božské: okamžitě ho chce vidět. „Víš, že je nezdvořilé obracet se k Božské zády?“

Amerotke si povzdychl a otočil se. Hatusu v rouchu z průsvitného plátna už seděla se zkříženýma nohama na stoličce a spolu se Senenmutem mlsala z talířku slazené datle.

Vezír poklekl u jejích nohou a nalil víno do tří pohárů. Hatusu pokynula prstíky a hodila na zem vedle sebe podušku.

Amerotke usedl a hned dostal do ruky pohár.

„Nejsi snad potěšen, že mě vidíš?“ naklonila k němu Hatusu stále ještě mokrou hlavu a schválně se otřepala, aby Amerotkea postříkala.

„Mé srdce je blažené a má duše zpívá,“ Amerotke odříkával obvyklý dvorní rituál bezvýrazným a monotónním hlasem. „Tvoje záře, ó Božská, posiluje mé údy a moc tvého úsměvu –“

„Díky,“ přerušila ho stroze Hatusu. „Rozumím tomu, co chceš říct, Amerotke. že jsi unavený, znechucený, že máš

strach a chce se ti spát. Tak mi už konečně pověz, co se stalo.“

Amerotke jí vylíčil vraždy v chrámu bohyně Maat.

Vysvětlil jí, že strážný, který zavinil smrt uvězněného bandity ze Sebausu, musel být podplacený nebo vyděšený výhrůžkami. Což se potvrdilo tím, že on sám byl posléze zavražděn také.

„Takže jsi toho Džeda zatkl?“ konstatovala Hatusu. „A je mrtvý?“

„Ne, umístil jsem jej a celou jeho rodinu ve svém domě.

Kapitán Asural má přísné rozkazy. žena a děti mají být zavřené a hlídané. Vězeň bude zamčený v mém sklepení a přísně střežen. Dva muži budou nepřetržitě uvnitř s ním a dva venku. Asural za žádných okolností nesmí opustit dům.“

Hatusu odložila pohár s vínem.

„Patří určitě k tomu Sebausu?“

„Ó, ano,“ potvrdil Amerotke. „Kopali jsme pod jeho zahradním pavilonem a našli jsme tam kožený vak. Bylo v něm všechno, co takový vrah potřebuje: černý převlek, dýka a váček se skaraby s motivem klečícího lukostřelce.“

„A?“ nevydržel to Senenmut.

„Dvě věci vzbudily moji zvědavost.“ Amerotke naznačil svým pohárem přípitek velkému vezírovi. „Tou první byla pečeť, povolující Džedovi vstup do Isidina chrámu, tabulka z keramické hlíny s Paserovým znakem.“

„To je jeden z nejvyšších kněží, tajemník vznešeného Impukiho.“

„Džed se vymlouval, že jeho otec ležel v Domě soumraku a on že ho tam často chodil navštěvovat. Kvůli tomu prý tu propustku dostal.“

„Věříš mu to?“

„Jeho otec se jmenoval stejně jako on, takže se to dá snadno zjistit. Prý to byl voják a zedník, a proto měl taky práci v domě Božské –“

„Ovšem,“ přerušila ho Hatusu. „Každý voják královského pluku se může hlásit v Isidině chrámě a požádat o léčení zdarma.“

„Proč Džed tu pečeť schovával?“ chtěl vědět Senenmut.

„Jeho otec prý už před třemi záplavami zemřel. Já si ovšem myslím, že Džed tu propustku používal při návštěvách některých svých kamarádů, možná i Mafdeta.“

„Co ještě jsi našel?“

„Plán Isidina chrámu. Ten sice můžeš koupit na všech chrámových nádvořích, jsou tam vyznačeny hlavní kaple a svatyně, ale tenhle byl trochu vylepšený. To mi Džed opět odmítl vysvětlit, jenom opakoval, že jej používal při návštěvách u svého otce. Tvrdí, že nezná ani velekněze Impukiho, ani Pasera a s kapitánem Mafdetem že se nikdy nesetkal.“

„Ten Džed byl taky voják?“

„Ano, sloužil pod generálem Omendapem, stejně jako

jeho synovec, a když nahlédneme do záznamů, také kapitán Mafdet.“

„Ale generál je přece vrchním velitelem egyptských vojsk.“

„Džed tvrdí, že se generál vždycky staral o staré druhy z boje. Taky jsem se ho ptal, jestli znal generála Sutena.

Zavrtěl hlavou. Jednou prý se k němu chtěl obrátit o pomoc, ale vrchní písař Menna ho vyhodil.“

„A co Chetra?“

„Ach ano, náš Strážce bran.“ Amerotke se usmál. „Když

jsem tohle jméno vyslovil, Džed se zjevně vyděsil. Potřásl hlavou a nechtěl už dál říct ani slovo. Šufoj mu vyhrožoval, že bude mučit jeho ženu, ale on jenom zamumlal, že je mu to jedno. Když prý nebude mluvit, zmučí ji, když promluví, zaručeně zabijí jeho.“

„A tvůj závěr?“ nadhodila Hatusu. Podle toho, jak držela hlavu, Amerotke soudil, že se jí to, co se děje, ani dost málo nelíbí.

„Božská, já vskutku nevím. Některé věci už se začínají vyjasňovat. Podle všech důkazů donesl generál Suten ten vak s rohatými zmijemi na terasu sám, což byl pošetilý pokus, jak se vyrovnat s vlastním strachem. Ve svých pamětech připouští, že o něčem takovém skutečně uvažuje. Zítra ráno se znovu sejde soud. Vrchní písař Menna v něm vystoupí jako Hebajův obhájce a žaloba bude odvolána.“

„To si nemyslím,“ namítla ostře Hatusu. „Včera

odpoledne mě navštívil ctihodný Valu. Přinesl mi nový bílý lotos, který má údajně rozkvést v noci, ale to teprve uvidím.

Znáš královského žalobce Valua, je to člověk, který si střeží svá tajemství jako vlastní stín. Řekl jenom, že hodlá položit velmi zajímavé otázky. Měla jsem právě moc práce.“ Hatusu potřásla hlavou. „Možná že jsem se měla vyptávat víc.“

Amerotke měl co dělat, aby zakryl své znepokojení.

Vznešený Valu je velice nepříjemný žalobce. Snad nenašel nějaké nové důkazy? Anebo si prostě ani on, Amerotke, naplno nepřipustil vlastní nevyslovené pochybnosti o generálově smrti? Cítil, že něco opominul, ale neměl tušení, co to bylo. Byl příliš zaujatý událostmi v chrámu Maat.

„A co velekněz Impuki a Isidin chrám?“ zeptal se Senenmut. „Po těch zmizelých hetérách není ani stopy? Ani po tom, proč kapitána Mafdeta tak příšerně zavraždili a proč někdo podpálil jeho dům?“

Amerotke nechal Hatusino pohrdavé syknutí bez povšimnutí a potřásl hlavou. „Všechno, co jsem v Isidině chrámě nadevší pochybnost zjistil, je to, že otec paní Netby zemřel přirozenou smrtí a dostalo se mu té nejlepší péče.

Mezi Mafdetem a Sebausem nějaké spojení existuje, ale nevím jaké. Mohl být zavražděn kvůli nějaké soukromé křivdě, anebo měl Sebaus podezření, že se ho Mafdet chystá zradit, a tak vzal právo do vlastních rukou.“

„A ti vykradači hrobů?“ naléhala Hatusu.

„To jsou korálky na niti, má paní. Přiznávám, že jsem

udělal chybu. Vytrhli jsme plevel, ale kořeny zůstaly v zemi.

Ti, které jsme odsoudili, byli lidé, kteří kořist jen prodávali a kupovali, ale vlastní loupeže prováděl Sebaus. V tom jsem se mýlil, to není obyčejná banda složená z lůzy. Ovládá jej ta osoba, která si říká Chetra. Džed mi toho moc neřekl, ale z toho, co jsem se dověděl, se domýšlím, že většina z těch, co patří k Sebausu, jsou bývalí vojáci. Když musejí opustit královské oddíly, nastanou jim trpké časy. Jsou to ještě schopní, silní muži, uvyklí nebezpečí a zvyklí plnit rozkazy.

Domnívám se, že se navzájem neznají, že vždycky jen dostanou příkaz, aby se v určitou hodinu shromáždili na určitém místě, kde se dozvědí, co přesně mají dělat. Je o ně dobře postaráno a dostávají zaplaceno. Za každou práci obdrží bohatou odměnu, ale ovládáni jsou s nemilosrdnou krutostí.“

„Kde se scházejí?“

Amerotke potřásl hlavou. „To nevím. A ani nedoufám, že se nám podaří na to přijít. Rozkazy vydává Chetra. Jeho, nebo ji, musíme chytit. Jakmile bude po smrti, loupeže přestanou.“ Položil svůj pohár. „Principy, podle nichž Sebaus pracuje, jsou prosté a jasné. Jakmile ses jednou účastnil loupeže nebo vraždy nějaké osobnosti, ať už je to chrámová stráž nebo soudce, stáváš se součástí tlupy a není z ní pro tebe úniku. A proč bys taky tlupu opouštěl? Po letech tvrdého života se ti najednou nabízí trocha bohatství a přepychu.“

„Ale kdo tyhle vojáky verbuje?“ otázala se Hatusu.

„Generálové, jako je Omendap nebo Suten?“

„Je to možné,“ připustil Amerotke. „Nebo velekněz jako vznešený Impuki. Mnozí bývalí vojáci navštěvují Isidin chrám. Kapitán Mafdet sloužil v královském vojsku. Ale proč se zastavit tady?“ Amerotke zvedl pohár. „Ctihodný Valu je vrchním thébským žalobcem. Stejně jako já nebo vznešený Senenmut může nahlédnout do armádních úředních svitků a zjistit, kde teď bývalí vojáci žijí.“

„A teď tu máme ještě královské hrobky,“ připomněla jim Hatusu.

„Ano,“ vzdychl Amerotke. „Královské hrobky. Přístupy do nich jsou většinou tajné. Jen málo lidí je zná a ještě méně ví, jaké ukrývají pasti a jaké poklady. Takové záznamy se najdou i v Domě svitků, buďto zde –“

„Nebo v Isidině chrámě,“ dopověděl místo něj Senenmut.

„Kněží se účastní královských pohřbů, často také příprav a úpravy hrobek a pohřebních darů. Jsem přesvědčen, že v mnohých našich chrámech je řada kněží i knihovníků, kteří znají tajemství Domů milionu let.“

„A co ty pečetě?“ vykřikla Hatusu a kousla se do rtu, aby zakryla svůj hněv. „Královské pečetě, zneužívané k vyvážení pokladů za hranice, přímo pod nosem našich celníků a hlídek?“

Amerotke pokrčil rameny. „Já sám takovou pečeť mám, stejně jako velekněz Impuki, generál Omendap, vznešený Valu, vezír Senenmut –“

To už se Hatusu nedokázala ovládnout. Vyskočila a luskla

prsty na Senenmuta, aby ji následoval. U dveří se ale zastavila, něco mu pošeptala a pak s tváří zrudlou vztekem rázovala zpět. Naklonila se k Amerotkeovi a popadla ho vpředu za oděv.

„Já jsem královna. Faraon!“ zasyčela mu horkým dechem do tváře. „Ochrana hrobů mých předchůdců je mým prvořadým úkolem. Musím přimět Lid devíti luků, aby se plazil pod mými sandály jako prach. Ale jak tohle mohu dokázat, soudce, když poklady z hrobů mého otce a děda rozprodávají kramáři na tržišti v Kanaánu anebo je chetitský princ dostane darem jako hračku?“ Zaťala Amerotkeovi nehty do hrudi. Soudce však její ruku odtáhl a pevně ji sevřel.

„Ach Božská, není v tom snad ještě něco víc?“ Na okamžik se odmlčel. „Pohlížíš na ty vykradače hrobů jako na své osobní nepřátele na život a na smrt…“ Ještě nedopověděl, když to zachytil, ten bleskový pohled mezi Hatusu a Senenmutem, pohled plný znepokojení a úzkosti. „Nuže, Božská?“ opakoval.

Hatusu vyprostila ruku.

„Najdi Chetru,“ zasyčela. „A já se budu osobně kochat pohledem na to, jak ho stravují plameny.“

Amerotke se vrátil do svého domu. Sotva však prošel branou, poznal, že se stalo něco hrozného. Asural na něj čekal v zahradě, zatímco ostatní strážci se smolnými pochodněmi se shromáždili na schodech před krytým vchodem. Odkudsi

z nitra domu se ozývalo táhlé, srdceryvné ženské kvílení.

Asural nepromluvil, jen pohozením hlavou naznačil Amerotkeovi, aby ho následoval. Vedl ho kolem domu a pak po schodech dolů do malé podzemní prostory, která sloužila jako vinný sklep. Stavitel využil této přírodní jeskyně a vytvořil v ní čtyři malé komory. V té nejbližší byl vězněn Džed. Asural otevřel dveře, s pochodní v ruce vešel dovnitř a ukázal jí na Džedovu mrtvolu. Stačil jediný pohled. Vězeň měl svázané ruce i nohy, přičemž oběma pouty byl provlečen řetěz, připevněný ke kruhu ve zdi. Džedovi se nějakým způsobem podařilo udělat na dlouhém řetězu smyčku, obtočit si ji kolem krku a prudkým trhnutím se v ní uškrtit. Teď tam stále ještě visel na řetězu, s tváří zkroucenou ve smrtelné křeči.

„Kde jsou stráže?“ vybuchl Amerotke. „Přikázal jsem přece, aby u něj ve dne v noci byli dva muži.“

„Neměli jsme skoro žádnou možnost mu v tom zabránit,“

přiznal Asural. „Byl celkem klidný, když jsme ho spoutali.

Stěžoval si jen, že má hlad a žízeň a že si potřebuje ulevit.

Řekl jsem strážným, připraveným na noční směnu, aby počkali. Dveře jsme samozřejmě nechali otevřené, ale udělal to strašně rychle.“

Amerotke se přikrčil a zkusil pohnout vězňovou hlavou.

Džed se nezadusil, jeho volně se kývající krk svědčil o tom, že má zlomený vaz. Vězně musela přimět k činu nesmírná zuřivost. Zlehka ho popleskal po tváři a pokusil se zatlačit mu

vyděšené oči. Pak tělo odstrčil a vstal.

„Když jsem ho sem vedl,“ svěřil se Asural, „tak mi oznámil, že už je v Údolí stínů, že jeho život skončil. Větší starosti mu dělala jeho žena a dítě, co s nimi teď bude. Stále si vyčítal svou hloupost…“

Amerotke pohlédl na mrtvého vězně. Viděl, že královna měla pravdu. Zatčení jednoho člena pro Sebaus nic neznamená. Aby skoncoval se všemi těmi hrůzami, musí dopadnout Chetru.

„Já jsem zde, ctihodný soudce, trpělivě seděl a poslouchal vše, co bylo řečeno, ale…“ Valu popotáhl a zavrtěl se na svém zvlášť pro sebe vycpaném polštáři. Nositel titulu Oči a uši faraonovy byl dnes v mimořádně škodolibé náladě; teď si pro efekt dokonce dovolil malou přestávku, lehce pozvedl ruku, tak aby každý mohl obdivovat jak překrásně nalakované nehty, tak i třpytivé prsteny. Potom se zadíval na listy papyru, které před ním ležely na malém leštěném stolku. Lehce sklonil hlavu, jako kdyby ztratil nit. Amerotke však věděl svoje. Valu je jako kobra, která svou oběť dlouho pozorně studuje, a teprve potom vyrazí. Po celou dobu, co Menna, trochu směšný ve své rovně zastřižené paruce, přednášel Hebajovu obhajobu, seděl Valu jako měsíček s našpulenými rty. Vrchní Sutenův písař, soudil Amerotke, je člověk, který nepobral právě moc moudrosti a vtipu, je neohrabaný a těžkopádný. Než ho Amerotke předvolal jako obhájce, seděl

mezi paní Lupernou a Hebajem jako veliký, poněkud zmatený hafan. Teď byl splavený potem, černé líčidlo kolem očí mu stékalo po tvářích jako stužky a těžká paruka mu k velkému pobavení diváků pořád klouzala ke straně. Situaci nijak zvlášť neprospěl ani Mennův značně pronikavý hlas. Dokonce i Prenhoe, který tam seděl s ostatními písaři, musel sklopit hlavu a ramena se mu otřásala potlačovaným smíchem.

Přes to všechno však Menna svým ječivým hlasem a s dramatickými gesty přednesl velice chytrou a argumenty podloženou obhajobu. Popsal, jak se našel vak, jak byl plný šupinek hadí kůže, a jak byl přivázaný ke sloupku na terase, tak aby ho skryly závěsy generálova lůžka. Uváděl všechna fakta s důrazem, citoval z pamětí generála Sutena a pověděl soudu, že se starý voják zřejmě rozhodl utkat se svými vnitřními děsy. Pak byli předvoláni velekněz Impuki a Paser, kteří podali svědectví přesnými, ale soucitnými slovy.

Vylíčili, jak je generál Suten v Isidině chrámě navštěvoval a že užíval léky ke zdolávání strachu i na zmírnění křečí v žaludku.

„Zmínil se o svých nočních můrách?“ zeptal se Menna.

„Ó, zajisté,“ odpověděl Impuki. „Je známo, že jedním ze způsobů, jak se zbavit strachu, je utkat se s ním. Každý voják, který prošel krvavou bitvou, to potvrdí.“

Impuki a Paser teď seděli na místech určených pro svědky. Amerotke na ně krátce pohlédl. Sliboval si, že s nimi později, až tahle záležitost skončí, musí promluvit. Ale teď je

přednější Valu. Stále klečel na své podušce s lehce pozdviženou rukou, pak sebou náhle trhl, odhodil dozadu rukávy svého roucha, až zacinkaly náramky a zablýskaly se prsteny. Potutelně se usmíval, což bylo jasným znamením, že past je nastražena. Vzadu v sále poskakoval Šufoj nahoru a dolů jako žabka a na někoho ukazoval, ale v tom natlačeném davu se nedalo rozeznat, kdo by to měl být.

„Ctihodný žalobce,“ vzdychl Amerotke, „všichni čekáme se zatajeným dechem.“

„Můj pane!“ Valuova tvář byla zahalena smutkem, ale očka mu jen hrála. „To je přece příběh!“ začal. „Jak dojemný příběh!“ Úsměv mu pohasl. „A jaká snůška lží!“

„No tohle!“ Hebaj se pokusil vyskočit, ale Menna ho se starostlivým výrazem zadržel.

„Jenom se na to podívejte.“ Valu se napolo otočil k Hebajovi. „Tady se nám pořád plazí hadi, jednou v pytli, podruhé z pytle venku. Ale kde se vzali? To si je snad vyšel nalovit sám generál Suten? Muž se smrtelnou hrůzou z hadů?

Vyjel si se svým vozem do pouště a přivolával je hrou na píšťalu?“ Valu počkal, až smích v soudní síni utichne. „Nebo snad zašel ke krámku na tržišti? Prosil bych dva tucty jedovatých hadů a přihodíme třeba ještě pár škorpionků!“

Valu zdařile napodobil kramářovo huhňavé pokřikování a vyprovokoval tak další výbuch smíchu.

„Tvé žertíky jsou opravdu povedené.“

„Ale kdepak, ctihodný pane soudce, to nejsou žertíky, to

jsou velmi závažné otázky. Kdy získal generál Suten ty hady?

Kde je přechovával?“

Ticho v soudní síni bylo působivé. Valu už se neusmíval, ale poťukával pěstěným nehtem do stolku před sebou.

Amerotke se podíval vlevo. Na okenním rámu tam těsně vedle sebe odpočívaly dvě sněhobílé holubice. Jsou to snad duše dvou mrtvých milenců? Ptáci však poplašeně vzlétli, když Valu zatleskal, a pak přiložil dlaň k uchu.

„Neslyším žádnou odpověď. Soud neobdržel žádnou odpověď, takže mu pravdu musím sdělit já.“ Valu se otočil a přes rameno rozkázal: „Přiveďte svědka jménem Hefau.“

Amerotke překvapeně vzhlédl. Hefau je jméno, přisouzené Velikému hadu neboli Červovi z am-duatu, zásvětí. Muž, který přispěchal, aby na svědeckém polštáři složil přísahu, ale tak hrůzostrašně nevypadal. Měl řídké vlasy a vyzáblou tvář, sluncem opálenou téměř dočerna. Na sobě měl pruhovaný šat obyvatel pouště a v ruce svíral mošnu a hůl, jejíž držadlo bylo vyřezáno do tvaru egyptské kobry s roztaženým límcem.

„Kdopak jsi, Hefaue?“ oslovil ho Amerotke, když svědek složil přísahu.

„Jsem lovec hadů. Některé zabíjím, jiné sbírám. Stahuju z nich kůži a tu pak prodávám obchodníkům.“

„A proč jsi sem přišel?“

„Kvůli němu!“ Hefau ukázal na Hebaje. „Potkal jsem se s ním ve vinárně poblíž Osiridovy sochy, na rohu ulice Rakví

a Města mrtvých. Chtěl, abych mu sehnal nejmíň dva tucty rohatých zmijí, hodně tlustých a plných jedu. Ptal jsem se ho, na co je potřebuje.“

Hefau se odmlčel, kdežto Hebaj vyskočil a ječel, že to není pravda. Teprve když ho soudní zřízenci zkrotili, klesl sluha zase zpátky na podušku.

„Pokračuj,“ nařídil Amerotke.

„Neřekl mi své jméno, ale nabídl slušnou cenu. Povídal, ať hady přinesu do palmového háje hned za sedmým kotvištěm Nilu.“

„Nedaleko domu generála Sutena,“ poznamenal Valu.

„Kdy se to stalo?“ vyštěkl Amerotke. Teď v duchu proklínal sám sebe i ty zatracené události, které ho odtrhly od řešení tohohle případu. Valu samozřejmě jeho slabé místo odhalil. Nu ano, kde vzal generál Suten ty hady? „Nuže?“

pohlédl na Hefaua.

„Tu noc, než generál Suten umřel. Mám svědky,“ drmolil Hefau. „Můj bratr…“

„Ty ses Hebaje vůbec nezeptal, na co ty hady chce?“

„Tenkrát jsem ani nevěděl, jak se jmenuje. A kromě toho, já se zásadně nikdy nikoho nevyptávám. Vydal jsem se do Rudé země, nachytal hady a sešel se s ním, jak jsme se domluvili. Teprve později, když na thébských tržnicích vyvolávali heroldi pána Valua, že generál Suten je mrtvý, začal jsem mít podezření, co se stalo. Přečetl jsem si vyhlášku vylepenou u fontány a –“

„A přišel za mnou,“ zavrněl Valu.

Amerotke musel pozvednout důtky a žezlo, aby zjednal ticho. Když je zase položil, přihlásil se o slovo Menna.

„Můj pane,“ vrchní písař byl očividně rozčilený a zmítal se mezi strachem a zlostí, „snad ten člověk nechce osočit i mne a paní Lupernu?“

„Ne!“ vykřikl Hefau. Ukázal na Hebaje, který klečel s hlavou v dlaních. „Jasně mi řekl, že se to nesmí dozvědět nikdo jiný.“

„Vznešený Valu,“ obrátil se Amerotke na žalobce. „Je tvůj svědek zaplacený?“

„Vznešený soudce,“ Valu rozhodil rukama, „dostane samozřejmě zaplacené výdaje, a pokud se prokáže, že jeho historka je pravdivá, dostane také odměnu jako každý, kdo napomůže k dopadení pachatele.“

Valu dosedl na paty. Jediný zvuk, který se v soudní síni ozýval, bylo Hebajovo kňourání. Menna zakroutil hlavou a Amerotke si všiml, že on i paní Luperna si od obviněného odsedli. Podíval se dolů na Hefaua. Hadí muž vypadal klidně a vyrovnaně a jeho historka dávala smysl.

„Hebaji!“ Amerotke ukázal na obžalovaného. „Hebaji, zvedni hlavu! Chceš snad říct, žes ty hady koupil na příkaz generála Sutena? Musím tě varovat, jestli řekneš, že ano, pán Valu se tě hned zeptá, proč ses o tom nezmínil dřív.“

„Vznešený soudce,“ Menna prosebně pozvedl obě ruce „abychom mohli na takovou otázku odpovědět, musíme mít

víc času.“

„To je pravda,“ prohlásil Amerotke. „A proto jsem rozhodl takto: Hebaji, ty se znovu vrátíš do domácího vězení.

Kdyby ses pokusil utéct, čeká tě smrt. Ctihodný Valu, tvůj svědek,“ usmál se, „stejně jako všichni ostatní svědkové, zůstane pohodlně, ale bezpečně uzavřen v kasárnách medžaje.“

Když Amerotke vstával, škubl sebou, protože ho chytla bolestivá křeč do lýtek. Uklonil se směrem k žalobci Valuovi a vyšel ze soudní síně. Jen co se ocitl ve své soukromé pracovně, shodil soudcovské roucho, pektorál, prsteny i náramky a opatrně to všechno položil na stůl. Dveře se otevřely, ale ještě dřív, než se stačil otočit, poznal podle oblaku vůně, že vešel Valu.

„Velice chytré, drahý příteli,“ obrátil se k němu Amerotke. „Víš jistě, že tvůj svědek nelže?“

„Neklame mě,“ odvětil Valu a bez vyzvání usedl na stoličku. „Je to bývalý voják, sloužil u pomocných pěších oddílů. Umí dobře zacházet s prakem. Na hady používá kožené vaky. Ach!“ Valu zvedl prst. „Ještě než se zeptáš, taky jsem mu ukázal ten kus provazu a jak byl uvázaný. Dokázal uvázat úplně stejný uzel.“

„O tom nepochybuji.“ Amerotke si přejel rukou po tváři.

„Ty si přeješ, aby Hebaje narazili na kůl, že ano? Rád bys dokázal Božské, že její starý generál byl zavražděn a ty že jsi odhalil vraha, který to má na svědomí.“

Valu vstal a Amerotke už v té chvíli své ostré poznámky zalitoval.

„Nezlob se, drahý příteli.“ Soudce k němu vztáhl ruku a Valu ji stiskl. „Já myslel, že ten případ už je vyřešený, ale na tvou otázku jsme skutečně neměli odpověď.“ Nepatrně se pousmál. „Kde vzal generál Suten ty hady?“

„Je v tom ještě něco, ne?“

„Co myslíš?“ zpozorněl Amerotke.

Valu se přisunul blíž. Jeho parfém připomínal Amerotkeovi exotické květy. Vzpomněl si na klevety o tom, že se ctihodný královský žalobce oblibou strojí do ženských paruk a nádherných šatů hetér.

„Slyšel jsem o těch útocích,“ zašeptal Valu. „Ty události v Isidině chrámě.“ Zarazil se u toho jména ze samých obav, aby neurazil nechtěným zašišláním. „Nu ano, jen mě hlídej, milý Amerotke, ale já zas hlídám tebe. Ty víš, že na smrti generála Sutena je něco divného. Něco jsi přehlédl. Já jsem přesvědčený, že Hebaj je vrah. Byl sluhou mrtvého generála.

Ten vak vynesl nahoru ještě před večeří a přivázal ho ke sloupku tam, kde ho zakryjí závěsy. Když bylo po večeři a terasa byla vyklizena, napil se generál Suten svého vína s omamným práškem a usnul. Hebaj vyšel na terasu, vytáhl vak nahoru a vysypal hady kolem dokola spícího pána. Dnes ráno jsem je všechny pozoroval, když přišli k soudu. Menna je nemotorný blázen. Paní Luperna je náramná dáma a Hebaj má na ni zálusk. To je jisté.“

Amerotke se odvrátil a zadíval se na sošku Maat.

„Ale proč nám to takhle neřekl hned?“ nechápal. „Proč neřekl, že ho generál Suten poslal, aby koupil hady a tajně je přivázal ke sloupku? Takovou historku bychom těžko zpochybnili. Musel přece vědět, že ho Hefau pozná. Bylo by snadné s něčím takovým přijít.“

„Právě proto si myslím, že je vinen. Hebaj je úplně zblázněný do ženy svého pána. Jako všichni vrazi i on je drzý.

Myslel si, že to bude vypadat, jako by generál Suten vynesl ten pytel s hady na střechu sám. Kdyby byl dokázal, že on sám na terasu vůbec nešel, a kdyby se nakonec ukázalo, že se generál chtěl utkat s vlastním strachem, což tvrdí Menna, bylo by jen otázkou času, kdy by k témuž závěru dospěl i soud.“

Valu dloubl do soudce prstem. „Abych odpověděl na tvou otázku bez obalu: Nikdo se přece neodváží říct, že o generálově úmyslu koupit hady věděl předem, to by přece nešlo! Jak by se o tom však mohl někdo dovědět, kdyby to generál provedl tajně? Kdyby to někdo zjistil, určitě by se generála vyptával, proč to chce udělat.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Amerotke. „S tím Hefauem udělal Hebaj chybu a zaplatí za to.“

Královský žalobce se uklonil a odešel. Hned nato však se ozvalo další zaklepání na dveře a vešel vznešený Impuki. Už

se netvářil tak přátelsky jako předtím.

„Tvůj trpaslík Šufoj říká, že se mnou potřebuješ mluvit.“

„Ano, to je pravda. Mám pár otázek –“

„Já se teď musím vrátit do chrámu.“ Velekněz sebral záhyby svého roucha a napolo se obrátil na Pasera, který se slavnostním výrazem ve tváři stál za ním. „Máme teď nutnou záležitost, ale pokud nás chceš navštívit tam…“

„Tak to tedy raději běžte,“ souhlasil Amerotke. „Ale budu si s tebou muset pohovořit. Potřebuju, abys mi zodpověděl některé otázky.“

Velekněz pokrčil rameny a právě se obracel k odchodu, když se přihrnul Šufoj, který uváděl generála Omendapa.

Amerotke zavřel dveře a pokynul novému návštěvníkovi, aby usedl.

„Generále Omendape, chápu, že nemáš času nazbyt –“

„Copak si přeješ, Amerotke?“ Generálova kulatá tvář vypadala opravdu vyčerpaně. Hluboko posazené oči měl zarudlé a na bradě, obvykle hladce vyholené, bujelo nevzhledné strniště. „Byl jsem na vojenském cvičení v Rudé zemi. Všechny přístupy do Údolí králů a královen jsou přísně střežené. Božská trvá na tom, že už nesmí dojít k žádným dalším loupežím.“

„Víš, co je Sebaus?“

„Něco jsem o tom slyšel.“

„Víš taky, že jej tvoří bývalí vojáci?“

„Máš pro to nějaké důkazy?“ ohradil se Omendap. „Já vím, kam míříš. Je známo, že o bývalé vojáky se často postarají jejich velitelé.“

„Mám na to spoustu důkazů,“ odvětil pokojně Amerotke.

„Ty a tví důstojníci se staráte o staré spolubojovníky, veterány, kteří dobře sloužili Božské.“

„Víš, jak to chodí, Amerotke. Jsem nejvyšší písař armády.

Od rána do večera po mně něco chtějí. Jednomu sehnat zaměstnání, druhému penzi, třetímu nějaký dárek.“

„Vyznají se bývalí vojáci v hrobkách Údolí králů? Vědí o jejich tajných vchodech? O pokladech, které se tam ukrývají?“

„Možné by to bylo.“ Omendap si setřel pot z čela a poškubával uvolněnou nitkou na oděvu. „Já například takové věci vím, stejně jako někteří moji důstojníci. Vojáci hlídkují při pohřebních průvodech, členové Posvátného houfu doprovázejí mrtvá těla velmožů až na místo jejich posledního odpočinku. Ale stejné vědomosti mají ovšem také kněží, soudci, a dokonce i vznešený Valu. No a koneckonců jsou to vězňové, kdo kope chodby a buduje vstupy do hrobek.“

„Ti ovšem obvykle bývají včas umlčeni,“ poznamenal chmurně Amerotke. „Máš seznam vojáků a veteránů, kterým jsi nějak pomohl?“

Omendap zavrtěl hlavou. „Než bych tohle dal dohromady, trvalo by to snad celý rok. Říkám ti to na rovinu. Dám ti příklad. Mafdet, kapitán stráže Isidina chrámu, byl dobrý voják. Sloužil mně i ostatním, tak jsem mu opatřil to místo.

Ale zařizuju tyhle věci i nahoře na Nilu a dole na Nilu a někdy požádám o pomoc bratry důstojníky. Těch žádostí jsou stovky.“

Amerotke si nalil do poháru vodu. Nabídl i Omendapovi, ale generál zakroutil hlavou.

„Co po mně vlastně chceš, Amerotke?“ Omendap mávl rukou ke dveřím. „Návštěvníci se ti tu střídají jeden za druhým. Proč já?“

Amerotke se zadíval na stěnu za generálovou hlavou.

„Dnes v noci jsem moc málo spal,“ přiznal se. „Takže jsem netrpělivý a vyjadřuji se neomaleně. Znovu a znovu jsem procházel záznamy o těch loupežích. Vzpomněl jsem si na něco, o čem se zmínila ta žena, co ji zavraždili, Sítia. Mluvila o muži jménem Šardana; tenhle bývalý voják, který dozajista patřil k Sebausu, vylupovač hrobů, byl však obžalovaný a odsouzený za něco jiného. Někoho totiž zabil a dostal za to doživotí ve vězeňské oáze. Kdyby byl ještě naživu, určitě bych si ho povolal, ale podle pána Valua přepadli tu vězeňskou osadu Libyjci, kteří povraždili celou posádku i všechny trestance.“

„Ano, vím, slyšel jsem o tom,“ poškrábal se Omendap na čele. „Bylo to dost divné.“

„Proč?“ vybafl na něj Amerotke.

„V těch vězeňských oázách vůbec nic není, jen pár zbraní a troška zásob. A dál, Amerotke, víš přece, jak to tam chodí.

Ti vězňové nesedí zavření, ale jsou tam jako v kleci. Jediná potrava a voda je v oáze. Pokusí-li se utéct, poušť je zabije.

Pokud je ovšem nechytí a neumučí Libyjci nebo pouštní kočovníci.“

„Takže netušíš, proč byla ta vězeňská oáza přepadena?“

„Vždyť ti to říkám, nemám zdání.“

Amerotke si přejel palcem po rtech. „Máme v našich věznicích nějakého vysoce postaveného Libyjce?“

„To nevím.“ Omendap přimhouřil oči. „Většinu válečných zajatců posíláme jako otroky do kamenolomů, tam přežijí sotva rok. Ale počkej,“ zvedl ruku. „Jeden by tady byl, nikdy jsme nezjistili, jak se jmenuje, říkali jsme mu prostě Libyjec. Byl to náčelník, chytili jsme ho, když plenil vesnice na Nilu. Normálně bychom ho okamžitě odpravili.“

„A proč jste ho neposlali do dolů?“

„Protože to byl nějaký jejich urozený hodnostář. Byl by tam dělal jenom potíže. Nebylo by to poprvé, co se tihle otroci vzbouřili. Taky jsme si ho drželi jako rukojmí. Mohlo by se stát, že by třeba zajali některého našeho důstojníka, a pak bychom mohli provést výměnu, muže za muže. Libyjce držíme v oáze Trpká tráva, asi šedesát mil na východ v Rudé zemi.“

„O té jsem slyšel.“ Amerotke vstal. „Generále Omendape, mám k tobě prosbu. Potřebuju tvůj nejlepší vozový oddíl.

Celkem dvacet válečných vozů, do každého dva muže.

Musím toho Libyjce navštívit.“

„Ale proč?“ Omendap se také postavil.

„Musím se ho na něco zeptat. Chci od něj slyšet, proč jeho lidé napadli vězeňskou oázu, když přece museli vědět, že tam nemají co získat.“

„Třeba už je mrtvý.“ Omendap se poškrábal na bradě.

„Vlastně ne, zřejmě opravdu bude naživu. Jinak by mi správce poslal hlášení.“ Podal Amerotkeovi ruku. „Vozy budou připravené do hodiny.“

Později toho dne, když sluneční žár začínal ustupovat, vyrazil z kasáren na východním předměstí Théb Ptahův vozový oddíl, součást Horova pluku. Omendap jej vybral dokonale.

Vozatajové Ptahova oddílu byli nejrychlejší a nejzkušenější.

Jejich koně s prohnutými šíjemi, planoucími nozdrami a sklopenýma ušima, zocelení v bojích, byli odvážní a rychlí.

Vozy, které táhli, měly oblé dřevěné bočnice, tenké zábradlí a obložení ze zlata a elektronu. Byly zhotoveny z dovezeného jilmového, březového a tamaryškového dřeva a šest loukoťových kol umístěných až vzadu zaručovalo jejich lehkost a pohyblivost, takže se staly postrachem nepřátel Egypta. Byl to nádherný pohled; koňské postroje zářily, pera a praporce vlály, svítíce zlatou a černou barvou pluku.

Amerotke se Šufojem dostali vlastní vůz a jejich koně měli modrá a zlatá pera Velkého paláce; pera jim tančila mezi ušima a střapce ve stejných barvách zdobily i kožené postroje.

Oddíl zpočátku projížděl oblaky prachu po rovině pokryté oblázky. Jak se ale slunce začalo sklánět k obzoru a čerstvý vítr vysoušel pot, vozy se vějířovitě rozptýlily a letěly pouští jako šipky; snažily se využít toho čerstvého podvečera, dřív než padne náhlá tma. Každý vůz byl vybaven svazkem kopí

a toulci plnými šípů. Šufoj, který stál vedle Amerotkea, zkusil jeden vyztužený luk napnout veškerou silou, kterou vládl.

Důstojníci byli samí veteráni, zvyklí na pouštní boje a na rychlé změny nelítostného počasí, které v Rudé zemi nastávaly. Střídmě upíjeli vodu z kožených vaků a žaludek uspokojovali skrovnými dávkami sušených potravin z brašen, zavěšených na háku ve voze.

Amerotkeovi zpočátku přišlo nezvyklé opustit hluk a ruch města, vidět nad sebou jen modré nebe s počínajícími červánky a nekonečné pláně všude kolem. Ukázal Šufojovi, jak si má kusem plátna namočeným do vody s trpkou citronovou šťávou chránit obličej proti vířícímu prachu.

Občas zastavili u nějaké pouštní studny, nechali koně odpočinout a pobyli chvíli ve stínu hustých zaprášených palem. Vojáci se na nic nevyptávali. Jejich praporečník dostal rozkaz doprovodit tohoto významného muže k předem určenému cíli, a to také provedou. Když k nim Šufoj přistoupil a snažil se je zatáhnout do hovoru, jen se usmáli, potřásli hlavou a šli si po svých.

Cesta pokračovala. Nejeli vlastně skutečnou pouští, ale jen kamenitou a písčitou planinou, která dělí Nil od vířících písků Rudé země. Zpočátku se zdálo, že divočina kolem nich je úplně opuštěná, ale když zašlo slunce a tma na ni padla jako těžká přikrývka, ožila řevem nočních šelem. Velitel trval na tom, aby jeli co nejrychleji a dostali se co nejdál, ale když

se nad nimi objevily hvězdy, poručil u vchodu do skalní

průrvy zastavit. Amerotke pomáhal vojákům zbudovat noční tábor. Vytvořili z vozů ochranný kruh, do jehož středu uvázali koně, aby je nenapadl lev či hyeny. Zapálili ohně, postavili stráže a lovci sehnali nějaké čerstvé maso. Pak vyprávěli spoustu strašidelných historek o tom, jak všude kolem obcházejí lvi, přivábení vůněmi z připravovaného jídla a štiplavým pachem koňského potu. Nakonec se podělili o maso a zapili je vínem ředěným vodou.

Po jídle ulehl Amerotke vedle Šufoje, kožený vak jim posloužil jako polštář, vojenský plášť jako přikrývka. Spal neklidně, každou chvíli jej probudilo volání stráží nebo děsivé zařvání nějaké noční šelmy. Zato Šufoj spal jako kojenec.

Amerotke ho musel málem násilím vykulit z lože, když se oddíl chystal zase hnout a pokračovat v cestě.

Vedro už bylo nesnesitelné, slunce si počínalo jako nelítostný tyran. Prach vířil jako větrný démon, řezal do očí a vysoušel rty. Když bylo slunce na vrcholu své dráhy, dospěl vozový oddíl k jedné menší oáze. Velitel se s Amerotkem dohodl, že tam počkají do odpoledne, než se trochu ochladí. Když se zase vydali na cestu, připadal si soudce jako omámený.

Dokonce i Šufoj přestal se svým věčným repetěním a zůstala z něj jen malá zaprášená figurka, která stála vedle něho a pevně se držela opratí. Amerotke se snažil vybavit si svůj někdejší výcvik, soustředil se na koně, mírně je pobízel opratěmi a udržoval bezpečnou vzdálenost od vozu, který jel

před nimi. Pokoušel se nemyslet na vedro a prach. Viděl, že se slunce pomalu začíná klonit k západu. Už přestával mít pocit, že jej popohání a postrkuje neviditelná žhavá hůl.

Shodil šátek z tváře, aby si vychutnal chladný vánek, a dopřál sobě i Šufojovi trochu vody a datlí z kožené brašny. Slunce proklouzlo ohnivou září a znovu změnilo barvu pouště. Už

nebyla královstvím oslepujícího a krutého světla, ale spíš zlověstným místem temných skal a tančících stínů.

„Nikdy se nechci stát vozatajem,“ zakňoural Šufoj.

„Jednak jsem na to moc malý, a pak ten vítr…“ Zakryl si rukama obličej. „Ta moje jizva mě mučí víc než bolavý zub.“

Amerotke se snažil trpaslíka zabavit a ukázal na supy, kteří kroužili ve větru vysoko nad nimi.

„Už to nemůže být daleko, Šufoji. Supi se vždycky slétají poblíž oázy. Vždycky si tam totiž najdou nějakou kořist.“

Za malou chvíli, těsně předtím, než všechno pohltila tma, zaslechl Amerotke pokřik a vedoucí vůz se k nim tryskem vrátil zpátky.

„Můj pane!“ Velitel si otřel tvář a ukázal směrem, odkud přijel. „Už jsme skoro na místě. To znamená studenou vodu a čerstvé jídlo.“

Vozy přidaly na rychlosti, koně ucítili vodu a snažili se k ní co nejdřív doběhnout. A pak se objevila oáza, chráněná vysokou dřevěnou hradbou. Otevřel se úzký vjezd a před bránu je vyšel uvítat voják, až na koženou suknici a bílý šátek na hlavě úplně nahý. Po krátkém rozhovoru se brána otevřela

dokořán a válečné vozy vjely do oázy Trpké trávy.

Amerotke už takové hradby viděl několikrát a tahle se od nich nijak nelišila. Dřevěné palisády obklopovaly bezútěšnou oázu s prameny, palmami a hustou vegetací. Strážní i trestanci bydleli v obyčejných chatrčích. Bylo tu malé prostranství pro koně a místa, vyhrazená k vaření a pečení chleba. Oáza byla poměrně čistá, odpadky se vynášely ven a zakopávaly v poušti. Nic však nemohlo zakrýt bídné podmínky, ve kterých tu vězni i jejich hlídači žili. Zdejší vojáci byli žoldnéři, kteří si tu odsloužili své tři měsíce a pak se zase vrátili k posádce někde na okraji Théb. Sami vězňové v potrhaných hadrech tvořili ubohou skupinku. Byli k sobě navzájem připoutáni za kotníky i zápěstí. Jeden od druhého by se nedal rozeznat, nebýt malé tabulky, kterou měl každý zavěšenou kolem krku a na níž bylo uvedeno jeho jméno a číslo.

Amerotke si nejdřív trochu odpočinul a osvěžil se u studny. Navzdory jménu oázy byla voda čistá a sladká.

Ujistil se, že Šufoj má všechno myslitelné pohodlí, a pak zamířil ke stanu hned za branou vězení, kde už na něj čekal velitel stráže a vězeň zvaný Libyjec.

„To jsi vážil tak dlouhou cestu, jen abys mě spatřil?“

Libyjec byl vysoký, měl úzkou podlouhlou tvář, přivřené oči a vysoké lícní kosti. Vlasy měl vzadu stažené do uzlu a jeho oděv tvořil jen obyčejný pruh kůže. Amerotke si všiml, že muž má na svalnatém těle modré a rudé tetování.

„Tak ty jsi ten slavný bijec?“ promluvil úmyslně žargonem vojenských ubytoven. „Oddělals v řežbě hodně lidí?“

„Jsem bojovník a velitel,“ odpověděl Libyjec vysokým úsečným hlasem. Trpce se ušklíbl a ironicky na něj pohlédl.

„Zabíjel jsem Egypťany v bitvách. Ale proč jsi tady ty a jak se jmenuješ?“

„Moje jméno tě nemusí zajímat. Přišel jsem se tě na něco zeptat. Jaké důvody by mohly vést tvoje lidi k tomu, aby přepadli místo, jako je tohle, a pobili všechny vězně i s celou posádkou?“

„To by nikdy neudělali.“

„Jenže oni to udělali. Podívej se kolem sebe, Libyjče.

Kromě našich vozů a koní, a možná ještě našich zbraní, co tu má nějakou cenu?“

„Ty jsi soudce, ne? Zaslechl jsem, že ti tak jeden strážný říkal. Pověz mi, co se děje v Thébách.“

Amerotke už chtěl odmítnout, ale Libyjec byl neodbytný.

Zřejmě tušil, že mu tahle návštěva může být ku prospěchu.

Naklonil se kupředu a zvedl spoutané ruce jako k prosbě.

„Pověz mi čistou pravdu, soudce. Řekni mi, co se v Thébách stalo.“

A tak mu Amerotke vyprávěl o chrámových loupežích a o smrti generála Sutena. Při zmínce o starém vojákovi se Libyjec neznatelně usmál a odvrátil oči.

„Měli jsme ho tenkrát zabít,“ zašeptal. „Nebo uvěznit.

Nuže, soudce, a co ještě se událo?“

Amerotke mu popsal smrt kapitána Mafdeta a zmizení čtyř hetér. Když skončil, poprosil Libyjec o víno. Amerotke mu nalil a vězeň pozvedl prostý pohár k přípitku.

„Řekni mi, soudce,“ zeptal se potom, „kdybys byl libyjský bojovník, co bys venku v poušti potřeboval?“

„Zlato a stříbro, abych si mohl koupit zbraně a jídlo.“

„Toho máme sami dost. A pokud nemáme, vždycky si můžem nějaké ukrást.“ Zasmál se Amerotkeovým rozpakům.

„Kdybych ti pomohl, soudce, co by mi to vyneslo?“

„Kdybys mi opravdu pomohl, zbavil bych tě tvých pout.

Dostal bys nové šaty, dal bych tě odtud odvézt a po Nilu poslal pryč. Dali bychom ti zásobu potravin, vodu, luk, dýku a šípy. Mohl by ses znovu setkat se svými lidmi.“

Z Libyjcovy tváře zmizel úsměv. Ukázal na řetěz se znamením Maat, božské Pravdy, který měl Amerotke kolem krku.

„Polož na něj ruku a přísahej.“

Amerotke to učinil. Libyjec dopil víno, pochvalně zamlaskal a požádal o další.

„Ty chrámové dívky,“ začal, „hetéry, to budou nejspíš panny z dobrých rodin, že? Mají svěží pleť a jsou krásné?“

„Když Libyjci potřebují ženy, přepadnou nějakou vesnici,“ podotkl Amerotke.

„Proč bychom někoho přepadali?“ namítl Libyjec. „Co bychom v nějaké díře asi tak mohli získat? A za, cenu jakých

ztrát? Spousta bojování, a výsledek? Nějaká stará bába, kterou tam zapomněli, nebo vesnická holka, která byla moc hloupá, než aby se dokázala schovat.“ Poklepal si ze strany na tvář, až

mu na rukou zařinčely řetězy. „Uvažuj, soudce. Libyjské hordy jsou stále na cestách pouští. žen je nedostatek a sňatky se uzavírají ponejvíce mezi pokrevními příbuznými.“ Když

viděl Amerotkeovo překvapení, usmál se a ukázal zuby zbroušené do špiček. „Potom ale náčelník přepadne místo, jako je tohle, všechny povraždí a sebere mizernou kořist.

Jenže když za to všechno získá čtyři nejlíbeznější egyptské dívenky, tak tomu já říkám odměna! Děvčátka vybrané krásy a půvabu! Jestli myslíš, že lžu, zeptej se sám sebe: Kolik by za jednu takovou krásku zaplatil egyptský obchodník s otroky?“

„Celé jmění, ale –“

„Ano, ale –“ zopakoval Libyjec jeho slova. „Mohl by tohle jmění utajit? Jaký strašlivý trest by ho čekal, kdyby ho dopadli? Kdepak, soudce. Tvoje dívky jsou dávno pryč, někde v poušti. To byla jediná věc, která za to přepadení stála.“

ŠENSTET: staroegyptsky „hříšnost“

Amerotke seděl v Isidině chrámě, v přijímací síni paláce vznešeného Impukiho. Otevřeným oknem hleděl ven a v klidu se těšil z toho, že už je zpátky z krutého vedra pouště. Vozový oddíl opustil oázu Trpká tráva dlouho před rozbřeskem. Cesta byla vyčerpávající, ale bez rušivých příhod, a k Bráně sfing na severu Théb dorazili následujícího dne těsně před svítáním.

Amerotke strávil zbytek dne spánkem a odpočinkem a znovu si prošel soudní záležitosti. Zařídil už milost pro Libyjce a povolil, aby si Džedova žena odvezla manželovo tělo do jejich domu. Amerotke pro ni nemohl udělat nic víc, než jí vyjádřit svou lítost a pronést přímluvy za duše v zásvětí.

Šufoj zašel do paláce a vrátil se s dalšími strážci, a také s láskyplnými pozdravy od paní Norfret a obou chlapců. Mají se prý všichni dobře, ale stýská se jim po něm. Amerotkea to potěšilo. Jeho rodina se teď má jako v říši bohů, kdežto jejich

dům se pomalu změnil v opravdovou pevnost. Strážci byli v domě, v zahradě i podél celé cesty, která k sídlu vedla.

Soudce se snažil utišit své vlastní úzkosti tím, že si vzal svitek Maat a meditoval nad tím, co v něm bylo psáno. Mluv pravdivým hlasem a bohové ti odpovědí. Nech ve svém srdci rozkvést květ pravdy a rozkvete i spravedlnost. Nakonec však usoudil, že ty výroky jsou vcelku samozřejmé, že ho nijak zvlášť neuklidňují, a raději se vrátil k výsledkům svého pátrání. Podrobně prostudoval celou dokumentaci a snažil se rozpomenout na všechno, co viděl a slyšel. Trochu ho utěšilo, že se celá ta zeď lží a záhadných tajemství, se kterou měl co dělat, začíná pomalu hroutit. V jeho utrápené mysli se začaly zelenat a rozrůstat nové myšlenky, teorie a pochybnosti.

K večeru, po západu slunce, se Amerotke rozhodl, že zajde na návštěvu do Isidina chrámu a položí otázky třem lidem, kteří teď seděli před ním. Ctihodný Impuki se k němu choval vcelku přátelsky, pozval ho, aby si s nimi dal malé občerstvení. Víno z Avaridy bylo rudé a mělo bohatou chuť i vůni, kořeněné křepelky i husy s křupavým zeleným salátem, posypaným bylinkami, chutnaly výborně. Amerotke musel zavřít oči. Tohle všechno, společně s chladným vánkem a vydatnými vůněmi, byl svět tak naprosto odlišný od toho, co zažil v poušti. Otevřel zase oči, upil vína a usmál se přes stůl na vznešeného Impukiho.

„Asi se divíš, proč jsem tady.“

„To jistě,“ odpověděla za manžela paní Tena. „Máš

unavenou tvář, opálenou sluncem, ale oči máš živé.“ Pohlédla stranou na svého muže, potom kradmo vztáhla ruku a dotkla se Pasera. Amerotkeovi to připadalo, jako by chtěla své dva společníky varovat.

„Mafdet byl zločinec,“ začal zvolna. Cítil, jak se plátěný závěs za jeho zády ve vánku pohnul, a koutkem oka zahlédl nástěnnou malbu antilopy, prchající před loveckým psem do křoví. „Nejsem i já něco takového?“ ukázal na ni. „Lovec, který se snaží polapit pravdu?“

„Jednu pravdu už jsi vyslovil,“ souhlasil Impuki. „Mafdet byl zločinec.“

„Byl víc než to.“ To promluvil Šufoj s ústy plnými masa.

Velekněz odložil pohár.

„Vrátil jsem se z Rudé země,“ vysvětloval Amerotke.

„Vyslýchal jsem tam jednoho libyjského vězně. Ty čtyři chrámové dívky, které zmizely, patrně unesl Mafdet, omámil je a předal zločinně tlupě, která si říká Sebaus. Ta dívky odvezla do Rudé země a předala jako úplatek libyjskému vojenskému veliteli. Za to Libyjci přepadli vězeňskou oázu a zavraždili muže, o kterém se ti zločinci domnívali, že by je mohl zradit.“

Všichni tři se na něj zděšeně podívali. Paní Tena si špičkami prstů přikryla ústa a v očích se jí zaleskly slzy. Paser jen ohromeně zíral.

„To nemůže být pravda!“ Impuki zvedl obě ruce.

„Je to pravda,“ trval na svém Amerotke. „Když ti sdělím,

kdy Libyjci tu oázu přepadli, zjistíš, že se to s únosem těch dívek shoduje. Jednu z nich předali jako zálohu, ostatní tři pak byly splátky. Mohlo to proběhnout hladce. Mafdet byl voják.

Nejspíš se těm dívkám vlichotil, sešel se s nimi na nějakém opuštěném místě tady v chrámě a buď jim nabídl nějaké pití, do něhož přimíchal drogu, nebo je přinutil to vypít. Mohlo se to stát někdy pozdě odpoledne nebo k večeru. Dívky upadly do hlubokého spánku. V noci muži ze Sebausu přelezli hradby; měli plán chrámu a určitě předem poslali po někom zprávu.“ Amerotke pokrčil rameny. „Kdo by je dokázal zastavit?“

„Ty ubohé dívenky.“

„Tohle je celkem běžný postup,“ konstatoval Paser.

„I v Egyptě se takto unášejí děvčata pro nevěstince.

O Libyjcích vím svoje, o tom, jak jsou jejich klany organizované. Když mají nouzi o ženy, jsou pro ně takové chrámové dívky cennější než zlato.“

„Ale jak si Mafdet ty dívky vybíral?“ zeptal se Impuki.

„Setkal jsem se s těmi děvčaty,“ usmál se Amerotke.

„A poznal jsem i další mladé ženy v podobném postavení.

Mají plné hlavy romantických snů. Mafdet zřejmě postupoval jako lev, který si vyhlédne svou oběť; odvedl ji pryč od ostatních a pak udeřil.“

„Ale přece mohl někdo přijít. Musel mít předem zajištěno, kdy a kde to provede.“

„Znáte bývalého vojáka jménem Džed?“ otázal se

Amerotke, ale všichni jen udiveně, nechápavě zavrtěli hlavami. „Chodíval sem, do Domu soumraku, na návštěvy za svým otcem.“

„Můžeme se podívat do záznamů,“ zamumlal Impuki, který se stále ještě nevzpamatoval z ohromení. „Jak jistě víš, ctihodný Amerotke, přichází k nám spousta veteránů, buď na léčení, nebo prostě zemřít. Mafdeta jsem ale nikdy s nikým cizím neviděl.“

„Takže přejděme k Mafdetově vraždě,“ pokračoval Amerotke. „Buďto ho zabil Sebaus, protože Mafdet tlupu zradil, nějak jí vyhrožoval, nebo ji dokonce vydíral. Ale to mi nedává smysl. Zradit svého pána by bylo totéž jako zradit sebe a znamenalo by to strašnou smrt.“

„A ta druhá možnost?“ ozvala se paní Tena.

„že Mafdeta zabil někdo jiný, z pomsty, za trest pro jeho ohavné zločiny. Ale v tom případě, proč by se Sebaus namáhal podpálit jeho dům?“

„Z čeho vůbec soudíš, že Mafdet ty dívky omámil, než je odvlekl?“

„Neříkalas ty sama, že se ztratily nějaké léky nebo přípravek z makovic?“

„Tak to byl Mafdet?“

„Ano, paní Teno.“

„Vraťme se přece k té Mafdetově vraždě,“ upozornil je důrazně Paser. Na okamžik se odmlčel a přejel si jazykem po zubech. „Jestli ho někdo zabil za trest kvůli únosu těch

chrámových dívek, pak zřejmě jeho zločin odhalil a rozhodl se ztrestat ho osobně. Ale jestli to byl někdo odtud, z chrámu, tak na ten zločin přišel dávno předtím, než zmizela poslední dívka. A i kdyby to bylo až potom, proč Mafdeta jednoduše neudal jeho nadřízeným? Proč ho soudil a trestal sám?“

Amerotke se na toho inteligentního mladého muže díval a souhlasně přikyvoval.

„Už chápu, proč jsi to dotáhl tak vysoko, ctný Pasere. Já sám jsem na tohle nepřišel. Když jsem vám přinesl zprávy o osudu těch čtyř dívek, byls tím ohromený jako každý spravedlivý člověk. Teď ale říkáš, že Mafdeta možná popravili z jiných důvodů, a to mě zas vrací k té první možnosti, že to byl Sebaus, kdo zařídil jeho smrt.“

„Správný závěr,“ konstatoval Impuki. „Pokud to dobře chápu, je ten Sebaus nelítostný; využil Mafdeta a pak rozhodl, že je třeba se ho zbavit. Mrtvý už neřekne nic, ani lež, ani pravdu.“

S tím musel Amerotke souhlasit. Dopil svůj pohár vína, vstal a uklonil se hostiteli.

„Mám ještě další potíže,“ prohlásil. „Moje stráže jsou venku, ale já bych rád zůstal v chrámu a promluvil si s tebou ještě zítra.“

Velekněz Impuki mu ochotně nabídl dům pro hosty a Amerotke přijal.

Šufoj, který se pořád ještě cpal kořeněným masem, vstával jen neochotně. Sluha je přes ztichlou provoněnou

zahradu zavedl do hostinského domu. Stráže kráčely za nimi a jejich velitel Amerotkea ujistil, že venku bude u každého okna stejně jako u dveří hlídkovat jeden muž. Soudce mu poděkoval a už chtěl vejít dovnitř, když uslyšel, že ho někdo volá jménem. Ze tmy se spěšně vynořil Paser, provázený sloužícím s pochodní.

„Ctihodný Amerotke, chci se tě zeptat na tu soudní záležitost ohledně generála Sutena. Je ten jeho sluha vinen?“

„Proč se ptáš?“

„Nu… já jen, že ho známe. On a vrchní písař Menna často provázeli generála Sutena k nám do chrámu, když přišel pro léky nebo do knihovny.“

„Vidíš, a právě proto tu chci zůstat. Zítra ráno bych rád navštívil váš Dům svitků. Chci se podívat do záznamů a přesvědčit se, jaké rukopisy si generál Suten objednával.

Máte také nějaké spisy o Údolí králů?“

„Pár by se jich tu našlo,“ přisvědčil Paser.

„Potom bych ti byl vděčný, kdybys mi je připravil.

Dobrou noc.“ Soudce napřáhl ruku, Paser mu ji stiskl a Amerotke se v duchu usmál. Otevřel dveře a vyšel nahoru do svého pokoje.

„Vypadáš náramně spokojený.“ Šufoj, usazený na podlaze, si prohlížel sošku domácího bůžka Bese. Pohlédl na svého pána, který už si vyzul sandály, ulehl na lůžko a díval se na strop z cedrového dřeva. „Poznám, když jsi spokojený,“

pokračoval Šufoj, „i když se snažíš schovat úsměv. Ty jsi ty

lidi pěkně popíchl.“

„Já jsem je nechtěl popichovat,“ namítl Amerotke.

„Vznešený Impuki, jeho žena i ten kněz jsou dobří lidé, jejich srdce jsou čistá a snaží se mluvit pravdu, jenže mi něco tají.“

„A co?“ vykulil oči Šufoj.

Amerotke vzdychl a posadil se. „Mafdet byl bídák a zločinec. Vsadil bych krk, že patřil k Sebausu a že ty čtyři dívky unesl on. Ukradl léky a omámil je. Ale proč ho tedy Sebaus tak barbarsky zavraždil a spálil jeho dům? A navíc, kdyby ho někdo zabil z pomsty za únos těch dívek, tak proč by to, jak velmi moudře podotkl Paser, vůbec dělal?

Jednodušší by přece bylo udat ho v paláci Božské, přinést důkazy a počkat, až mu to pán Valu a jeho vyšetřovatelé spočítají a Mafdet bude řvát nabodnutý na kůlu.“

„Takže ho zavraždili pro něco jiného?“

„Přesně tak, můj milý přítelíčku. Mafdet se provinil nějakým jiným zločinem, který jsme pořád ještě neodhalili.“

„Tak proč se lotři ze Sebausu vrátili a vypálili mu dům?“

„Vzpomínáš na Džeda? A na jeho tajemnou klenotnici?“

„No ovšem!“ Šufoj vyskočil a začal tancovat vzrušením.

„Sebaus se vrátil, aby zničil všechny důkazy, které mohl Mafdet schovat v domě. Pověz, můj pane, je možné, že tu lupičskou bandu řídí někdo z Isidina chrámu?“

„Možné by to bylo. Chodí sem spousta bývalých vojáků.

Jenže Paser jejich útok překazil a díky němu jsme vlastně jednoho příslušníka Sebausu chytli.“

„Ale Paser možná předem věděl, že nebude mluvit.“ Šufoj zašermoval rukama. „To zajistil Chetra, ať už je to, kdo chce.“

„Všechno je možné,“ odpověděl Amerotke a znovu ulehl na postel. „Isidin chrám může být srdcem Sebausu: mají přehled o bývalých vojácích, Mafdet tady pracoval, Mafdet tady i zemřel a chrámové archivy mohou ukrývat tajné údaje o Údolí králů.“

Šufoj si zase dřepl. „A co když, můj pane, je ten Chetra velekněz Impuki? Co když to byl on, kdo Mafdetovi přikázal, aby unesl ty dívky, a pak se rozhodl ho navěky umlčet?“

„Všechno je možné,“ opakoval Amerotke. „Sleduju tvou logiku, Šufoji, ale mám dojem, či spíš jsem hluboce přesvědčený, že Mafdeta zavraždili kvůli něčemu jinému, i když pořád ještě nevím, kvůli čemu. Se vznešeným Impukim se nepochybně neměli v lásce, i když všechno, co k tomu velekněz řekl, bylo, že Mafdeta nesnášel. Musí tu být ještě něco jiného… Ale víš co, Šufoji, jsem unavený.“

Soudce se zase zahleděl na naleštěné stropní desky a snažil se rozpomenout na modlitbu, rodinnou písničku, kterou ho učil jeho otec, ale dospěl sotva ke druhému verši, když tvrdě usnul.

Druhý den se on i Šufoj umyli, oblékli a posnídali na trávníku. Ještě ani nedojedli, když se objevil Paser, pozdravil je a nabídl, že je odvede do Domu svitků. Cestou, když je vedl z hostinského domu přes chrámové pozemky, jim

vysvětlil, že jej uvolnili z ranních obřadů. Amerotke zdáli zaslechl, jak chrámový sbor notuje svůj ranní hymnus k vycházejícímu slunci a k Velké matce. Do čerstvého vzduchu pronikl závan krve z obětiště a těžká oblaka kadidla, která se valila ze svatyní.

Paser spěchal před nimi, vedl je sloupovím a přes další zahrady, vonná a příjemná zákoutí s vinicemi, kde z révových keřů, upoutaných do výšky, visely vyzrálé purpurové hrozny.

Minuli velké, palmami stíněné posvátné jezero, prošli fíkovníkovým sadem, kde cvičení paviáni přinášeli chrámovým akolytům plody z převislých větví. Tu a tam vystřídaly zahrady malé palouky, na nichž se pásla posvátná stáda. Minuli další budovy, sklady, jatka, a nezastavili se, dokud nedošli ke kamenné zdi, u níž stála hlídka, která je pustila na dvůr knihovny.

Sloupy a překlady ohromných cedrových vrat vedoucích do Domu svitků byly hustě pokryté nádherně barevnými hieroglyfy a obrazy, znázorňujícími písaře a žáky, kteří četli a psali nebo debatovali se svými učiteli. Paser odemkl vrata a zavedl je do malé předsíně s podlahou z libanonského dřeva.

Světlo zajišťovala široká okna a alabastrové lampy, umístěné ve výklencích. Vlastní Dům svitků byl úzký dlouhý sál ve druhém patře. Sykomorové okenice byly otevřené, ale na oknech byly mříže a kovové sítě proti zlodějům. Stěny po obou stranách byly zaplněné nádherně vyřezávanými policemi, pulty a stojany, na nichž byly seřazeny posvátné

rukopisy. Prostředkem místnosti se táhla řada nízkých stolů obložených poduškami, aby se tam návštěvníci mohli usadit k četbě a psaní. Na každém stole byl psací podnos s pery a kalamáři s modrým, červeným a zeleným inkoustem. Všude se vznášela vůně gumy, pryskyřice, pergamenu a kůže.

Z vedlejší místnosti vyšel kněz, knihovník.

„Božský otče,“ uklonil se Paserovi.

„Je knihovna prázdná?“

„Jistěže, božský otče.“

Paser ukázal na Amerotkea.

„Mohl bys ctihodnému soudci ukázat rukopisy, které studoval generál Suten? Máš je pohromadě?“

Knihovník přikývl a z jeho hladké kulaté tváře bylo znát, jak horlivě se snaží vyhovět. „Vznešený soudce,“ pokračoval čile. „Generál Suten byl slavný voják. Nejraději četl kroniky a historické knihy o Egyptě: o válečných výpravách a úspěšných bitvách, hlavně o těch, ve kterých on i jeho otec bojovali.“

„Takže otec generála Sutena byl také vojákem?“

„Ó ano,“ drmolil knihovník. „A byl na něj velice hrdý.“

„A co ještě četl?“ chtěl vědět Amerotke. „Pověz mi, co si objednával, když sem přišel.“

„Prohlížel si válečné záznamy,“ knihovník se s lehkým údivem zadíval na Pasera. „Vždycky trval na tom, abychom ho tu nechali o samotě. Jeho sluha a písař museli čekat dole.“

„Máte zde také nějaké záznamy o Údolí králů?“ zajímal

se Amerotke. „Kdybych byl zloděj, lupič, a chtěl se vloupat do hrobek velkých předků…“

„Můj nejctihodnější pane!“ Knihovník rozčileně zamával prsty jako pták křídly. „Máme tu určité záznamy, ale…“

Amerotke ukázal na stůl. „Tak je sem tedy přines, a také všechno, co tady generál Suten studoval.“

Knihovník se spěšně vzdálil. Šufoj přistoupil k oknu, zatímco Paser se usadil do židle s vysokým opěradlem hned za dveřmi. Amerotke podřepl u stolu.

Knihovník, celý udýchaný ve snaze vyhovět tomu zasmušilému soudci, přispěchal s košíky pergamenů a papyrů.

Amerotke ze začátku pociťoval nesmírné vzrušení, byl si jistý, že stojí na prahu nějakého odhalení. Ale čím déle četl, tím hlubší bylo jeho rozčarování. Knihovník měl pravdu.

Rukopisy, které zde Suten čítal, se povětšinou týkaly jen chrámové historie a kronik Egypta. Záznamy o Údolí králů se pak převážně zabývaly pohřebními předměty a liturgickými obřady při pohřbívání velikánů. Ostře uhodil na knihovníka, jestli tam nemá ještě nějaké další dokumenty. Rozčilený kněz ale zakroutil hlavou. Amerotke se musel ovládat, aby nedal najevo své rozladění. Kdyby byl našel doklady s podrobnými informacemi o Údolí králů nebo královen, potvrdilo by to jeho neurčité podezření proti Impukimu. Ale nic takového tam nebylo.

Amerotke pozoroval motýla, který nějak proklouzl drátěnou sítí. Míhal se jako paprsek světla a narážel zpátky na

okno. Vzpomínal, jak jako chlapec sbíral suché proutí a dělal z něj košťata. Někdy ale nenašel dost větviček, aby to stačilo na celé koště. To se podobalo jeho nynější situaci. Posbíral sem tam něco, ale nic podstatného. Vyžádal si ještě jeden svitek: seznam všech písemností uložených v chrámové knihovně. Ale ani to mu nic nepřineslo. Vyšel ze sálu a sestoupil dolů do předsíně. Paser spěchal za ním a byl si víc než jistý, že ctihodný soudce už ztrácí trpělivost. Amerotke se zastavil ve stínu dveří a hleděl ven do chrámových zahrad.

Ujistil Pasera, že ho jeho vlastní stráže stačí dobře ohlídat, že se ještě trochu projde a potom se vrátí domů. Požádal Pasera, aby knihovníkovi tlumočil jeho díky, a vydal se do stínu palmového hájku lemujícího jezírko. Bylo to místo zeleného přítmí, chladné a osvěžující ve žhavém ranním slunci. Usedl na břehu na kámen a pozoroval červené i stříbrné ryby, jak se proplétají rákosím. Párek šedých hrdliček s černým páskem okolo krku se usadil na druhém konci. Ptáci tam začali zobat mezi kameny. Někde vysoko ve větvích švitořili vrabci a z jatek sem zase ozvěnou zaznívalo temné bučení dobytka, určeného k obětování. Amerotke si teď vzpomněl na modlitbu, kterou chtěl odříkat včera před usnutím. Recitoval dostatečně hlasitě, aby to slyšel Šufoj, ale zase ne tak nahlas, aby to zaslechli jejich strážci, kteří se spolu bavili pod stromy.

Dolehne-li v tvou dál mé vyzývání, vyřiď mou prosbu dceři Pravdy, Věčné paní.

Ničím jsem se proti tobě neprovinil!

Tvé vůli jsem se nikdy neprotivil.

Odhal mi tedy svou pravdu, mocnější nad jiné, nechť se tma zrádná kolem mne rozplyne.

„To jsi opravdu tak hrozně bezradný?“ zašeptal Šufoj.

„Tolik jsem doufal, že Dům svitků mi něco zjeví. Myslel jsem, že už se mi něco podařilo,“ odpověděl Amerotke. „Ale otázka, kdo zabil Mafdeta, zůstává pořád nezodpovězená.

Kdo je Chetra? Kde se mohl ten přízračný Strážce bran dozvědět všechno o Údolí králů? Jak dal dohromady Sebaus a čím jej ovládá?“ Povzdechl si. „A stále jsem neodhalil pravdu o smrti generála Sutena. Šufoji, pořád mám před sebou temnou a nepřekročitelnou zeď.“

„A jak tu generálovu smrt vyřešíš?“

„Nevím. Budu na váhy bohyně Maat nakládat samé pochybnosti a sledovat, na kterou stranu se nakloní. Zabil svého pána Hebaj? Nebo je pravděpodobnější, že se generál opravdu snažil sám najít cestu ze svých hrůz?“

Jeden strážný se náhle zasmál tak hlasitě, že se to rozlehlo po celém houští a polekaní ptáci se v barevném zmatku rozletěli na všechny strany. A soudce uvažoval, co si má počít dál.

Ani Nadifovi, praporečníku medžaje, pouštní stráže, nešla smrt generála Sutena z hlavy. Vyzbrojen odznakem svého

úřadu, červenočerným šátkem, který chránil jeho hlavu a krk proti slunci, si vykračoval cestou ke generálovu paláci. Svého paviána dnes nechal doma, byl nemocný. Zastavil se, aby očistil bláto, které mu ulpělo na sandálu, a vytřepal prach ze své dlouhé bílé suknice. Potom si utáhl vyšívanou šerpu v pase a stoupl si do stínu sykomory. Rozhlížel se kolem dokola. Pozoroval tutéž cestu jako té noci, kdy vypukl ten poplach. Silnice vypadala teď pochopitelně jinak než tehdy, byla prašná a rozpálená. Městská tržiště zahájila prodej už

před několika hodinami a průvody venkovanů a obchodníků dávno přešly. Všichni zůstanou ve městě, dokud neskončí se svým obchodováním a nezačne se ochlazovat; tou dobou už

Nadif bude mít svůj úkol splněný. Silnice byla prázdná, jen tu a tam přešel nějaký osamocený chodec, kupec, který poháněl stádečko zvířat, nebo přejel vozík, tažený lenivým volem.

Nadif stál a provázel je pohledem. Na ten večer, kdy zemřel generál Suten, nikdy nezapomene. Jak se ty hrozné rohaté zmije plazily kolem mrtvoly! Takhle by přece voják neměl zemřít! Nadif si zastínil oči proti slunci, pozoroval čluny na Nilu, rybáře, vyzbrojené sítěmi nebo ostrými harpunami.

Snažili se chytit rybu nebo některého z říčních ptáků, kteří hnízdili v rákosí na břehu řeky.

Nadif sledoval události kolem domu generála Sutena s velikým zájmem. Dokonce byl přítomen v soudní síni, když

královský žalobce Valu předvolal Hefaua, toho hadího muže, který tvrdil, že se večer před generálovou smrtí setkal

s Hebajem. Nadif otevřel svou láhev s vodou a opřel se o kmen stromu. Zhluboka se napil a potřásl hlavou. Ten večer měl tady v okolí službu, procházel po cestě sem a tam.

S jistotou věděl, že z domu generála Sutena nikdo nevyšel, a někoho, jako byl Hefau, by určitě nemohl přehlédnout, zvlášť kdyby se vláčel s rancem plným hadů. Kdyby byl připlul přes řeku, Nadif by si všiml jeho člunu, a kdyby šel po cestě, Nadif by ho dříve nebo později uviděl. Ve skutečnosti si byl téměř jistý, že hadí muž lhal, ale proč? Hefau byl teď v kasárnách medžaje. Nadif by si s ním strašně rád promluvil, ale hadí muž byl pod dohledem soudu. Předešlého večera o tom hovořil se svou ženou. Přeli se o to spolu nad večeří, sestávající z dušené mihule a džbánku černého piva.

„Jsi prostě moc paličatý,“ vytýkala mu žena. „Myslíš si, že všemu rozumíš nejlíp.“

„Ne, ne, poslouchej. Já patroluju mezi pátým a osmým kotvištěm. Dobře vím, koho jsem tam v noci viděl. Nejsem snad ještě slepý…“

Dohadovali se o tom donekonečna. Najednou Nadif zaslechl nějaké hlasy. Narovnal se, vystoupil ze stínu a zahleděl se směrem k Nádherné bráně. Z města vyšel pohřební průvod a směřoval k jednomu z přístavišť. V čele kráčela skupina sloužících, kteří nesli koláče, květiny, džbány vody, lahve s pálenkou a flakony voňavek. Nadif zapomněl na svůj problém a fascinovaně hleděl na průvod, který ho míjel.

Služebnictvo neslo i všemožný nábytek: malované skříňky,

skládací židle, křesla, a dokonce i veliké lůžko. Usoudil, že to musí být pohřeb někoho významného, protože další skupina sluhů držela v rukou zbraně, šátky, helmy, a dokonce součásti zbroje. Teprve za nimi kráčeli smuteční hosté, které vedl ceremoniář, oblečený v levhartí kůži. Po obou stranách kropili sluhové se zlatými lžičkami cestu mlékem a parfémovanou vodou. Nakonec se objevil pohřební vůz ve tvaru lodi, spočívající na podvozku taženém spřežením rezavých a bílých volů. Na lodi hned vedle uzavřené kabiny skrývající rakev stály sochy Isis a Neftys.

Nadif nic nemiloval víc než pohřby. Pozoroval průvod a zvláště si všímal, kolik bylo truchlících, jaké nesli cennosti a jaké pohřební písně zpívali. Procesí jej minulo v oblaku prachu. Nadif se chystal pokračovat ve své pochůzce, když si všiml, že se v řídké trávě na druhé straně silnice něco zalesklo. že by snad někdo z pohřebního průvodu ztratil nějakou cennou ozdobu? Přeběhl rychle silnici a zvedl stříbrný jemně tepaný řetěz s přívěskem, zlatým sokolem s roztaženými křídly. Pozorně si jej prohlížel. Neviděl už ho někde předtím? Ale jistě, tu noc, co zemřel generál Suten, měl takový řetízek na krku jeho sluha Hebaj. Ale Hebaj je přece v domácím vězení, tak co dělá jeho přívěsek tady na silnici?

Nadif postoupil dál a odhrnul uschlou trávu a křoví.

Spatřil dýku pokrytou zaschlou krví a vytáhl ji. Ostří bylo z ušlechtilého bronzu, rukojeť ze slonoviny. Uložil ji do svého vaku a teď už s neblahým tušením pospíchal dál po silnici.

Zapomněl na vedro a slunce, na křik ptáků i rybářů. Musí se rychle dostat do paláce generála Sutena! Oddechl si, když

spatřil u brány stráže, ale nepřistoupil k nim. Dal se úzkou pěšinou podél zdi a dál prašnou cestou ve stínu palem, kde ho trčící suché traviny škrábaly do nohou. Minul jednoho strážného, který odpočíval ve stínu a právě si hleděl své láhve s vodou. Ani se nenamáhal vstát, jenom zavolal, že je všechno v pořádku. Nadif byl znechucený nedbalostí těch lidí, ale spěchal dál. Odbočil za roh. Tam se vyškrábal na nohy další strážný, odpočívající ve stínu. Nadif ho mávnutím uklidnil.

Všechno se zdálo v pořádku, ale on věřil svému nosu, že dovede vycítit nepravost. Zaběhl za další roh. A tam už žádný strážce nebyl!

„Hej!“ zavolal. žádná odpověď. Nadif se zastavil. Slunce teď bylo značně vysoko, ozařovalo silnici, po levé ruce měl zeď generálova paláce a po pravé palmovou alej. Bylo to vyprahlé, prašné místo, kde bzučely mouchy a nahoře ve větvích štěbetaly sojky. Nadif se nadechl: zrovna takové to bývalo tam v Rudé zemi, uvažoval, když šel člověk nějakou skalnatou soutěskou a slunce do něj bušilo jako kladivo.

Vytáhl svou dýku a pokračoval dál s pravým ramenem nalepeným na zdi. „Hej!“ vykřikl znova. A opět žádná odpověď nepřišla.

Asi uprostřed cesty ho bzučení much upozornilo na rudou kalužinu na okraji suchého trávníku. Nadif odložil svůj vak i láhev s vodou. S holí v jedné ruce a dýkou ve druhé se vydal

do stínu stromů. Pohyboval se opatrně, protože ho oslepovaly záblesky slunce, které se prodíraly mezi větvemi. Přesto však málem zakopl o rozvalené tělo. Podle pruhovaného oděvu poznal, že patří ke stráži, ale neměl u sebe žádnou zbraň.

Nadif obrátil tělo. Tlumeně vykřikl, když spatřil krvavou ránu, která se vojákovi táhla přes celé hrdlo a přetínala je od ucha k uchu. Rozhlédl se kolem a sehnul se níž. Datlové palmy se tísnily blízko u sebe, křoví a podrost je prorůstaly jako hustý plot, v tom houští by se skryla celá malá armáda.

Nadif se vrátil zpátky na cestu a rozhlížel se po nějakých stopách, ale žádné nemohl najít. Prohlížel zeď a na drsné maltě spatřil krvavou skvrnu. Někdo se tamtudy spustil dolů a odřel si ruku nebo nohu. Ať to byl kdo chtěl, a Nadif měl své podezření, kdo by to mohl být, zastihl strážce nepřipraveného a podřízl mu krk. Nadif spěchal okolo hradby a zabouchal na postranní bránu. Ta se otevřela a vyhlédl z ní rozespalý voják.

„Kde je tvůj kapitán?“ zavrčel na něj Nadif.

„Hele, takhle se mnou nemluv.“

Nadif se rozpřáhl a uhodil ho přes tvář. „Já jsem praporečník medžaje. Koukej mi přivést velitele.“

Zkrotlý strážný odběhl a Nadif šel za ním po zahradní pěšině. Za jiných okolností by byl zůstal stát a obdivoval pečlivě udržované květinové záhony, pestrobarevný zahradní pavilon a posvátné jezírko. Zastavil se, teprve když se strážný vrátil; za ním běžel velitel, který se cestou ještě upravoval,

aby vypadal trochu k světu.

„Tak co se děje?“ Kapitán stráže byl ještě mladý a očividně se chtěl vytahovat.

Nadif ukázal na zeď. „Jeden z tvých mužů je mrtvý.“

„Cože?“ Velitel se chtěl někam rozběhnout, ale Nadif ho popadl za rameno.

„Kolik strážných máš v domě?“

„Dva, jednoho u vchodu, jednoho v přijímací síni.“

Nadif ho dostrkal okolo domu až ke vchodu, po schodech nahoru ke krytým dveřím. Nalakované dveře byly odemčené.

Nadif je kopnutím rozrazil. Strážný, který spal na čalouněné lavici pro hosty, vyskočil na nohy.

„Co se děje, pane?“

Nadif ho odstrčil stranou. V přijímací síni bylo ticho.

Jídelní kout na stupínku u protější stěny byl opuštěný, tenké závěsy roztažené. Nadif s odporem pohlédl na prázdný džbán od vína, postavený na polici hned vedle sochy Montua, boha války. Strážný byl taky jen napolo probuzený, vysvlečený jen do bederní roušky a tak opilý, že dokázal jen breptat, že je všechno v pořádku.

Nadif běžel dál do domu. Doběhl do generálových pokojů, ale ospalá služka mu řekla, že její paní, vznešená Luperna, ještě spí. Nadif se obrátil.

„Kde držíte Hebaje?“ zeptal se.

Vyběhli z generálových komnat a spěchali úzkou chodbou dolů, kde byly místnosti po obou stranách.

„Neměly by tady náhodou stát stráže?“ vyštěkl Nadif.

„Přece je jenom v domácím vězení,“ namítl velitel.

„Kdyby chtěl odejít, musel by –“

Nadif ho odstrčil a rozrazil dveře. Místnost byla prázdná, ale Nadif si všiml, že na věšácích nejsou žádné šaty a všechny skříňky a truhlice jsou zotevírané.

„Možná že je ve druhém pokoji,“ koktal kapitán stráže.

„Modli se, aby byl,“ odsekl Nadif.

Prohledali další pokoje. Když došli do posledního, uslyšel Nadif zasténání. V místnosti bylo vedro a dusno. Okna byla úplně uzavřená, závěsy zatažené, jako kdyby měla přijít písečná bouře. Jak stál mezi dveřmi a snažil se přizpůsobit oči šeru, začaly se ve stínu rýsovat nějaké siluety. Jedna jako by se hýbala. Velitel přinesl lampu. Nadif mu ji vytrhl z ruky a zvedl do výšky. Uviděl strnulé oči a olysalou hlavu, roubík v ústech. Vrchní písař Menna! Nadif vrátil veliteli lampu a spěchal otevřít okna. Když dovnitř proniklo světlo, velitel stráže už dřepěl na stoličce a užasle hleděl na chudáka Mennu. Byl pevně přivázaný k židli a v ústech měl vražený roubík. Nadif mu pouta přeřezal.

„Udělal to Hebaj,“ vydechl Menna. „Přišel sem hned za svítaní.“

Nadif mu rozvázal pouta. Všiml si, jak zručně a pevně byly uzly uvázané. Menna vstal ze židle. Jako stařec na pokraji pláče se došoural k posteli, usedl na okraj a třel si ruce a nohy.

„Ty pitomče jeden!“ křikl pak na velitele a po tvářích už

mu tekly slzy. „Ti tví zatracení chlapi všichni napolo spali.“

„Řekli nám, že máme hlídat dům,“ ohradil se velitel stráže. „A ne každou místnost v něm. To dobře víš. Směl se tady volně pohybovat.“

„A co se tedy vlastně stalo?“ vyptával se Nadif.

„Hebaj sem přišel těsně po svítání. Chtěl se mnou mluvit, ale byl strašně rozčilený. Říkal, že je s ním konec. Prý ho najisto nebudou soudit spravedlivě a on skončí nabodnutý v poušti. Snažil jsem se ho uklidnit.“

Menna otočil svou tlustou tvář a ukázal ránu na pravém spánku. „Hebaj řekl, že radši uteče, že zkusí své štěstí jinde.

Domlouval jsem mu, ale on nechtěl nic slyšet. Strčil do mě a já jsem upadl na podlahu. Byl jsem jako omámený. Hebaj mě zvedl a přitiskl mi na krk dýku. Svázal mi ruce a nohy koženými opasky. Počínal si jako člověk, co zešílel ze slunečního žáru, stále si pro sebe něco drmolil. Na chvíli odešel z pokoje a pak se vrátil s provazy.“ Menna ukázal na řemeny ležící u nohou sochy domácího bůžka Bese. „Tohle mi sundal a svázal mě provazy. Nakonec prohledal mou pokladnici.“ Vrchní písař schoval hlavu do dlaní. „Potom utekl. Možná že přece jen generála zabil.“ Zvedl uslzenou tvář. „Už nic nevím a je mi všechno jedno.“

Nadif místnost pozorně prohledal. Všude viděl nepořádek a všiml si, že malé ebenové skříňky a truhlice jsou vypáčené a vyrabované.

„Co se vlastně sběhlo?“ chtěl vědět Menna.

Nadif už mu chtěl odpovědět, když vtom zaslechl z chodby hlasy a do pokoje se přihnala paní Luperna. Vlasy měla rozcuchané jako černé mračno, na sobě jen noční řízu s vyšívaným šálem přehozeným přes ramena.

„Prý to byl Hebaj!“ zašeptala. „Řekl mi o tom jeden ze strážných. Menno, jsi v pořádku?“

Menna ji mávnutím odehnal. Paní domu usedla na židli s vysokým opěradlem, spatřila přeřezané provazy, otevřené truhly a zničeně pohlédla na Nadifa.

„On to udělal, že ano? Zabil mého muže, a teď utekl.

A my jsme se tak snažili prokázat, že je to lež.“

„Ctná paní,“ usmál se na ni Nadif. „Slyšelas něco podezřelého?“

„Zeptej se mých služebných.“ Zatřepala prsty. „Nemohla jsem usnout. Tak jsem si namíchala do vína prášek na spaní.

Spala jsem, až mě probudila služka a řekla mi, že jste se dobývali do mé ložnice.“

Nadif se omluvil a vysvětlil jí, co se stalo, jak našel Hebajův náhrdelník, zakrvavenou dýku a strážného s podříznutým hrdlem. Pak převzal slovo Menna a obořil se na kapitána stráže.

„Tví muži měli pořádně hlídat, nemyslíš?“ vykřikl. „A co uděláte teď? Nebudete pronásledovat Hebaje? Tobě, pane,“

obrátil se na Nadifa, „děkuji za tvou bdělost. Byl bych rád, kdybys zašel za ctihodným Valuem a o všem ho zpravil. Měl

by vyhlásit pátrání.“ Přitiskl si dlaň na tvář. „Ach, běda!“

zasténal. „Takové trápení!“

Velitel stráže byl velmi rád, že se může nenápadně vytratit.

„Nemůžu tam jít hned,“ vysvětlil Mennovi Nadif.

„Nejdřív musím vyslechnout služebnictvo, a také tebe. Paní Luperno, opravdu jsi nic podezřelého neviděla?“

„Už jsem ti řekla, že ne,“ odpověděla. „Zeptej se mé služky.“

„A ty, vrchní písaři Menno?“

„Zeptej se služebnictva.“ Mávl rukou. „Potvrdí ti, že jsem včera, od rána až do noci, byl tady.“ Ukázal na psací stůl pokrytý papyrovými svitky a psacím náčiním. „Snažil jsem se připravit Hebajovu obhajobu, chtěl jsem vyslechnout toho hadího muže. Domníval jsem se, že lže.“ Nadif chápavě přikývl. „Na chvilku jsem usnul a vstal těsně před úsvitem.

Pak přišel Hebaj a zbytek už víš.“

Nadif jim poděkoval a vrátil se do přijímací síně. Požádal správce, aby shromáždil služebnictvo, kuchyňský personál, a dokonce i zahradníky. Všichni se ale shodli na stejné výpovědi. že paní Luperna a vrchní písař Menna zůstali celý den doma. Hebaje nikdo neviděl odcházet. Nadif jim poděkoval. Vyšel ven, sedl si na schody a vzpomněl si, co si myslel včera a o co se hádal se svou ženou. Zavřel oči. Ten mladý strážce… jak byl studený, když tam ležel v tom křoví!

Nadif se snažil uvažovat rozumně. Je unavený, měl by jít

domů. Své hlášení musí sepsat nanejvýš uvážlivě.

AMEM: staroegyptsky „požírač mrtvol“

Amerotke se rozhodl, že už je načase, aby z chrámu bohyně Isis odešel. Vrátil se proto se Šufojem do hostinského domu sbalit si pár svých věcí. Shromáždili se tam také jejich strážci; v téhle příjemné službě si libovali, není špatné provázet tohoto vážného soudce vonnými chrámovými zahradami anebo se utábořit v stinných sadech u jeho sídla. Amerotke ale usoudil, že se naodpočívali už dost, a rozhodl se, že je trochu zaměstná. Několik jich poslal pro Pasera a pár dalších zase k panu Impukimu, vyřídit jeho díky a pozdrav na rozloučenou. Paser dorazil k hostinskému domu za chviličku.

Bylo na něm znát úlevu, že ten zvědavý soudce konečně odchází.

„Chtěl jsem ti ještě něco říct, ctihodný,“ prohlásil Paser.

„Když k nám generál Suten chodil studovat naše rukopisy, uvažoval o tom, že své rodinné archivy jednou odkáže

našemu Domu života. Tak jsem si myslel,“ uklouzl pohledem stranou, „že by tě třeba jeho záznamy zaujaly víc než ty naše.“

Uklonil se, vyšel z místnosti a po schodech dolů.

Amerotke posbíral všechny jejich věci a strčil je do koženého pytle. Šufoj brebentil jako opička, takže ho jeho pán, spíš aby ho rozptýlil, poslal ještě do Domu soumraku.

„Co tam vlastně chceš?“ Šufoj popadl svůj slunečník, jako kdyby to byla hůl, a postavil se na jednu nohu, tak jak to viděl u jednoho zbožného pocestného poblíž Minova chrámu. Ten chlapík tam takhle bez hnutí vydržel stát celé tři dny. Šufoj často přemýšlel, jestli by se nemohl uplatnit jako ten asketa.

Koneckonců on zase slouží v chrámu bohyně Maat.

„Jde o starce jménem Imer,“ vysvělil mu Amerotke.

„Setkal jsem se s ním, když jsem tam byl naposledy. Říkali, že už mu nezbývá mnoho života. Rád bych věděl, jak mu je nebo jak to s ním dopadlo.“

Šufoj odhopkal ke dveřím. Amerotke slyšel, jak se chechtá se strážnými venku. Sebral svůj plášť i vak a sešel dolů, kde se usadil do stínu akácie. Šufoj se zakrátko vrátil, zjizvenou tvář měl zasmušilou a kráčel slavnostně jako obřadník v čele průvodu truchlících.

„Můj pane,“ zanotoval, „Imer zemřel nedlouho po tvé návštěvě. Odebral se k Dalekému obzoru. Teď už odpočívá v Osiridových stinných zelených polích.“

„Nu dobrá.“ Amerotke vstal a kráčel přes trávník k budovám poblíž hlavního chrámu. Sešel dolů po schodech

přes další dvůr a z něj zase dolů až do balzamovacího sálu, který poprvé navštívil, když se sem šel podívat na Mafdetovu a Sesovu mrtvolu. Protáhl se mezi kněžími a akolyty, kteří tam konali pohřební obřady, a kráčel rychle mezi stoly s mrtvými těly, až došel k zadním dveřím, kde seděl písař a pořizoval zápisky o zemřelých.

Písař zvedl hlavu.

„Přeješ si, pane?“

„Máš tady mrtvého Imera? Zemřel nedávno v Domě soumraku. Chtěl bych se mu poklonit a najmout si nějakého kněze ze svatyně, aby nad jeho tělem zazpíval pár modliteb a hymnů.“

Písař zvedl ruku a začal se metodicky nazpátek probírat záznamy. Pak zase vzhlédl a zakroutil hlavou. „Lituji, pane, ale nemám ho tu zapsaného. Asi ses zmýlil nebo ti řekli špatné jméno.“

Amerotke už chtěl protestovat, ale pak si vzpomněl na paní Netbu. Poděkoval písaři a vyšel ven, kde čekal jeho strážný. Usedl na lavici a snažil se v té záhadě vyznat. Šufoj, fascinovaný pohřebními kněžími s tvářemi zakrytými maskami sokolů a šakalů, ještě pokukoval zpátky k síni mrtvých. Postavil se ke vchodu a studoval různé nápisy, vyryté do překladu nade dveřmi, zvláště ten, který se týkal hadů. Přečetl jej nahlas, aby se pobavil i strážný.

„Zalez, ty bídný tvore, který se plazíš prachem, zalez zpátky do tmy.“

„Šufoji!“ Trpaslík povzdechl a vrátil se zpátky k pánovi.

„Šufoji… ale ne, nechme toho.“

Místo toho se Amerotke obrátil na jednoho ze strážných a pošeptal mu něco do ucha. Ten protáhl obličej, ale zmizel v síni mrtvých. Za chvíli se vrátil a kroutil hlavou.

„Je mi líto, pane.“ Rozhodil ruce. „Nemají tam o ní žádný záznam.“

Teď už byl Šufoj zvědavý, co to má všechno znamenat.

Amerotke propustil strážného mávnutím ruky.

„Nemůžu tomu uvěřit!“ zašeptal. „Paní Netba mluvila o jakési Klije, staré pradleně, která údajně odešla zemřít do Isidina chrámu. Později se paní Netba na ni chtěla vyptat, ale řekli jí, že o ní žádný záznam nemají. A teď…“

„To je ta paní Netba, co měla takové obavy o osud svého otce?“ dotazoval se Šufoj.

„Přesně tak,“ přikývl Amerotke. „Byla velice znepokojená. A co tady máme teď, Šufoji? Dva staré lidi, kteří přišli do zdejšího chrámu umřít. S jedním z nich jsem se setkal, viděl jsem ho na vlastní oči, a oni o něm přece nemají žádné zápisy. Rád bych věděl, jestli je vůbec pohřbili.“

„Nejctihodnější soudce!“

Amerotke vzhlédl. Na kraji trávníku se objevil bíle oděný chrámový akolyta v těsně přiléhajícím plátěném oděvu. Za ním, o kousek dál, stála žena, zřejmě truchlící pozůstalá, soudě podle špinavých roztržených šatů a podle prachu, který jí pokrýval hlavu a obličej.

„Ctihodný?“ Akolyta úzkostlivě ukázal prstem na ženu.

„Tato, ehm, tato paní se dostavila do Svatyně naslouchání.

Přišla za tebou. Prohlásila, že jí správce tvého domu prozradil, že jsi tady. A že prý ti musí nutně něco říct.“

Amerotke pokynul ženě, aby přistoupila. Chrámový akolyta strachem téměř odskočil, jako by mu od ní hrozila morová nákaza. žena byla poměrně mladá, ale hlavu měla sklopenou a pleť popelavě šedou. Soudce si však přesto všiml, že si nehty zřejmě rozdrásala obličej. Nejdřív se lekl, že ho snad chce napadnout, ruka mu sjela k dýce a kývl na strážného. žena však padla na kolena a začala kvílet a kolébat se ze strany na stranu.

„Tak co se děje?“ Amerotke se shýbl a lehce ji vzal za bradu. žena k němu zvedla obličej. Amerotke přivřel oči.

„My už jsme se přece setkali, ty jsi Džedova manželka?“

žena přikývla. „Přišla jsem ti poděkovat, nejctihodnější,“

zašeptala chraplavě. „Myslela jsem, že budu kvůli tomu, co provedl můj muž, potrestaná, ale ty jsi milosrdný. Vrátil jsi mi jeho tělo a z ničeho mě neobvinil.“

Amerotke se musel držet, aby necouvl před pachem jejího nemytého těla.

„Chci přesně dodržet všechny příkazy období truchlení,“

pokračovala. „Snad jeho ka najde v zásvětí trochu míru.

Možná, když se budu modlit, když předám kněžím oběti…“

Její hlas se zlomil do ztracena.

„A cos mi vlastně přišla povědět?“

„Přišla jsem ti poděkovat za laskavost a zkusit ti pomoct, ctihodný. Já jsem nevěděla nic o tom, co můj muž provádí, s kým se stýká, kam chodí ani kdo mu dává tolik bohatství.

Jen jednou něco vzbudilo mou zvědavost. Pozdě v noci přišel nějaký člověk, zahalený od hlavy k patě. Viděla jsem ho přicházet k zadní brance. Můj manžel právě obhlédl své úly a měl rozžehnutou lampu. Byla jsem zvědavá, a tak jsem se přikradla blíž. Zaslechla jsem jen dvě slova: Chnumův chrám.“

„Chrám boha Chnuma?“ podivil se Amerotke. „Ale ten je přece v samém středu města. Co by tam tvůj muž…“

„Ne, ne.“ žena zakroutila hlavou. „On zřejmě nemyslel tenhle chrám, ale jiný. Je to na severu Théb, taková stará zřícenina.“

„Ach ano, už si vzpomínám. Je opuštěný, protože ho jednou zaplavil Nil. Stojí na ostrově nebo na velkém písečném přesypu.“

„Ano, to je on,“ přikývla žena a vstala. „Myslela jsem si, že bys o tom měl vědět.“

Odšourala se zpátky k místu, kde na ni čekal akolyta.

Amerotke zvedl svůj kožený vak.

„Kam teď, můj pane?“ zajímal se Šufoj.

„K řece.“

Opustili území chrámu, prošli vysokým pylonem, okolo obrovských stél, hlásajících slavné skutky Božské matky nebo vychvalujících činy minulých faraonů. Přešli náměstí

Obelisků, kde v prudkém slunci zářily vznosné pilíře ze zářivě rudého pískovce se špicemi se zlata, stříbra, bronzu nebo elektronu. Vedro sálalo jako rozpálená pec, slunce na ně útočilo jako démon mučitel. Šufoj nabídl, že otevře slunečník, ale Amerotke namítl, že mají moc naspěch, a raději si přes ramena a hlavu přehodil plátěný šál. Byl posedlý záhadou, která mu nedala pokoje. V tomhle bludišti snad ani neexistuje cesta ven.

Šufoj se chystal zahrát si na herolda a vyvolávat do davu, že se blíží urozený Amerotke, ale brzy zjistil, že jeho pán si přeje budit co nejmenší pozornost, a tak když soudce vykročil přes náměstí, raději mu vsunul ruku do dlaně. Musel však téměř běžet, aby mu stačil. Amerotkeovi se často stávalo, že upadl do takového rozpoložení, téměř podobného tranzu, kdy úplně přestával vnímat davy lidí proudící kolem ani nejrůznější scény, které se na ulicích a náměstích odehrávaly.

Necítil ani vůni oblaků kadidla, v nichž kněží, tleskajíce rukama, zvolna kráčeli do některé svatyně. Neviděl najaté vojáky všemožných národností, dychtivě namačkané okolo hloučku pružných syrských tanečnic, které se provokativně vlnily v rytmu divoké hudby. Pouze u jediné atrakce se Amerotke zastavil. Ve stínu palmy tam předváděl své triky zaklínač hadů. Odhodil na zem něco, co vypadalo jako rovná hůl, ale co se na zemi okamžitě začalo svíjet, krk se tomu rozšířil, a byla to smrtelně nebezpečná, hrozivá kobra!

„Jak tohle jenom provádí?“ nechápal Amerotke.

„Velice snadno,“ přispěchal s odpovědí zadýchaný Šufoj.

„Ten had má vzadu za hlavou takové místečko. Když mu ho pevně zmáčkneš, úplně ho tím ochromíš. No a pak ho hodíš na zem a on se hned zase vzpamatuje.“

Amerotke nevěřícně zakroutil hlavou.

„Sám jsem si ten trik taky zkusil,“ prohlásil vychloubačně Šufoj.

„Nu a?“

„Fungovalo to jen zčásti, takže jsem se vzdal všech nadějí, že bych se mohl stát zaklínačem hadů.“

Amerotke se dal zase na pochod, až dorazili na rušnou pobřežní silnici. Tam se hemžili lidé nejrůznějších národností: obchodníci z Velké zeleně, plavovlasí žoldnéři z ostrovů severně od Velkého moře, Núbijci, černí jako noc, obchodníci s urputnými tvářemi ze země kadidla, Féničané, Syřané, Kanaánci, dokonce i Chetité, podobní papouškům, s vlasy vyčesanými do výšky a pak spadajícími zase dolů jako koňská hříva. Desítky jazyků repetily a nabízely na prodej všechno možné: slonovinu z jižních džunglí, drahé kameny z dolů, zvířata a ptáky všemožných druhů. Bystroocí nadháněči z domů rozkoše sjednávali obchody mezi námořníky, a prostitutky, které nabízeli, postávaly za nimi, oslnivé ve svých nápadných róbách a s cinkajícími šperky. Některé byly téměř nahé, jiné zase tajemně zahalené. Holiči a kramáři pokřikem svolávali zákazníky a lodníci vyskakovali nahoru dolů a vychvalovali „nejbezpečnější plavidlo na Nilu“.

Amerotke si najal malý člun s pozorovatelnou na přídi, s kormidelníkem na zádi a šesti statnými veslaři.

„Kam to bude, vznešený?“ Kapitán byl nahý až na bederní zástěrku. Hrst stříbra, kterým mu Amerotke zaplatil, ho přímo nadchla.

„Proti proudu až k zřícenině Chnumova chrámu a pak na druhou stranu k Městu mrtvých.“

Úsměv na kapitánově tváři rychle pohasl.

Soudce si náhle ucpal nos. „Co to je, člověče?“ Cítil pronikavý pach rybiny. Kapitán člun zřejmě na celou noc pronajal rybářům.

„Jak je ctěná libost, vznešený.“ Kapitán mu podal houbu napuštěnou voňavkou. „A co že si přeješ plout zrovna ke staré Chnumově svatyni? Vždyť tam kromě rozvalin přece nic není.“ Protáhl tvář. „A tedy kromě krokodýlů. Chci říct, že je to –“

V té chvíli Amerotkeovi strážci přikročili blíž a dlaně jim sjely k rukojetím dýk, vězících v kožených pochvách.

„Dobrá, dobrá, když si nejctihodnější přeje navštívit Chnumův chrám…“ zadrmolil rychle kapitán, uklonil se a povzdechl si. „Tak to teda bude Chnumův chrám.“

Potom ukázal Amerotkeovi, aby se usadil uprostřed lodi, kde ho potrhaná plachta bude alespoň trochu chránit před sluncem. Ve zdobených pohárech servíroval také překvapivě dobré pivo. Dal rozkaz odrazit a loď vyplula od nábřeží.

Obratně si razila cestu mezi různými pramicemi a čluny, které

zde byly namačkané jako vodní hmyz. Pach města teď vystřídalo aroma bahna a ryb, ale chladný vánek jim aspoň sušil pot. Amerotke zavřel oči a poslouchal rytmický zpěv veslařů, kteří pravidelně zabírali.

„Ona je tak hlaďoučká, ta má milá slaďoučká…“

Amerotke se usmál. Byla to stará námořnická píseň.

„Je to blaho, námořníku, mít takovou krásnou dívku,“

zazněl refrén. Když začali veslaři vypočítávat půvaby oné mytické svůdnice, Šufoj se samozřejmě přidal.

Amerotke otevřel oči a zadíval se přes vodu do dálky.

Nad hladinou těžce spočíval opar z horka, ale přece jen dokázal na západě rozeznat pobřeží nekropole a vysoké modro-zlaté pohoří, nad nímž se vypínal vrchol bohyně Meretseger. Na řece bylo rušno, pluly tam bárky s vojáky, cestujícími oběma směry k různým posádkám, vězeňský člun, který převážel odsouzence do pouštních vězeňských oáz na západě, obchodní loď, naložená nejrůznějším zbožím.

Převážela však i voly, osly a v jednom případě dokonce stádo malých gazelek a klece s podivnými psy. Člun byl teď uprostřed řeky, veslaři zmlkli a soustředili se na svou práci.

Amerotke spatřil, jak po jeho levé ruce pomalu mizí lesklé římsy, třpytivé obelisky a chrámové střechy města.

„Prozradí nám teď nejctihodnější, proč vlastně plujeme ke starému Chnumovu chrámu?“ zeptal se kapitán.

„Nikoli, nejctihodnější nemá nic takového v úmyslu,“

usmál se Amerotke. „Ale proč jsi z toho tak vystrašený? Je to

místo nějak prokleté?“

„Je to tam plné démonů,“ přisvědčil kapitán. „Rozvaliny leží kus od řeky. Vede tam sice pořád ještě cesta, ale je zarostlá papyrovými houštinami jako džungle a krokodýli v jezírkách mají pořád napilno.“

Kapitán ukázal na malý písečný přesyp na druhé straně.

Amerotke si zastínil oči proti slunci a viděl, že to, co považoval za zkroucené spadlé větve, jsou ve skutečnosti kůly, na kterých jsou naražení tři muži. Jejich těla spálil sluneční žár až dočerna.

„To jsou říční piráti,“ vysvětlil mu kapitán. „Někdy také číhají poblíž Chnumova chrámu. Ale když s sebou máme takovou partu statečných chlapíků, budeme v bezpečí.“ Ztišil hlas až do šepotu. „Jenom doufám, že se podle toho budou chovat i krokodýli.“

Cestovali dál. Město ustoupilo palmovým hájům a polím s úrodnou černou půdou. Na nich se činili rolníci, ve vzduchu těžce visel kouř z jejich vesnic. Nakonec ustoupila i pole a objevily se skalnaté výstupky. Amerotkea na chvíli přepadla dřímota, když vtom muž na přídi vykřikl. Soudce se vratce postavil a spatřil velký písečný přesyp, téměř samostatný ostrov, porostlý tu a tam stromy, mezi nimiž se rýsovaly zvětralé trosky Chnumovy svatyně. Loď se stočila a zamířila tím směrem a Amerotke si mohl ostrov prohlédnout lépe.

Řeka se stále proměňovala a ohlodávala jeho břeh. Vedla tam úzká cesta, ale Amerotke tušil, že nebude příliš bezpečná. Po

obou jejích stranách rostlo asi na půl míle papyrového houští, hnízdiště mnoha ptáků, ale zároveň i území krokodýlů, kteří tu číhali. Amerotke jich dokonce několik spatřil, jak se vyhřívají na zemi a užívají si slunce, dřív než zapadne. Pak se vrátí do vody a vrhnou se na cokoli živého, člověka či zvíře, co bude tak neopatrné, že se přiblíží ke břehu.

„Po téhle cestě se nejspíš dá jít jedině ve dne,“ uvažoval hlasitě kapitán. „V noci je to moc nebezpečné místo. Už teď to vypadá, že je tam docela živo.“

Amerotke musel jen souhlasit. Ty bujné zelené křoviny, rozbitá

cesta

a ponuré

ruiny

kapitánův

strach

ospravedlňovaly. Sami krokodýli nepředstavovali pro ozbrojené a ostražité muže zas tak veliké nebezpečí, zvlášť když s sebou nesli pochodně a svítilny, což jsou věci, kterých se ty říční bestie opravdu bojí. Vtom se rozlehlo dunivé zabučení, až soudce leknutím vyskočil. Obrátil se a viděl, že křoví ožilo, ptáci se s rozčileným křikem míhali vzduchem.

Jejich královstvím se valil obrovský nosorožec, který dostal chuť na sladké zelené stonky. Amerotke poručil kapitánovi, aby odrazil od břehu. Obepluli písčinu a našli nouzové kotviště, u kterého mohli přirazit. Člun zaskřípal na písčitém břehu.

Amerotke si vyžádal dva dobrovolníky. Jednoho ze strážných zlákal příslib stříbra a souhlasil, že půjde s kapitánem. Rozdmýchali nádobu s ohněm, pečlivě udržovaným na zádi lodi, a zapálili pochodně. Pak se čtyři

muži opatrně vydali na břeh. Tu a tam zaslechli chrčivé zasyčení rozzuřeného krokodýla, kterého vyrušili a který se vrhl zpátky do vody. Nejdříve vystoupili po příkrém svahu a dostali se mezi rozvaliny. Pískovcové zdi byly popraskané a zborcené, některé překlady se zhroutily úplně a dveře byly vyvrácené. Sochy a sloupy dávno zvětraly, zničené povětřím a záplavami. Všichni se pustili úzkou pěšinou do míst, kde dřív zřejmě stávala sloupová síň, a přes kameny a různé harampádí klopýtali do staré svatyně. Teď už z ní nezbylo nic jiného než kamenný kruh. Zdi místy pokrývala omítka s vybledlými malbami, oslavujícími Chnumovy skutky.

„Můj pane?“ Šufoj popadl Amerotkea za ruku a kamsi ukazoval. Soudce přistoupil blíž a zadíval se na nástěnnou malbu, která představovala klečícího střelce s lukem v ruce.

Potom svatyni ještě pečlivě prohledali. I když bylo znát, že se tu někdo snažil zahladit stopy, brzy zjistili, že se tady museli scházet nějací lidé. Viděli tu zbytky ohniště, rozbitý džbán od vína a u zdi poblíž vchodu našli střepy kdysi zřejmě překrásného fajánsového poháru, který tu někdo upustil a rozbil. Amerotke ten nádherný kousek řemeslné práce sebral a obracel jej v ruce.

„Tak tohle je místo, kam přichází Chetra,“ poznamenal.

„Tady se schází Sebaus. Je to opuštěné a nebezpečné místo.

Mohou se sem odvážit jen muži s pochodněmi a se zbraněmi.

A co je ještě důležitější“, popošel k otvoru ve zdi a ukázal na čekající loď, „jsem přesvědčený, že právě sem odvážejí

některé poklady, tady je zabalí a zapečetí a potom odešlou na sever. Tenhle pohár pochází taky z nějakého lupu.“

Vrátil se, dál prolézal rozvaliny a přitom nacházel další a další důkazy pro svou teorii.

„Představ si takového obchodníka, který opouští Théby, Šufoji. Chetra má nějakou nádhernou kořist z hrobky, kterou do města nemůže propašovat. Právě tady si ji ten obchodník převezme, stejně jako ty bys ji převzal na přístavišti v Thébách, a pak už hurá na sever do Memfidy, Avaridy, Heliopole nebo přes poušť až do Kanaánu. Jsem přesvědčen, že tady se Chetra taky sešel s tím libyjským vojevůdcem.

A sem také asi dopravili ty ubohé dívky.“

Amerotke vylezl nahoru na zeď. To mu poskytlo výhodnou pozorovatelnu. Nalevo viděl na řeku a na čekající loď, vpravo pak dohlédl přes papyrové houštiny až na holé prašné okraje Rudé země. Vtom se však z lodi ozval výkřik, a tak čtyři muži spěchali rychle zpátky ke břehu. Strážní ukazovali přes řeku, kde se na sever od písečného valu vynořily tři malé čluny. Měly vysoké přídě vyřezané do tvaru nějaké zvířecí hlavy a ve větru se jim třepotaly černé plachty.

„Říční piráti,“ zašeptal kapitán. „Pozorují nás a zvažují svoje možnosti.“

Amerotke poručil oběma mužům, aby zaujali postavení a vytáhli zbraně. Přichystali si šípy a dýky. Také na lodi otevřeli svou zbrojnici a přidělili veslařům luky a šípy. Piráti, kteří tohle všechno pozorně sledovali, zřejmě usoudili, že by

to nebyla snadná kořist, a váhavě se otočili nazpátek. Soudce s ostatními se rychle nalodil, zazněl rozkaz k odplutí a tentokrát, protože měli vítr v zádech, napjali modrou a bílou plachtu. Kormidelník zručně využíval příznivého větru, a tak se jejich člun za podupávání bosých nohou a se vzdutými plachtami dostal doprostřed proudu a zamířil na jih, k Thébám.

Konečně se objevilo město, zase se v slunci zaleskly římsy a zatřpytily střechy paláců a zelená stěna stromů ustoupila městským budovám. Řeka opět ožila, obklopily je rybářské plachetnice, čluny plné poutníků, zábavní loďky i tmavé těžké válečné koráby, z jejichž přídí se ozývalo varovné troubení na lastury, aby jim uvolnili cestu. Nakonec museli všichni počkat a zastavit na místě. Přes Nil se na druhý břeh k Městu mrtvých vydala pohřební flotila nějakého vznešeného šlechtice. Smuteční lodě byly bez stěžňů a kabiny potažené vyšívanou kůží. Cestující stáli s očima upřenýma na pohřební člun, který byl přesnou napodobeninou Osiridova posvátného člunu, jenž vezl bohovo tělo k Abydu. Člun byl lehký, rychlý a dlouhý a na obou koncích ozdobený zlatými lotosovými květy, které se půvabně skláněly dolů, jako kdyby chtěly dosáhnout na hladinu. Uprostřed pohřebního člunu byla malá svatyně, ověnčená květy a různými zelenými rostlinami. U ní klečeli truchlící nejbližší pozůstalí, které opatrovaly dvě kněžky, oblečené jako bohyně Isis a Neftys. Na přídi stál

kněz-obřadník v nádherné suknici a přehozu z levhartí kůže a před sebou měl velikou nádobu s plápolavým ohněm, který krmil bohatými hrstmi kadidla. Jeho vůně prosytila vzduch po celé řece. Okolo pohřebního člunu pluly malé loďky se zpěváky a hudebníky. Jejich smutné lamentace se nesly po vodě široko daleko.

Putuj k Dalekému obzoru do Západní země. Nechť v míru spočineš v Západních Thébách. Pak v míru pokračuj k Abydu a přes Západní moře k ostrovům Osiridovým a k jejich věčně zeleným zahradám.

Pohřební průvod připlul k Místu truchlení. Amerotkeův válečný člun se držel hned za ním. Soudce přikázal kapitánovi, aby na něj počkal, vyběhl na zaplněný břeh, kde se mrtví mísili se živými. Tady se pořádaly chudší pohřby.

Zemřelé, zabalené jen do barevného plátna, odtud táhli nahoru do města a na pohřební pole za ním na smycích nebo vezli na kárách. Mezi truchlícími procházeli kněží a sháněli se po výdělku, právě tak jako prodavači amuletů a skarabů. Byli tu všichni škorpioní muži z celých Théb a snažili se prodat příbuzným různé drobné tretky a sošky.

„Je jich tady jako much na lejnu,“ zašeptal Šufoj.

Neodmyslitelně sem patřil dusot desítek nohou, mraky prachu, roje hmyzu přilákaného hromadami odpadků a pachem nemytých těl. Slabomyslný kněz s načerněnou

scvrklou tváří ječel jako pominutý, tančil a poskakoval před vysokou sochou zeleného Osirida, až ho odkopla stranou banda opilých námořníků. Ti se zase začali hádat s žoldnéři, kteří se shromáždili do kruhu kolem tančící dívky. Byla úplně nahá až na rafinovaně nařasený kus látky, která měla zakrývat její půvaby, ale zároveň dráždila diváky.

Amerotkeovi strážní všechny odstrkovali z cesty. Stoupali úzkými uličkami, které páchly po mrtvolách a v nichž se vznášely exotické vůně natronu, skořice, kadidla a jalovcového oleje. Míjeli místa, kde vykonávali své řemeslo balzamovači. Mrtvá těla chudých vycpávali jen parfémovanou látkou, ale bohatým poskytovali kompletní a opravdové balzamování. Výrobci rakví prodávali své sarkofágy a pohřební schrány, zatímco jejich pomocníci pilně rozprodávali jejich malé kopie, aby si je lidé mohli odnést domů a ukazovat příbuzným. Za velkým náměstím prošli Branami mrtvých a pak už se ponořili do dokonalého bludiště komor, chodeb a zádušních chrámů. Všude se hemžili strážci a úředníci,

vyzbrojení

holemi

k odhánění

žebráků

a zlodějíčků. Amerotke vytáhl svou úřední pečeť a požádal, aby mu zavolali Správce mrtvých. Po chvíli se úředník objevil. Byl to obtloustlý chlapík, silně navoněný a lesknoucí se olejem, provázený hloučkem služebnictva s vějíři a flakony parfémů. Měl ospalé oči a odulé rty, ale jakmile zjistil, kdo se to po něm shání, začal se chovat přeuctivě a podlézavě.

„Samozřejmě,“ zahlaholil nadšeně. „Jistěže tě s největší

radostí doprovodím do Příbytku slitování, pohřebiště Isidina chrámu.“

Museli opět projít prašnými, štěrkem sypanými uličkami, až se brankou zdi dostali do dvora, v jehož středu stála socha Isis, kojící malého Hora. Bylo příšerné vedro, prach štípal Amerotkea do očí, a tak s povděkem přijal krátkou zastávku ve stínu, kde se mohl z hliněného džbánu napít čisté vody.

Když si odpočali, vnořili se do pohřebiště, což bylo bludiště chodeb a podzemních prostor s nápisy vyrytými do kamene a nabarvenými načerveno. Jeden z nich Šufoje zaujal tak, že jej začal hlasitě deklamovat. Jeho hlas se zvučně rozléhal prázdnými prostorami.

„Ó ty, jenž stínáš hlavy a otevíráš hrdla, ty, kdo svými kouzly vkládáš do úst duchů bláznivá slova –“

Amerotke trpaslíkovi zlehka ucpal ústa dlaní a položil si prst rty. Hned za dveřmi byla vstupní síň s nástěnnými malbami, které znázorňovaly božského ducha, ba, v podobě ptáků s nádherným peřím a lidskou tváří. Písař textů rakví, který na tuto prostoru dohlížel, dřepěl na druhém konci u nízkého stolku. Na zdi nad hlavou měl zasazené pochodně a na vedlejším stole hořela ještě olejová lampa. Na bidýlku vedle něj seděl překrásný párek vlaštovek. Když se Amerotke přiblížil, ptáčci začali hopkat nahoru dolů a švitořit z plných hrdel.

Správce mrtvých přistoupil k písaři, který seděl s prsty přitisknutými na rty, a promluvil s ním. Ten ihned vyskočil

a spěchal ke skříňce se znamením anch a sa. Vyndal z ní svitek papyru, přinesl jej ke stolu a začal v něm pátrat. Náhle vítězoslavně přikývl, poklepal na papyrus prstem a vyzval Amerotkea, aby ho následoval řadou chodbiček, které se rozbíhaly od hlavní síně. Soudce kráčel za písařem, který spěchal s blikavou lampou před ním, a uvědomoval si, že tady je opravdu v království mrtvých. Chodbička byla velice úzká a po obou jejích stranách se vršili zemřelí, uzavření ve schránách nebo jen tak zabalení do plátna, všichni nacpaní do svých posledních příbytků. Vzduch byl dusný a páchl rozkladem, který měla vylepšovat sladká vůně jalovcového oleje a pryskyřice a všudypřítomný závan natronu.

Nakonec se jejich průvodce před jednou takovou policí plnou těl zastavil. Vzal malý žebřík, opřel jej o zeď a vylezl nahoru, aby si mohl přečíst číslo vyryté po straně.

„Ano,“ prohlásil a převzal zase pochodeň, kterou předtím svěřil Amerotkeovi. „Toto je žena, známá jako Klija.

Nabalzamovali ji a uložili do schrány v Nefet Per, Domě krásy, před třemi roky.“

„Vyndej ji,“ přikázal Amerotke.

Následovala krátká hádka, ale soudce trval na svém.

Nejprve museli z chodbičky vyjít, aby se tam dalo zajet s nízkým vozíkem. Na něj schránu položili a odvezli ji do vstupní síně. Úředníci brumlali cosi o znesvěcení a zneuctění.

Amerotkeovy strážné už tahle služba také přestávala bavit, a začali si něco nespokojeně bručet. Soudce je okřikl, aby byli

zticha, a sám přistoupil ke dveřím nadýchat se čerstvého vzduchu a setřít si pot z krku.

„Můj pane, co to děláš,“ šeptal vyjeveně Šufoj. „Tohle je posvátné místo!“

„Myslíš?“ zahučel Amerotke. Hleděl ven přes prázdný dvůr. Po pravdě řečeno, on tahle místa se všemi těmi zaprášenými rituály, mumlajícími kněžími a nákladnými a pokoutními obchody s nejrůznějšími předměty pro mrtvé přímo nenáviděl. Dnešní návštěva mu připomněla pohřeb jeho milovaného bratra. Na ten Amerotke nikdy nezapomene.

Nebyl žádný bezvěrec, věřil, že když duše opustí tělo, pokračuje dál vlastním životem, ale připadalo mu, že mrtvola není ničím víc než roztříštěnou prázdnou ořechovou skořápkou. Rychle tyhle myšlenky zapudil a soustředil se na problém související s Isidiným chrámem. Písař mrtvých tam o této ženě neměl žádný záznam, ale přesto její mrtvola leží tady v Isidině pohřebišti. Když si Amerotke připomněl rozhovor s panem Impukim a paní Tenou, začalo v něm hlodat podezření.

„Můj pane?“

„Šufoji!“ Amerotke si přitáhl mužíčka blíž k sobě.

„Pomůžeš mi?“

„Ano, ale s čím, pane?“

Amerotke se sklonil a pošeptal mu něco do ucha. Šufoj na něj ohromeně pohlédl, ale pak přikývl na souhlas.

„Dobrá,“ usmál se Amerotke, otočil se zpátky, tleskl

rukama a začal hlasitě vyvolávat. „Jsem Amerotke, nejvyšší mluvčí Božské v Síni obojí pravdy. To, co činím, je posvěceno bohy a slouží k prospěchu Božského paláce a Obojí země. Řeknu vám nyní, co se stane.“ Ukázal na schránku spočívající na vozíku. „Tělo, jež spočívá zde uvnitř, patří ženě, která nemá žádné příbuzné ani rodinu. Hodlám nyní schránu otevřít.“

Amerotkeova slova vzbudila zděšení, obavy z rouhačství a hněvu bohů. Soudce však prohlásil, že na sebe bere plnou odpovědnost, a když přítomné utišil, vzal je všechny pod přísahu mlčenlivosti. Do Isidina chrámu o tom nesmí dorazit žádná zpráva, dokud soudce osobně nepodá hlášení v Božském paláci.

Hned na to se Amerotke s Šufojem postavili každý po jedné straně rakve. Soudce pak rozlomil její pečeti.

„Všimni si,“ zašeptal Šufojovi. „Jak je ta rakev pěkná, vyrobená z cedrového dřeva.“ Když setřel prach, ukázaly se zlaté ozdoby na boku. Nakonec zvedl víko. Uvnitř byly květinové girlandy, voničky a kytice, které stále ještě vydávaly slabou vůni. Amerotkeův zájem narůstal. Klija byla stará žena z thébské chudiny, přitom však byla její mumifikovaná tvář zakryta překrásnou, zlatem lemovanou maskou z jemného plátna a papyru. Také obinadla, ačkoli teď byla pokryta vrstvou tmavé pryskyřice, byla z jemného plátna, které se používá k zahalování soch a posvátných předmětů v chrámech. Amerotke masku nesňal, ale zkusil rozříznout

plátěné obaly. Bylo to ale těžší, než si představoval, protože obinadla byla hodně ztvrdlá od nánosů pryskyřice a tvořila zčernalý štít. Když je konečně prořízl, našel pod nimi amulety a posvátné kameny. Tělo bylo také obarveno žlutým okrem, který bývá většinou určen jen bohatým.

„Můj pane, víš jistě, že tohle smíme dělat?“

„Zodpovím si to před bohy.“ Amerotke zvedl hlavu a hřbetem ruky si setřel pot z čela. „Nebudeme odhalovat celou mrtvolu, jenom hruď.“

S Šufojovou pomocí vyřízl Amerotke pryskyřicí ztvrdlý čtverec látky. Čím hlouběji zajížděl, tím byl vnitřek měkčí, což svědčilo o tom, jakou práci si balzamovači s tělem té staré ženy museli dát. Konečně byla hruď odhalena a malá plocha, kterou odkryli, zavoněla pohřebními oleji a kořením. Ve vzduchu poletoval prach z rakve. Dostali se k samotnému tělu. Šufoj zpočátku nechtěl věřit svým očím. Amerotke se pro sebe usmál, když uviděl rudé řezy na krku i na prsou a levou ruku bezmála oddělenou od těla.

„Kdo mohl tohle udělat?“ vyjekl Šufoj. „Já vím, že balzamovači rozříznou tělo odshora dolů a pak zprava doleva, ale co to prováděli s touhle ženou? Podívej se, ruku má u ramene skoro uříznutou.“

„Už jsem viděl dost,“ prohlásil Amerotke. Posbíral kousky ztvrdlého plátna a poskládal je zpátky tak přesně, jak jen to dokázal. Když skončil, vyšel z místnosti a vrátil se s úzkým pruhem plátna, do něhož mrtvou zabalil. Potom ji

s Šufojovou pomocí znovu uložil do rakve, zavřel víko a požádal Správce mrtvých, aby schránu znovu zapečetil.

„Už jsi skončil?“ zeptal se úředník. Tučnou tvář měl zalitou potem.

„Skončil,“ usmál se Amerotke. „Ale mám ještě jedno přání.“

Chlapík hlasitě zasténal. „Urozený pane, už jsi nám způsobil dost zmatků.“

„Ale kdepak.“ Amerotke mu poklepal na rameno. „Chci navštívit ještě jeden hrob. Generála Sutena…“

„Ale ten se teprve připravuje,“ zadrmolil správce.

„Období smutku ještě neskončilo a jeho tělo dosud leží v Domě krásy v Isidině chrámu.“

To Amerotke očekával, ale když si umyl ruce a obličej a natřel se olejem, přece jen požádal, aby ho do hrobky generála Sutena zavedli. Vyšli ven na slunce a strážní, kterým se ulevilo, že už jsou zpátky na čerstvém vzduchu, se mezi sebou rozpovídali. Snažili se zatáhnout do hovoru i Šufoje, aby jim pověděl, co se tam uvnitř dělo. Trpaslík však zůstával zaražený. Tělo té ženy bylo řádně ošetřeno, ale jakou smrtí asi mohla sejít, že měla tak rozervanou hruď a jednu paži téměř oddělenou?

Opustili pohřebiště a úzkou cestičkou došli na druhou stranu Města mrtvých, kde měli své vlastní Domy milionu let bohatí a mocní. Hrobka generála Sutena ležela v Údolí urozených a hlídali ji dva kněží v maskách šakalího boha

Anubida. Ti je doprovodili přes malý dvorek. Hned u vchodu byl do zdi vyrytý nápis:

Všichni Velikáni mu odpustili a očistili jej, vyznal se ze svých špatných skutků, a už jich není více.

Sláva tobě, Osiride,

jenž slyšíš každičký náš dech.

On omyl všechny své špatné skutky, ospravedlnil svá ústa,

tak aby v zemích věčnosti promluvil hlasem pravdy.

Kněží byli zvědaví, proč se Amerotke přeje hrobku navštívit.

Generálova smrt vzbudila velký zájem i mezi dělníky, kteří dokončovali práce na místě jeho posledního odpočinku.

Soudce pokrčil rameny a řekl, že zde chce pouze projevit svou úctu. Zastavil se před vstupní komorou a prohlížel si drahocenné skříňky a kusy nábytku, které později budou zaneseny dovnitř. Uvnitř, v pohřební komoře, se živě zajímal o malby na zdech. Některé z nich znázorňovaly vážení generálovy duše na Vahách pravdy. Pobaveně si všiml, že generál je zde vyportrétován v plné zbroji, jako kdyby se chystal bojovat s démony, kteří se hemžili kolem. Obří běžec, Požírač stínů, Lamač kostí a Piják krve. Amerotke zašel dál do hrobky a studoval překrásně vymalované výjevy na stěnách malé svatyně. Oslavovaly významné scény ze života zemřelého. Byl zde generál Suten na slavné audienci

u faraona, kde se mu dostalo vyznamenání čestným zlatým řetězem, generál na lovu antilop, generál na svém člunu při rybolovu, generál vyzbrojený bumerangem a v doprovodu psí smečky na lovu vodních ptáků na břehu Nilu. Amerotke si obrazy podrobně prostudoval a zeptal se, kdy byly dokončeny.

„Teprve před nedávnem,“ odpověděl kněz.

Amerotke přikývl a přistoupil k další řadě obrazů, které zobrazovaly život Sutenových předků. Jeden z obrazů ho zvlášť zaujal, byl na něm Sutenův děd se svitky v ruce.

Soudce se hluboce zamyslel.

„Můj pane?“ zašeptal Šufoj. „Co je to za tajemství?“

Amerotke na něj shlédl z výšky. „Tajemství, Šufoji?“

odpověděl. „Mám dojem, že se nám začíná odhalovat.“

„Jen jsem zvědavý,“ zašklebil se Šufoj vesele nahoru na svého pána. „Jsem moc zvědavý, co provede Božská se svým nejvyšším soudcem, který otevírá hroby? Ostatně, co jsem ještě chtěl,“ dodal zamyšleně. „Prošel jsem ten seznam vyloupených hrobek. Víš vůbec, že vyloupili také hrob jednoho z tvých starých nepřátel, velkého vezíra Rahimerrea?“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl stejně zamyšleně Amerotke.

„Divné je,“ uvažoval nahlas Šufoj, „že právě tahle loupež

Božskou tak strašlivě rozzuřila.“

UTCHATI: staroegyptsky „rozsudek“

Nadif, praporečník medžaje, pouštní stráže, měl v hlavě čím dál tím větší zmatek. Zakládal si na svých pozorovacích schopnostech a logickém myšlení. Když ještě sloužil v armádě, vždycky tam jeho bystrost oceňovali. Vzpomínal, jak si jeho nadřízení mezi sebou povídali, že by to možná mohl dotáhnout až na písaře. Věřil, že život by měl být odrazem přírody a Nilu. Velká řeka plyne dál a dál, střídají se roční období. Když se naruší rovnováha, překroutí se pravda, zavládne zlo a pronikne faleš, pak nezbývá nic jiného než

všechno vyčistit a nastolit znovu vládu Maat. Nadif se vždycky snažil hovořit podle pravdy; často si představoval, a vykládal to i své ženě, že až jednou stane před božským Osiridem, bude moci po pravdě prohlásit: „Nikdy jsem nikomu nic neukradl, nikdy jsem nepromluvil hlasem zla…“

Jeho žena mu na to pokaždé souhlasně přikývla a pak se

zeptala, jestli chce přidat polévku nebo přinést ještě džbánek piva.

Nadif měl rád svůj vnitřní klid, ale teď si prostě nevěděl rady. Venku bylo horko, ale on nemohl odejít na pochůzku, protože musel sedět na poradě v dusné přízemní místnosti kamenných kasáren medžaje, hned vedle Nádherné brány v západních Thébách. Musel si stále připomínat staré rčení: „Nedávej najevo špatnou náladu ani si ji nevybíjej na podřízených, neboť to je známkou slabosti.“ Popravdě řečeno by ho dnes dokázal podráždit až k zuřivosti pouhý pohled na sbor jeho pomocníků. Byli v něm zastoupeni jak čerstvě přijatí holobrádci, tak prošedivělí veteráni. Velice ho znepokojilo to, nač přišel v domě generála Sutena, a stále ještě měl před sebou další úkol: vyřešit tu záležitost s prodavačem hadů. Ale tihle chlapi, kteří by měli být jeho oporou, všechno spíš kazili. Kdyby aspoň nebyl nemocný jeho pavián, ten by mu dokázal pomáhat víc než tihle takzvaní strážci faraonova zákona.

„Tak abychom si dobře rozuměli,“ ukázal Nadif na jednookého veterána, někdejšího lukostřelce Setova pluku, který přišel o oko, když honil v bažinách divoké kance.

„Říkáš, že člověka, na kterého se hodí Hebajův popis, viděli v Hrnčířské čtvrti v jižní části města?“

„Tak jsem to slyšel,“ odsekl chlapík. „Tak jasně, jako teď vidím tebe,“ zašklebil se veterán a zamrkal na něj svým zbývajícím okem.

„Tohle není žádná legrace.“

„Jistěže ne, pane.“ Starý voják si odkašlal. „Podle toho, co mi řekli, měl velice pěkný plášť i sandály. Mého informátora obzvlášť zaujala dýka, kterou měl při sobě, a také prý vypadal jako velice bohatý člověk.“

Nadif mohl jen odevzdaně zvednout ruku a hlasitě povzdechnout. Všechno, co starý voják povídal, souhlasilo s výpovědí vrchního písaře Menny, který tvrdil, že Hebaj ukradl nějaké šaty, zbraň a šperky.

„A co je ještě důležitější,“ promluvil jeden z růžolících nováčků, který se snažil být užitečný. „Říká se, že Hebaje viděli u pátého kotviště Nilu.“

„Takže se zdá,“ usoudil Nadifův písař, „že přepadl vrchního písaře Mennu, svázal ho, vykradl dům a utekl přes zeď. Tam potom zabil strážného. Asi mu to nedalo moc práce; podle toho, cos říkal, jsou ti chlapi líná sebranka. Hebaj se potom dostal k Nilu a plížil se nízkým pobřežním porostem.

Ve spěchu ztratil pár věcí.“ Písař se lichotivě usmál. „Ale Nadifovu orlímu zraku nic neunikne. Hebaj zřejmě došel až

k pátému kotvišti, přeplavil se přes Nil a pokusil se utržit za ukradené věci co nejvíc peněz.“

Nadif přikývl. V téhle místnosti s malými jídelními stolky se cítil jako uvězněný. Měl už chuť vyskočit, všechny je vykopnout ven a jít na hlídku. Tam pochodovat, mávat holí, tak jak byl zvyklý, když se jeho pluk vydal do boje.

Poděkoval svým důstojníkům, propustil je a pak se opřel zády

o stěnu, aby se trochu ochladil. Zavřel oči a vybavil si procházející pohřební průvod, nůž, který našel, strážného, povaleného v houští, jeho kůži chladnou jako mramor a krev, která ztuhla na všem okolo. Výslechy rybářů a převozníků na řece. Kam se Hebaj poděl? Proč utekl? Vrchní písař Menna sliboval, že mu připraví účinnou obhajobu. Ale možná že se sluha poohlížel po něčem jiném, co by prokázalo jeho nevinu? Nadif se ponořil do svých myšlenek, dokud ho z nich náhle nevytrhl jeho synovec, který k němu uváděl nějakého člověka. Praporečník se dopálil. Přísně se na chlapce podíval; měl tvář jako měsíček a našpulenou pusu, byl pravda trošku prosťáček, ale zaklepat už by snad mohl umět.

„Ctěný strýčku!“

„Prosím?“

„Veliteli,“ opravil se synovec. „Omlouvám se, veliteli, ale ctěný strýčku, tady ti vedu Apopa.“

Nadif pokynul na druhou stranu stolu. Vychrtlý mužík se zažloutlou pletí tam podřepl a mlel naprázdno bezzubými čelistmi. Jeho sešlost mu však nezabránila chňapnout po kousku křepelčího masa a nacpat si ho do úst.

„Jen si posluž!“ Nadif se předklonil a nalil mu ještě pivo.

Přitom si návštěvníka bedlivě prohlížel. Chlapík měl na sobě ošuntělý kožený oděv, předloktí pokrytá tetováním a kolem krku šňůrku s malou vyřezávanou hlavou Meretseger.

„Pročpak si říkáš Apop?“

„Tak si říkají všichni hadí muži. Užívají jména různých

bohů. Mně se líbí představa, že mě ochraňuje sám Veliký had.“

„A co rohaté zmije?“ zeptal se Nadif. „Co o nich víš?“

„Ohavné plazivé potvory, nebezpečné a jedovaté. Těmhle hadům je třeba se vyhnout. Zkus si zajít k některému thébskému zaklínači a požádej ho, aby ti předvedl nějaké kousky s rohatými zmijemi. Každý to odmítne. Podívej se, pane…“ Apop se horlivě pustil do svého oblíbeného tématu.

„Vem si například takovou kobru. Můžeš jim vytrhnout zuby, odebírat jed, můžeš je uspat nebo ukolébat, když jim dáš sežrat myší hnízdo. Není těžké rozehnat jejich klubko. Trávní had může vypadat jako obyčejná zmije, ale rohatá zmije je rohatá zmije.“

„Prodával jsi je někdy?“ otázal se Nadif a v duchu se modlil, aby jeho synovec, sedící proti němu, už konečně zavřel svou užaslou klapačku.

„Já že bych prodal jednu jedinou?“ Apop vyzunkl džbánek piva a nastavil ho, aby mu nalili ještě jednou. „Když

uvidím rohatou zmiji, hned ji zabiju. Tam v Rudé zemi oddělaly ty bestie víc lidí než smečka lvů.“

„V Rudé zemi?“ podivil se Nadif. „Nejsou třeba taky v údolích na druhé straně řeky?“

„No, možná že sem tam nějakou bys tam objevil. Ale většinou žijou v Rudé zemi. Vyhlídni si nějakou opuštěnou oázu, kde je trochu vody, ale zas ne moc. A někde poblíž, řekněme,“ Apop mávl rukou, „nějakou pěknou skalnatou

soutěsku s dostatkem štěrku a osamělých kamenů, s trochou trávy, nějakým tím křovíčkem a dostatkem vody, aby přilákala drobnou havěť, myši, tu a tam nějakého hnízdícího ptáčka a při troše štěstí třeba i poraněnou křepelku. A to je místo, kde bys našel rohaté zmije.“

„Jsou hodně společenské?“

„žijou jen v malých skupinkách.“

„Takže v Thébách bys rohaté zmije těžko koupil?“

„Ale jo, koupil bych je, ale určitě by mi bylo divný, proč je ten člověk, co je prodává, vůbec nachytal. Ostatně v Thébách dostaneš, nač si vzpomeneš, není to pravda, důstojníku? Myslím od kusu slonoviny až po drahocenný pektorál z královský hrobky.“

„Být tebou takové věci bych na tržišti nevykládal,“

varoval ho Nadif. „Ale vraťme se k rohatým zmijím. To, co říkáš, víš najisto?“

Apop přikývl, a protože vytušil, že se rozhovor chýlí ke konci, nacpal si do úst ještě sousto masa. Nadif mu dal nějaké měďáky a placku plněnou pečeným masem. Požádal ho však, aby si to dojedl venku.

„Co to má znamenat, ctěný strýčku?“ užasl mladý muž, když Apop odešel.

„Copak jsi neslyšel o Hebajovi?“ řekl mu Nadif. „Možná že zpanikařil nebo utekl, aby něco našel. Ale koukej, synovče, já jsem své sestře slíbil, že z tebe udělám dokonalého pátrače u medžaje. Je načase, abych tvou výchovu vzal pevně do

rukou.“

Nadif se rychle oblékl, připnul si svůj úřední řetěz a na oholenou hlavu si posadil černo-zlatě pruhovanou čapku.

Přidal pevně utaženou suknici a sandály. Přes rameno si přehodil dírkovaný válečný řemen. Vzal hůl, důkladně obhlédl i svého synovce a schválil jeho oděv. Vyšel z kasáren a na dvoře ještě sebral jednomu svému pomocníkovi slunečník. Pak vyzval svého příbuzného, ať dělá alespoň něco užitečného a drží jej nad ním. Vyšli ven, na rušnou silnici vedoucí k Nádherné bráně. Nadif kráčel schválně hodně rychle, aby se ho synovec na nic neptal. Po cestě si nepřestával všímat tváří, které potkávali, prohlížel si prodavače ovoce, tuláky, kramáře, škorpioní a ještěrčí muže, kteří se hemžili po chodnících stejně rychle jako tvorové, podle nichž se jmenovali. Nadif znal všechny jejich triky a podvůdky. Zastavil se, jen aby křikl na Stříbroprsťáka, kapsáře, který rád kradl měšce a váčky dámám i obchodníkům, a zloděj rychle zmizel v temném výklenku pivnice.

Brzy se ocitli u Nádherné brány, kde v oblacích prachu čekaly vozy a nákladní zvířata. Nadif vytáhl svou úřední pečeť, takže ho pustili postranní brankou dál na jeho oblíbenou silnici, která se táhla mezi městskými hradbami a bujným zeleným porostem na nilském břehu. Našel místo ve stínu, kde byl minule schovaný, a postavil se přesně tak, jak stál, když kolem něj procházel pohřební průvod. Chvíli tak

ještě pro jistotu setrval a pak přešel na druhou stranu prohledat podrost. Synovec se mu snažil pomáhat, ale slunečník měl přitom pořád rozevřený, až na něj Nadif musel křiknout, aby ho pro všechno na světě zavřel. Nařídil mu, aby vzal jeho kožený vak a držel jej otevřený. Potom se skrčil a prolézal houštinou.

„Co to tam děláš, ctěný strýčku?“

„Ále, chystám se pomilovat s chrámovou dívkou,“ odsekl Nadif. „Ale no tak, to byl přece jen žert,“ dodal vzápětí. Pro jistotu. „Co hledám, budu vědět, až to najdu. Když jsem byl průzkumníkem u plukovníka Sutena, vždycky mě chválil, že mám bystré oči.“

Nadif se ponořil hlouběji do houští. Jeho synovec, který měl dosud v čerstvé paměti všeho, co slyšel o rohatých zmijích, postupoval opatrně.

„Á, mám to!“ Nadif zvedl náramek z modré fajánse a o kus dál prsten, stříbrnou brož a hřeben. Všechno to strčil do vaku a postupoval dál. S přivřenýma očima prohlížel hustou vegetaci před sebou a soustředěně si hryzl koutek úst.

Konečně prohlásil, že úkol je splněný, a vrátil se zase na silnici. Mávaje holí, prošel mezi paláci až k domu generála Sutena. Ani tentokrát nevstoupil hlavním vchodem, ale obcházel zeď jako minule. Našel místo, kde ležel zabitý strážný, a vstoupil do chladné tmavé zeleně. Slunce stále pálilo a mírný vánek sem přinášel pach řeky. Nadifovi dělalo dobře, že se může na chvíli tiše přikrčit a poslouchat, jak nad

ním švitoří ptáci. Ještě jednou ohledal povrch, zaschlou sraženou krev, a pak se otáčel kolem dokola a uvažoval, kudy se Hebaj pustil.

„Něco tu není v pořádku,“ povzdychl si a vstal. „Něco tady zatraceně není v pořádku. Původně jsem chtěl podat písemné hlášení, ale když nad tím tak uvažuju, myslím, že bude nejlepší provést to osobně…“

Amerotke seděl doma ve své pracovně s otevřenými okenicemi. S přimhouřenýma očima si hověl v rohu na poduškách a něžně hladil sošku Maat, kterou vzal z výklenku ve zdi. Šufoj seděl na druhém konci, opřený zády o stěnu, a pozoroval svého pána. Když se vrátili domů, čekal tam na ně posel se zprávami o Hebajovu útěku a o zabitém strážci.

Amerotke se okamžitě vydal do paláce generála Sutena.

Vojáci už byli pryč a vrchní písař Menna s paní Lupernou seděli u posvátného jezírka v příjemném stínu sykomory.

Pozorovali ochočenou husu, jak si rázně vykračuje jako voják.

Menna vysvětloval, že se snaží svou paní trochu rozptýlit.

Měla oči celé zarudlé od pláče a na tvářích rozmazané černé líčidlo. Také jim popsal, co se stalo. Amerotke všechno pozorně vyslechl, ale nepřišel na nic, co by mohl udělat, takže se raději vrátil do svého ztichlého domova, aby tam přemýšlel a meditoval.

Šufoj si svého pána pozorně prohlížel. Amerotke vypadal klidně. Seděl tam pouze v bederní roušce a připomínal kněze,

který se tiše modlí v nějaké stinné svatyni. Trpaslík však tenhle výraz dobře znal. Jeho pán právě odloupával slupky zrady, falše a lží. Snažil se, jako nějaký lovecký pes, vyhrabat pravdu.

„Můj pane?“ Amerotke otevřel oči. „Co mělo znamenat tělo té stařeny ve Městě mrtvých?“

Soudce se usmál. „Chceš slyšet pravdu, Šufoji? Mrtví neodcházejí, zůstávají všude kolem nás a snaží se k nám promlouvat.“

Šufoje ta záhadná odpověď přiměla k otrávenému obličeji.

„A hrobka generála Sutena?“

„Šel jsem tam něco hledat. Sice jsem to nenašel, ale objevil jsem něco jiného.“

Amerotke se obrátil ke stolku vedle sebe a vzal do ruky paměti zemřelého generála. Otočil je ke světlu padajícímu od okna za sebou a začal znovu číst pasáž, kterou si zatrhl.

Opatrně obracel listy, každou chvíli spis odložil a do seznamu všech věcí, které už zjistil, připisoval další poznámky.

Den se pomalu chýlil ke konci. Amerotke uvažoval, že se půjde trochu projít do zahrady, když vtom zaklepal dveřník a uvedl praporečníka Nadifa a jeho poněkud vyjeveného pomocníka. Amerotke si cenil Nadifova smyslu pro povinnost a hluboce si ho vážil pro respekt k zákonu, bystrost a svědomitost ve službě. Nadif se i teď choval jako voják. Stál rovně jako na vojenské přehlídce, s vážným výrazem ve tváři

se díval přímo před sebe a svou hůl třímal jako lučištník připravený vzdát čest veliteli.

„Nadife, Nadife,“ poklepal mu Amerotke na rameno.

„Tohle není místo ani čas na nějaké ceremonie, ani pro tebe, ani pro tvého společníka.“

„To je můj synovec, ctihodný, a právě nastoupil u mě v pouštní stráži. Snažím se ho trochu vycepovat.“

Amerotke postřehl v Nadifově hlase náznak podráždění a vlídně se usmál. Šufoje však mimořádně zaujal pytel, který synovec nesl. Zaslechl cinkání a umíral zvědavostí, jaké asi skrývá poklady. Soudce se však především snažil, aby Nadif odložil svou strnulou vojenskou formálnost. Přikázal přinést další podušky a džbánky s pivem, trval na tom, aby si Nadif i jeho synovec opláchli ruce a tváře a osušili se navoněnými ručníky, dříve než si pohovoří o důvodech jejich návštěvy.

Nadif to přijal s povděkem. Jen se v duchu modlil, aby se ten kluk choval jaksepatří.

„Ctihodný,“ začal potom, „chtěl jsem ti napsat hlášení, ale pak jsem se rozhodl jinak. Hochu, vysyp ty věci z vaku.“

Nováček ochotně poslechl. Amerotke zíral na padající šperky, ale ještě víc ho zřejmě fascinoval způsob, jakým synovec upustil pytel na zem.

„Udělej to ještě jednou,“ nařídil. „Naplň vak a zase ho vysyp.“

Mladík se mu snažil co nejrychleji vyhovět. Byl pořád ještě celý pryč ze setkání s tímhle všemocným soudcem,

z jeho tichého hlasu a pronikavých tmavých očí. Jeho strýc už

mu ale vysvětlil, že když Amerotke přikáže, aby se postavil na hlavu, musí to okamžitě vykonat. Takže teď spěšně naplnil pytel a zas ho vyprázdnil. Pak Amerotke požádal Šufoje, aby provedl totéž. Chvíli pak seděl a zamyšleně si přehazoval z ruky do ruky náramek.

„Ctihodný,“ nachýlil se k němu Nadif. „Smím ti povědět, kde jsem to našel?“

„Ano, jistě. Pověz, prosím.“

Nadif se tedy pustil do svého hlášení, ze začátku váhavě, ale když viděl, že soudce pochvalně přikyvuje a pobrukuje, jeho sebevědomí rostlo. Popsal své setkání s Apopem, vyložil, co našel v trávě, když kolem něj prošel pohřební průvod, a jak potom nalezl mrtvého strážce. Nakonec vylíčil, na co přišel před chvílí.

Amerotke ho vyslechl a seděl dál, jako by nemohl odtrhnout zrak od obrazu na protější stěně. Nadif sledoval jeho pohled. Malba znázorňovala bohyni Hathor, jak přijímá oběti ženců.

„Můj pane, jsi spokojený?“ zeptal se Nadif.

„Šufoji, přeji si, abys zavedl naše hosty do zahrady.

Nadife, jsi teď ve službě?“

„Až do východu slunce, pane.“

„Tak to ne, chci, abys tu dnes večer zůstal jako můj host.

Budu pro tebe mít určité úkoly. Teď běžte oba se Šufojem, on se o vás postará, zasloužíš si výborné jídlo. Mám doma dobré

lehké bílé víno, které přivezl jeden kupec z vinic ve Velké zeleni. Za horkého dne je chladné a osvěžující. A nechtěli byste si zaplavat v jezírku?“

Nadif viděl, že soudce je poněkud duchem nepřítomen, ale spěchal, aby mu vyhověl. Šufoj se také nemohl dočkat, až

se bude moci hostů začít vyptávat. Zvlášť by ho zajímalo, jestli Nadif na těch svých pochůzkách někdy nenašel také ten tvrdý černý kámen.

Amerotke počkal, až odejdou, a pak se zase vrátil k psacímu stolu. Konečně to vše začalo dávat smysl, mlha se začínala rozptylovat a místo ní se rýsovala pravda o těch ohavných vraždách a záhadných aférách. Seděl a psal snad hodinu, dokud ho bolest v zádech a pažích nepřiměla vstát a připojit se venku k ostatním. Nadif, s břichem plným dobrého vína a pečené kachny, chtěl okamžitě vyskočit, ale Amerotke na něj jen mávl, aby zůstal sedět, a sám usedl proti němu.

„Důstojníku, odvedl jsi vynikající práci.“ Nadif se začervenal radostí. „Zmíním se o tobě a buď si jistý, že Božská k tobě obrátí svou tvář a věnuje ti úsměv. Obdržíš rudé rukavice a čestný řetěz.“ Teď už byl Nadif bez sebe blahem. „Ale poslyš, musíš provést ještě něco, je třeba vykonat jisté přípravy.“

Zbytek dne zabraly nejrůznější úkoly. Amerotke se vykoupal v jezírku, trochu si zdříml a na sklonku večera vstal.

Pak vypravil posla se vzkazem do paláce a Nadifa pověřil,

aby zašel do Isidina chrámu.

„Vyřiď vznešenému Impukimu a jeho rodině, aby se zítra o deváté dostavili do Síně obojí pravdy. Nepřijdou-li dobrovolně, budou předvedeni. Ach, a pak ještě navštiv vrchního písaře Mennu. Pověz mu, že jeho záležitost se chýlí ke konci. Potřebuju ho tam jako svědka.“

Nadif nadšeně přikyvoval.

„Šufoji,“ pokynul Amerotke svému sluhovi. „Ty odneseš dopis generálu Omendapovi a hned potom zajdeš do domu pána Valua. Určitě se bude naparovat ve své zahradě. Řekni mu, že i on se má v devět hodin dostavit k soudu. A ať s sebou přivede toho hadího muže, Hefaua. Na cestě od vznešeného Valua vyhledáš ještě kapitána Asurala. I pro něj mám dopis. A mimochodem, ctihodnému Impukimu vyřiď, že potřebuji, aby přinesl chrámové záznamy o všech, kteří přišli do jeho svatyně požádat o léčení nebo o pomoc.“ Amerotke počkal, až všichni odejdou. „A teď ty, příteli,“ usmál se na Nadifova synovce. „Pro tebe mám také důležitý úkol. Chci, abys zítra přinesl k soudu ten svůj vak a udělal tam přesně to, co po tobě budu žádat. Ale zatím si to tu hezky užij.“

Soudce se vrátil do své pracovny. Cítil úlevu a klid.

Jakmile budou jeho vzkazy vyřízeny, už nebude dnes v noci muset čelit žádnému nebezpečí. Nemohl se dočkat, až celou záležitost, která skončí něčí krutou smrtí, konečně uzavře.

Nakreslil svou útočnou linii jako generál před bitvou.

Vykopal past, ale bude dostatečně hluboká? Podaří se mu do

ní polapit právě ty, kdo se ho snažili přelstít?

Soudní Síň obojí pravdy byla pro veřejnost přísně uzavřená.

U venkovních schodů i na hlavním nádvoří hlídali po zuby ozbrojení strážní s maskami boha Amona na tvářích. Jejich praporečník měl přísný rozkaz nikoho nezvaného nevpouštět.

V síni totiž na soudní stolici neseděl Amerotke, nýbrž ji obsadila Hatusu, královna-faraon, miláček Reův, Sláva Amonova, Velká paní Obojí země. Vstoupila do soudní síně ve svém skvostném šatu, s jaguáří šerpou kolem útlého pasu, zlatě napudrované nožky ve stříbrných sandálech posázených diamanty, na rukou rudé rukavice, odznak moci. Vstala ještě před svítáním, kdy už v paláci čekal připraven strážce královských olejů, královnin osobní voňavkář, správce královských sandálů a oděvů, správce kabinetu a celý houf šikmookých služebných. Ti všichni se chystali upravit svou paní pro oči lidu. Vykoupala se v růžové lázni, pak si od svých služebných nechala jemně nalíčit tvář, obtáhnout tmavozelené linky kolem dokonalých očí, na plné rty nanést karmínovou barvu a do měkkých ušních lalůčků vsadit perleťové náušnice. Na hlavu si nasadila paruku z hustých vlasů, provoněnou parfémovanými oleji. Šaty, které si oblékla, byly z nejjemnějšího lněného plátna. Pektorál s podobou supice na hrudi se jí třpytil a házel odlesky, na zápěstích jí chřestily náramky z ryzího zlata, na prstech zářily ty nejcennější drahokamy. Nehty měla nalakované tmavě

rudou barvou a přes ramena měla přehozený Plášť slávy, živoucí obraz nádherné barvy, tak zářivý, že to vypadalo, jako by se na moře líbezných květin snesly miliony překrásných motýlů. Čelo jí obepínal královský Uraeus s rozšířeným krkem a rubínově červenýma očima, královská kobra, symbol faraonovy moci, schopné při obraně Obojí země sežehnout miliony nepřátel na popel.

Hatusu sama se také jako kobra cítila. I ona byla naplněna jedem zloby až k prasknutí, lačnila po pomstě. Prostudovala si seznam pokladů, které byly ukradeny z královských hrobek, a vřískala vzteky, když od svých vyslanců uslyšela, že některé z nich se teď ocitly v palácích bezvýznamných kanaánských provincií. To divoké hnutí mysli přehlušilo její hluboce zakořeněný strach. Nedočkavě si přečetla včerejší Amerotkeův dopis a nadšeně se rozesmála, když zjistila, že její saluki, lovecký pes, jak svého soudce nazvala, nalezl zdroj, z něhož se uloupené skvosty šířily. Rozhodla se, že dnes sama zasedne v soudní síni. Projela hlavními ulicemi, Alejí sfing, Alejí lvů a beranů. Neseděla v nosítkách, nýbrž

stála v královském slavnostním voze, taženém válečnými koňmi s hlavami i hřívami ozdobenými královskými pery a stuhami. Vůz, ve kterém jela, byl nádherný, z tepaného zlata s koly lemovanými červenou kůží. Pouzdra na kopí byla zdobená drahokamy a zlaté toulce na šípy představovaly vrchol bitevní nádhery.

Hatusu řídila své spřežení sama. Senenmut v parádní

uniformě armádního generála stál vedle ní. Pomalu, ale majestátně projížděla mezi davy, které zatlačovali z cesty syrští lučištníci a Menfytovi veteráni z Posvátného houfu.

Před vozem kráčeli kněží potřásající kadidelnicemi, aby očistili vzduch posvátným kouřem. Královská pážata trousila pod nohy koní a kola vozu růžové plátky. Neprovázela ji žádná hudba, ani písně či modlitby nebo zpěvy chrámových tanečnic. Místo toho kráčeli po obou stranách vozu členové Královského kruhu, kteří nesli obrovské vějíře z pštrosích per, nabarvených do bledě růžového odstínu a napuštěných parfémy, jimiž od posvátné pokožky zaháněli nečistotu a hmyz. Opravdovou hudbu představovaly hrozivě těžké kroky jednotek Posvátného houfu, pochodující za vozem: Merianu a Nachtu-aa, Královští junáci a Faraonovi stateční.

To byla její osobní stráž, vázaná nejposvátnější přísahou žít a zemřít pro božskou Paní. Každou chvíli prořízly ponuré ticho pronikavé fanfáry válečných trub, které všem vpředu ohlašovaly, že se blíží Božská. Královna-faraon hlásala svou moc. V duchu byla pevně rozhodnuta stihnout strašlivou pomstou ty, kteří měli tu drzost, že se pokusili vláčet její jméno prachem. Senenmut se snažil trochu ji umírnit, ona však přísahala, že všechny ty zločince rozšlape svými sandály na prach, předhodí jejich zdechliny supům, a tak je všechny odsoudí do věčné tmy bez slitování, bez modliteb, bez kadidla a bez pohřebních písní.

U chrámu bohyně Maat Hatusu majestátně vystoupila po

schodech, bez jediného pohledu vpravo či vlevo. Nyní seděla jako socha, v rukou žezlo a důtky, nohy opřené o podnožku.

Na nižším sedátku po její pravici usedl Meč královské spravedlnosti, Amerotke, oblečený ve svém obřadním rouchu.

Po levém boku jí na poduškách seděl vznešený Senenmut, vždy připravený všeptnout své paní do ucha nějakou radu.

Soudní dvůr byl vyklizen a posvátná přepážka odstraněná.

Nebyli tu ani písaři, pouze řady lučištníků s šípy založenými na tětivách. Na druhé straně síně pak čekali ti, které dal Amerotke předvolat. Vznešený Valu se uklonil s očividně výrazem napětí ve tváři, vedle něho stál Hefau, dále vrchní písař Menna, paní Luperna a praporečník Nadif. Kousek od nich postával vznešený Impuki, Paser a paní Tena. Když byli uvedeni na místa, okamžitě poklekli a s čelem až na tvrdé podlaze se poklonili před svou obávanou panovnicí. Hatusu je tak nechala klečet po celou dobu, co královský obřadník ohlašoval všechny její tituly, a ještě potom, když skončil a kněz z královské svatyně, skloněný před soudní stolicí, zanotoval tu nejdelší modlitbu, jakou kdy Amerotke slyšel.

Soudce seděl ledově strnulý. Byl připraven. Doufal jenom, že pasti, které přichystal, jsou dostatečně rafinované a citlivé, aby přelstily všechny vraždící děti rudovlasého Seta.

Zhluboka se nadechl a s požitkem zachytil závan toho nejlahodnějšího parfému, jímž byla Hatusu navoněná.

Konečně kněz svou modlitbu dokončil. Hatusu zvedla prst.

„Povstaňte,“ poručil zvučným hlasem obřadník, „a

pohlédněte od tváře Krásy. Božská nehalí svou líc, ale stejně jako její otec Re vidí teď vše, co má před sebou. Pohleďte,“

zanotoval, „a žasněte nad ní! Radujte se z moudrosti Zářné, božské v myšlenkách a posvátné v mluvě.“ Obřadník se odmlčel. „Nyní smíte zvednout hlavy a potěšit se její tváří.“

Všichni tak učinili. Amerotke zahlédl nejrůznější výrazy: úlevu, strach, obdiv, ale také pohledy plné vypočítavosti. Po celou dobu ceremoniálu zůstal zticha. Ta dunivá slova a vzletné fráze, to všechno bylo součástí jeho pasti. Nebyla to jen prázdná a planá podívaná, chtěl některé z těch lidí vyděsit, vzbudit v nich hrůzu a pak je přimět, aby ve zmatku, bez rozmýšlení vyslovenou větou na sebe prozradili pravdu.

Ticho v síni bylo čím dál tíživější. Hatusu, která byla s Amerotkem domluvena, se ani nepohnula. Byla tak vycvičená v přísném dvorním protokolu, že vydržela hledět naprosto bez výrazu a bez jediného hnutí v tváři. Věděla, že je zde nejen proto, aby dohlédla, jak bude nastolena spravedlnost, ale i proto, aby svému lstivému soudci pomohla.

Paní Luperna se rozplakala, sklonila hlavu, ramena se jí otřásala, ale i paní Tena skryla obličej do dlaní.

„Ať soudní líčení započne!“ Hatusin hlas prořízl ticho jako bič. „Nechť zvíme pravdu.“

Amerotke pohlédl na zem a zašoupal nohama. V duchu se pomodlil k bohyni, aby vedla jeho myšlenky a nabrousila mu jazyk.

„Na začátku…“ promluvil, ale hned se zas na chvíli

odmlčel. „Ano, na začátku bylo v Thébách, městě vlády, všechno v pořádku, v souladu s řádem Maat. Bohové potvrdili panování Božské a všude zavládl mír a pravda.“ Opět udělal pomlku, aby zvýšil napětí, aby ještě víc zneklidnil ty, co už

teď viseli na každém jeho slově. „Na druhé straně řeky, v Zemi mrtvých na západě, leželo Údolí králů, královen a urozených, Domy milionu let. Tam spali předkové Božské, jejichž ka přešla do věčné Západní země. Vojenské pluky se vrátily z válek, město zaplavili bývalí vojáci. Chrám bohyně Isis,“ zalétl pohledem k veleknězi Impukimu, „se proslavil svou nádherou i tím, jak thébským obyvatelům navracel zdraví. Tento svatostánek byl chloubou Matky bohyně a Božská si jej velice oblíbila. Domy života a zdraví byly otevřeny i těm nejchudším, žebrákům, mrzákům, bývalým vojákům, kteří bojovali v mnoha válkách. Chrám se stal polem blaženosti, ale do této božské říše se vplížil odporný tvor: Mafdet! Na doporučení generála Omendapa, vrchního písaře egyptských vojsk, byl jmenován kapitánem chrámové stráže.“

Amerotke pohlédl směrem, kde na poduškách seděl Omendap spolu s dalšími vysokými vojenskými hodnostáři.

Generál vypadal na pohled vyděšeně.

„Mafdet byl mrzký tvor, člověk s černou duší a zlým jazykem. Ani velekněz však netušil, že je kromě toho členem tajného zločinného spolku zvaného Sebaus. Ten byl snětí, zkázou, která hrozila zahubit veškerou krásu a božskou

harmonii města Théb. Slovo Sebaus bylo ve starobylých mýtech jménem démona, a to plným právem. Mafdet byl jedním z nich!“

„Ale to já jsem nevěděl!“ vykřikl generál Omendap, který už nedokázal ovládnout své rozčilení. Hatusu zvedla ruku na znamení ticha a pokynula Amerotkeovi, aby pokračoval.

„Mafdet dostal rozkaz, aby unesl čtyři chrámové hetéry, překrásné panny z urozených rodin, které byly zasvěceny službě Matce bohyni. Vylákal ty mladé dívky, jež bylo snadné zviklat, do opuštěné části chrámu a nabídl jim nápoj, do něhož

tajně nasypal ukradený uspávací lék –“

„Měli jsme takové podezření,“ pronesl tiše Impuki.

„Myslím podezření,“ dodal spěšně, „že nějaké léky ukradl, ale domnívali jsme se, že je chce rozprodat ve městě. Teprve když jsi přišel do chrámu ty, ctihodný Amerotke, vyšel ten pravý důvod najevo.“

Hatusu ho chtěla umlčet, ale Senenmut jí rychle něco pošeptal. Královnin první vezír uhádl, že se Amerotke snaží zatáhnout své oběti do debaty.

„Chceš snad říct, ctihodný,“ odkašlal si Paser, „chceš nás snad úředně obvinit, že jsme zavraždili Mafdeta, protože zabil ty čtyři dívky? Můžu ti připomenout, ctihodný Amerotke, že právě té noci, kdy byl zavražděn, a kdy se mu po pravdě řečeno dostalo toho, co si zasloužil –“

„Ne, ne,“ přerušil ho soudce. „Vy jste ho nezabili za to, že unesl ty dívky, i když jste možná tušili, že je do toho nějak

zapletený. Kdepak, Mafdet zemřel z docela jiných důvodů, že ano? Byl tak prosáklý ničemností, že se snažil vyzvědět co nejvíc o veleknězi Impukim. Mafdet nebyl jen zloděj a podvodník. Byl také vyděrač.“ Z veleknězovy tváře Amerotke uhodl, že je na pokraji pravdy. „Kde to je?“ zeptal se tiše.

„Co… kde je?“ zakoktal Impuki.

„To tajné místo,“ odpověděl Amerotke. „Místo, kde studujete mrtvoly těch pacientů, kteří neměli žádné příbuzné ani přátele a kteří zemřeli v Domě soumraku Isidina chrámu.“

„Nevím, o čem to mluvíš.“ Impukiho zradil vlastní hlas, zatímco paní Tena si mnula oči, jako by se snažila zahnat bolest hlavy.

„Zašel jsem do síně mrtvých,“ prohlásil Amerotke. „Pátral jsem tam po mrtvém těle Kliji, staré pradleny, kterou znala paní Netba. Nebyl tam o ní žádný záznam. Její rakev jsem však našel v hrobkách Isidina chrámu. Vznešený Impuki, já jsem tu schránu otevřel, rozbalil obinadla a viděl jsem, co tam bylo!“

„To je zneuctění!“ vyjekl Paser.

„Ne větší než rozřezat mrtvého. Pověz mi, kněže Pasere, kdepak je tělo Imera, starce, kterého jsem poznal už v dětství?

Když jsem byl na návštěvě ve vašem Domě soumraku, setkal jsem se tam s ním. Později mi řekli, že zemřel, ale písař mrtvých o něm také neměl žádný záznam. Vím, že jeho mrtvola nebyla převezena na druhou stranu řeky. Kde je tedy

tělo toho starce?“

Vznešený Impuki tupě hleděl před sebe.

„Mafdet něco z toho odhalil,“ pokračoval Amerotke.

„Možná že to vaše tajné místo dokonce našel, anebo se snad také setkal se starým známým, jehož tělo pak záhadně zmizelo? Začal ti vyhrožovat, narážel na to, co ví. A jednou v noci jste se ty, vznešený Impuki, ty, paní Teno a ty, kněže Pasere, sešli na tajné poradě v přijímací síni. Předstírali jste, že jste tam spolu zavření, ale došli jste tam k rozhodnutí.

Někdo z vás vzal z Domu léčiv přípravek na spaní a namíchal jej do džbánu piva v Mafdetově domě. Když padla tma a chrám byl opuštěný, jeden z vás anebo všichni tři jste se vykradli ven oknem, které z vašeho voňavého jídelního koutu vede. Proklouzli jste tmou a zavraždili jste ho.“ Umlkl a zavřel oči.

„Rád bych –“

Amerotke oči zas otevřel.

„Co bys rád, vznešený Impuki? Protestoval? Mohu nechat prohledat chrám. Královské oddíly jej projdou dům od domu, budovu po budově, až najdou to, co chci najít.“

„To není –“

„Ale no tak, kněže Pasere, nezkoušej přece lhát. Všem vám pravda kouká z očí. Vy jste ta těla nikdy neznesvětili.

Chci tady v přítomnosti Božské prohlásit: tělo té staré ženy, které jsem prohlédl potom, co jste dokončili svou práci, bylo k cestě do Věčné země připraveno se vší úctou. Bylo zabaleno

do posvátného plátna a uloženo do pěkné rakve.“ Amerotke si otřel pot z tváře. „Chtěl jsem, abyste se sem dostavili. Trval jsem na tom, abych zmátl špehy Sebausu ve vašem chrámu.

Nicméně i vy se však musíte zodpovídat ze svých činů. Máte s sebou důkazy, které potřebuji. Přinesl jsi seznam všech, kteří byli přijati do Domu soumraku. Máte také záznamy o těch, co zemřeli. Seznam pohřbů ve Městě mrtvých. Ty víš, že nebudou navzájem souhlasit. Není to pravda?“

„Je to pravda.“ Paní Tena zvedla hlavu a gestem ruky oběma svým společníkům naznačila, že mají mlčet. „To, co říkáš, je pravda,“ pokračovala pomalu. „A všechno, cos právě řekl, můžeš dokázat, až na dvě věci. První: Mafdet byl ještě větší bídák, než si myslíš. A druhá: Můj manžel ho nezabil, byla jsem to já. Ano, já! A o mužství jsem ho připravila ne za to, že unesl ty chrámové dívky, ale proto, že jedné z nich udělal dítě!“

Slova paní Teny ohromila i Amerotkea. Senenmut musel zjednat ticho.

„Ach, Božská,“ paní Tena sklopila hlavu. „Vyslechni mé doznání a sama nade mnou vynes soud.“

Hatusu nepatrně přikývla.

„Když jsem byla zasvěcena k službě Matce bohyni, byla jsem ještě malé děvčátko,“ začala paní Tena. „Milovala jsem ta léta, své dětství v chrámu. A ještě víc jsem se zamilovala do Impukiho. Vzali jsme se a měli spolu dvě nádherné děti, které nám uloupil Veliký zloděj ze zásvětí. Naším adoptivním

synem se pak stal Paser. Zasvětili jsme život službě lidem a jejich léčení. Den za dnem, jedno roční období za druhým, rok za rokem. Někdy se nám zdálo, že příval těch raněných a nemocných nás zaplavuje jako vlna. Nekonečné řady strastí, strašlivých neduhů, záhadných chorob, se kterými jsme si nedokázali poradit.

Ty, kdo zemřeli v Domě soumraku, jsme vždycky poslali na Místo očištění do Domu krásy, aby byli připraveni na svou pouť do Západní země. Ale mnozí z těch, kdo přišli do Isidina chrámu, neměli, jak jsi, ctihodný Amerotke, pravil, ani přátele, ani rodinu. My jsme stáli v němém obdivu před prací lidského srdce, křehkostí těla a před tím, jak jeho tajemnou činnost mohou narušit různé choroby. Jednoho dne k nám přišel stařec, bývalý voják. Měl oči téměř osleplé, oteklá ústa a stěžoval si na úporné bolesti břicha. Zbytek už můžeš uhodnout. Impuki je nesmírně zkušený lékař. Přela jsem se s ním, přesvědčovala ho, aby použil tělo toho starce k prohloubení svých znalostí. Co se stane zlého, když mu rozřízneme játra nebo otevřeme srdce? Možná že nám ten mrtvý pomůže, abychom příště zvolili správnou léčbu pro živé. Udělali jsme pokrok, přišli na věci, které ostatní lékaři vůbec neznají, a využívali jsme svých znalostí k tomu, abychom pomáhali našim nemocným. Mrtvé jsme vždycky dali tajně odvézt z Domu soumraku do našeho vlastního domu. Tam, ctihodný Amerotke, najdeš to, co nazýváš tajným místem. Vždy jsme však dodržovali všechny Osiridovy

rituály. Obsidiánovým nožem jsme otevřeli levou stranu těla, odebrali vnitřnosti a vytáhli mozek. Tělo jsme ošetřili natronem, vysušili a naparfémovali.“

„Ale nepředali jste je k pohřbení.“ Amerotke pokračoval ve výslechu. „Nejdříve jste je využili k vlastním účelům.“

„To jsme prováděli tajně,“ odpověděla paní Tena.

„Nejprve jsme vyšetřili žaludek, mozek, srdce, klouby, žíly a tepny. Impuki si vedl tajné záznamy, v nichž podrobně uváděl, co objevil. Nacházel zvětšené orgány, podivné útvary, ucpané průchody. S tím, co nalezl, prováděl pokusy. Když

skončil, vždy jsme postupovali podle posvátných rituálů. Tělo bylo napuštěno mastmi a voňavkami, ovinuto plátěnými obinadly. Pokaždé jsme opatřili tu nejdražší rakev a zařídili její převezení na druhý břeh do Města mrtvých. Necítili jsme žádné výčitky. Věřili jsme, že konáme dobro.“

„Až do chvíle, kdy všechno odhalil Mafdet?“

„Ano.“ Hlas paní Teny rázem ztvrdl. „Než se objevil Mafdet.“

ŠETA: staroegyptsky „to, co je skryto“

„Mafdet odhalil naše tajemství, slídil tu i onde jako had. Byl sprostý, zvlášť když si nalil břicho pivem. Také se rád předváděl před chrámovými dívkami.“ Paní Tena ta slova přímo vyplivla. „Nic nemiloval víc než vykračovat si před nimi jako houser a ukazovat to, čemu říkal svalnatá propracovaná stehna a ploché břicho. Stále se vychloubal svými hrdinskými činy. Jednoho dne ke mně přiběhla jedna chrámová dívka, hrozně vystrašená, protože už podruhé nedostala měsíční krvácení. Svěřila se mi, že se s Mafdetem milovala.“ Paní Tena zakroutila hlavou. „Ctihodný, bylo to pouhé děvčátko, s dětskou duší v těle ženy.“

„Pověděla jsi o tom manželovi?“

„Z výrazu jeho tváře můžeš uhodnout, že o tom dnes slyší poprvé. Já jsem na Mafdeta uhodila, vyhrožovala mu, ale on to samozřejmě všechno popřel. Řekl, že pokud ta dívka čeká

dítě, je docela možné, že se vyspala s mým manželem nebo s knězem Paserem. Jaké prý mám důkazy, že to byl zrovna on? Zbyl mi jen bezmocný vztek. Můj odpor k němu ještě vzrostl, když začal poukazovat na jiné věci. Prohlašoval, že ví, co se v Isidině chrámě děje.“

„A věděl?“

„Ach, jen si poklepal na nos a zamrkal. Řekl, že pro starého a opuštěného člověka není náš chrám asi tím nejlepším místem, kde by ho připravili na pouť k Dalekému obzoru. To mě rozlítilo. A do toho ta dívka zmizela. Nejdřív jsem si myslela, že utekla a našla si úkryt u rodičů nebo přítelkyně. Samozřejmě mě napadlo, jestli v tom nemá prsty Mafdet, ale ten zpíval stále stejnou písničku: O čem to mluvím? Jaké mám důkazy? Jak se odvažuju ho takhle napadat? Tak jsem se rozhodla vyčkávat a pozorovat.“

„Podezřívalas ho, že je zločinec?“ promluvila Hatusu.

„Vědělas, že je ve spolku s vrahy, lupiči a bandity?“

„Božská, mé podezření narůstalo, protože jsem ho sledovala. Vím, že se pozdě v noci setkával s různými lidmi, ale ani zde jsem neměla důkazy, že jde o zločiny. Stále jsem doufala, že se ta chrámová dívka objeví, ale místo toho zmizely v několika měsících další tři. Mafdetovy výhrůžky a neomalenosti byly čím dál tím horší. Poznala jsem, že mám co dělat s člověkem, který má černé srdce, který je skrz naskrz zkažený. Nepřestával dorážet a prohlásil, že přijde den, kdy bude vyžadovat nějaké služby. Nevěděla jsem, co tím

myslí.“

„A tak jsi ho zavraždila,“ prohlásil Amerotke.

„Ovšem. Tu noc, kdy se to stalo, jsem opustila přijímací síň nikoliv oknem, ctný soudce, ale postranními dveřmi.

Svému manželovi a Paserovi jsem řekla, aby si počínali, jako kdybych tam stále byla. Padla noc, skryla mne tma. Spěchala jsem k Mafdetovu domu. Všechno jsem pečlivě připravila.

Ten nečistý vepř spal. Důkladně se nalil pivem i s tím omamným práškem, který jsem do něj zamíchala.“

„Ano, to vím,“ podotkl Amerotke. „Nebo spíš,“ usmál se, „teď už to chápu. Mafdet podobný přípravek ukradl, aby omámil ty chrámové dívky.“

„To je pravda,“ souhlasila paní Tena. „Ale to, co vypil, přece nemuselo pocházet zrovna z chrámu. Tvrdila jsem, že vzhledem k předchozím krádežím jsme si vyžádali důkladnější hlídání Domu léčiv, takže na nás nemůže padnout podezření.“

„Skutečně byl střežen mnohem pečlivěji,“ poznamenal Paser, „Ale nikdy bych si nebyl pomyslel…“ Hlas se mu vytratil.

„Nikdy tě nenapadlo, že krádeže uspávacích léků a mizení chrámových dívek by spolu mohly nějak souviset?“

„Mafdet byl ohavný bídák,“ vpadla do toho paní Tena, která si nepřála, aby se její dva společníci zapletli do hovoru.

„Stála jsem u jeho lůžka a vzpomněla si na tu chrámovou dívku, na to, jak se mi v pláči doznávala. Jistě, měla jsem

podezření i u těch třech dalších. Napadlo mě, jestli Mafdet ty léky nepoužil na ně, aby je omámil. Ale ke konci už jsem byla hlavně unavená ze všech těch jeho narážek, z náznaků, co všechno ví, z jeho arogantní pýchy. Svázala jsem mu ruce i nohy a ucpala ústa. Pak jsem mu podřízla krk, zbavila ho mužství a vyrvala jsem mu srdce. Ctihodný Amerotke, přečti si dějiny našeho chrámu. Prostuduj si prastaré zákony Egypta.

Kastrace je trest, k němuž se odsuzuje ten, kdo zneuctí chrámovou dívku, takový zloduch zasluhuje věčnou smrt –“

Paser do toho chtěl zasáhnout, ale paní Tena ho mávnutím umlčela. Amerotke hleděl na kněžku s obdivem. Když se s ní setkal poprvé, připadala mu tak něžná, jemná a křehká, jako žena, která zbožňuje svého manžela. Jak jsem se zmýlil, pomyslel si. Ve skutečnosti je stejně silná, nelítostná a rozhodná jako královna-faraon vedle mne. Začínal mít podezření, že paní Tena chce vzít vinu za to, co se stalo, pouze na sebe, jen aby uchránila svého milovaného muže a adoptivního syna. Amerotke se rozhodl, že ty dva už ani nebude vyslýchat. Doznání, které potřeboval, už má.

„Božská,“ paní Tena sklonila hlavu. „Prosím královský soud o milost. Vždyť co jsem udělala horšího, než že jsem vykonala popravu zločince? Ctihodný Amerotke, prostuduj si své zákony: nemají snad velekněží právo rozhodovat o životě a smrti těch, kdo slouží v jejich chrámech? Nemáme snad právo poslat zločince na smrt? Já, velekněžka, jsem popravila Mafdeta. Kastrace byla trestem pro tento život, odebrání srdce

pak pro život po smrti. A co se ostatního týče, ano, brali jsme mrtvá těla opuštěných a užívali je pro pokrok v našich znalostech, pro boj s démony chorob, proti zlým duchům nákazy.“

„To mi stačí,“ prohlásil ostře Amerotke dřív, než mohla promluvit Hatusu. „Kněže Pasere, tobě vděčím za život.“

Senenmut něco horlivě šeptal královně, která uchopila žezlo a důtky a pozvedla ruce.

„Vznešený Impuki, ty a tvoje rodina zůstanete zde. Budu uvažovat o všem, co tu bylo řečeno, o všem, co se stalo.“

„Božská,“ uklonil se Impuki. „Moje slova jsou pravdivá.

Teď už víme, že Mafdet byl členem zločinně tlupy jménem Sebaus, ale předtím jsme to netušili. A na zničení jeho domu nemáme žádný podíl.“

„Jistěže nemáte.“ Amerotke dramaticky ukázal na vrchního písaře Mennu. Právě tak si to naplánoval: nečekaný a prudký úder. „Vězte, že tady sedí Chetra, vůdce Sebausu, rouhač, násilník, zloděj a vrah!“

Menna vyskočil na nohy, ale hned zase padl zpátky na kolena, když mu strážný stojící za ním zatlačil sekyrou na rameno. Písař zapomněl na protokol i etiketu, strhl si z hlavy těžkou paruku a mrštil jí o zem. Jeho tvář s vyvalenýma očima a ústy lapajícími po dechu se změnila v pokřivenou masku zuřivosti. Amerotke však tušil, že to má být spíš představení na odiv než projev strachu.

„Jistě chceš říct, že se mýlím,“ prohlásil soudce. „Do jisté

míry máš pravdu. Jsi pouze součástí Chetry. Chetra je Strážce Třetí brány zásvětí, a proto jej zde tvoří tři lidé: vrchní písař Menna, paní Luperna a Hebaj, tři odnože téhož jedovatého kořene.“

Lupernina tvář půvabné loutky ztuhla zděšením. Upřela zoufalý pohled na Mennu.

„Nemáš žádný důkaz.“ Vrchní písař konečně našel hlas.

„Čím můžeš dokázat takové nehorázné obvinění? Hebaj, no prosím! Zeptej se Nadifa, ten mě nalezl spoutaného a málem udušeného.“

„K tomu všemu se ještě dostaneme,“ odpověděl klidně Amerotke. „Tento soudní proces vedu já. Menno, ty vůbec nejsi takový hlupák, jakého ze sebe děláš, jsi lstivý jako liška.

Jsi písař, máš vojenský výcvik a dobře se znáš s Heti, spolkem veteránů, z nichž tolik jich sloužilo tvému pánovi.

Zabil jsi generála Sutena, protože ti nic jiného nezbývalo: začínal totiž mít silné podezření. Bylo třeba, aby zemřel určitým způsobem, a k tomu ti ten nejlepší návod poskytly jeho paměti. Původně jsi měl v úmyslu učinit nástrojem vraždy Hebaje. Tys mu měl ovšem zaručit, že později bude obžaloby zbaven, což se zdálo jako lehká práce vzhledem k falešným důkazům, které předložíš. Nehledě na zmatek, do něhož uvedeš tento soudní dvůr mým přepadením.“

„Nesmysl!“ zaječel Menna.

„Nikoli,“ odvětil Amerotke. „Ten zlotřilý plán překazila čirá náhoda. Ale začněme od začátku: od smrti, ne, od vraždy

generála Sutena. Zapomeňme na ten nesmysl, že se chtěl utkat se svými děsy, se svým strachem z hadů. Samozřejmě že chtěl a že se o to zoufale pokoušel. Mluvil o tom i s veleknězem Impukim a zmínil se o tom ve svých pamětech. Ale Suten byl přece inteligentní člověk, muž, který měl řadu přátel, příznivců a obdivovatelů. Proč by se chtěl se svou noční můrou utkat na vlastní pěst, na střeše svého domu? Proč by si k tomu nepřizval svého věrného vrchního písaře, oddaného sluhu, nebo…“ Amerotke pokrčil rameny, „svou milující manželku?“

„Ale, ale…“ téměř zablekotal pán Valu a otočil se k vedle sedícímu Hefauovi.

„Nu ovšem, ty!“ Amerotke ukázal na hadího muže. Ten byl tak vyděšený a tak se celý třásl, až si musel sevřít ruce mezi koleny. „Teď, můj milý,“ zaburácel soudce, „teď nám budeš muset povědět pravdu. Prodal jsi Hebajovi ty hady?

Ano, nebo ne? Jestli zalžeš, a já to mohu prokázat, osobně se postarám, aby tě zaživa zakopali v Rudé zemi.“

Hefau zakvílel hrůzou, vyhodil ruce do výšky a rozplácl se na podlaze. To dramatické a zároveň komické gesto přimělo k úsměvu i Hatusu.

„Slitování!“ vřískal Hefau. „Slyšel jsem, že vznešený Valu nabídl odměnu. Já… já jsem si myslel… Slituj se, Božská, provinil jsem se!“

„Odveďte ho,“ přikázal Amerotke. „Ať si o svém provinění popřemýšlí v Domě okovů. Souhlasíš, vznešený

Valu?“

Oči a uši faraonovy s vyděšeným výrazem ve tváři jen kývl na souhlas.

Amerotke toho přerušení využil k tomu, aby pozorně sledoval Mennu. Písař klečel na podušce a nenávistně si soudce měřil. Amerotke se snažil nedat najevo své rozčilení.

Ty jsi můj nepřítel, uvažoval, pokusil ses mě zabít, a ještě teď, kdybys měl příležitost… Ty jsi opravdu Chetra, nemilosrdný, krutý a lstivý, zatímco ti zbylí dva jsou jen tvoji pomocníci.

Paní Luperna vypadá opravdu vyděšeně. Amerotke vycítil, že právě ona bude ze všech nejslabší, nejzranitelnější.

Vstal, jako by si chtěl upravit oděv, ale hned zase usedl.

To bylo smluvené znamení pro Asurala, který stál těsně u dveří. Když odvedli hadího muže a zjednali zase pořádek, Hatusu dala pokyn, aby se pokračovalo.

„Takže,“ pokračoval Amerotke, „jednu lež už jsme prokázali. Vraťme se teď zase k hledání pravdy. Víte, jak jsem s tím začal? Vydal jsem se do hrobky generála Sutena, do jeho Domu věčnosti, který si pečlivě připravoval pro svůj věčný odpočinek. Prohlédl jsem si nástěnné malby. Většina z nich byla dokončena teprve v posledních několika měsících.

Nikde jsem ale nespatřil ani jediný obrázek hada. A ještě víc mě překvapilo, že žádný výjev nepřipomínal jeho milující ženu, vrchního písaře nebo věrného sluhu. Tyhle malby přece mají sloužit na věčnou památku, mají všem ostatním připomínat hrdinné skutky, záslužné činy a všechny, kdo byli

zemřelému drazí. Jak to, že si tam generál Suten nedal vymalovat ani jednoho z lidí, kteří mu byli v životě tak blízcí?

Když jsem navštívil jeho dům, dozvěděl jsem se, že v posledních týdnech před smrtí byl generál mlčenlivý a uzavřený. Proč asi? A pak jsem četl jeho paměti a vzpomněl si ještě na něco, co jsem viděl v jeho hrobce v Údolí urozených. Generál Suten pocházel z vojenské rodiny, z rodiny vysoce postavených hodnostářů.“ Amerotke se pro efekt odmlčel. „Členů Posvátného houfu…“

Když Hatusu pochopila, kam je Amerotke vede, prudce se nadechla. „Vysoce postavení hodnostáři Posvátného houfu,“

opakoval Amerotke. „Uznávaní architekti, stavitelé, kapitáni a plukovníci, kteří se podílejí na přípravě hrobek a dohlížejí na převoz pokladů, kteří patrně znají vše, co je o takových posvátných, ale tajných záležitostech možné vědět. Generál Suten se o tom ve svých pamětech zmiňuje a nástěnné malby v jeho hrobce poukazují na slavnou historii jeho rodu. To mi začalo vrtat hlavou.“

„Takové věci ví řada jiných lidí,“ namítl vrchní písař Menna. Amerotke na něj však jenom dál hleděl.

„Někdy je ten, kdo hledá pravdu,“ uvažoval nahlas soudce, „jako kuchař, který ve své kuchyni připravuje jídlo.

Musí vybrat a použít různé věci, a teprve když to všechno smíchá dohromady, je spokojený. Takže tady máme proslulého generála, jehož rodina hrála významnou roli při pohřbech faraonů a dalších urozených osob. Také jeho

předkové po sobě museli zanechat paměti a papyry, které, jak jsem si jistý, budou nalezeny v generálových listinách. Jde o svitky, které se rozhodl věnovat Isidinu chrámu.“ Vznešený Impuki souhlasně přikývl. „Generál Suten byl ovšem zároveň voják, vrchní velitel egyptských vojsk. Pod jeho velením sloužily stovky, ba tisíce mužů. V dobách míru ztrácejí tito muži své postavení a shánějí nějaké nové místo nebo úřad, protože zoufale potřebují uživit své rodiny. Velkorysost generála Sutena v těchto záležitostech byla dobře známá.“

„A to jsem jich ještě spoustu vyhodil, poslal jsem je za generálem Omendapem,“ prohlásil chraptivě Menna.

„Nu ano,“ připustil Amerotke. „Ale zjistil sis jejich jména a bydliště. Takže,“ shrnul, „generál Suten měl vědomosti o Údolí králů a ostatních bohatých hrobkách. Měl také seznamy bývalých vojáků, z nichž mnozí byli zoufalí. A také vlastnil královskou propustku, Velkou egyptskou pečeť.“

„Tu jsme zničili,“ namítl Menna. „A poslali ji do královského paláce.“

„Ach, jsem si jistý, že jste pečeť poslali nějakému prací zavalenému úředníkovi, který zjistil, že jsou to střepy, a bez dalšího zkoumání je vyhodil. Ale skutečná pečeť? Ba ne, vrchní písaři Menno, tu sis ponechal. A teď už všechny tyhle věci zapadají dohromady,“ pokračoval Amerotke. „Čilý, velmi čilý vrchní písař Menna, který zná celou rodinnou historii, má volný přístup ke všem dokumentům a zmocní se i pečeti. A nyní už je jen otázkou času, že ano, jak dát

dohromady prostředky k vykrádání hrobů a jak posílat kořist po Nilu, nebo dokonce za hranice Egypta. Potřeboval jsi však pomocníka. Jsem přesvědčený, že Hebaj a paní Luperna byli milenci. Generál byl starý a utrápený.“ Soudce se odmlčel.

„Takové věci se děly, dějí a dít budou.

Takže,“ zesílil opět hlas, „teď víš, kde je poklad, ale jak jej dokážeš dostat ven? Můžeš přimět Hebaje a Lupernu, aby ti pomohli, jestliže je budeš vydírat tím, co na ně víš. Generál Suten byl velký spisovatel, miloval Théby a znal všechny jejich chrámy. V jeho rukopisech se objevuje i Chnumův chrám, opuštěná ruina na osamělém ostrově na Nilu. Na stěně chrámu je obraz střelce s lukem v ruce, ten se stane tvým symbolem. Upředl jsi pavučinu a začal do ní vábit mouchy.

Hebaj se stává tvým poslem, za tmavých nocí zajde za tím či oním bývalým vojákem, nabídne mu peníze a bohatou budoucnost. Každý z nich dostane přísný rozkaz, že se má dostavit do Chnumova chrámu nebo na nějaké jiné opuštěné místo. Tento tajemný systém má v sobě určitou strašidelnou krásu. Pouze Chetra ví, kdo patří k Sebausu, oni se přece mezi sebou neznají, nemám pravdu? Vždy celí v černém, s kápěmi na hlavách, se zahalenými obličeji. Nabízí se jim bohatství v tomto životě, a pokud zemřou, důstojný přechod do Západní země.“

„Na tohle nějaké důkazy máš?“ zeptal se teď už klidněji Menna.

„K těm se postupně dostaneme,“ ujistil ho Amerotke.

„Členové Sebausu nemusejí vždycky být jenom lupiči, někdy pracují jako poslové a prostředníci. Když něco ukradneš, musí se to rychle prodat nějakému překupníkovi nebo zájemci.

K tomu účelu je třeba podplatit příslušné lidi. A tak jsou do sítě zatahováni další a další. Někdy samozřejmě dojde k přehmatu. Třeba takový Šardana. Někdejší žoldnéř a prominentní člen Sebausu. Je zatčen a stane před mým soudem. Je odsouzen k trestu v pouštním vězení.“

„O takovém člověku nic nevím,“ namítl Menna.

„No vidíš, a já si myslím, že o něm víš všechno. Šardana byl hloupý. Jedním z pravidel tvé zločinecké bandy je, že členové musejí navenek vést bezúhonný život, ctít bohy a zákony a hovořit hlasem pravdy. Šardana tato pravidla porušil. A co víc, stal se hrozbou. Byl odsouzen k doživotnímu žaláři. Pobyt ve vězeňských oázách není nijak zdraví prospěšný. Šardana by si dříve nebo později mohl požádat o milost. Co kdyby žádal o slyšení u soudce Amerotkea a svěřil se mu se svou účastí na těch ohavných loupežích v hrobkách? Chetrova pavučina má tolik vláken, která se mohou natrhnout, co když už to začalo?“

Amerotke přesunul pohled na paní Lupernu. Pravá ruka se jí tak třásla, jako kdyby ji vůbec nedokázala ovládnout.

Menna na ni upřeně zíral. Soudce se v duchu modlil, aby se stalo to, v co doufá.

„Proto Šardana musel zemřít,“ pokračoval. „Ale jak to provést? Zkusili jste nabídnout úplatky, aby ho propustili,

jenže Šardanova oběť byla z urozené rodiny, a tak to nešlo. Je také možné koupit strážné, ale vězeňské oázy jsou malé a je v nich příliš mnoho lidí. A jak už jsem řekl, bylo možné, že Šardana už se začal svěřovat svým hlídačům nebo spoluvězňům. Chci říct, že taková osamělá a pustá místa dokážou zlomit i odvážného muže.“

„Tak ty jsi tedy přiměl naše nepřátele, Lid devíti luků, aby vstoupili na posvátnou půdu Egypta, aby tam vraždili a zakládali požáry?“ Hlas Hatusu, pevný a vznosný, umlčel náhle veškerý šepot v soudní síni. Královna-faraon nyní Mennovi poskytla příležitost k doznání. Jestli zalže, v odpověď na dotaz z úst samotného faraona nebude mluvit pravdu, dopustí se toho nejtěžšího myslitelného provinění.

„Ne, nepřiměl,“ zazněla Mennova nestoudná odpověď.

Paní Luperna se roztřásla ještě víc.

„Ale ano, učinil jsi to,“ odporoval mu Amerotke.

„Vypravil jsi do Rudé země posla, aby podplatil libyjský přepadový oddíl. Měli zničit tu vězeňskou oázu a pozabíjet každého, koho tam najdou. Ale odměna, kterou si za to vyžádali, byla mimořádná. Libyjské kmeny vždycky hledají pro své muže novou, čerstvou krev, ženy mimo své příbuzenstvo. Tím se snaží posílit svůj kmen. Ze všeho nejvíc si cení egyptské panny, ale ne nějaké hrubé venkovské holky, nýbrž půvabné thébské dívky. A to byla právě cena, kterou si vyžádali: čtyři mladé dívky z dobrých rodin. A kde takové panny nejspíš najít? Libyjci nejsou hloupí, na první pohled by

poznali, kdyby ses jim pokusil podstrčit nějakou pouliční šlapku nebo dokonce kurtizánu z domu slasti. Tuhle potíž za tebe vyřešil Mafdet. Byl kapitánem chrámové stráže Isidina chrámu. Sám patřil k Sebausu. Úplatkem, hrozbami a přemlouváním jste ho přinutili, aby postupně unesl čtyři chrámové dívky. První byla pochopitelně ta, kterou sám svedl. Určitě měl velkou radost, že se jí takhle může zbavit.

Chrámoví představení ho možná budou podezírat, ale nepodaří se jim cokoli mu dokázat. A navíc, Mafdet právě velmi pilně pracoval na tom, aby odhalil jejich tajemství, a mohl je tím vydírat. Unesl první dívku, omámil ji, v noci přenesl přes chrámové hradby a zařídil, aby ji po Nilu rychle dopravili na sever do Chnumova chrámu. Tam si ji už převzal některý pouštní obchodník a dovezl ji přes Rudou zemi k čekajícím Libyjcům. To byla záloha, kterou jsi jim složil, jistota, že bude zaplacena celá cena. Teď mohli přepadnout pouštní vězeňskou oázu. Byl to krvavý masakr, který nikdo nepřežil. Ale Libyjcům bylo nutno zaplatit přesně tak, jak si přáli, mohli jste je přece ještě někdy potřebovat –, takže zmizely další tři chrámové dívky –“

„To není pravda!“ přerušil ho Menna. „O žádných Libyjcích ani pouštních oázách nic nevím.“

„Ale ovšemže víš, jsi přece vrchní písař Menna, pobočník generála Sutena. V jeho domě jsou mapy a plány. A navíc,“

Amerotke si poposedl, „generál Suten vedl proti Libyjcům několik tažení, a kamkoli šel on, ty jsi šel vždycky s ním.“

Menna pokrčil rameny a uklouzl pohledem stranou.

„Šardanu jste tedy umlčeli, ale jako všichni zloději i ty, Menno, jsi začal být nenasytný. Jistě jsi musel počítat s tím, že Božská zasáhne, ale ty ses cítil dobře zabezpečený. žádný z úředníků ani obchodníků, které jsem zatkl, tě neznal, takže Sebaus zůstával nedotčený. Měl jsi v plánu na chvíli přestat a vyčkávat. Zbývaly jenom dva problémy: generál Suten a já.“

Amerotke pozvedl ruce, jako by si chtěl prohlédnout prsten s podobou Maat na prostředníčku. Pohlédl na Nadifa a usmál se. Policista klečel, doslova uchvácený vším, co vidí a slyší. Zapomněl na veškeré překvapení a obdiv a jenom soustředěně naslouchal Amerotkeovi, tu a tam přikývl.

„Praporečníku Nadife!“ Amerotke ruce opět složil, to byl signál pro Šufoje, aby se připravil.

„Ano, ctihodný,“ uklonil se důstojník medžaje.

„Ty jsi zjistil mnoho věcí o rohatých zmijích. Vyplývá z nich, že ty hady musel někdo přinést z Rudé země, a ne je nasbírat na městských smetištích, jak nám chtěl namluvit ten bláznivý Hefau?“

„To je pravda, můj pane.“

„Kdo je pro tebe nalovil?“ obrátil se Amerotke zpátky na Mennu.

„Nikdo.“

„Samá lež!“ vykřikl Amerotke. „Byl to někdo ze Sebausu.

A víš, proč? Protože generál Suten začínal něco tušit. Možná

že měl ze zmijí strach, ale začal si uvědomovat, že jiný druh zmije se pokouší hřát se mu na prsou. Jímal ho strach, byl uzavřený, trápily ho žaludeční křeče. Zašel do Isidina chrámu pro léky, které mu měly ulevit od potíží a nespavosti. Generál Suten byl dobrý muž, čestný člověk. Jaké začal mít podezření, paní Luperno? že se pelešíš s jeho sluhou? že ho zrazuje člověk, kterého pokládal za přítele?“

žena otevřela ústa, jako by chtěla odpovědět. Amerotke to zahlédl a zároveň si všiml, jak jí Menna přejel hřbetem ruky po stehnu.

„Nebo jsi to snad byl ty, Menno? Zpozoroval generál Suten, jak ses zabral do studia rodinných archivů, nepřišly mu na mysl ty loupeže v hrobkách, nevšiml si, jak často se Hebaj v noci vytrácí? Na tohle všechno znají odpověď pouze bohové. Samozřejmě že se snažil na to nemyslet. Pokoušel se vymluvit si takové myšlenky jako nečestné, neodůvodněné.

Ale ty jsi natolik mazaný, žes na něm tu změnu poznal.

A usoudil jsi, že nastal čas, aby generál zemřel. Byl to jediný člověk, který mohl zahubit Chetru. A tak jsi spolu s dalšími zkaženými dušemi zosnoval kruté spiknutí.“

Amerotke se chystal pokračovat, ale vtom se ozvalo zabušení na dveře soudní síně. Zvedl ruku a pokývl. Asural otevřel. Dovnitř se vřítil Šufoj a okamžitě padl na podlahu.

„Mluv!“ přikázala mu Hatusu. „Promluv a přistup blíž, malý mužíčku!“ dodala přívětivě. Šufoj se připlazil po čtyřech, přesně podle role, kterou ho Amerotke naučil. Před

soudní stolicí opět přitiskl tvář k zemi a čekal, až jeho pán promluví.

„Tak co se děje?“ tázal se soudce.

„Můj pane!“ Šufoj zvedl hlavu. „Našlo se tělo! My jsme našli mrtvolu! Není to, jak ti řekli –“

Chtěl pokračovat, ale Amerotke si zvednutím ruky zjednal ticho. Vyzval svého sluhu, aby odstoupil a postavil se ke dveřím vedle kapitána. Ale pouhý Šufojův příchod úplně stačil; pohled, který si vyměnili Menna s Lupernou, potvrdil jejich vinu.

„Budeme pokračovat,“ tleskl Amerotke rukama. „Generál Suten často hovořil o tom, že se musí utkat se svými démony.

A vy jste se rozhodli, že toho využijete jako vražedné zbraně.

Nějaký lotr ze Sebausu vám přinesl pytel rohatých zmijí.

Jakmile skončila večeře, nastalo obvyklé prohledání. Tohle ve skutečnosti působí trochu divně, nemyslíš? Proč by generál takový průzkum nařizoval, kdyby měl v plánu to, co tvrdíš?

A navíc, jak už jsem řekl, proč by se chtěl se svým strachem utkat sám na opuštěné střešní terase? Ve skutečnosti chtěl generál co nejdřív zůstat o samotě, vypít si pohár vína a věnovat se psaní svých pamětí. Terasa byla tedy uklizena.

Hebaj zařídil, aby se do generálova vína dostala větší dávka omamných prostředků.“ Amerotke potřásl hlavou. „A tvoje další lež! Tvrdil jsi, že nevíš nic o tom, že vznešený Impuki dává tvému pánu lék na spaní.

A tak si toho večera generál Suten dopřál své víno a jeho

mysl otupil omamný lék. Cítil se unavený, a rozhodl se, že si lehne. Paní Luperna s Mennou byli v přijímací síni nebo někde poblíž, Hebaj hlídal schody na střechu. Dostal vak a šel s ním nahoru. Vak byl plný rohatých zmijí, které zvlášť pro tuto příležitost dodal jeden muž ze Sebausu, bývalý voják, který se vyznal v hadech a uměl je chytat. Pochybuju, že se ten chlapík dožil příštího dne potom, co zásilku předal. Chetra ho určitě považoval za příliš nebezpečného. Takže,“

Amerotke se zhluboka nadechl, „hady jste vysypali přímo na generála a někde poblíž pohodili váček s lékem na spaní.

Zmije byly vzteklé a rozrušené, vrhly se na generála ze všech stran, kousaly ho a kousaly. Generál se probudil a shledal, že jeho nejhrůznější sen se stal skutečností. Jeden z největších egyptských hrdinů zemřel smrtí, které se vždycky tak bál.

Zbytek už znáte. Praporečníku Nadife, přinesl jsi ten pytel s sebou?“

Důstojník medžaje přikývl. Jeho synovec byl ale ze svého vystoupení u soudu úplně bez sebe.

„Prosím, vstaň a vyprázdni ho.“

Nadif poslechl. Vstal, rozvázal provaz, vysypal všechno, co nalezl v podrostu, a odhodil pytel na zem.

„Všimněte si, co udělal.“ Amerotke vstal a uklonil se před soudní stolicí. Kráčel dál, sebral vak a poklekl před královnou. „Božská, když někdo něco vysype z vaku, a já jsem to sledoval opakovaně, tak samotný ten vak pro něj přestane být důležitý, takže jej odhodí. Generál Suten údajně

toho večera, kdy zemřel, sám odnesl pytel s hady na terasu a přivázal jej k sloupku za svým ložem, tak aby vůbec nebyl vidět. A dále se nám tvrdí, že jakmile byla terasa prázdná, vzal generál nůž, přeřízl provaz a rozsypal obsah vaku kolem svého lehátka.“

„Ten vak by pak určitě upustil na zem,“ souhlasil Senenmut. „Prostě by ho odhodil.“

„Jenže podle téhle teorie,“ pokračoval Amerotke, „odnesl generál Suten vak zpátky na okraj terasy a hodil ho dolů do křoví v zahradě. Proč to udělal? Co bylo na tom pytli tak důležitého? Proč ho prostě nenechal ležet na zemi? Pokud máme uvěřit Mennově historce, staral se generál Suten spíš o ty zmije než o pytel.“

„Nesmysl!“ křičel Menna. „Nač bych si vymýšlel takové směšné pohádky? Ostatně, obžalován už byl Hebaj.“

„Ale kdepak, Hebaje jsme vyslýchali, protože jsi to na něj hodil.“

Amerotke se vrátil na své místo a trochu se napil z poháru.

„Myslím, že vražda má svou vlastní logiku, jakousi svou tajemnou harmonii. Začalo to tím, že jsem zatkl řadu lidí.

Pravda, ve své pošetilosti jsem neodhalil, že patří k Sebausu a jakou děsivou mocí jim tenhle zločinný spolek vládne. Ale přece jen jsem začal tu a tam obracet kamínky a tobě se to možná jevilo nebezpečnější, nežli to tehdy bylo. A tak ses rozhodl mě zabít. Zjistil jsi, že jsem se vydal do Isidina

chrámu. Od Mafdeta jsi patrně měl podrobné plány, a tak jsi udeřil. Zapálil jsi Mafdetův dům, abys zničil všechny důkazy o jeho zločinech. Tví zabijáci se pokusili mě zavraždit, nejdřív v mé vlastní pracovně zde a pak v Isidině chrámě. Tvé srdce pojalo myšlenku na mou vraždu ve chvíli, kdy jsem přišel na to, že Sebaus se skládá z bývalých vojáků, jimž velí nějaký vysoký důstojník nebo kněz.“ Amerotke pokrčil rameny. „Anebo také vrchní písař. Přál sis, abych zemřel, právě tak, jako sis přál, aby zemřela Sítia. Ta zatčení, která jsem nařídil, byla vlastně příčinou všeho, co následovalo potom.

Dovolte mi, abych zopakoval jádro své úvahy. Zmínil jsem se o své teorii, kterou zatím nemohu plně prokázat, že také generál Suten pojal nějaké podezření, i když nemohl přesně říct, jaké. Podezíral svou půvabnou ženu a Hebaje?

Vylekala ho horečná tajná činnost jeho vrchního písaře? Nebo byl generál Suten tak hluboce vyděšen něčím daleko závažnějším? Zcela jistě ho musely znepokojit loupeže v Údolí králů. Jeho archivy totiž obsahovaly důležité zápisky o hrobkách. Údajně byl zamlklý a zaražený, to bylo nápadné.

Změna jeho chování byla očividná a všimli si jí i staří sloužící v jeho domě. Pokládám za významné, že generál Suten svým způsobem vyjádřil nespokojenost se svou rodinou a domácností. Nástěnné malby v jeho hrobce se o nich vůbec nezmiňují. Kdyby se něco zvrtlo, generál Suten by se zkrátka mohl stát hlavní překážkou. A tak Chetra, to znamená

Menna, Luperna a Hebaj, naplánoval jeho smrt. Museli jste ho zabít, abyste sami přežili!“

Amerotke udělal pauzu, aby celá soudní síň slyšela, jak paní Luperna vzlyká.

„Generál Suten musel zemřít, ale jak? Následkem nějakého úrazu? Je to šlachovitý, tvrdý starý muž. Většinou má kolem sebe mnoho věrného služebnictva. A čím větší podezření teď chová, tím bude nejspíš opatrnější. že by spadl ze střechy? Generál je ale bojovník, a mohl by to přežít.

Nějaký jed? To by vyvolalo moc rozruchu. Nájemný vrah by zase znamenal riziko větší zranitelnosti. Ale co takhle hadi, rohaté zmije? To se kupodivu zdálo jako nejlepší řešení, zvlášť vzhledem k tomu, jak o nich generál psal i mluvil.“

„Ale to je také riskantní, nemyslíš?“ namítl vznešený Valu. Jeho hlas však nezněl nijak zvlášť přesvědčeně.

„Ovšemže,“ souhlasil Amerotke. „Ale pořád to bylo lepší než být odhalen a zatčen. Generála Sutena tedy omámí, vypustí rohaté zmije a podezření padne na Hebaje, zvlášť když se to trochu okoření klípky o tom, že sváděl generálovu roztomilou choť.“

Amerotke zvedl ruce. „Dobrá lež vždycky musí obsahovat zrnko pravdy. Chetra ví, že generál dostává z Isidina chrámu makovinu. My máme pouze prohlášení těch tří, že nikdo z nich o tom nevěděl. Ctihodný Impuki,“ obrátil se Amerotke na velekněze. „Dá se takový lék koupit?“

„Ale ovšem,“ přikývl Impuki. „A dokonce ve váčku se

znakem našeho chrámu.“

„To ostatní,“ pokračoval Amerotke, „byla také směsice pravdy a různých lží. Hebaj byl samozřejmě bezpečně chráněn řadou obhajob, které by Menna jistě u soudu přednesl. Kde ale Hebaj vzal ty rohaté zmije? Kde je přechovával? Jak je mohl nepozorovaně vynést na terasu?

Jaký motiv vlastně pro vraždu měl? A co generálovy úmysly utkat se s vlastním strachem? A konečně, a to je nejdůležitější, tu máme ten provaz, přivázaný na zábradlí za závěsy generálova lůžka. Na ten by nakonec, pod Mennovým vedením, určitě někdo narazil; když ne já, tak praporečník Nadif nebo nějaký další pátrač. Na tebe, Menno, a na Lupernu by nikdy podezření nepadlo. Po krátkém váhání by byl osvobozen i Hebaj, a Chetra by se ocitl v bezpečí. Ale zasáhla slepá náhoda. Bohové velice rádi otřásají našimi nejdokonalejšími plány. Ten hadí muž, kterého zlákala odměna ctihodného Valua, překvapivě prohlásil, že ty zmije Hebajovi prodal. Nu, kdyby se byl Hebaj tak snadno nevylekal, ani tohle by nemuselo nic znamenat. Proč by Hebaj, kdyby se byl chystal na vraždu, ukazoval svou tvář?

Ale tys na takové nedopatření nebyl připravený a tím ses dopustil ohromné chyby. Tvým dalším krokem bylo zavraždit toho chrámového strážce a přitáhnout pozornost na lumpa jménem Džed.“

„O tom nic nevím!“ zaječel Menna. „Jaký pro to máš důkaz?“

„Mým důkazem je Hebaj. Ten ze strachu nadobro zpanikařil. Cos mohl dělat? Zavraždit Hefaua? Ne, to by bylo podezřelé. Mnohem snazší bylo zavraždit Hebaje. Co se vlastně stalo? Obvinil tě Hebaj, žes ho zradil? Vyčetl ti to, vyhrožoval ti?“

„On mě přece napadl,“ odpověděl chladně Menna.

„Svázal mě, ucpal mi ústa, okradl mě a utekl.“

Amerotke se zahleděl tomu vypasenému tlusťochovi do masitého obličeje. V duchu si přiznal, že udělal chybu, že něco přehlédl. Menna je prohnaný intrikán. Tváří se až příliš klidně a nepřestává upřeně hledět na královnu. Hatusu vypadá až nepřirozeně napjatě a Senenmut jí stále něco šeptá.

Amerotkea přepadla náhlá tíseň. Jak nebezpečný, jak lstivý může tenhle vrchní písař Menna být? Ale teď už je pozdě, teď už nemá jinou volbu než pokračovat.

„Ne, Hebaj tě nenapadl,“ prohlásil soudce. „To tys ho zabil, schoval jsi jeho tělo někde v domě a pak jsi sám sebe potloukl a poškrábal. A nakonec se do tvého pokoje vplížila paní Luperna. To ona ti ucpala ústa a svázala tě. Nikoho nenapadlo hledat Hebaje v domě. V tak velkém paláci se dá tělo na krátký čas snadno ukrýt.“

„To je směšné!“ Menna prskal zlostí a upíral prosebný pohled na Valua, aby se ho zastal. „I kdybych tohle všechno udělal, kdo tedy potom zabil toho strážce? Kdo nechal v křoví dýku a šperky?“

„Nu přece ty!“

„Já jsem dům generála Sutena vůbec neopustil. A paní Luperna taky ne.“

„Lžeš. Stráže, které zůstaly v domě, byly nedbalé. A tys jim ještě pomohl. Sám jsi voják, Menno, a nedbalého vojáka poznáš na první pohled. A krom toho, tyhle strážné zajímal Hebaj, a ne ty. A tys toho rána, dlouho před svítáním, celý v černém, odešel z domu, přelezl zeď, vplížil se do křoví za domem, obešel jsi zezadu spícího strážce a podřízl mu hrdlo.

Pak jsi spěchal na silnici, abys někde pohodil Hebajovu dýku a šperky, které jsi ukradl sám sobě. V tu dobu bylo všude pusto a prázdno, takže jsi zase tolik neriskoval. Ostatně, tys mohl opustit dům bez potíží. Nevzbudil bys žádnou pozornost, nebýt,“ Amerotke ukázal na Nadifa, „bystrého důvtipu tohoto důstojníka.“

Odmlčel se.

„Když tě Nadif vysvobodil z pout, prohlásil jsi, že tě Hebaj přepadl jen před malou chvílí. To Nadifa udivilo, protože ten zabitý strážný, kterého osahal, už byl úplně studený, krev všude sražená a zaschlá. A krev na dýce byla také úplně suchá. Zajímavé bylo také, že když Nadif prohlížel houští za domem, viděl, že se tamtudy někdo prodíral, ale v místě, kde našel šperky a dýku, nebyl podrost skoro vůbec narušený. Nikdo tím křovím neprošel. Vypadalo to, jako kdyby ten člověk jenom sešel kousek z cesty, odhodil dýku a šperky a zase se vrátil. A tak tomu taky skutečně bylo. Tys tam ty šperky nastražil tak, aby je někdo našel, stejně jako jsi

den potom nechal rozšířit zprávu, že Hebaje viděli na cestě u Nilu.

Nadifa zajímali také ti strážní. Nebyli jenom rozespalí, ale sotva drželi oči otevřené. To mi bylo divné. Tys měl na starosti jejich jídlo a pití. Nenamíchal jsi jim náhodou do vína omamný prášek? Myslím, že ano. V noci jsi vylákal Hebaje do svého pokoje, zabil jsi ho a jeho tělo ukryl. Odešel jsi před svítáním, a když ses vrátil, pokračoval jsi ve své lsti. Přišla k tobě paní Luperna a svou pavučinu lží jste dokončili.“

Amerotke zavřel oči a vyslal rychlou modlitbu k Maat.

Pak se předklonil a opět se podíval na přítomné.

„Paní Luperno, Hebaj nikam neutekl! Můj sluha Šufoj a jeho pomocníci našli jeho mrtvolu poblíž vašeho paláce.“

„Ale to není možné –!“ vykřikla pronikavým hlasem Luperna dřív, než jí v tom Menna stačil zabránit. A ten výkřik potvrdil jejich vinu. Menna se pokusil chytit ji za ruku, ale ona ho odstrčila a strážní je od sebe odtrhli. „To není možné,“

opakovala a upřeně hleděla na Amerotkea. „Nemohli ho najít.“ Náhle si uvědomila, kde vlastně je. „Milost!“ zakvílela.

Amerotke jen seděl a díval se. Luperna byla očividně zlomená, ale Menna zůstával pevný. Soudce už se chystal pokračovat, když vtom mu Senenmut upustil do klína malý svitek. Amerotke ho rychle rozvinul a přečetl jednu krátkou větu: Až přikážu mlčet, mlč. Vzhlédl. Hatusu seděla nepohnutě, ale bylo vidět, jak rychle, trhaně dýchá. Luperna skryla tvář do dlaní a kolébala se dopředu a dozadu.

„Má paní, Božská,“ zaryčel Menna jako býk. „Já o tom nic nevím. Přísahám při Knize tajemství, že –“

„Ticho! Umlčte ho!“ vykřikla Hatusu.

Amerotke celý užaslý pozoroval, jak Senenmut vyskočil a zavolal Mlčenlivé, hluché a němé strážce, kteří v královském paláci hlídali Síň zbožňování. Divoce plačící Lupernu svázali, ucpali jí ústa a odvlekli ze soudní síně.

Menna stále ještě vykřikoval cosi o tom, že živý nebo mrtvý zjeví pravdu. Ale i jeho popadli, nacpali mu roubík do úst a rychle mu spoutali ruce. Vrchní písař se rval jako vzteklý buvol. Všude lítaly převrácené stolky, po naleštěné podlaze klouzaly podušky na všechny strany. Strážný zasáhl Mennu pěstí do obličeje, ale písař se nepřestával bránit. Velekněz Impuki, vznešený Valu a Nadif jim spěšně uhýbali z cesty.

Senenmut rozkázal, aby byla soudní síň vyklizena.

Hatusu majestátně vstala, poklepala Amerotkeovi na rameno a pokynula mu, aby ji zavedl do své soukromé svatyně a pracovny. Jakmile vstoupila, okamžitě zaklapla zevnitř závory, servala paruku a shodila sandály, drahocenný plášť stáhla z ramen a zhroutila se do křesla s vysokým opěradlem. Soudce spěchal pokleknout před ni, ale ona jen luskla prsty.

„Sedni si, kam chceš!“ Pak ukázala na servírovací stolek.

„Mám hroznou žízeň, nalij mi víno s vodou.“

Amerotke spěšně naplnil pohár a podal jí ho. Ozvalo se zabouchání. Soudce otevřel a Senenmut téměř vpadl dovnitř.

Práskl za sebou dveřmi a opřel se o ně, lapaje po dechu.

„Takže on to přece jen našel!“ vykřikl.

„Ano,“ vzdychla Hatusu. „Určitě. Musíme zajistit, aby oba zachovali mlčenlivost, absolutní mlčenlivost.“

„Odvedli je dolů do Domu okovů. Každého zvlášť bude střežit jeden Mlčenlivý.“

„Budou muset zemřít,“ zašeptala Hatusu. „Ať se stane cokoli, nesmějí zůstat naživu. Slyšel jsi, co ten Menna vykřikoval? živý nebo mrtvý. Ať bude živý nebo mrtvý, Kniha tajemství vyjde najevo.“

Amerotke krotil svou netrpělivost a jen tiše seděl.

Senenmut, stále ještě opřený o dveře, na něj ostře pohlédl, jako kdyby si teprve teď všiml soudcovy přítomnosti.

„Ach! Ctihodný soudce!“

„Ctihodný soudce,“ vykřikl Amerotke, „je bez sebe vzteky. Jeho soudní proces se změnil v naprostou frašku.

Když o tom tak přemýšlím, začínám mít podezření, jaká odpověď se asi skrývá za dvěma otázkami, které mě napadly už dřív, ale které jsem bláhově odmrštil. První je, proč Božskou ty krádeže tak strašlivě rozlítily? Ovšem, chápu, bylo to zneuctění a svatokrádež,“ dodal spěšně. „Ale vylupování královských hrobek už jsme tu měli a nepochybně ještě mít budem.“

„A druhá?“ zavrčela Hatusu.

„Něco, čeho si všiml Šufoj. Proč tvoje zuřivost přímo vybuchla po loupeži v hrobce Rahimerrea, velkého vezíra

tvého zesnulého chotě?“

Hatusu ho přestala poslouchat a místo toho s němou otázkou v očích pohlédla na Senenmuta. Odpověděl na ni souhlasným pokývnutím.

„Jak jistě víš,“ obrátila se Hatusu zase k Amerotkeovi, „mého slavného manžela zavraždila zločinná klika v Královském kruhu, která se tenkrát snažila vypudit i mne.

Vůdcem těch zloduchů byl Rahimerre. Nenáviděl mě od dob, kdy jsem byla malé děvčátko, a neustále mě pozorně sledoval, mnohem pozorněji, než jsem si dovedla představit. Vedl si o mně Knihu tajemství, kam si zapisoval všechny skandály a klepy.“

„To jsou přece jen nezávažné maličkosti,“ utrousil Amerotke.

„Kdepak, byly to mnohem vážnější věci.“

„Jako třeba?“

„že moje zrození vůbec nebylo božské.“

„To vědí pouze bohové,“ namítl Amerotke. „Co dál?“

Hatusu se zhluboka nadechla. „Tvrdil, že když můj manžel byl ještě naživu a všechen čas věnoval válčení, bojům s Lidem devíti luků, stali jsme se já a pán Senenmut milenci.

A že když byl faraon na válečném tažení, tajně jsem porodila dceru.“

„To je samozřejmě lež!“

Hatusu se na něj vážně zadívala.

„Lži, Božská, samé lži,“ opakoval Amerotke.

Hatusu sklopila oči a Senenmut také zíral do země.

„V tom zápase o moc,“ královnin hlas zněl jenom jako slabý šepot, „Rahimerre zemřel. Nu, ty přece víš, jak to doopravdy bylo, Amerotke.“

„Chceš říct, že prostě jen nezemřel, ale byl mu nabídnut nápoj s jedem.“

„Byl to zrádce, zabiják a rebel!“ vyštěkla Hatusu.

„Ať tak či onak,“ vložil se do toho Senenmut. „Jeho tělo bylo odevzdáno příbuzným, aby ho pohřbili. Byly to rušné dny, Amerotke, šlo nám o živé, ne o mrtvé. Zkrátka a dobře, pohřbili si ho tajně v Údolí.“

„Měli jste právo zjistit, kde je jeho hrob.“

„Tehdy nám bylo lhostejné, kde leží,“ namítl Senenmut.

„Byl mrtvý, odešel do Západní země a tím to končilo. Ale asi před třemi měsíci jsme zjistili, že Rahimerre měl tu Knihu tajemství u sebe. Zamčenou v zapečetěné skříňce a ta byla pohřbena spolu s ním. Ne jenom v hrobce, ale přímo v jeho rakvi.“

„Kdo vám to řekl? Ach!“ Amerotke si stáhl prsteny z rukou. „Mohla to být jen jediná osoba. Rahimerreova žena.

Zřejmě nevěděla, co si s tou knihou má počít. Z úcty k manželovi ji nechtěla zničit, a tak ji prostě pohřbila s ním.

Když jsem byl v Isidině chrámě, dověděl jsem se, že tam Rahimerreova vdova přišla na léčení a zemřela tam. Asi se svěřila veleknězi Impukimu a ten to ohlásil v Paláci.“

Amerotke potřásl hlavou. „Tajemství na tajemství,“ zašeptal.

„Proto se při zmizení čtyř hetér muselo postupovat tak citlivě.

Každý jiný chrám by Posvátný houf už dávno prohledal. Není divu, že si paní Tena troufla vzít spravedlnost do svých rukou a popravit Mafdeta; byli jste jí zavázáni.“

„Samozřejmě!“ Hatusu se poškrábala na paži; tohle neklidné gesto ji přepadalo vždycky, když se rozčílila.

„Impuki se zachoval velice laskavě. Vyslechl zpověď umírající ženy, jako kdyby byl Naslouchajícím knězem ve svatyni, ale pověděl mi o tom. On i členové jeho rodiny se zavázali přísahou mlčení. Jsem jim nesmírně vděčná.

Rahimerreova žena však ani jemu nesvěřila, kde se hrobka jejího muže nachází. Pátrali jsme po ní, ale bylo už příliš pozdě. Doufali jsme,“ zašklebila se, „že se jeho žena nechá pohřbít společně s manželem, ale ona byla příliš opatrná, a tak dnes leží v hrobce svých rodičů.“

„A pak ten hrob objevili lupiči?“

„Samozřejmě! Když byl Rahimerre velkým vezírem, pánem Egypta, znal dobře Údolí králů. Už tehdy si vybral nějaké osamělé místo, kde srázy vytvářejí ze stínů jakousi iluzi.“

„Ti lupiči to našli,“ Senenmut konečně opustil své místo u dveří. „Jako všechny takové věci, náhodou. Ano, určitě to muselo být takhle.“

„Ne, tak to nebylo,“ usmál se Amerotke. „Já jsem na něco přišel, ale tehdy jsem to opominul, a sice, že Mafdet byl kapitánem v Rahimerreově gardě. Když vezír ztratil svou

moc, Mafdet přišel o práci. Generál Omendap ho doporučil pro službu v Isidině chrámě. V tom mohl mít prsty i Menna, ale tajně, prostřednictvím generála Sutena. Mafdet se také přidal k Sebausu. Mohl znát tajemství Rahimerreova hrobu a jako správný žoldák předal tu informaci Chetrovi, v naději na podíl z kořisti. Když tak nad tím teď uvažuju,“ Amerotke pokrčil rameny, „Mafdet mohl dokonce vědět i o Knize tajemství. Byl to podlý bídák, zřejmě opustil Rahimerrea ještě včas, před svými nadřízenými sehrál roli věrného veterána, a když ho oslovil Chetra, vyklopil všechno, co ví. A protože byl i vyděrač, chránil si vědomosti o Rahimerreově hrobce i o tom, co obsahuje, jako si lakomec chrání svůj tajný poklad.“

„Když byla Rahimerreova hrobka vyloupena,“ pokračoval Senenmut, „přestala už být tajemstvím. Úředníci, kteří loupež

vyšetřovali, našli stopy, které je zavedly ke vchodu. Hrobka byla vypleněná, rakev otevřená a vedle ní leželo kožené pouzdro, v jakém se přechovávají svitky. Dovedeš si představit naše zděšení. Když víme, že za hranice už se prodaly poklady z jiných hrobů –“

„Tak proč ne i Kniha tajemství?“ dodala Hatusu a lačně se napila z poháru, který svírala v rukou. „Dovedeš si představit, Amerotke, jaké škody by takový spis napáchal, kdyby se dostal do rukou nepřátel, ať už zde nebo za Horovou cestou?

Psalo se tam o mně jako o cizoložnici, ba co víc, možná i o vražedkyni svého manžela.“ Natáhla ruku a pohladila

Amerotkea po tváři. „Poslouchala jsem tě u soudu, byl to brilantní útok. Z Mennových očí jsem vyčetla, že už se chystá, jak se bude hájit, ale to by byla bitva vedoucí do záhuby. Zatímco jsi hovořil, uvažovala jsem, kolik toho mohl generál Suten vědět. Nesnažil se Menna získat pro Sebaus i jeho? Ach ano,“ vzdychla, „to už se nedovíme. Musíš najít tu knihu, Amerotke. Ty jsi můj věrný lovecký pes, ty musíš zaručit, aby oba ti vězni zemřeli. K Mennovi se nepřibližuj.“

Hatusin úsměv pohasl. „Nesmíš se nechat nakazit, otrávit si mysl tím, co si přečetl v Knize tajemství. Té ženě nabídni milosrdnou smrt. Ona musí něco vědět. Nabídni jí, že jestli to poví, bude smět zemřít rychle a bez bolesti a jejímu mrtvému tělu bude věnována důstojná péče.“

„A Mennovi?“

„Tomu nic,“ vyštěkla Hatusu. „Nic než jen největší hrůzu všech hrůz.“

Královna vydržela Amerotkeův pohled a soudci nezbylo než se domýšlet, kolik pravdy se asi skrývá za tajemstvími obsaženými v knize.

O chvíli později sešel Amerotke dolů do Domu okovů.

Všechny chrámové stráže, až na Asurala, byly odvolány a jejich místa zaujali Mlčenliví, kteří přecházeli úzkou, špatně osvětlenou chodbou jako šakali. Byli to samí urostlí muži s královskými šátky na hlavách, s koženými opasky a suknicemi. Trvali dokonce na tom, že musí prohledat i královnina soudce. Když jim Amerotke rukama i posunky

naznačil, že potřebuje vyslechnout vězně, jejich velitel se jen vážně usmál, ukázal na dveře Mennovy cely a zavrtěl hlavou.

Amerotke se tedy stejným způsobem „otázal“, zda by mohl vrchního písaře aspoň vidět. Velitel přikývl. Přistoupili ke dveřím a on odklopil nahoře dřevěnou špehýrku. Amerotke nahlédl dovnitř. Vrchní písař Menna, úplně nahý až na bederní roušku a masku na tváři, seděl opřený o protější stěnu, ruce i nohy měl svázané a připoutané ke kamenné zdi za zády.

Amerotke se podíval dolů a uviděl, že po každé straně dveří sedí jeden strážce. Přestože byla Mennova tvář zakrytá, Amerotke cítil, že zhoubná moc tohoto prohnaného člověka vyzařuje až k němu. Postoupil k další cele, kde seděla na zemi zhroucená Luperna. Šaty měla uválené, byla bez paruky a na špinavé tváři šmouhy rozmazaného zaschlého líčidla.

Amerotke gestem požádal, aby mu odemkli dveře. V tomto případě jeho průvodce souhlasil. Menna ve vedlejší cele nejspíš něco zaslechl.

„Nemá cenu za ní chodit!“ hulákal ze všech sil. „Ta pitomá děvka nic neví! Jen se ti bude snažit něco nakukat. Jsi to přece ty, náš urozený soudce, že ano? Cítím tvůj pach. Já osobně dávám přednost jasmínu, ten voní ze všech parfémů nejlíp.“

Jakmile Amerotke vešel do smrduté kobky s odpadními kbelíky a špinavým nádobím, Luperna se pohnula. Všechny slzy už vyplakala, teď už na něj jen civěla a bezhlasně pohybovala rty. Amerotke před ní podřepl.

„Hovořím hlasem práva,“ prohlásil. „Nebudu ti nic namlouvat. Musíš zemřít.“ Luperna zamrkala a přejela si jazykem suché okoralé rty. „Teď se jen můžeš rozhodnout,“

pokračoval Amerotke, „jakým způsobem zemřeš a jak připravíš svou duši na pouť k Dalekému obzoru. Božská uvažuje o tom, že by alespoň tobě dopřála jistého milosrdenství.“

„O jakém způsobu smrti to mluvíš?“ zašeptala Luperna, jako by se bála, aby ji Menna neuslyšel.

„O poháru vína s prudkým rostlinným jedem. Pocítíš po něm jen únavu a usneš. Tvoje tělo přijde do síně mrtvých a potom do Domu krásy. Kněží budou zpívat hymny, tvé srdce pokryje posvátný skarab. Budou za tebe konat oběti a pronášet modlitby, a ještě než to víno vypiješ, Naslouchající ze svatyně tě očistí od všech provinění.“

Luperna upřeně hleděla do země.

„Zlý čin je jako nějaká zvláštní rostlina,“ odpověděla pomalu. „Nejdřív je tu jen kořínek, pak stonek a potom, dřív než se naděješ, z něj vyraší celé větve. Já pocházím z řádné rodiny. Můj svazek s generálem Sutenem byl velice důstojný, ale oči se mi zatoulaly a mé srdce je následovalo. Začala jsem si s Hebajem a Menna nám na to přišel. Měl důkaz, který by nás byl zničil, a tak nám nabídl jinou možnost. Stali jsme se součástí Chetry. V rodinných archivech je všechno…“

pokračovala, jako by mluvila sama pro sebe. „Veškeré informace o Údolí králů a o hrobkách. Generál Suten netušil,

co Menna provádí! Mohl zajít do Domu svitků a přečíst si tam, co chtěl. Často jezdil do Údolí. Povídal nám, co tam viděl a našel. Uvědomili jsme si, jak velice byl činorodý. Do domu přicházeli veteráni a prosili o různé laskavosti. Menna je často vyhodil nebo jim doporučil nějakého jiného armádního písaře, ale tajně si zapsal jejich jména a kde bydlí.

Šikovně zametal stopy, nikdo nemohl zpátky k němu nic vysledovat, dokonce ani ti zabijáci, co je na tebe poslal.“

„A Sebaus se scházel v Chnumově chrámě?“

„Buď tam, nebo na jiných místech. Menna se zahalil do černého přestrojení a postříkal se jasmínovým parfémem.

Ano, tak to měl rád.“

„A generál Suten nic netušil?“

„Ale ano, měl podezření, že se děje něco moc špatného, ale pořád tomu nemohl uvěřit. Menna byl čím dál tím bohatší.

Prohledej náš dům, soudce, a najdeš tam poklady ukryté ve studních, pod podlahou, v podkroví. Zajdi k thébským zlatníkům. Také u nich si Menna pod různými jmény uložil svoje bohatství. Měl Hebaje a mě v hrsti. Ze začátku jsme se zdráhali, ale pak se zlato zalíbilo i Hebajovi. Můj muž nebyl na hlavu padlý, pozoroval nás, a tak musel zemřít. Menna to celé vymyslel. Předpověděl, že podezření padne na Hebaje, ale jen dočasně.“ Povzdechla. „Jenže pak se objevil ten hadí muž. Opravdu jste našli Hebajovo tělo?“

Amerotke zakroutil hlavou. „To byla jenom lest. Musel jsem to udělat.“

„Menna přechovával Hebajovu mrtvolu v prázdném pokoji. Když pak byli stráže odvolány, vytáhli jsme ho v noci ven a hodili do krokodýlího jezírka. Tehdy jsem si uvědomila, že jsme opravdu prokletí. V noci jsem cítila, jak mě Hebajův duch a duch mého manžela pronásledují.“ Odmlčela se.

„Jestli jsi sem přišel pro nějaká jména, tak neznám žádná.

Menna na tom trval: pouze on měl ten hlavní svitek, tady,“

poklepala si na spánek. „Ale to všechno už asi víš.“

„Nezmínil se Menna nikdy o Knize tajemství?“

„Ne, nikdy.“

Amerotke zklamaně zavřel oči.

„Přísahám při všech bozích,“ dodala spěšně Luperna.

„Jenom jednou, koncem minulého měsíce, byl z něčeho celý pryč. Vykládal, že našel poklad daleko cennější než všechno ostatní dohromady. Obvykle jsme se scházeli v zahradě, pozdě večer. Hebaj po něm chtěl, aby mu tu vzácnost ukázal, ale Menna odmítl. Řekl, že ten poklad chrání hrnčířský kruh a jenom žáby vědí, kde je. To je všechno, co vím,“

zamumlala. „Potřebuju se napít.“

Amerotke přistoupil ke džbánu, ale jeden z Mlčenlivých mu zastoupil cestu. Sám uchopil naběračku, vodu ochutnal, a teprve pak ji podal Amerotkeovi. Luperna se lačně napila.

„To je všechno, co ti můžu říct,“ prohlásila. „Je toho dost, abych si za to koupila milost?“

Amerotke opustil celu a vrátil se do Síně obojí pravdy. Diváci

už tam nebyli, a také podušky, stolky i židle byly uklizené na svá místa. Nezůstala ani stopa po zmatku, který se tam odehrál. Všude byli Hatusiny stráže, dokonce i před Amerotkeovou pracovnou, kde odpočíval Šufoj a popíjel z džbánku pivo. Amerotke se k němu připojil, ale nejdřív se svlékl ze svého úředního roucha. Seděl, opíral se zády o zeď a líčil Šufojovi, co mu Luperna pověděla. Jenže Šufoj mu také nedokázal poradit. Rozčilený Amerotke se tedy znovu vrátil do Domu okovů, kde ho uvítalo Mennovo zuřivé hulákání.

Luperna ho znova plačtivě ujišťovala, že neví, co by ten hrnčířský kruh mohl znamenat. Přiznala však, že Hebaj soudil na nějaké místo v jejich domě.

„Nemohlo by to být v Chnumově chrámu?“ zeptal se Šufoj, když se jeho pán zase vrátil.

„Ale tam přece žádný hrnčířský kruh není,“ namítl roztržitě Amerotke. „A není tam ani stopy po žábách, ať živých nebo jejich obrazech či soškách. Musí to být v domě generála Sutena.“

Ještě později toho dne obrátil Amerotke se svými lidmi Sutenův palác vzhůru nohama. Prohledali každý pokoj, kopali i v zahradě, vysekali podrost v sadu, prohlédli studny, pátrali pod podlahou pavilonu. Služebnictvo se celé vyděšené shromáždilo v zahradě. Při té prohlídce musel Amerotke obdivovat Mennovu prohnanost. Nalezli samozřejmě utajené skrýše, zlato, stříbro a drahokamy, ale nic, co by vrchního

písaře spojovalo s loupežemi v Údolí králů. Menna zřejmě směnil kořist z loupeží na bohatství, které mohl v případě útěku rychle sbalit a odnést.

Vrchní písař obzvláště důkladně využíval knihovnu generála Sutena. Na první pohled ta místnost vypadala tak, jak měla, zaprášené rodinné archivy a památky, se skříňkami, krabicemi, košíky a s policemi plnými starých záznamů a rukopisů. Při bližším zkoumání však vyšlo najevo, jakou pokladnici vědomostí místnost obsahuje: dopisy, memoranda, kroniky, záznamy a deníky popisující pohřbívání faraonů, královen, urozených a vysoce postavených hodnostářů.

Amerotke to odhadoval na období nejméně šedesáti let a vládu tak pěti faraonů. Knihovna obsahovala také pečlivě uklizené královské pečeti s posvátnými značkami, které mohly být použity k označení jakéhokoli dopisu nebo zásilky a mohly jim zajistit volný průchod nejen celým Egyptem, ale i za hranice.

Setmělo se, ale soudce dál pokračoval v hledání. Dal pro sebe a pro Šufoje přinést jídlo a víno, ale ačkoli prostudovali bezpočet předmětů, kromě pečeti a několika svitků nenašli nic, co by přesvědčivě dokazovalo Mennovu vinu. Pracovali až do svítání. Amerotke vyšel nahoru na terasu, která teď byla prázdná a opuštěná. Chtěl se osvěžit ranním vánkem, chladným Amonovým dechem, a vykonat tam ranní modlitbu.

Zatím už v ohnivé záři vyšlo slunce. Vzbudili osazenstvo domu, aby mohli pokračovat v průzkumu. Dostavili se

poslové z Paláce a dožadovali se nových zpráv, ale Amerotke je poslal zpátky s prázdnýma rukama.

„Nic!“ vykřikl soudce na Šufoje, který odpočíval v palmovém hájku. „Ani zmínka o hrnčířském kruhu.

V celém paláci není ani jeden.“

„Ale žáby tady jsou!“ vykřikl Šufoj. „Stovky těch kvákavých potvor. Celou noc si prozpěvovaly své písničky.“

Trpaslík listoval v rukopisech, které měl položené vedle sebe v trávě, a pak se zamyšleně zahleděl přes houští. „žáby a hrnčířský kruh,“ zašeptal. „Víš ty co, můj pane, někdy je výhodné být škorpioním mužem.“ Vyskočil na nohy a prohlásil, že se musí znovu podívat do knihovny.

Amerotke si na chvíli zdříml, ale pak se Šufoj vrátil a jemně ho zatahal za ruku.

„Můj pane, žáby, co jsou zač?“

„Nu… žáby.“

„A hrnčířský kruh?“

Amerotke udiveně hleděl do Šufojových veselých oček.

„Chrám boha Chnuma,“ zašeptal Šufoj.

„Ale tam přece není žádný hrnčířský kruh a žáby tak blízko krokodýlího jezera taky moc nekvákají.“

„Hrnčířský kruh,“ opakoval Šufoj. „Nepamatuješ si na legendu o Chnumovi? Je to jeden z nejstarších egyptských bohů. Jako první stvořil člověka, na hrnčířském kruhu! Tak se tím ale vyčerpal, že všechnu svou sílu vložil do ženského lůna. Chnum měl totiž ženu, Neit.“

„Která je často zobrazována jako žába,“ vyhrkl Amerotke a rychle se drápal na nohy. Představil si ten zřícený chrám a kruhovou

svatyni

s šedou

kamennou

dlažbou.

„Samozřejmě,“ vydechl. „Svatyně byla postavena ve tvaru hrnčířského kruhu; takhle to Menna myslel, a zmínka o žábách byl jenom žertík, lest.“

Nad řekou vál pozdní odpolední vánek, když u úzké cesty vedoucí k ostrovu přirazila královská válečná loď Isidina pomsta. Zapadající slunce ozařovalo zříceniny Chnumova chrámu. Válečný koráb tu kotvil delší čas, modré a zlaté plachty měl skasané, ale královská kabina s rudou a stříbrnou pohovkou byla prázdná, jen postranní dvířka měla otevřená, aby ji vánek provětrával. Vojáci a námořníci kromě těch, kteří posedávali někde ve stínu, se s Amerotkem a Šufojem shromáždili kolem zábradlí na palubě. Stínili si oči a rozhlíželi se po opuštěném ostrově s porostem rákosí a papyru. I teď, nehledě na přítomnost lodi a její posádky, to bylo pusté místo, oblíbený domov nosorožců, krokodýlů a pestře zbarveného vodního ptactva, které s křikem poletovalo kolem na protest proti té nečekané návštěvě. Bárky námořníků, vyzbrojených planoucími pochodněmi, hlídaly u pobřeží a odháněly z prostor, posvěcených teď přítomností samotné královny, všechny krvežíznivé tvory.

Amerotke zašel své objevy ohlásit do Paláce osobně.

Hatusu a Senenmut neztráceli čas. Okamžitě dali připravit

válečnou loď se zlatou zdviženou přídí, která se s doprovodnou flotilou vydala na krátkou plavbu po řece.

Heroldi s lasturami a trubkami varovali ostatní lodě, aby uvolnili cestu velké veslici s Horovou vlajkou mířící k Chnumovu ostrovu. Když tam dorazili, na břeh vystoupila pouze Hatusu, Senenmut a Mlčenliví se sokolími maskami na tvářích. Amerotkeovi nezbylo než čekat a doufat. Královská skupina byla už na břehu téměř dvě hodiny. Občas tam zahlédl nějaký pohyb, záblesk slunce na zbraních, a zaslechl zdáli tlumený zvuk svědčící o kopání a dolování. Hlídka na pozorovatelně ho upozornila na stužku kouře, která stoupala k modrému nebi. Po chvíli pak Amerotke spatřil královský baldachýn, chránící Hatusu proti slunci, jak se sune palmovým hájkem směrem ke břehu. Z ostrova zavřeštěla válečná trubka a vzápětí se loď začala otřásat dupotem běžících nohou a zazněla křikem povelů kormidelníka a kapitána. Vesla se začala v jednotném rytmu pohybovat nahoru a dolů a loď pod vedením kapitána přirazila až ke břehu. Spustil se můstek a Hatusu, provázená Senenmutem, vkráčela na palubu a zamířila přímo k nádherně vyzdobené kabině. Amerotkeovi se dostalo pozvání dovnitř. Hatusu, která se smála a žertovala jako děvčátko na první slavnosti, poplácala podušky vedle sebe a hned mu vložila do ruky pohár chlazené ovocné šťávy. Naklonila k němu blíž svou navoněnou tvář, lesknoucí se potem a zářící radostí.

„Našli jsme to, Amerotke! Knihu tajemství. Ležela pod

dlažebními kameny uprostřed staré svatyně. Našli jsme ji a hned ji spálili.“ Úsměv na tváři jí pohasl. „Teď se vrať zpátky do Domu okovů. Zítra se postarám, aby byla vykonána spravedlnost.“

Vyrovnaná řada válečných vozů sebou neklidně potrhávala.

Koně s ozdobnými pery a postroji sebou rozčileně škubali dopředu a dozadu. Vozatajové pomlaskávali jazyky, aby ta nádherná zvířata trochu pokrotili. Bylo to nejméně padesát vozů, nejrychlejší a nejnelítostnější ze všech válečných oddílů Egypta. Vyjeli před svítáním, v tichosti opustili město a zamířili k okraji Rudé země. Zastavili na kraji suché, skalnaté divočiny, kde se v šedavém jitřním úsvitu ještě proháněl vítr s prašnými duchy. Uprostřed řady jela Hatusu, oslnivá v plné válečné zbroji faraonů. Společně s ní stál ve voze Senenmut. Vůz, v němž se vezl Amerotke se Šufojem, zaujímal čestné místo po její pravici. Soudce se opřel o zábradlí vozu a hleděl do dálky přes prázdnou, bezútěšnou pláň. Byl z toho všeho smutný a unavený. Toužil odvézt si Norfret a oba syny zpátky do svého domu, usednout v sadu a poslouchat cvrkání cikád a zpěv ptáků. Nechtěl být tady, v té drsné divočině, a čekat na chvíli, kdy zemře člověk.

Ještě než odjel z Théb, zašel Amerotke do Domu okovů.

Musel splnit svou povinnost a jako svědek být přitom, až

Luperna vypije otrávené víno. Spolykala je spěšně a hned nato ulehla a bez jakékoli známky odporu tiše vklouzla do

náruče smrti. A teď byl na řadě Menna. Ten zemře tady, uvězněn uprostřed velkého trnitého houští, které vybujelo ze skalní soutěsky nějakých dvacet kroků před nimi. Menna byl už upoután do ovčí kůže, ústa měl ucpaná, ale z očí mu stále šlehala zuřivost. Před hradbou vozů stál královský mistr smrti a sledoval, jak jeho pomocníci vecpali stále se zmítajícího vězně doprostřed houští, aby ho ostré trny pobodaly a rozdrásaly co nejvíce. Celá houština byla pevně omotána provazy, tak prosycenými olejem, že to Amerotke cítil až

v místě, kde stál.

Hatusu se chopila opratí a tiše pobídla koně do kroku.

Senenmut se vyklonil z vozu a převzal od mistra smrti zapálenou smolnici. Vůz nabral rychlost, žhavá smola se rozzářila a tančila ve větru. Vůz zamířil k trnité houštině, nejdříve ji však objel, jednou, podruhé… Hatusu zpomalila, něco vykřikla, uchopila smolnici a vrhla ji do křoví. V tom okamžiku vyšlehly plameny a spojily se v zuřivý oheň.

Všichni sledovali, jak vrchní písař Menna hoří, jak jeho tělo i ducha stravují plameny.

Když začal oheň pohasínat, obrátila Hatusu svůj vůz nazpátek a zařadila se do čela všech zbývajících.

„Vznešený Valu!“ zvolala a ukázala na východ k Rudé zemi. „Někde v této sluncem vyprahlé krajině drží libyjské hordy čtyři dívky, unesené z Isidina chrámu.“ I přes praskání ohně a závany větru se Hatusin hlas nesl mocně a silně. „Za starých časů,“ pokračovala, „vysílala Velká matka Isis své

mstitele, aby napravovali zlo. Ty nyní povedeš poselstvo a vyhledáš ten libyjský kmen. Řekneš jim, že Velká matka vyslala své smrtící mstitele, aby mezi Obojí zemí a Lidem devíti luků nastolili spravedlnost. To jim pověz, vyjednávej s nimi, ale za každou cenu přiveď ty čtyři zajatkyně domů.“

Popojela s vozem až k Amerotkeovi. „A co se tebe týče, můj drahý soudce, miláčku Isidin, ty pospěš do Paláce, odveď si domů svou ženu a radujte se, že Maat opět zvítězila.“

Tento román líčí různé stránky života starého Egypta těsně před vrcholem jeho slávy, jejž přinesla 18. dynastie.

O královské nekropoli zde mluvím jako o Údolí králů, ačkoli toto jméno jí daly teprve pozdější generace. Nepochybným faktem však je to, že vylupování hrobů se stalo druhou nejstarší profesí starého Egypta. Loupeže byly často skvěle organizované a veleli jim urozené osobnosti a hodnostáři, kteří měli přístup k tajným informacím. Některé loupeže byly neuvěřitelně odvážné. Například v období 21. dynastie byla veleknězova dcera, urozená Henttawi, oloupena ještě dřív, než

byla pochována. Zajímavým zdrojem je papyrus Salt 124

(dříve známý jako British Library Manuscript 10055), který podává barvité svědectví o tlupě podobné Sebausu, která vykrádal hroby za vlády Setiho II. Organizačním géniem celé věci byl muž jménem Paneb, kterému významně pomáhal

zkorumpovaný vezír. Zachovalé záznamy, známé pod názvem Tomb Robery Papyri (Papyry o vykrádání hrobek), popisují podobné loupeže v dvacátém devátém roce panování Ramesse III. Cílem těchto loupeží nebylo nic menšího než

hrobka nejvýznamnějšího egyptského faraona Ramesse II., jeho nádherný Dům milionu let v Údolí králů.

Stávalo se, že spolu s faraony byly pohřbeny důležité dokumenty. V roce 1920, když Howard Carter objevil Tutanchamona, doufal, že v hrobce mladičkého krále najde nějaké vysoce důvěrné dokumenty. Při svém pátrání však odkryl hned dvojité tajemství. V Tutanchamonově hrobce stály dvě sochy strážců, ve kterých zřejmě byly ukryté nějaké písemnosti. Zdálo se však, že je někdo sebral a otvory zase pečlivě zamaskoval. Ještě překvapivější pak bylo další Carterovo zjištění: důkaz, že hrobka byla už dvakrát otevřena, a to krátce po faraonově pohřbu. Poprvé do ní pronikli lupiči, ale podruhé to údajně byl vysoký dvorský hodnostář jménem Maja. Podle všech průzkumů bych soudil, že tento Maja některé cenné předměty do Tutanchamonovy hrobky sice navrátil, ale jiné si odtamtud naopak odnesl. (O tom, co a kdy se v hrobce skutečně událo, panuje nespočet teorií, z nichž

žádná dosud nebyla nesporně prokázána, pozn. red.)

Vztah mezi Hatusu a Senenmutem byl velmi důvěrný.

Nástěnné malby z doby, pořízené těsně po Hatusině panování, zobrazují jejich svazek velice drsným a nepokrytým

způsobem. Hatusu možná skutečně měla se Senenmutem dceru, ale žádný její potomek po ní na trůn nikdy nenastoupil.

Z neznámého důvodu měla Hatusu ve zvláštní oblibě ono prastaré egyptské božstvo: Chnuma. A v jejím chrámu v Dér el-Bahrí je Chnum také vyobrazen, na hrnčířském kruhu tam tvoří královnu-faraona.

Popis chrámového života v tomto románu odpovídá skutečným poměrům, jaké panovaly v prvních letech Hatusiny vlády. Velké chrámy ve starém Egyptě se podobaly středověkým opatstvím. Byly nejen náboženskými centry, ale i institucemi, které měly svá vlastní „vědecká pracoviště“

a školy.

Nemáme žádné zprávy o tom, jestli starověcí Egypťané skutečně prováděli pitvy, ale medicínské znalosti egyptských lékařů jsou často opravdu podivuhodné, zvlášť co se týče ošetřování ran a některých složitých interních vyšetření.

Někteří lékaři byli specialisté a sepsali zvláštní pojednání, například „Opatrovník ucha“ nebo „Opatrovník konečníku“.

Jediné, co se dá z jejich expertíz a důkladných pojednání o některých nemocech usoudit, je, že pitvy se patrně konaly, ale nikdy se o nich nemluvilo. Jeden příklad tehdejších znalostí však postačí: Egypťané velice pečlivě dbali na čistotu ran. Znali mnohé léčivé rostliny, které jim v tom pomáhaly, uměli zručně obvazovat rány takovým způsobem, aby pokožka mohla dýchat a tělo se zbavilo hnisu, což je metoda,

kterou britští armádní lékaři bohužel opomíjeli ještě za první světové války.