Faraon Tuthmose II. je po bojích s vetřelci z moře v deltě Nilu nesmírně oslaben, ale útěchou je mu konečné vítězství a přesvědčení, že po návratu domů bude uvítán jako slavný vojevůdce. Zdá se však, že jeho naděje nesdílejí zdaleka všichni.

Jedním z prvních náznaků je odporné znesvěcení nedokončené faraonovy hrobky, o něž se prostřednictvím

černé

magie

postarali

Tuthmoseovi nepřátelé. Faraon se konečně znovu shledává se svou královskou manželkou Hatusu a za nadšeného jásotu davů opět stane před sochou nejvyššího z bohů, Amona. Přímo před jeho tváří však náhle v křečích umírá a jeho lid s hrůzou hledí na zlověstné znamení, k zemi padají krvácející holubice… Fámy se začínají šířit rychlostí blesku, sídelní město je zachváceno panikou a královna Hatusu přísahá, že odhalí pravdu. Byl snad faraon zavražděn? Další neblahé události tomu bohužel nasvědčují, zvlášť když

jednoho z vojevůdců smrtelně uštkne had a do hodovní síně je coby dar doručena, uříznutá hlava! Faraonova mladá vdova musí jednat. O to rychleji, že klika vedená velkým vezírem se ji snaží vyštvat z paláce a od hranic se do Egypta valí nebezpečí v podobě zuřivých válečníků sousední říše. S pomocí nejvyššího soudce, ctihodného Amerotkea, muže s odvážným srdcem a rozumem ostrým jako břit meče, se vydává na cestu, na jejímž konci možná čeká slavné vítězství a posvátná koruna faraonů, ale možná že také smrt.

První dynastie starověkého Egypta nastoupila na trůn kolem roku 3100 př. n. l. Od těch dob ještě před začátkem Nové říše (1550 př. n. l.) prodělal Egypt řadu radikálních proměn, během nichž byly vybudovány pyramidy, na březích Nilu vyrostla města, došlo ke sjednocení Horního a Dolního Egypta a k rozvoji náboženství, jehož základem byl bůh Slunce zvaný Re, Amon nebo Amon-Re a kult Osirida a Isidy. Egypt musel čelit opakovaným útokům zvenčí, zejména pak vpádům asijských válečníků Hyksósů, kteří egyptskou říši krutě zdevastovali. V roce 1479 př. n. l., kdy začíná děj této knihy, stál Egypt sjednocený a zpacifikovaný vládou faraona Tuthmose II. na prahu nové epochy slavného rozvoje. Sídlo faraonů bylo přesunuto do Théb, pohřbívání v pyramidách nahradil poslední odpočinek v nekropoli na západním břehu Nilu a výstavba královského pohřebiště v Údolí králů.

Pro jednotlivá města a další reálie, abych usnadnil jejich pochopení, jsem obvykle užil jejich řecké názvy, například Théby a Memfis, nikoliv archaická staroegyptská jména Veset a Mennofer. (Z toho důvodu jsme se řeckých jmen míst i bohů přidrželi také v překladu, přestože v době, kdy se kniha odehrává, ještě neexistovala, pozn. red.) Místní název Sakkára používám pro celý komplex pyramid v okolí Memfidy a Gízy. V případě jména královny Hatšepsut jsem zvolil zkrácenou verzi, tedy Hatusu.

Tuthmose II. zemřel v roce 1479 př. n. l. a Hatusu se po krátkém bezvládí chopila moci a vládla dalších dvaadvacet let. Egypt se v tomto období stal skutečnou velmocí a nejbohatším státem tehdy známého světa.

Vyvíjelo se i egyptské náboženství. Jeho základem byl kult boha Osirida, jehož zavraždil bratr Set a z mrtvých vzkřísila milující manželka Isis, jež dala život jejich synu Horovi. Tuto liturgii je třeba vidět v souvislostech s uctíváním boha Slunce a snahou Egypťanů nalézt ve svých náboženských obřadech jednotu. Egypťané chovali hlubokou úctu ke všemu živému a životadárnému. Zvířata, rostliny, potoky i řeky byly pro ně posvátné. Faraon, vládce celého Egypta, pak byl uctíván jako vtělení vůle bohů.

Do roku 1479 př. n. l. se bohatství a vysoký stupeň rozvoje egyptské civilizace projevily jak v náboženství, tak v dalších sférách tehdejšího života, v architektuře, oblékání, vzdělávání a celkové prosperitě starověkého státu.

Nejváženějšími vrstvami staroegyptské společnosti byli vojáci, kněží a písaři, jejichž vzdělanost, kultivovanost i politickou obratnost snad nejdokonaleji vystihují pojmy, kterými popisovali jak sami sebe i svoji kulturu. Faraon byl kupříkladu „Zlatý sokol“, královská pokladnice „Dům stříbra“, válka „Období hyeny“ a královský palác „Dům milionu let“. Navzdory této vyspělé, rozvinuté a v mnoha ohledech skutečně úžasné civilizaci byla však egyptská politika, domácí i zahraniční, mnohdy značně násilnická a krvavá. Královský trůn byl vždy předmětem intrik, závisti a úporných bojů. Taková tedy byla situace v roce 1479

př. n. l., kdy na trůn nastoupila mladá královna Hatusu.

Na tomto místě bych rád poděkoval knihovně London Library na St. James’s Square. Tato instituce je skutečnou pokladnicí vědění a rozhodně patří k nejlepším a nejpřínosnějším knihovnám na světě. Za mnoho vděčím jednak samotnému knižnímu fondu skýtajícímu pestrý výběr literatury starobylé i současné, a jednak mimořádně zkušenému, vzdělanému a ochotnému personálu.

PAUL DOHERTY

DUAT: v egyptském náboženství zásvětní říše zemřelých, kde číhá obrovský had Apop.

V měsíci athoru, období vodních rostlin, třináctého roku vlády faraona Tuthmose II., Amonem milovaného, pořádala Tuthmoseova jediná manželka a nevlastní sestra Hatusu v paláci královského města Théby skvělou hostinu. Oslavy a hýření se protáhly dlouho do noci. Hatusu trůnila mezi hosty a trpělivě vyčkávala, až víno otupí jejich smysly natolik, že buďto usnou, nebo budou jen nehybně sedět a skelným zrakem civět na nahé tanečnice. Ty se před nimi vlnily v pomalém, svůdném tempu, které zdůrazňovalo rytmické chřestění dutých korálků na šňůrkách ovíjejících jejich boky, zápěstí i kotníky. Tanečnice kroužily sálem zdánlivě bez jakékoliv únavy, a jak se pružně pohupovaly kolem hostí, jejich dokonale natužené černé paruky šířily svůdné aroma parfému, jímž byly důkladně provoněny. Tváře měly nalíčené bílým pudrem a krásu jejich podmanivých mandlových očí ještě zvýrazňovaly černé linky.

Hatusu se vytratila z hodovní síně a vykročila palácovou chodbou dlážděnou leštěným mramorem. Stěny zdobené malbami provedenými v červené, modré a zelené barvě v mdlém světle vydávaném lampami z průsvitného alabastru tajemně zářily. Slavné výjevy z historie egyptské říše, jež

byly námětem jednotlivých nástěnných maleb, jako by ožívaly a vyvolávaly vzpomínky na doby vlády jejího otce.

Núbijští, libyjští a mitannští válečníci i nájezdníci, kteří se pokoušeli pokořit Egypt z moře, vyobrazení v životní velikosti, se před svým přemožitelem krčili a očekávali jeho ortel. Klečeli na holé zemi se skloněnými hlavami a s rukama svázanýma v týle a čekali na smrt z rukou faraona, který v jedné pěsti třímal důtky a v druhé berlu.

Hatusu spěchala dál. Míjela stráže rozmístěné v rozích chodby i pod schodištěm. Příslušníci královské tělesné gardy byli oblečeni v tradičních bělostných suknicích stažených opasky pobitými zlatem. Jejich bronzové chrániče předloktí a hrdla se třpytily v mihotavém světle pochodní. Stáli jako sochy s kopím v jedné a červenobílým štítem ve druhé ruce.

Hatusu se neustále zastavovala a naslouchala zvukům doléhajícím do chodby z hodovní síně. Jak směřovala do nitra paláce a blížila se ke svatyni vyhrazené pouze královně a zasvěcené bohu chaosu a násilné smrti Setovi se psí hlavou, hlasy slábly a hudbu bylo slyšet stále méně a méně.

Hatusu konečně došla ke dveřím svatyně a otevřela je. Zula si sandály protkávané zlatou nití, špetkou sody si vyčistila

ústa a z kadidelnice zavěšené na zdi vdechla posvátný dým, aby si před modlitbou pročistila nos i hrdlo. Pochodně už

byly uhašené, ale světlo vyzařující z mohutných alabastrových lamp připomínajících vázy ozařovalo půvabnou mozaikou stěny svatyně. Světelná mozaika připomínala tvarem stříbřité, zlatem lemované melouny, jimž dalo Setovo sémě vzniknout poté, co se tento bůh zásvětí štval za bohyní a vláhou svého mužství zkropil půdu.

Hatusu poklekla na polštář umístěný před výklenkem, v němž trůnila Setova socha. Slonovinové, skleněné i porcelánové amfory, jejichž ucha byla vymodelována do podob ibisa či kozoroha, rozestavěné kolem sochy, šířily po celé svatyni nasládlou vůni kadidla.

Hatusu vypadala ve své průsvitné bělostné říze snad ještě půvabnější, drobnější a pružnější nežli za denního světla. Hlavu královně zdobila hustá, černá, kadeřavá paruka, jejíž tři copy jí splývaly podél krku. Kromě paruky ji krášlila čelenka zdobená zlatem a stříbrem, vykládaná rudými pásky. V ušních lalůčcích měla zavěšeny zlaté náušnice v podobě egyptských kober, vykládané drahokamy.

Zápěstí i kotníky královny Hatusu zdobily zlaté i stříbrné náramky a na ladném krku se jí skvěl těžký náhrdelník vykládaný drahými kameny. Hatusu byla sice připravena k slavnosti a hodovnímu veselí, ale její nitro svírala úzkost.

Vzhlédla k výklenku, který kněží už zavřeli a uzamkli, vztáhla paže, pokorně sklonila hlavu a začala se modlit.

Zásvětní bůh Set ji přece před potížemi, jaké ji trápí, musí ochránit! Za pár dní se její manžel a nevlastní bratr Tuthmose II. vrátí do Théb z vítězného tažení proti pirátům z moře, které tak slavně porazil v bojích v deltě Nilu. Co však bude dál? Hatusu si velice pozorně přečetla vzkaz. Má přijít sem, do svatyně, za nejhlubší noci a obdržet podrobnější zprávu o tom, co přijde. Ani se s nikým neradila, protože svěřené tajemství bylo příliš strašlivé, než

aby se o ně dokázala s kýmkoli podělit. Přece se však, ač manželka faraona pyšnící se supí korunou, v noci proplížila jako krysa chodbami svého paláce. Hatusu se při tom pomyšlení třásla vzteky po celém těle. Kdo se vůbec mohl opovážit povolat ji, faraonovu vyvolenou, do její vlastní svatyně? Upřeně hleděla na černé žulové sochy Hora a Osirida, které se tyčily po obou stranách posvátného tabernáklu, jako by od nich čekala odpověď.

Všechno přece tak dokonale vycházelo! Ano, Tuthmose má své konkubíny. Pravda, jedna z nich mu dokonce dala syna, jehož uznává za svého dědice, ale jeho královnou je stále ještě ona, Hatusu. Díky svému milostnému umění vtahovala Tuthmose do svých sítí jako pavouk opřádající lapenou mouchu. Faraonovo potěšení z těchto her lásky bylo tak nesmírné, že dokonce sám prohlašoval, že dospěl až k nejzazším obzorům a téměř se ocitl ve společnosti bohů!

Hatusu se modlila k těm nejvyšším božstvům, aby jí dopřála početí. Přinesla už spoustu drahocenných obětí bohyni lásky

Hathor i božské matce Horově a manželce Osiridově Isidě.

Kéž by ji bohové vyslyšeli a podařilo se to! Tuthmose jí ze svého válečného tažení posílal dopisy zapečetěné osobní královskou kartuší. Ještě než se jí začal svěřovat se svými úspěchy a vítězstvími na souši i na moři, vždy ji zahrnul pozdravy, z nichž, ač byly zahaleny do spousty důstojných státnických formulací, vždy vyzařovala láska a něha.

Zmínil se ale také o jakémsi neuvěřitelném tajemství, jež mu bylo odhaleno během návštěvy Velké pyramidy v Sakkáře.

To, co zjistil, otřese prý po jeho návratu sny celého Egypta.

Hatusu dál nehybně seděla na patách. Co to může být za tajemství? Tuthmose míval záchvaty, které kněží nazývali „božskou extází“, při nichž k němu promlouvali bohové, zvláště pak Amon. Stalo se snad v chladných temnotách pyramidy právě toto? Hatusu sepjala dlaně a sklonila hlavu.

V tu chvíli její pozornost upoutal svitek vyčnívající zpod posvátné schrány tabernáklu. Veškerá královnina důstojnost šla okamžitě stranou. Vrhla se kupředu a popadla svitek, jako by jí ho měl na poslední chvíli někdo vzít. Rozvinula papyrus a ve světle jedné z alabastrových lamp se začetla do úhledně vyvedených zelených a červených hieroglyfů.

Zprávu mohl napsat kterýkoli z tisíců písařů, kteří žili v Thébách. Přesto se královna pod dojmem hrozby, kterou to sdělení obsahovalo, roztřásla jako vystrašené dítě a z každého póru jemně provoněné kůže jí vyrazil pot.

Na majestátní Théby se snesla černočerná tma. Jen chabý přísvit měsíce se odrážel v hladině Nilu, který se vinul jako temně zelený had směrem k moři. Posádka bárky trpělivě vyčkávala s pohledem upřeným k noční obloze. Teprve když

se ozval tlumený rozkaz, nízké a zavalité plavidlo odrazilo od břehu a zamířilo k nekropoli, Městu mrtvých, na západ od Théb. Jedna postava se rýsovala na zádi, druhá na přídi.

Obě svíraly v rukou dlouhá bidla. Ráznými, nicméně tichými pohyby vyváděly bárku rychle a téměř neslyšně z rákosových houštin u břehu. Společníci veslařů seděli v hloučku uprostřed loďky. Všichni byli oblečení v černém a tváře měli zahalené jako lid pouštních národů. Mezi nimi se krčila čarodějnice. Z pološíleného obličeje orámovaného rozcuchanými šedivými vlasy tupě civěly nevidoucí oči.

Stařena připomínající spíše strašidlo v náručí opatrně držela hliněný hrnec, který opatrovala jako matka své dítě. Jeho poklice byla dokonale utěsněná, aby nemohla uniknout ani kapka lidské krve, jíž byl naplněn. Spiklenci, kteří si podle Velké požíračky Amemait, nestvůry hltající při posledním soudu srdce nehodných zemřelých, říkali Děti Amemaitiny, pozorně naslouchali zvukům noci a soustředěně sledovali řeku. Slyšeli kvákat žáby a bzučet hmyz, ale snažili se zachytit hlavně tiché šplouchání, které by prozrazovalo blížícího se krokodýla, jimiž se místní mělčiny jen hemžily.

Často se stávalo, že se obávaný plaz přikradl k nic netušící osádce loďky, vzápětí prudce vyrazil z vody a urval hlavu

nešťastníkovi, který se právě skláněl k veslům.

Bárka po hladině Nilu klouzala jako list po rybníce.

Netrvalo dlouho a ocitla se na pokraji papyrových houštin na západním břehu hustě osídlených vodním ptactvem. Muži v bárce už nad sebou viděli nepravidelné obrysy Města mrtvých. Rozeznávali již hrobky z nepálených cihel, svatyně, mumifikační komory, dílny balzamovačů a dalších řemeslníků, kteří připravovali zesnulé k jejich cestě na věčnost. Bárka se nořila stále hlouběji do papyrového houští, jak se její posádka snažila nalézt dostatečně odlehlé a opuštěné místo, kde by mohla nepozorovaně vystoupit na břeh. Konečně se příď zabořila do měkkého, temného bahna. Vůdce Dětí Amemaitiných pevně sevřel dýku a vyskočil na vlhkou udusanou zem. Vzápětí zaslechl jakýsi zvuk. Přikrčil se a pozorně se rozhlédl po pobřežní stezce. V

tu chvíli zahlédl obrysy nějakých postav vybíhajících z nekropole a mizejících v rákosí, kde na ně čekala jiná loď.

„Nejsme sami.“ Z vůdcova šepotu bylo znát, že ho to zjištění docela pobavilo.

Temné stíny konečně zmizely.

„Vykradači hrobů,“ zamumlal si pro sebe a luskl prsty.

Jeho společníci, krčící se až doposud v bárce, popadli čarodějnici za paže a vyskočili s ní za svým velitelem na říční břeh. Hned nato skupina vyrazila. Muži se plížili houštinami a pohybovali se tiše a rychle jako levharti na lovu. Obcházeli Město mrtvých a záhy narazili na prašnou

stezku směřující do příkrého svahu. Vydali se po ní k okraji srázu. Dole pod sebou měli Údolí králů, vyvolené místo odpočinku faraonů a jejich rodin. Vůdce se zastavil. Měsíc byl sice v úplňku, ale mraky jeho svit čas od času utlumily.

Velitel spiklenců už zahlédl plameny pochodní místních stráží a lehký noční vítr k němu donesl i nesouvislé úryvky co chvíli vykřikovaných rozkazů, ale to mu ani v nejmenším nedělalo starosti. Faraon je pryč a stráže jsou ještě liknavější než obvykle. A proč by také neměly být? Pro vykradače hrobů se nabízela spousta dostupnější kořisti v hrobech a hrobkách zámožných thébských kupců. Jen hlupák by při takových možnostech vztáhl ruku na hroby králů. Vůdce Dětí Amemaitiných při přípravě plánu počítal se vším.

Hrobka Tuthmose II. se teprve dokončuje. Zatím v ní žádné poklady nejsou, tak proč by se s ní zloději a vykradači hrobů obtěžovali? Krom toho stojí hrobka o samotě na královské cestě do údolí. Jako strážní sem byli přiděleni jen lučištníci a ti už budou touhle dobou nejspíš opilí laciným vínem a pivem, které si sem nechávají tajně dovážet z tržiště.

Vůdce spiklenců vedl své kumpány stále dál a obratně přitom využíval výhod, jež skýtal divoký terén. Každá proláklina nebo vyvýšenina byla dobrá k tomu, aby vetřelce skryla. Čarodějnice, kterou muži vlekli s sebou, začala protestovat.

„Bolí mě nohy! Chodidla už ani necítím!“ zakňourala.

Vůdce se obrátil a zamířil k ní. Sehnul se až ke stařeně,

aby jí viděl zblízka do tváře zohyzděné šílenstvím i stářím.

„Dostaneš dobře zaplaceno, matko. Už tam budeme.

Udělej, co máš, a za řekou tě čeká odměna. Budeš si moci dopřát pečených husí a nejsladšího vína, kolik jen budeš chtít. Budeš tak bohatá, že si koupíš nejlepšího milence v celých Thébách!“

Ostatní maskovaní muži se začali pochechtávat.

Čarodějnice cosi zadrmolila řečí, kterou nikdo z bratrstva neznal. Zněla podivně chladně a drsně, až mužům stydla krev v žilách. Ten zvuk v nich opět vyvolal vzpomínky na vyprávění o moci, jakou čarodějnice vládne. Nevyvolává snad duchy a nepřivolává démony zla, kteří sešlou posla smrti, aby se jako obrovský černý jestřáb snesl na oběť?

Vůdce vycítil, že dosud sebejistá nálada jeho mužů se rázem změnila.

„Tak jdeme!“ zahučel nesmlouvavě.

Pokračovali tedy dál. Netrvalo dlouho a všichni se zastavili na úpatí nepříliš vysokého strmého svahu. Když

vzhlédli, spatřili už nahoře sloupořadí, jež tvořilo vchod do nedokončené hrobky faraona Tuthmose. Vůdce pokynul dvěma svým kumpánům a všichni tři se začali po břiše plazit vzhůru jako hadi. Jakmile se ocitli na horním okraji srázu, znehybněli. Spatřili tři strážné. Víc jich nikde vidět nebylo.

Lenivě se opírali o sloupy, bronzové helmice odložené a zbraně naskládané na hromadě na zemi. Nenuceně mezi sebou rozprávěli a občas si přihýbali piva z pohárů, které

měli rozestavené kolem sebe. Vůdce spiklenců se nepatrně otočil a mávl rukou. Čarodějnice zůstala na místě a muži se začali plížit ještě výš. Když byli dostatečně blízko, vytáhli z vaku, který vlekli s sebou, pevné luky z rohoviny a dlouhé šípy. Všichni tři poklekli. Jeden ze strážných byl přece jen o něco ostražitější než ostatní. Zaslechl z temnoty jakýsi podezřelý šramot, vytrhl ze zdi planoucí pochodeň a rozběhl se směrem, odkud se varovný zvuk ozval. Musel proto přijít na řadu jako první. Opeřený šíp s ostrým hrotem opatřeným háčky se syknutím prořízl vzduch a vjel strážnému hluboko do hrdla. Zbývající dva muži, určení jako stráž nedokončené faraonovy hrobky, okamžitě vyskočili a udělali tak ze sebe dokonalé terče. Plamen pochodně, kterou první zasažený upustil, je jasně ozařoval. Tmou opět zaznělo syknutí vystřelených šípů. Oba muži se s chroptěním zhroutili na zem. Z úst jim tryskala krev a nohy sebou ještě několik okamžiků škubaly, než těla konečně znehybněla. Útočníci vyskočili a rozběhli se kupředu. U vchodu do hrobky však zůstali zaraženě stát. Přestože jinak netrpěli žádnými zábranami a nevěřili povídačkám ani kázáním egyptských kněží, pocítili náhle posvátnou hrůzu. Přece jen stanuli před svatým místem, kde bude, až přijde jeho čas, faraon Tuthmose odpočívat v pokoji a věčné slávě, zatímco jeho duch ka se bude ubírat za Daleký obzor do společnosti bohů.

„Jdeme!“ naléhal na ně vůdce skupiny.

Protlačil se mezi nimi a vykročil temnou chodbou. Šel

neohroženě dál klikatými průchody rozestavěné hrobky, až

se za jedním rohem málem srazil s mladým důstojníkem, který měl oči ještě zamžené spánkem. Vetřelec bleskurychle vytasil dýku a vrazil ji veliteli stráží do nechráněného břicha. Pod důstojníkem podklesla kolena. Vůdce Dětí Amemaitiných vytáhl zpod černého pláště kyj, rozmáchl se jím a roztříštil mladému muži lebku, až se mozek rozstříkl po zemi. Pak pokračoval v prohlídce hrobky. Když už žádné další stráže neobjevil, vrátil se ke svým lidem.

„Vezměte ji sem!“ nařídil.

Jeho kumpáni přivlekli stařenu ke vstupu do hrobky, kde mistryně černé magie, vyzbrojená štětečkem a hrncem s krví, začala vchod pomalovávat děsivými zaříkadly, jimiž

faraona proklínala zaživa i po smrti. Vůdce spiklenců ji pozorně sledoval. Zaujalo ho, s jakou zručností čarodějnice své hieroglyfy čmárá. V duchu žasl nad tím, jak může úplně slepá stařena tak rychle a s jistotou psát a svými kletbami spolehlivě svolávat mocnosti zla.

Zatímco čekal, až bude čarodějnice se svým úkolem hotova, uvažoval o tom, jaký je asi pravý smysl jejich poslání. Byl se svými muži často najímán na úkoly podobného druhu, ale znesvětit a proklít faraonovu hrobku?

Pošpinit jeho jméno? Dokonce mu snad znemožnit cestu do Západní země, do říše bohů? K čemu to všechno? Co jen se mohlo stát, že se odkudsi vyvalilo tolik zášti a nenávisti?

Vůdce Dětí Amemaitiných neměl ani ponětí, kdo jej, jeho

muže a čarodějnici najal. Zprávu obdržel obvyklým způsobem a podle zvyklostí také odpověděl. Souhlasil s časem i místem splnění úkolu.

Obrátil se a šel si ještě prohlédnout mrtvoly, které se svými lidmi zanechal mezi sloupy. Když se vrátil, byla čarodějnice se svou prací hotova. Krčila se pod podivnými znaky, jimiž pomalovala vchod do hrobky, a se vztyčenými pažemi se v neznámém jazyce modlila. Vůdce banditů si vzpomněl, jak jeho muži vykládali, že čarodějnice nepochází z Egypta, nýbrž že se svými kouzly i tajemnými amulety připutovala odkudsi z fénického pobřeží. Vzápětí stařena zmlkla. Namáhavě a s vrávoráním povstala.

„Skončili jsme,“ zašeptala.

„Přesně tak, matko!“

Velitel bratrstva k ní zezadu rázně přistoupil, popadl ji za vlasy, škubnutím jí zvrátil hlavu a jediným bleskurychlým pohybem podřízl hrdlo.

MAAT: egyptská bohyně pravdy

zobrazovaná jako mladá žena s pštrosím perem ve vlasech.

Tuthmose, Amonem milovaný, vtělení Horovo, vládce Černé země a král Horního i Dolního Egypta, se pohodlně opřel o zlatem vykládaný trůn a zahleděl se z otevřeného baldachýnového přístřešku královského plavidla. Po chvilce zavřel oči a usmál se. Vrací se domů! Ještě jeden říční zákrut a již spatří Théby v celé jejich nádheře a slávě. V

duchu už viděl zdi, brány a sloupořadí výstavného hlavního města říše, tyčící se na východním břehu Nilu, i pahorky nekropole protkané chodbami a komorami hrobek a hrobů na západním břehu. Když se loď při změně směru mírně zahoupala, Tuthmose zapřel zlaté sandály do dokonale ohoblovaných prken. Příď lodi v podobě hlavy křičícího sokola ještě prořezávala hladinu, ačkoli mohutná plachta se širokým lemem se už jen nepatrně nadmula a splaskla.

Vzápětí se ozval hlasitý povel. Plachta byla spuštěna a loď začala znovu nabírat rychlost, jak se polonazí veslaři sklonili

k těžkým veslům. Rytmicky zabrali na povel kormidelníků stojících na zádi a ovládajících mohutná směrová kormidla.

Vrchní kormidelník začal předzpěvovat oslavný hymnus na faraonovu počest:

„Zlomil svoje nepřátele, pánem nebes jest.

Pobil všechny protivníky, sláva mu a čest!

Zdraví, dlouhá léta, věčné oslavení!

On je Zlatý sokol, králem králů jest!

Bohy vyvolený!“

Vojáci i námořníci se k vrchnímu kormidelníkovi přidali, ale ani na okamžik nepřestávali usměrňovat pohyb přídě a pátrat přitom po nebezpečných písčinách. Vesla se v pravidelném rytmu zdvíhala a zase nořila do vody a sluneční paprsky tančily v rozvířených vlnách.

Tuthmose s netečnou tváří zastíněnou modrou válečnickou korunou sledoval své vojáky shromážděné na zádi. Svého vezíra Rahimerea, královského důvěrníka a vyšetřovatele Setha, vojevůdce Omendapa i vrchního písaře Bajleta už odeslal jako předvoj do Théb. Zůstal s ním jen velitel tělesné stráže Meneloto. Ten právě seděl mezi svými důstojníky a probíral s nimi blížící se návrat do Théb i náročné úkoly a povinnosti, které je tam očekávají. Faraon cítil příjemný chládek vytvářený umně spleteným baldachýnem z mohutných pštrosích per. Chránil jej před

narůstajícím vedrem. Slunce bylo stále neodbytnější a jeho žhavé paprsky pronikaly i stříbrem vykládanou klenbou přístřešku. Tuthmose naslouchal stále pokračujícím oslavným hymnům, ale nijak zvlášť na něj nepůsobily. K

čemu to všechno? Proč se tím nechávat unášet? Na svých cestách navštívil Velkou pyramidu v Sakkáře. Z posvátné stély tam vyčetl strašlivá tajemství. Proč však byla odhalena právě jemu? Jak to, že k němu bohové tak náhle promluvili?

Bylo mu snad umožněno seznámit se s těmi tajemstvími proto, že patří k vyvoleným?

„Tvé údy toť zlato, tvé ruce alabastr!“ I dvorní básník dřepící na patách po faraonově levici přizvukoval oslavným zpěvům námořníků a veslařů. „Není nad tebe krásnějšího, ó faraone! Není mocnějších paží nad tvoje! Ty, spravedlivý a ušlechtilý v míru a strašlivý v boji!“

Muž, jemuž byly všechny ty lichotky určeny, zamžikal.

K čemu všechno to pochlebování? K čemu všechny poklady ukryté v útrobách královských válečných lodí, které poslal po Nilu napřed? I kdyby jich za ním připluly ještě tisíce, je to všechno jen pomíjivé bohatství.

Faraon odvrátil hlavu. Na obou březích řeky viděl v tetelícím se vzduchu pestré praporce svých vojáků, kteří jej na válečných vozech provázeli na cestě k posvátným Thébám. Pouhé zdání moci! Všechny zbraně i všechny jeho armády pojmenované podle mocných božstev Hora, Ápida, Isidy a Anubida nejsou před tváří nebes nic než prach.

Tuthmose již poznal největší ze všech tajemství. V dopise to sdělil i své zbožňované ušlechtilé manželce Hatusu a po svém návratu jí poví, co zjistil. Jistě mu uvěří stejně jako jeho přítel a nejvyšší kněz Sethos, strážce královských tajemství, „Oči a uši faraonovy“. Tuthmose si vzdychl a odložil odznaky své královské moci, důtky a berlu.

Podvědomě se dotkl blyštícího se pektorálu, který měl zavěšený na krku, a protáhl si nohy. Zlatem protkávaná suknice mu při každém pohybu zachřestila.

„Mám žízeň!“

Královský sklepník, který až dosud mlčky a nenápadně vyčkával u nejvzdálenější stěny přístřešku tvořené hedvábnou plachtou, zdvihl slonovinový pohár. Usrkl slazeného vína a podal jej svému pánu. Tuthmose se napil a vrátil pohár sklepníkovi. Právě v tom okamžiku se ozval výkřik hlídky na přídi. Faraon pohlédl doprava. Loď se blížila za ohyb řeky. Théby jsou na dohled! Plavidlo se stočilo ještě blíž ke břehu. Hroch, odpočívající až dosud líně v rákosových a papyrových houštinách na mělčině, se polekal náhlého hluku a vnořil se hlouběji do rákosí.

Vyplašil přitom obrovská hejna hus, jež se s tlukotem křídel vznesla nad pobřežní močály. Vozatajské oddíly na východním břehu se začínaly vzdalovat. Jejich velitelé obraceli své muže k městu, kde se měli připojit k ostatním shromážděným jednotkám. Tuthmose radostně vzdychl. Je doma! Jeho královna Hatusu na něj čeká. V Thébách si

konečně odpočine!

Ve stínu vznosného sloupořadí před vchodem do Amonova chrámu stála skupinka mladých žen. Copy těžkých lesklých černých paruk jim splývaly na ramena. Zřasená roucha z téměř průsvitné jemné lněné látky je halila od krku až k sandálům protkávaným stříbrem. Nehty na nohou i na rukou měly sytě obarvené henou. Každá svírala v prstech zdobených nádhernými prsteny sistrum, hudební nástroj připomínající kovová chřestítka na dřevěné rukojeti. Když

se rozezněly všechny najednou, vydávaly tajuplné, bezmála zlověstné řinčení. Nyní tu však panovalo ticho. Již brzy se však mělo oslavné chřestění rozeznít chrámem na uvítanou vtělení Amonova. Čekající ženy byly kněžky zasvěcené právě tomuto slunečnímu božstvu. Uprostřed hloučku stála královna Hatusu. I ona byla oblečená do bělostného lněného roucha. Na zlaté čelence jí spočívala supí koruna manželek egyptských vladařů. V rukou svírala odznaky své moci, důtky a berlu. Hatusu sice slyšela, jak se kněžky chichotají, ale neproniknutelný výraz jejích očí orámovaných černými linkami se nezměnil ani na okamžik. Stála dál bez hnutí a jako socha shlížela na sluncem ozářené nádvoří, kde zástup kněží v bílých řízách a s vyholenými hlavami očekával návrat jejího královského manžela. Sluneční žár nepatrně zmírňoval slabý větřík, který rozechvíval korouhve a prapory rozvěšené na mohutných kamenných portálech

všude kolem vchodu do Amonova chrámu, kde Hatusu stála.

Královna pohlédla na shromáždění hemžící se na druhém nádvoří. Tam byli podle hodnosti seřazeni úředníci a správci královských statků. Kolem pozorně hlídkovali faraonovi důstojníci třímající hole, podle nichž se dala rozeznat jejich hodnost a příslušnost k oddílu či gardě. Za tímto nádvořím začínala Svatá cesta táhnoucí se k městu. Tam lemovaly Alej sfing davy prostých lidí. Nad nimi se tyčily ohromné sochy z černé žuly znázorňující přikrčené lvy s lidskými hlavami.

Závan větru donesl k uším královny Hatusu slabý zvuk oslavných fanfár. Trouby zněly stále zřetelněji. Už zahlédla i třpyt zbroje a začínala rozeznávat zástupy vojáků pochodující sem po Svaté cestě. Jako první se blížila egyptská královská garda, pak černoši ze Súdánu a šardanové, pomocné vojenské sbory složené z obyvatelstva nižšího původu. Tuthmose se vrací domů! Hatusu by měla mít radost, ale cítila jen strach. Ten záhadný papyrový svitek si prostudovala tak důkladně, že už jej znala zpaměti, a jen si lámala hlavu, jestli by se neznámý pisatel opovážil svěřit se s takovým tajemstvím i jejímu nevlastnímu bratru a královskému

manželovi.

Hatusu

zdvihla

hlavu.

Shromážděné davy začaly vyzpěvovat oslavné hymny:

„On zdvihl svoji mocnou pěst!

Silou svých paží nepřátele pobíjí a stíná!

Veškerá zem ve své velikosti poslušna ho jest!

Pod nohama drtí soky jak hrozny vína!

Veliký je ve své slávě, velký jest!“

Zpěv vzápětí přehlušil triumfální řev. Na Svaté cestě se objevil faraon. Zanedlouho se ocitne v chrámu. Šepot, který až dosud zněl v davu úředníků a nastrojených kněží na nádvořích, nyní ustal a mezi shromážděnými hodnostáři se rozhostilo napjaté ticho. Jejich faraon se navrací jako vítěz.

Bůh Amon posvětil jeho majestát, ale záhy nadejde velké zúčtování. Účetní knihy budou otevřeny, nastane kontrola záznamů a hospodaření a soudci i písaři budou předvoláni před zraky královy. Jak šeptem pronesl jeden z mužů v davu, „královský kocour se vrací ke své misce“.

Hatusu popošla na vrchol schodiště chrámu a kněžky se rozestavily za jejími zády. Zraky všech přítomných se obrátily k ohromným bronzovým vratům, která uzavírala vnitřní nádvoří. I ženy před chrámovým vchodem už slyšely oslavné výkřiky: „Dlouhý život! Blahobyt! Pevné zdraví!“

Všichni volající se snažili, aby právě jejich pochlebování bylo slyšet nejzřetelněji. Vzápětí se rozezněl chraplavý tón trub, kterým bylo rázem zjednáno ticho. Pak se ozval zvučný hlas královského herolda: „Jak božský je náš pán, jenž se k nám vítězně navrací!“

Mohutná bronzová vrata se otevřela a na nádvoří vstoupil majestátní průvod, kněží v bělostných řízách a

důstojníci královské gardy s honosnými čelenkami zdobenými chocholy z pštrosích per, jejichž zlaté chrániče krku a předloktí se ve slunečních paprscích leskly stejně jako hroty kopí vztyčených k obloze. Pak Hatusu spatřila i příslušníky manželovy družiny. Průvod se zastavil. Znovu se rozezněly trouby a na nádvoří se konečně objevil sám faraon. Před nosítky zdobenými zlatem a stříbrem, která neslo na ramenou dvanáct vysokých hodnostářů, kráčeli praporečníci. Jakmile se nosítka zastavila, všichni přítomní klesli tváří k zemi. Opět zaburácely slavnostní fanfáry.

Hatusu se důstojně vztyčila a kněžky kolem ní proběhly na schodiště. Rozezvučela se sistra a Amonovy kněžky začaly zpívat další oslavný hymnus na uvítanou panovníkovi, vtělenému bohu Slunce. Hodnostáři opatrně postavili nosítka. Kolem nich se shlukli členové královy nejužší družiny, aby pomohli faraonovi sestoupit z trůnu. Družinu obklopil zástup kněží, který ostatním, níže postaveným, zakryl výhled na faraona, jenž si upravoval roucho a chystal se vystoupit po schodech k chrámu. Hatusu padla na kolena a sepjala ruce. Se skloněnou hlavou sledovala jen stín svého královského manžela, který pomalu stoupal po schodišti.

Zavřela oči. Kéž by jen cítila radost, jakou by měla cítit!

Kéž by mohla s lehkým srdcem potěšit manžela tím, že achet, období záplav, přineslo zemi úrodu a plodnost na dlouhou dobu! Jak ráda by s ním hovořila jen o samých dobrých zprávách, které přinesli správcové jednotlivých

provincií…

Když oči opět otevřela, stín už se rýsoval nad ní. Hatusu sklonila hlavu ještě níž, ale Tuthmose ji zlehka vzal za bradu a přinutil ji vzhlédnout. Jakmile se jejich zraky setkaly, faraon se usmál. Jeho obličej však i přes slavnostní nalíčení byl bledý a působil ztrhaně. Černé stíny kolem očí jeho vyčerpání jen zdůrazňovaly. Královně vytanula na mysli představa, při níž jí přejel mráz po zádech. Její královský manžel před ní stojí jako dobyvatel, přemožitel všech nepřátel a vyvolený nejvyšších bohů, ale vypadá přitom, jako by právě pohlédl na opačný břeh Řeky smrti a nespatřil tam nic než prach. Tuthmose nepatrně sklonil hlavu a kolem očí se mu v náznaku úsměvu zkrabatily vějířky vrásek.

Hatusu mu pozorně odezírala ze rtů: „Chybělas mi! Miluji tě!“ Pak faraon rozevřel ruku a odhalil nádherný zlatý lotosový květ vykládaný drahokamy visící na stříbrném řetězu. Zavěsil jej Hatusu kolem krku a pomohl jí vstát.

Faraon Horního a Dolního Egypta a jeho královna se pak obrátili a s rozpřaženými pažemi přijímali hlasitý hold davu.

Rozezněly se trouby, třeskly činely a k obloze se začala vznášet oblaka vonného kadidla, jež prosycovala vzduch omamně nasládlou vůní a očišťovala všechny shromážděné.

Faraon nepromluvil. Jeho ústa na to byla příliš posvátná, jeho slova až příliš vzácná. Hovořil pouze s bohy. Znovu zazněl ryk slavnostních fanfár. Příslušníci královské tělesné stráže se rozběhli kupředu, aby vytvořili uličku. Tou poté

začali za neustálého klopýtání proudit nejvýznamnější faraonovi váleční zajatci. Tmavovlasí muži s pletí barvy mědi zbavení veškeré zbroje a ozdob se blížili s rukama spoutanýma v týle. Pod schodištěm byli přinuceni pokleknout. Hatusu zavřela oči. Dobře věděla, co bude následovat. Faraon prudce máchl oběma rukama. Z davu jako zjevení vystoupili královští popravčí. Zajatci, kteří měli kromě spoutaných rukou nasazené i roubíky, nemohli vydat ani hlásku, zatímco jim byla podřezávána hrdla. Jejich mrtvoly potřísněné krví zůstaly ležet na volném prostranství před zraky egyptských božstev a před mocí faraonovou.

„Už je po všem,“ zašeptal Tuthmose.

Hatusu oči znovu otevřela. Dolů se však neodvažovala podívat. Vzduch byl náhle cítit jinak. Už to nebylo pouze kadidlo, ale i pach smrti a povědomý kovový zápach čerstvé krve. Královna mohla jen doufat, že manžel nebude otálet a vydá se rovnou do chrámu k Amonově soše, kde musí rozprášit kadidlo. Neubránila se úlevnému povzdechu, když

se Tuthmose otočil. Za ohlušujícího jásotu davů, z něhož jim zaléhalo v uších, vkročili královští manželé po mramorových dlaždicích do stinného a chladného sloupořadí. Míjeli jeden malovaný sloup za druhým.

Ohromná socha velebně trůnícího boha Amona už se rýsovala před nimi. Faraon zůstal stát a upřeně se zahleděl do mihotavých plamenů ve velké váze postavené před sochou. Přistoupil k němu kněz se zlatou miskou v ruce. Se

sklopenýma očima podával panovníkovi misku a stříbrnou lžíci. Tuthmose se však nehýbal. Hatusu se na něj tázavě podívala. Co se děje? Čekala dál. Marně. Faraonovi bylo na severu dopřáno skvělých vítězství, za něž nyní musí, stejně jako jejich otec, vzdát dík. Nebo už to, tu hroznou věc, ví i on? Byl snad nějaký našeptavač vyslán i na sever do jeho ležení? Tuthmose vzdychl, vykročil vpřed a rozhodil vonné kadidlo. Hatusu kráčela krok za ním a stále čekala, kdy faraon poklekne na šarlatově rudé polštáře zdobené zlatými třásněmi. Jenže to neudělal. Vladař se zastavil před sochou a strnule hleděl do tváře vytesané z černé žuly. Zdvihl paže s dlaněmi obrácenými dopředu, jako by chtěl začít odříkávat modlitbu, ale pak je zase spustil, jako by jej i tento pohyb stál příliš mnoho sil.

„Můj pane… veliký vládce,“ sykla Hatusu. „Co se stalo?“

Tuthmose ji snad ani nevnímal. Obrátil se a upřel pohled ven na chrámové nádvoří. Jásot ustal. Místo něho se odtamtud začalo ozývat tlumené nespokojené mumlání, z něhož byl cítit hněvivý protest. Vzápětí ke královskému páru přispěchal kněz. Okamžitě před nimi padl tváří k zemi.

„Co je?“ zeptal se Tuthmose.

„Zlé znamení, můj králi. Nad nádvořím se objevila holubice.“

„No a?“

„Krvácející holubice. Než dopadla mrtvá k zemi,

všechno pod sebou potřísnila krví!“

Tuthmose se zapotácel. Brada se mu roztřásla, semknuté čelisti se zkřivily a faraon se chytil za hrdlo. Hlava se mu zvrátila dozadu a majestátní červenobílá koruna dopadla na podlahu chrámu. Hatusu se ho s výkřikem pokusila zachytit, když padal k zemi. Zoufale se snažila udržet jeho křečovitě se zmítající tělo v náručí. Opatrně jej uložila na podlahu.

Faraonovo tělo bylo ztuhlé a oči vyvrácené v sloup. V

koutku úst nalíčených karmínovou červení se objevil pramének slin.

„Můj milovaný!“ zašeptala Hatusu.

Tuthmoseovo tělo jí v náručí zvláčnělo, ale pak faraon zdvihl hlavu a otevřel oči.

„Je to jen… modla!“ těžce lapal po dechu.

Hatusu se k němu sklonila, aby jeho slábnoucímu šepotu porozuměla, ale Tuthmose, Amonem milovaný, se vzápětí naposledy zachvěl a byl mrtev.

V měsíci mechiru, v období setby, když skončila oficiální doba smutku vyhlášená po náhlém úmrtí faraona Tuthmose II., čekalo nejvyššího thébského soudce Amerotkea vynesení rozsudku v Síni obojí pravdy chrámu Maat, božské vykladačky spravedlnosti a práva. Amerotke seděl na nízkém vypolštářovaném křesle z akáciového dřeva. Čalounění z posvátné látky bylo zdobeno vyšitými hieroglyfy vyjadřujícími pravdy vyřčené bohyní Maat. Zdi

síně byly zdobeny rytinami znázorňujícími dvaačtyřicet božstev s hlavami hadů, sokolů, supů a beranů. Každý z nich držel v ruce nůž. Jasně červenou hlinkou byl pod každým vyobrazením uveden příslušný titul: „Barvíř krve“, „Požírač stínů“, „Pokřivená hlava“, „Oko plamene“, „Lamač kostí“, „Dech ohně“, „Bělozubý“… Tito tvorové prodlévali v božských příbytcích a byli připraveni po zásluze naložit s dušemi těch, jejichž skutky byly váženy na posvátných vahách boží spravedlnosti a kteří byli uznáni vinnými. Před Amerotkem stály stolky z cedrového dřeva, na nichž byly rozložené papyrové svitky s egyptskými zákony a faraonovými výnosy. Za soudcem se tyčily obrovské černé žulové sochy bohů, Osirida, třímajícího váhy života a věčné smrti, a vševidoucího Hora.

Stěny síně tvořilo sloupořadí. Kdyby Amerotke chtěl, mohl by jednou stranou mezi překrásně malovanými sloupy sledovat zahrady Maat, svěže zelené trávníky, v nichž byly mezi stromy rozmístěny nejrůznější podoby bohyně a kde poletovali a poskakovali pestře zbarvení ptáci. Půvab zahrad ještě podtrhovaly zurčící fontány, jež vířily vodu v dokonale upravených jezírkách roztodivných tvarů. Amerotke však nebyl v rozpoložení, kdy by se dokázal kochat přírodními či uměleckými krásami. Seděl se zkříženýma nohama a studoval papyrový svitek, který měl rozložený na podlaze před sebou. Všichni ostatní přítomní v napjatém tichu vyčkávali. U jedné ze stěn seděli písaři v bílých řízách a

skláněli vyholené hlavy nad nevelkými stolky. Na nich měli rozložené veškeré psací potřeby, palety s červeným a černým inkoustem, nádobky s vodou a hromádky dutých, na jedné straně zaostřených rákosových stvolů a štětců. Kromě nich nechyběly ani kusy pemzy, kádinky s lepidlem a ostré nožíky na řezání papyru.

Nejmladší z písařů Prenhoe se na soudce s napětím zahleděl. Amerotke byl jeho příbuzný a Prenhoe k němu pociťoval obdiv a závist současně. Amerotkeovi se už v pětatřiceti letech podařilo dosáhnout postavení nejvyššího soudce v Síni obojí pravdy. Díky svému důvtipu, prozíravosti, inteligenci a v neposlední řadě také díky vznešenému původu postupoval rychle a ve svém současném postavení si získal pověst muže bezúhonného a spravedlivého. Vypadal ještě mladší, než ve skutečnosti byl.

Hlavu měl oholenou až na jediný pramen leskle černých vlasů, který, propletený zlatou a rudou nití, mu splýval přes pravé ucho. Postavu měl štíhlou a pružnou jako zápasník a bílá říza s červeným lemováním mu dokonale padla.

Prenhoe se v Amerotkeově společnosti cítil nesvůj. Ze všeho nejraději by shodil roucho, vyběhl ven a vykoupal se v jednom z posvátných jezírek, aby ze sebe smyl pot.

Projednávání právě řešeného případu však už naštěstí spělo ke konci. Amerotke Prenhoea varoval, že dnešek bude zlověstným dnem. Bude nutné vynést se vší rozhodností rozsudek smrti.

Amerotke se na polštářích zavrtěl. Na zlatém pektorálu, který měl na řetězu z téhož drahého kovu zavěšený kolem krku, se zatřpytily paprsky slunce dopadající sem zvenčí.

Amerotke si s odznakem své moci zamyšleně pohrával a zlobným zrakem upřeně pozoroval spoutaného vězně, který před ním klečel. Pak pohlédl doprava, kde stál manželský pár středních let. Muži i ženě stékaly po tvářích slzy a drželi jeden druhého kolem ramen. Opodál mezi dvěma sloupy postával hlouček svědků. Amerotke se zhluboka nadechl.

Pohlédl vzhůru, jako by chtěl zkontrolovat hlavice sloupů natřené temně rudou hlinkou a vytesané do tvaru lotosového květu. Všechno bylo připraveno. Na druhém konci Síně obojí pravdy už čekaly u dveří stráže v kožených suknicích a bronzových přilbách vyzbrojené kyji a štíty. Mezi nimi nápadně vynikala postava jejich pána, velitele chrámové stráže. Tento muž svalnaté, podsadité postavy, jemuž valem ubývalo vlasů, byl soudcovým vzdáleným bratrancem.

„Ví někdo ještě o něčem, co dosud nebylo řečeno?“

otázal se Amerotke a pokynul rukou všem přítomným.

„Nikdo, můj pane,“ ujal se slova vrchní písař a hluboce se nad svým stolkem uklonil. „Obvinění bylo vyslechnuto.

Svědkové rovněž. Přísahy byly složeny.“

„Je mezi vámi někdo,“ pokračoval Amerotke a pozorně se svým písařům díval do očí, „kdo může před tváří bohyně Maat vyslovit jakýkoli důvod, proč by neměl být vynesen rozsudek smrti?“

Písaři pevně semkli rty. Nikdo z nich nevydal ani hlásku.

Jen někteří zavrtěli hlavou. Nejdůrazněji Prenhoe. Jeho příbuzný zachytil ten pohled a slabě se pousmál. Pak Amerotke spočinul dlaněmi na kanopických skříňkách ze sykomorového a akáciového dřeva vykládaných pásky stříbra, které měl postaveny po obou stranách své soudcovské stolice. Obsahovaly relikvie bohyně Maat.

Prenhoe zatajil dech. Bude vynesen rozsudek.

„Bathrete!“ Amerotke se předklonil a upřeně se na vězně zahleděl. „Zvedni hlavu!“

Vězeň uposlechl.

„Před zraky bohů všeho Egypta poslyš můj rozsudek.

Nechť mi jsou Thovt a Maat svědky. Jsi špatný, zlý člověk!

To, čeho ses dopustil, je všem odporné! Pro chřípí bohů jsi jen odporným zápachem! Pracoval jsi ve Městě mrtvých.

Tvým úkolem bylo připravovat těla zemřelých k řádnému pohřbu a napomáhat při očistných obřadech, aby ka zesnulého mohlo odejít do síní božího soudu. Byla ti prokázána veliká důvěra. Tys jí však zneužil.“ Amerotke ukázal na muže a ženu po své pravici, kteří už nyní plakali docela nahlas. „Jejich jediná dcera zemřela na zhoubnou horečku. Její mrtvola byla předána do tvých rukou. Tys ji ale zneuctil. Tělo té nebohé dívky jsi přijal jako prostředek k ukojení vlastního chtíče. Členové tvého cechu tě přistihli, jak obcuješ s její mrtvolou. Dopustil ses nízkého, podlého a svatokrádežného činu! Jen proto, že tě tví spolupracovníci

předali faraonově spravedlnosti,“ pokračoval soudce s pohledem upřeným na hlouček balzamovačů, „unikli sami stejnému rozsudku!“ Amerotke tleskl do dlaní. Síní se zableskly prsteny na jeho rukou. „Poslyšte tedy můj rozsudek. Budeš odveden do Rudé země na jih od města.

Doprovodit tě nesmí nikdo kromě strážců určených tímto soudem. Tam bude vykopán hrob. Ty do něj budeš spuštěn a ponechán v něm. Budeš pohřben zaživa!“ Amerotke znovu hlasitě tleskl. „Rozsudek nechť je zaznamenán a neprodleně vykonán!“

Vězeň sebou začal zmítat jako zběsilý a divoce se rozkřičel. Na soudce ječel oplzlosti ještě ve chvíli, kdy ho strážci popadli za paže a vyvlekli ze Síní obojí pravdy. Pak Amerotke pokynul skupině balzamovačů i truchlícím rodičům. Ve tvářích mužů z Města mrtvých byl jasně vidět strach. Byli bledí jako křída a ve vyděšených očích se jim zračila hrůza, kterou v nich vyvolávala postava přísného soudce a dojem ze strašlivého rozsudku. Jako jeden muž

padli s pozdviženýma rukama na kolena.

„Milost, ctihodný pane!“ začal žebronit jejich předák s vyholenou hlavou, až se mu masitý podbradek roztřásl.

„Milost a odpuštění!“

„Byl jedním z vás,“ pronesl Amerotke suše. „Je třeba uhradit odškodné.“

„Stane se, vznešený. Vše zaplatíme v ryzím zlatě a stříbře,“ škemral balzamovač. „Jediný kousek nebude bez

značky, můj pane!“

Amerotke na něj tvrdě pohlédl. Vypadalo to, že se soudcovy velké tmavé oči zavrtávají až do prosebníkovy duše.

„Přeješ si snad víc?“ kvílel balzamovač dál.

Amerotke neodpovídal. Jen ho dál upřeně sledoval s rukou na zlatém blyštícím se pektorálu symbolizujícím bohyni Maat.

„Co ještě můžeme udělat?“ ozval se další z balzamovačů a vstal.

Amerotke

konečně

přestal hypnotizovat

jejich

představeného a zahleděl se na balzamovače, který se ozval nyní.

„Můžeme nabídnout mnohem víc,“ vložil se do jednání spěšně vrchní balzamovač. Byl natolik zkušený, že rozpoznal výraz znechucení v očích nejvyššího soudce.

„Vystavíme hrobku. Hrobku s ochozy, svatyněmi, komorami i skladišti, kterou věnujeme této vážené rodině, jež musela tolik vytrpět.“

Amerotke se podíval na rodiče oběti. Zároveň mu však neušlo nesouhlasné mumlání, jež zaznělo z hloučku balzamovačů.

„Má snad někdo nějaké námitky?“ otázal se. „Chtěl by se někdo z vás připojit ke svému příteli a vydat se s ním na cestu do Rudé země?“

„Ne, můj pane,“ promluvil jeden z oslovených. Hovořil

pevným hlasem a ani na okamžik před soudcovým pohledem neuhnul. „To, čeho se dopustil, byla ohavnost.

Nežádám tě o soucit s námi, ale být zaživa v rozpálené zemi? Čekat až písek zaplní ústa i oči? Skončit strašlivě pomalou smrtí a jako jediný smuteční zpěv provázející duši přes pustinu smrti slyšet kvílení hyen?“

„žádáš tedy o soucit s ním?“ zeptal se Amerotke.

„Tak jest, můj pane. Pokorně tě prosím. Ten muž je můj bratranec.“

Amerotke se podíval na truchlící rodiče zemřelé a zneuctěné dívky. „Nic nedokáže smýt zhanobení vaší dcery,“ prohlásil po chvilce. „Přijímáte i přesto nabízené odškodnění?“

Rodiče přikývli a muž beze slova položil své ženě paži kolem ramen.

„A souhlasíte, aby byl trest zmírněn?“

„Při záchraně ka naší dcery,“ odvětil muž, „bude smrt dostatečným trestem, můj pane.“

„Budiž tedy. Nechť je rozsudek zaznamenán takto,“

pronesl rozvážně Amerotke a pokynul jednomu z poslů, stojících za písaři. „Vzkaž těm, kdo odvádějí vězně, že soud se rozhodl povolit tomu bídákovi požít před pohřbením jed.“

Posel okamžitě odkvačil. Amerotke povstal na znamení, že slyšení je u konce.

„Rozsudek byl vynesen,“ prohlásil. „Případ je u konce.“

Balzamovači pokorně vycouvali ze síně. Po celou cestu

až ke dveřím se hrbili a ukláněli. Bylo na nich znát, jak strašlivě se jim ulevilo, že trest nestihl i je. Amerotke stiskl ruce nešťastným rodičům a nařídil jim, aby se okamžitě vrátili a dali mu vědět v případě, že by slíbené odškodné nebylo uhrazeno v plné výši. Pak vstoupil do nevelkého předpokoje, který sloužil jako svatyně určená k uctívání bohyně Maat vyhrazená pouze nejvyššímu soudci. Poklekl před posvátným tabernáklem, rozprášil do mihotavého plamene kadidlo a začal rozjímat, aby si urovnal rozjitřené myšlenky. Byl rád, že má případ za sebou. Právě tak byl spokojen s rozsudkem, který vynesl nad provinilcem z řad váženého cechu balzamovačů. Uklidňovalo ho, že pachatel jednal na vlastní pěst a že tedy spravedlnosti bylo učiněno zadost. Případ, jehož projednávání právě ukončil, vyvolal pobouření v celých Thébách. Cech balzamovačů utrpěl obrovskou ostudu a v očích lidu byl strašlivě zneuctěn.

Amerotke doufal, že svým rozsudkem napomohl k obnovení rovnováhy a ke zklidnění veřejného mínění. Zavřel oči a modlil se k bohyni spravedlnosti, aby mu dopřála moudře rozhodovat. Čekaly na něj další případy. Netrvalo dlouho a zaslechl za zády kroky.

„Můj pane, měli bychom jít!“

Amerotke si povzdechl a vstal. Ve dveřích stál velitel chrámové stráže. V jedné ruce držel důstojnickou hůl, odznak své hodnosti, druhá ruka spočívala na jílci meče.

Amerotke potlačil úsměv. Bez ohledu na to, jaké venku

panovalo počasí a jaké vedro a vlhko bývalo v soudních síních, Asural nikdy neodkládal bronzový krunýř, koženou suknici a přilbu zdobenou péřovým chocholem, kterou nyní držel pod paží. Soudce však musel chtě nechtě uznat, že ačkoli je velitel chrámové stráže občas nedůtklivý a hádavý, nedá se nijak koupit ani uplatit.

Asural znovu promluvil: „Za chvíli už bude čas.“ Když

se usmál, záhyby tuku mu málem zakryly oči. „Vážím si tvého rozsudku. Ti lotři z druhého břehu dostanou ponaučení, na jaké nikdy nezapomenou.“

Velitel stráže poodstoupil stranou, aby nejvyššímu soudci umožnil projít do síně, ale pak jej uchopil za loket.

Tentokrát už Amerotke úsměv neskrýval. Tohle Asural dělal s oblibou. Všem přítomným vždycky rád dával najevo, že s nejvyšším sudím je nepojí pouze pracovní povinnosti, nýbrž

jsou i opravdoví přátelé.

„Kéž už bych měl vyřešený i ten další případ,“ zamumlal náhle Asural.

„Zase nějaké loupeže?“ zeptal se Amerotke.

Velitel stráže přikývl. „Nesmírně chytře provedené,“

prohlásil. „Přímo geniální. Vyloupené hroby jsou vždycky zapečetěné. A přesto, když jsou otevřeny, aby do nich mohla být uložena další těla, zjistí se, že něco chybí. Povídá se, že to mají na svědomí démoni. Nikdo nechápe, jak by mohl tvor z masa a kostí proniknout mohutnými cihlovými zdmi.“

„A copak ti démoni odnášejí?“ otázal se Amerotke.

„Náhrdelníky, sošky, prsteny, menší skříňky, misky a vázy.“

„Takže nic velkého?“

„Ne.“ Velitel stráže zavrtěl hlavou.

„Máme tudíž co dělat s démony, kteří se zajímají pouze o drobné cenné předměty? Nic většího ani neskladného?“

Velitel chrámové stráže se upřeně zahleděl do soudcových očí a snažil se v jeho obličeji objevit náznak úsměšku.

„Nemyslím si, že to jsou démoni,“ poznamenal Amerotke. „Spíš nějaký opravdu mazaný zloděj. Prenhoe!“

křikl do síně.

Písař, který seděl v hloučku ostatních kolegů a probíral s nimi právě rozsouzený případ, bleskurychle vyskočil.

Vykročil k nejvyššímu soudci a nenápadně se snažil zakrýt inkoustovou skvrnu na bílé říze.

„Ano, Amerotke… tedy, chci říct, můj pane.“

„Zjisti jméno toho balzamovače, který se odvážil vystoupit a žádat o slitování s tím odsouzeným. Mohl by nám být prospěšný. Máme-li ten případ vykradačů hrobů vyřešit,“ pokračoval soudce, „musíme vědět, co přesně jednotlivé hroby obsahují. Bude nám muset pomoct někdo z nekropole.“

„Ano, můj pane, a ten další případ?“ Prenhoe tázavě upřel zrak na soudce.

„Všechno je připraveno,“ odvětil Amerotke. „Jen bych u

toho nejraději vůbec nebyl.“

Pohlédl přes soudní síň k soše bohyně Maat. Myslel na to, jak se před třemi měsíci faraon Tuthmose vrátil z vítězného tažení jen proto, aby nečekaně zemřel přímo před Amonovou sochou. Jeho smrt ohromila dvůr i město. Mezi lidmi se šuškalo leccos a bujná obrazotvornost Egypťanů přispěla značnou měrou k tomu, že fámy, které se šířily rychlostí blesku, byly skutečně barvité. Faraonovu synovi, který dostal jméno po otci, je teprve sedm let, a králova vdova Hatusu není zběhlá v umění vládnout. Mluví se o regentství, jehož formou by snad měla být moc nad Egyptem svěřena do rukou velkého vezíra Rahimerea. Samozřejmě že náhlé faraonovo úmrtí bylo nutno vyšetřit. K tělu zesnulého vladaře byl přivolán královský lékař. Ten objevil na chodidle mrtvého faraona stopy po hadím uštknutí. Všichni měli v živé paměti, jak slabě a malátně faraon vypadal, když

jej velmoži nesli po Svaté cestě na nosítkách. Jeho posvátné nohy se země dotkly jedině v okamžiku, kdy na palubě královské lodi sestoupil z trůnu. Když bylo plavidlo důkladně prohledáno, pod vyvýšeným stupínkem, na němž

trůn stál, byla skutečně nalezena stočená zmije. Nikdo sice nevyslovil podezření ze spiknutí nebo z úkladů o faraonův život, ale kapitán královské tělesné stráže Meneloto byl i tak obviněn z nedbalosti a zanedbání služebních povinností. I jeho čekal soud v Síni obojí pravdy před přísným zrakem soudce Amerotkea.

„Kolik máme času?“ zeptal se nejvyšší soudce, když

konečně přerušil tok neveselých myšlenek.

Prenhoe přistoupil k nevelkému okrasnému jezírku ve vzdáleném koutě síně a pohlédl na vodní hodiny.

„Je jedenáct!“ zavolal. „Máme tři hodiny!“

„Je tu ale ještě další případ,“ naléhal velitel chrámové stráže.

Mumlání ozývající se z hloučku písařů začínalo sílit.

Když se Amerotke ohlédl, všiml si dvou podivných postav, které kráčely síní. Obě byly oděné do zlatočervených suknic a přes obnažené hrudníky měly křížem ovinuté černé pásy pobité plíšky. Tváře jim zakrývaly šakalí masky boha Anubida. V rukou držely ty zvláštní bytosti hole se stříbrnou špičkou, odznaky jejich hodnosti. Amerotke se opět maně dotkl pektorálu se symbolem bohyně Maat a v duchu ji prosil, aby mu dodala odvahy. Oba vyslanci vrchního popravčího se před Amerotkem uklonili.

„Vše je připraveno!“ ozval se zpoza jedné ze šakalích masek hluboký a dutý hlas.

„Rozsudek může být vykonán!“ doplnil jej druhý.

„Vím, vím,“ odvětil nejvyšší soudce. „A já u toho musím být.“ Pak bezmocně pokynul rukou. „Tak ať to máme za sebou!“

HOR, syn Osirida a Isidy, byl často zobrazován jako sokol nebo jako mladý muž

se sokolí hlavou.

Amerotke v doprovodu Asurala a Prenhoea zamířil za maskovanými pomocníky vrchního kata ven z chrámu.

Přešli nevelké nádvoří a sestoupili do podzemního Domu temnoty, labyrintu kobek a chodeb pod chrámem Maat.

Když sešli po schodišti až dolů, zdvihl ruce a nechal si na ně od němého sluhy nalít posvátnou vodu. Potom nejvyšší soudce otočil pektorál na hrudi lícem k tělu, jako by chtěl bohyni Maat zakrýt oči a uchránit ji před nastávajícími událostmi.

Kráčeli dlouhou chodbou. Zdi z černého obsidiánu se leskly ve světle olejových lamp rozmístěných v jejich výklencích. Kdykoliv Amerotke vešel do tohoto předpokoje smrti, pocítil v zádech mrazení strachu. V případě, že byl obviněný odsouzen k požití jedu, býval součástí rozsudku obvykle i velkorysý výrok, že odsouzenec může být odveden do svého domu, kde se otráví. Jindy mu bylo

povoleno spolknout jed přímo v soudní síni. Tento případ se však běžným zvyklostem naprosto vymykal.

Odsouzenec, k němuž měl nejvyšší soudce namířeno, zavraždil svou manželku i jejího milence a než opustil svůj dům, převrhl v něm několik hořících olejových lamp, takže honosné sídlo vysokého vojenského hodnostáře proměnil v ohnivé peklo, jež pohltilo i několik dalších okolních budov včetně domu pro služebnictvo. Po uhašení požáru bylo na spáleništi kromě dvou obětí vraždy nalezeno dalších sedm ohořelých těl. To musel mít Amerotke na paměti. Pokud bylo zničeno tělo, nebylo možné provést pohřební obřady.

Ka zemřelého pak byl odepřen vstup do říše posmrtného života. Jednalo se tedy o stejně závažný případ, jako kdyby šlo o vraždu.

Oba pomocníci popravčího zůstali stát před bytelnými dveřmi z libanonského cedru vyztuženého měděnými pláty.

Místnost za nimi byla temná jako noc. Ojedinělé pochodně plápolající ve výklencích zdí svým mihotavým světlem příliš nezmohly. V koutě kobky stáli dva vojáci, šardanští žoldnéři, s tasenými meči. U protější stěny dřepěl na nízkém rákosovém lůžku muž, jehož téměř nahé tělo se v mdlém světle pochodní lesklo jako naolejované. Kromě ušpiněné bederní roušky a papyrových sandálů na sobě neměl vůbec nic. Vedle lůžka stál nejvyšší popravčí oděný do nařasené černé suknice lemované zlatem. Obličej měl podle obyčeje zakrytý maskou šakala vyrobenou z vydělané

kůže natřené černou barvou. Uši, nos a tlama byly pozlacené.

„Jsem zde,“ oznámil Amerotke.

„Tys Amerotke.“ Maska hlas kata ztlumila, takže zněl ještě zlověstněji. „Nejvyšší soudce Síně obojí pravdy chrámu Maat.“ Popravčí ukázal na svoji rituální dvoubřitou sekeru. „Přišel jsi, abys byl přítomen vykonání rozsudku.

Čekáme už jen na příchod božského otce, nejvyššího kněze Setha.“

Amerotke se uklonil. Ten rituál znal. Sethos byl rovněž

veleknězem Amonovým, královským vyšetřovatelem, Očima i ušima faraonovýma. Jeho povinností bylo vyšetřovat jednotlivé závažné případy a zajišťovat, že bude spravedlnost dle faraonových zákonů a vůle vždy vykonána.

Amerotke s ním mnohdy zkřížil zbraně, ale jejich pracovní spory jen halily pevné přátelství, jež tyto dva muže pojilo.

Sethos byl soudcem i knězem a stejně jako Amerotke svým vznešeným původem potomkem bohů. Výchovy a vzdělání se mu dostalo na dvoře Tuthmose I., faraona stejně ctihodného jako mazaného a úskočného, který dokázal za dobu svého panování zahnat nepřátele Egypta za hranice říše, aby se mohl v pokoji odebrat na věčnou cestu k Dalekému obzoru.

Amerotke se snažil na vězně ani nepohlédnout. Pokud by odsouzenec zahlédl v očích nejvyššího soudce záblesk soucitu, mohl by, jako to dělávali jiní, padnout na kolena a

škemrat o život. Rozsudek však byl již právoplatně vynesen a jedinou osobou, která by jej mohla odvolat, byl faraon, sedmileté dítě. Ostatně, podle toho, co se mezi dvořany šušká, to ani žádný faraon není. Náhlý skon Tuthmose II.

zkrátka uvrhl božský panovnický dům ve zmatek a Théby byly plné klevet a fám.

Amerotke zaslechl z chodby za dveřmi kroky a nepatrně se otočil. To už se za jeho zády objevil Sethos. Vyholená hlava se mu leskla olejem. Byl oblečen do nařasené bílé lněné řízy a na nohou měl lehké sandály z palmových listů sešitých zlatou nití. Na krku mu visel náhrdelník, jehož

smaragdy i purpurové ametysty jasně světélkovaly v mihotavém plameni pochodní. Přes rameno měl přehozenu levhartí kůži, znak velekněze, jež mu volně splývala po zádech. V jednom ušním lalůčku mu visela stříbrná náušnice, která se při každém pohybu pohupovala a blýskala.

Nejvyšší královský popravčí zahájil obvyklý pozdravný rituál. Sethos se uklonil a odpověděl.

„Přišel jsem do Domu temnoty,“ pronesl sytým a mocným hlasem, „abych dohlédl, že ortel faraona, Amonem milovaného, oka Horova, vládce Dvou zemí a vyvoleného Osiridem, byl vyplněn.“

Otočil se a účastně se na Amerotkea pousmál. Nejvyšší soudce jen semkl rty, aby dal jasně na srozuměnou, že ani on nemá z podobných příležitostí velké potěšení.

„Nechť je rozsudek v přítomnosti svědků vykonán!“

pronesl důrazně Sethos.

Vrchní popravčí zdvihl sekeru a poklepal odsouzenci na ramena.

„Chceš ještě něco říci?“

„Ano,“ odpověděl odsouzený a vstal.

Teprve nyní si Amerotke všiml řetězů, které vězni poutaly zápěstí i kotníky. Muž šouravě pokročil kupředu a maskovaní pomocníci popravčího jeho pohyby dokonale kopírovali. I žoldnéři v koutě zpozorněli a napjali svaly, jako by si nebyli jisti tím, co ještě může odsouzenec provést.

V jeho hubeném obličeji probleskl pokřivený úsměv.

Odsouzený se před soudcem uklonil. „Nemám v úmyslu tě urazit, můj velký soudce, vykonavateli spravedlnosti.“

Vězeň se Amerotkeovi upřeně zahleděl do očí. „Ale prověřil jsi důkazy?“

„Všechny, které byly během soudu předloženy,“ odvětil Amerotke. „Předstíral jsi, že ses ke své jednotce připojil v poušti severně od Théb. Tvrdil jsi, žes opustil dům na sklonku dne, abys využil večerního chladu. Tvůj vozataj to odpřisáhl.“ Soudce mimoděk přejel prstem po symbolech bohyně Maat, jež zdobily prsteny na jeho rukou. „Ten, kdo vnikl do tvého domu pod rouškou noci, však musel dobře vědět, kudy se dát, už proto, že sousedé tvrdili, že celé sídlo tonulo ve tmě. Tak dokonale jsi svůj dům znal pouze ty.

Kromě toho, jen ten, kdo věděl, že je ve sklepení olej a ve

skladišti sušený papyrový rákos, mohl způsobit takový požár.“

„Tvůj vozataj lhal,“ připojil se k soudci Sethos. „Nyní už

je v trestném táboře v Rudé zemi. Zůstane tam po zbytek života, aby mohl přemýšlet o svých lžích, ačkoli před jeho věrností je třeba se poklonit.“

„Jsi vinen,“ prohlásil Amerotke. „Cožpak budeš lhát i před bohy? Tvé srdce brzy spočine na vahách Maat a na protější misce bude její pero pravdy.“

Odsouzenec vzdychl. „Zabil jsem svoji manželku, ačkoli jsem ji miloval,“ přiznal. „Víc než život sám. Víte, co to je, ó mocní, dívat se ženě do očí, slyšet z jejích rtů přísahy lásky a v duchu přitom mít jistotu, že lže?“

„Rozsudek musí být vykonán!“ zavrčel popravčí.

Odsouzenec se k němu otočil. „Tak mi podejte pohár.“

Popravčí uchopil hluboký pohár z dioritu s pozlacenou obrubou a natáhl k vězni paži.

„Co mám dělat?“

„Nic,“ odvětil tiše popravčí. „Jen to vypij!“

„A pak?“ To už se do odsouzencova hlasu zjevně vkrádala panika.

„Jakmile dopiješ poslední hlt vína, choď, dokud neucítíš, že ti ochabují nohy. Potom si lehni na lůžko.“

Vězeň si pohár vzal bez jakékoli známky pohnutí. Po celou dobu nespouštěl oči z nejvyššího soudce. Mlčky pohár pozdvihl v němém přípitku, zaklonil hlavu a vypil všechno

otrávené víno jediným douškem.

Amerotke s vypětím všech sil potlačil mrazení v zádech.

Pokaždé je to stejné. Většina odsouzených pije svůj poslední pohár v jakémsi omámení. Zdá se, že odevzdaně očekávají blížící se temnotu. Soudce jen doufal, že popravčí odvedl dobrou práci, že je víno smíšeno s dostatečně silnou dávkou jedu a že neuvidí žádné potácení, křeče ani déle trvající agonii. Sklopil zrak k podlaze. Povídá se, že lidé jako tento odsouzený vojenský hodnostář, zbavení světských starostí, vidí skryté pravdy. Zahlédl snad něco v Amerotkeových očích? Ví snad, že soudce, který jej poslal na smrt, má rovněž duši rozervanou podezřením, že jeho půvabná manželka milovala, a možná dosud miluje, jiného muže?

Co když na něm poznal i to, že právě dnes bude Amerotke jejího bývalého milence Menelota soudit, neboť je obviněn ze zločinu zanedbání služebních povinností při ochraně zbožňovaného faraona? Teprve když si Sethos tlumeně odkašlal, vytrhl se Amerotke z neveselých úvah. Muž, který byl Očima a ušima faraonovýma, se pohodlněji rozkročil, jako by chtěl uvolnit napětí, jež mu svíralo celé tělo.

Odsouzenec se šoural kobkou sem a tam. Řetězy chřestily jako sistrum kněze, který jej volá do říše věčnosti.

„Připadám si unavený,“ hlesl nešťastník v řetězech. Lehl si tedy na rákosové lůžko. „Necítím nohy!“

Popravčí zul odsouzenci sandály a promačkal mu prsty na nohou. Pak postupně tlakem vyzkoušel i lýtka a stehna.

„Jsou úplně studené a ztuhlé,“ zašeptal vězeň. „Smrt mi postupuje tělem vzhůru jako voda, která zaplavuje údolí.

Postarejte se, aby mé dluhy byly splaceny.“

„Stane se,“ odvětil Amerotke.

Součástí rozsudku bylo i zabavení veškerého majetku odsouzence a vyrovnání všech nároků. Zbytek měl být odevzdán do Domu stříbra, faraonovy pokladnice.

Muž ležící na lůžku se náhle křečovitě zkroutil, prohnul se v zádech jako napjatý luk a vzápětí celé jeho tělo zplihlo.

Popravčí mu přiložil dlaň na krk.

„život z něj vyprchal,“ oznámil po chvilce.

Amerotke jen vzdychl.

„Faraonově spravedlnosti bylo učiněno zadost,“

prohlásil Sethos.

Uklonil se a následován nejvyšším soudcem vyšel z cely smrti. Zamířil chodbou k místu, kde čekal Asural s Prenhoem. Teprve když vystoupili po schodech nahoru a ocitli se na nevelkém nádvoří, stiskl Sethos Amerotkeovi ruku.

„Jak se má paní Norfret?“

„Docela dobře.“

„Její kadeře černé, tak černé jako sama noc,“ zarecitoval Sethos úryvek jedné z básní. „Černé jak hrozny vinné, jež

sladkost jejích rtů nepředčí.“

„Není o nic ošklivější ani krásnější než kdykoli jindy,“

zasmál se Amerotke a jen doufal, že bystré oko jeho přítele a

kolegy nepostřehne v jeho pohledu ani náznak bolesti.

„Přátelili jste se s Menelotem?“

„Jdeš jako vždycky přímo k věci, příteli Sethe. Meneloto býval kdysi hostem v mém domě. Dnes ho budu soudit.“

„Seznámil ses s důkazy, které jsem předložil?“

Sethos zdvihl k obličeji nevelký vějíř a začal si ovíváním ochlazovat tvář. Pozorně přitom vrchního soudce sledoval.

Amerotke se nemohl ubránit dojmu, že Sethos něco ví.

Cožpak se k očím a uším faraonovým donese dokonce i tajemství ložnic? Či snad bolesti lidských srdcí?

Sethos se nenápadně ohlédl přes rameno, aby zjistil, jak daleko za nimi jsou Asural s Prenhoem. Pak nejvyššího soudce jemně postrčil k nevelké fontánce, u níž mohl zvuk zurčící vody přehlušit jejich tichý rozhovor.

„Těm dvěma mohu důvěřovat!“ prohlásil Amerotke důrazně.

„O tom jsem přesvědčen. Nemáš doufám žádné výčitky kvůli tomu, že Menelota soudíš? Chci jen říct, že měl být pečlivější!“

„Dnes odpoledne,“ odvětil Amerotke, „důkazy posoudíme. Vyslechneme všechny svědecké výpovědi a pak, můj milý Sethe, rozhodnu.“

Vrchní královský vyšetřovatel se zasmál. Poté na znamení pokory sepjal ruce a posměšně se uklonil.

„Tvůj pokorný služebník. Vyřiď prosím srdečný pozdrav paní Norfret.“

Sethos se otočil a zvolna odcházel. Amerotke zaslechl, jak si tlumeně pobrukuje hymnus na oslavu velikosti Amonovy. Mazaný chlapík, pomyslel si nejvyšší soudce.

Opravdová liška. Sethos byl faraonovým oblíbencem a přítelem. Jako bývalý osobní kněz předchozí královny dosáhl postavení velekněze Amonova chrámu. Touží se snad pomstít člověku, který, jak Sethos neustále tvrdí, způsobil smrt jeho královského přítele? Sethos jako příslušník Domu tajemství využil všech svých schopností a známostí, aby Menelotovu obžalobu učinil prakticky nevyvratitelnou.

Amerotke se zahleděl do třpytící se vody. Byl to ale vůbec Sethos? Amerotke se kdesi doslechl, že se královskému vyšetřovateli do tohoto případu zrovna dvakrát nechtělo, ale že na tom kdosi z faraonova paláce trval.

„Dopadlo všechno dobře, pane?“ ozvalo se za soudcovými zády. Amerotke by byl v zamyšlení na Asurala s Prenhoem málem zapomněl.

„Smrt nikdy nedopadne dobře,“ odvětil soudce.

„Rozsudek však byl vykonán a jeho duše dlí nyní v předpokoji Síně obojí pravdy, kde čeká na svůj soud.

Vševidoucí oko Horovo odhalí plnou pravdu, až bude jeho srdce na vahách.“

„A co teď?“ otázal se Asural.

Amerotke ho škádlivě šťouchl do břicha.

„Soud se sejde až za dvě hodiny. A ty, můj nejbdělejší strážce, už zajisté zmíráš hladem a žízní.“ Potřepal Asurala

po hlavě. „Měl bys navštívit lazebníka. Ještě jsem neviděl člověka, kterému by rostly vlasy tak rychle jako tobě.“

„To je tím horkem,“ zamumlal Asural. „Ale máš pravdu, můj pane, že bude příjemné posadit se pod sykomoru a dát si s přítelem džbán piva.“

Velitel chrámové stráže úkosem pohlédl na Prenhoea.

„Zajisté. A pokukovat přitom po děvčatech,“ zažertoval Amerotke. „Prenhoe, co důkazy k dalšímu případu?

Prověříš, zda je všechno připraveno?“

Písař přisvědčil.

„Tak můžete jít.“

Amerotke se díval za oběma odcházejícími úředníky a pak obrátil zrak k blankytně modré obloze. Nejraději by se k nim přidal. Co se zase jednou projít po tržišti a nechat se unést běžnými, všedními záležitostmi obyčejného života?

Připadal si však špinavý, až se sám sobě ošklivil. Otočil pektorál do původní polohy. Odkudsi z chrámu zaznělo zatroubení na lasturu, výzva k modlitbě. Soudce pohlédl na pektorál a zadíval se na dokonalé vyobrazení bohyně Maat.

Obdivoval bohaté kadeře vlasů, mandlové oči, půvabné ruce sepjaté k modlitbě i krásně formované tělo zahalené průsvitným rouchem. Povzdechl si. Kdykoli se podíval na obraz bohyně, pokaždé mu připomněl manželku.

Vyvolávalo to v něm rozpaky a pocity tísně.

Amerotke se upřeně zahleděl na malbu vyvedenou na chrámové zdi, která znázorňovala pitvorného trpaslíka se

zuřivým výrazem v obličeji. Byl to bůžek Bes, který byl před soudní síní namalován proto, aby odháněl štíry a hady.

Amerotke se na znamení vděčnosti dotkl rtů.

„Děkuji,“ zahučel si spíš pro sebe, „žes mi to připomněl!“

Nejvyšší soudce si už dlouho umiňoval, že jednou nepozorován proklouzne ven a podívá se, jak tráví čas jeho domácí sluha, trpaslík Šufoj, zatímco na svého pána čeká před chrámem. Když si na to nyní vzpomněl, byl rád, že se alespoň nějak zabaví. Prošel vylidněnými nádvořími a zamířil přes krátký, bohatě zdobený můstek přes příkop sloužící k přivádění nilských záplavových vod na pozemky chrámu. Pak pokračoval podle obvodové zdi ve stínu akácií a sykomor. Prošel malou boční brankou a zamířil do zanedbané uličky, v níž to páchlo hnijící zeleninou a kuchyňskými výpary. Ta jej zavedla na ohromné rozlehlé prostranství, jež se rozprostíralo před mohutným a majestátním sloupořadím průčelí chrámu bohyně Maat.

Všude kolem byly zástupy lidí, návštěvníci dokonce až z dalekého prvního nilského kataraktu, Libyjci, kočovníci z pouště, venkovští rolníci, žoldnéři z jednotlivých posádek a spousta obyvatel Théb. Všichni sem mířili buď za nákupem na nedalekých tržištích a bazarech, nebo chvátali k obrovským malovaným branám chrámu, kde chtěli obětovat bohům.

Když Amerotke kráčel k okraji rozlehlého náměstí,

doufal, že ho nikdo nepozná. Palmy a akácie rostoucí po obvodu prostranství poskytovaly vítané útočiště před prudkým poledním sluncem. Za takto výhodně situovaná prodejní místa platili lazebníci, kramáři i prodavači ovoce a masa Domu stříbra v chrámu bohyně Maat značné částky.

„Jak je tu jídlo,“ řekl si pro sebe Amerotke, „nebude Šufoj daleko!“

Nemýlil se. Trpaslík Šufoj seděl stranou největšího lidského hemžení a užíval si rozlehlého stínu vysoké akácie.

Slunečník si zarazil do země vedle sebe. Očividně se nenudil. Na nevelkém koberečku, který si před sebou rozvinul, ležela pěkná hromádka tyrkysových amuletů.

„Přistupte blíž a kupujte!“ vyvolával trpaslík hlubokým zvučným hlasem. „Vy, návštěvníci svatých míst, kteří přicházíte vzdát hold a obětovat bohyni pravdy! Za pouhých pár debenů mědi amulet Maat požehnaný samotným vznešeným pánem Amerotkem, nejvyšším soudcem Síně obojí pravdy a mým nejsvrchovanějším vládcem!“

Amerotke si dával dobrý pozor, aby si udržel dostatečný odstup. Když Šufoj natočil hlavu, všiml si Amerotke i na tu dálku jeho strašlivého zohavení, neboť trpaslík měl podélně rozříznutý nos. Šufoj patřil k odsouzencům, které potkal právě tento trest. Obyčejně se jim říkalo Nosorožci.

Shromažďovali se ve své vlastní komunitě, jež sídlila v nevelké vesnici jižně od Théb. Právě v Šufojově případě však došlo k závažnému justičnímu omylu. Jeho odvolání se

dostalo až před soudní stolici vrchního soudce Amerotkea, který jej osvobodil. Faraonova milost byla tudíž potvrzena, nicméně spravedlnosti rovněž muselo být učiněno zadost.

Šufoj, původně koželuh z Menonie, tak skončil v domě nejvyššího soudce jako osobní sluha, nosič slunečníku a, ať se to soudci líbilo, nebo ne, zřejmě i jako dobrovolný, ovšem nikoli neplacený, šiřitel pánova věhlasu.

Amerotke se pousmál a obrátil se k odchodu. Alespoň už

ví, jaký je zdroj překvapivého sluhova majetku. Takovéto podnikání na vlastní pěst považoval Amerotke za docela neškodné, ačkoliv by ho dost zajímalo, kde Šufoj ty amulety koupil.

Soudce se vmísil do davu poutníků směřujících ke sloupořadí chrámového vchodu. Po obou stranách velkolepé brány se skvěly obrovské nástěnné malby bohyně Maat.

„Budiž tvé jméno pochváleno!“ zašeptal Amerotke při pohledu na vyobrazenou bohyni spravedlnosti.

Nalevo od vchodu byla Maat na malbě zobrazena v typickém sedu na patách. Oblečena byla do nařaseného lněného roucha s pažemi zkříženými na prsou. Ve vlasech měla vetknuta dvě dlouhá pštrosí pera, symbol pravdy a bezúhonnosti. Napravo pak byla vyvedena malba znázorňující scénu z Knihy mrtvých, bohové Thovt a Hor tu vážili srdce zemřelých na vahách spravedlnosti. Na jedné misce vah bylo umístěno srdce zesnulého, na druhé pštrosí pero bohyně Maat. Ta přihlížela poslednímu soudu a čekala,

na kterou stranu se misky vychýlí. Jestliže se takto prokázalo, že zemřelý byl poctivý, byl vpuštěn mezi bohy, aby si užíval věčných radostí. V opačném případě už na srdce čekala Velká požíračka Amemait, nestvůra připravená lháře a nepoctivce rozervat na kusy.

Chrám

bohyně

Maat

byl

oblíbenou

svatyní

navštěvovanou hojně obyvateli Théb i návštěvníky z blízkého i dalekého okolí. Z davu zněl šum nejrůznějších jazyků a nářečí. Dámy z nejvyšších kruhů v bohatě řasených a vyšívaných řízách, jejichž hlavy zdobily honosné paruky, přicházely v doprovodu manželů, bohatých obchodníků nebo vysokých úředníků v bílých suknicích a zlatem protkávaných sandálech. Mezi nimi se tlačili rolníci, poutníci z delty Nilu i řemeslníci a obyčejní dělníci. Ve vzduchu byla cítit pestrá směsice pachů a vůní. Vonné masti s příměsí myrhy a kadidla, jimiž svá těla natírali příslušníci vyšších tříd, soupeřily s pachem stolního oleje, jímž byly prosyceny skromné oděvy řemeslníků, i s aromatem úrodné nilské půdy, které ulpívalo na tělech rolníků a statkářů.

Majetnější se před prudkým slunečním žárem chránili slunečníky, vějíři a svazky provoněných per. Amerotke, hlavu skloněnou, se nechal unášet davem. Nestál o to, aby jej někdo poznal, a už vůbec ne někdo z písařů jeho soudního dvora.

Dav se sunul koridorem vyhrazeným poutníkům, který vedl k hlavnímu vchodu. Ten z obou stran lemovaly řady

sfing se lvími těly a lidskými, býčími nebo beraními hlavami. Amerotke prošel branou, kde se shromažďovali písaři, kteří měli vsedě přes klín napnuty lněné řízy tak, že vytvářely jakési improvizované stolky. S papyrovými svitky a přiostřenými rákosovými stvoly čekali stále v pohotovosti na své zákazníky, kterými byli obvykle chudší občané. Ti jim mohli nadiktovat své prosby, písaři je za dohodnutý obnos sepsali a prosebníci je poté předložili kněžím ve svatyni bohyně spravedlnosti a pravdy.

Chrám nebyl jen místem bohoslužeb a uctívání bohyně Maat. Z hlavní sloupové dvorany se vcházelo do četných menších soudních síní, kde níže postavení soudci a písaři řešili méně významné případy, které jim byly předloženy.

Právě před jednou z těchto síní se strhla divoká hádka dvou sousedek. Jedna z nich tvrdila, že když se šla vykoupat do Nilu, druhá jí do šatů odložených na břehu řeky vsunula voskovou figurku krokodýla, kletbu, která měla na její sokyni přivolat obávaného obyvatele pobřežních rákosin, aby ji sežral. Obviněná žena, tlustá manželka rybáře, ječivou fistulí prohlašovala, že krokodýla z vosku ani neumí udělat, a dovolávala se přitom svědectví bohyně pravdy. Tvrdila, že na zabití tak zlého člověka, jakým je její sousedka, by muselo být zapotřebí celého stáda krokodýlů. Opodál zase písař zapisoval stížnost kovotepce, který se neméně hlasitě svěřoval všem, kdo byli ochotni naslouchat, se svým trápením. Tvrdil, že lékaři, který měl jeho dítěti ulevit od

bolesti zubů, zaplatil bronzovými prsteny. Dal na ranhojičovu radu, uvařil myš, její kosti vložil do koženého váčku a ten přiložil dítěti na bolavou tvář. Bolesti však nepomíjely, a když se kovotepcova dcera ve spánku převracela, probodly jí ostré kosti z váčku líci.

Nejvyššího soudce nikdy neomrzelo naslouchat nářkům občanů. Slyšení jednotlivých stran soudních sporů, posuzování důkazů a vynášení rozsudků patřilo k jeho práci a Amerotke ji vykonával rád bez ohledu na to, o jak malicherné případy se mnohdy jednalo. Spravedlnosti muselo být vždy učiněno zadost, aby byla Maat uspokojena.

Soudce pohlédl na své ruce. Snad to způsobil odraz slunečního světla od pestře malovaných sloupů, ale náhle se mu zdálo, že má prsty krvavě rudé. Před očima mu opět vytanula poprava, jíž se dnes stal svědkem. Chvatně vykročil dvoranou, jejíž sloupy s barevně zdobenými hlavicemi a patkami ve tvaru lotosových květů byly pobity zlatem. Nádhera starobylého chrámu vrchního soudce vždy naplňovala úžasem i radostí. Strop hlavní síně byl vyzdoben tak, že připomínal hvězdnou oblohu, a nátěr podlahy v návštěvníkovi vyvolával dojem, že kráčí po vodní hladině.

Amerotke opustil halu postranním vchodem a zamířil do průchodu vedoucího k Domu života, kde studovali lékaři, astrologové, archiváři a další chrámoví učenci. Přešel rozlehlý park osázený nejrůznějšími stromy, jež vrhaly blahodárný stín na pečlivě udržované pěšiny. Konečně došel

k posvátnému jezírku, jehož hladina se leskla před nevelkou Rudou svatyní, zasvěcenou bohyni pravdy a spravedlnosti a vyhrazenou nejvyšším soudcům a kněžím i kněžkám chrámu bohyně Maat. Nad vchodem umístěným přímo naproti jezírku byl zobrazen bůh Re ve své zlaté bárce, v níž křižuje nebesa.

Amerotke zůstal stát a počkal, až k němu někdo z níže postavených kněží přistoupí. Netrvalo dlouho a dočkal se.

„Přeješ si, můj pane?“

„Chci se očistit.“

„Zhřešil jsi?“ otázal se kněz formálně.

„Všichni hřešíme,“ odpověděl Amerotke podle zavedeného rituálu. „Chtěl bych se oddat pravdě a očistit svá ústa i srdce.“

Kněz pokynul směrem k posvátnému jezírku, jež

posvětili posvátní ibisové, kteří tam chodívali pít.

„Bohyně čeká!“ zamumlal kněz.

Amerotke si svlékl roucho a odložil prsteny i pektorál.

Sundal si i bederní roušku a všechno podal knězi. Ten soudcovy svršky uložil na lavici vytesanou z bazaltu.

Amerotke začal sestupovat po schodech do jezírka obloženého zelenými dlaždicemi. Voda, která sem proudila z vyvěrajícího pramene, vířila v drobných vlnkách, jež ve slunečních paprscích tančily a světélkovaly. Soudce se nadechl a zavřel oči. K jeho chřípí dolehly pachy z kuchyní a jídelen i slabý zápach dobytčí krve z Domu záhuby,

rituálních jatek za chrámem. Chvilku počkal a nadechl se znovu. Tentokrát už byl vzduch čistý a svěží. Amerotke natáhl ruku a kněz mu ze zlatého poháru odsypal do dlaně několik zrníček natronové soli. Soudce je navlhčil, promnul si dlaně a opláchl obličej. Teprve pak se předklonil a pomalými tempy začal plavat. Vychutnával si pocit, že je celý ponořen v posvátné vodě. Otevřel oči a snažil se plně soustředit na příjemný chlad, který z něj smýval nečistoty, tříbil mysl a obnovoval pocit vnitřní harmonie. Ten bude při posuzování obtížného a nebezpečného případu, jenž ho čeká, potřebovat. Otočil se a svižně a obratně jako ryba zamířil zpátky ke schodům. Vystoupil z vody, otřásl se a vzal si od kněze velkou lněnou osušku. Jakmile se utřel a oblékl, vypil Amerotke pohárek vína s příměsí myrhy a zamířil do Rudé svatyně Maat.

Když vešel z jasného denního světla dovnitř, měl na okamžik pocit, že se ocitl v naprosté tmě. Jeho oči si musely postupně přivykat na tmavý prostor svatyně osvětlovaný jen ohni planoucími v průhledných alabastrových vázách na výstupcích vytesaných ve stěnách. Jen co Amerotke vstoupil, přišoural se k němu starý kněz a zdvořile před ním pozdvihl kadidelnici. Stoupal z ní hustý, omamně vonící dým. Kněz ji držel před soudcem a pomalu ustupoval dozadu. Amerotke jej zvolna následoval. Před naem se kněz zastavil. Postavil kadidelnici na podlahu a otevřel posvátnou schránu. Amerotke vzhlédl ke zlaté a stříbrné soše bohyně

Maat, klesl na kolena tváří k zemi a teprve po chvilce zdvihl hlavu. Socha Maat byla zahalena do zlatého roucha.

Amerotke jí pohlédl do tváře a zatajil dech. Ohromil jej pohled na leskle černé kadeře vlasů, půvabný protáhlý obličej, plné rty a mandlové oči lemované černými linkami.

V té chvíli si byl Amerotke jistý, že bohyně promluví. Její rty se pohnou, ale nebude to Maat, nýbrž soudcova manželka Norfret. Krásná, chladná a vyrovnaná. Amerotke ještě jednou sklonil hlavu až k zemi a teprve pak se posadil na paty.

„Jsi služebníkem pravdy, Amerotke?“ začal starý kněz, shrbený na jednu stranu, s rituálními otázkami.

„Složil jsem přísahu. Ctím spravedlnost i pravdu.“

„Čí spravedlnost?“

„Spravedlnost božského faraona.“

„Nechť mu bohové dají dlouhý život, pevné zdraví a blahobyt.“

Amerotke si ale všiml, jak se starému knězi zachvěl hlas.

Vycítil jeho nejistotu. Na mysli mu náhle vytanula neodbytná otázka: Kdo je vlastně teď vladařem? Ten chlapec, který si říká Tuthmose III.? Nebo snad manželka zesnulého faraona Hatusu? Či je snad opravdová moc v rukou velkého vezíra a nejvyššího kancléře Rahimerea?

„Jestliže ctíš pravdu,“ přešel kněz do lehčího tónu, „proč se očišťuješ ve vodách líbaných ibisy?“

„Přihlížel jsem umírání,“ odvětil Amerotke. „Mé srdce

je těžké a mysl zakalená.“

„Kvůli tomu, cos udělal,“ pokračoval kněz v nepříjemném výslechu, „nebo pro to, co se udělat chystáš?“

Amerotke se jen beze slova potřetí sklonil před sochou bohyně Maat. Starý kněz vzdychl, s námahou vstal a dveře naa zase zavřel. Amerotke stál v příšeří a ani na okamžik se neodvážil obrátit zády ke svatyni. Kněz zatím péřovým chocholem ometal podlahu, jak podle předepsaného rituálu odstraňoval veškeré stopy soudcovy návštěvy. Teprve venku stařec sepjal ruce a poklonil se.

„Modlil ses, aby ti bylo dopřáno moudrosti, Amerotke?“

Nejvyšší soudce zvolna kráčel dál, aby jejich rozhovor nemohl vyslechnout nikdo z kněží, kteří se nyní procházeli kolem posvátného jezírka. Zamířil do stínu tamaryšku. Starý kněz se vydal za ním. Jeho kroky provázelo hlučné pleskání sandálů.

„Slyšeli jsme, co se dnes bude dít v Síni obojí pravdy,“

začal kněz. „Ty mi nedůvěřuješ, Amerotke?“

Soudce se k němu sehnul a zlehka, poslušen rituálu, se dotkl rty knězova čela. „Tijo! Jsi božským otcem. Bez ustání klečíš před bohyní v její Rudé svatyni.“ Pak se Amerotke ostře zasmál. „Také jsi ale všetečný jako vodoměrka poskakující po vodní hladině.“

„Nebo jako ryba, která vodoměrky loví,“ odsekl prohnaně kněz. Jeho staré uslzené oči pohlédly zpříma na mladého soudce. „Jsi dítě paláce, Amerotke. Proslul jsi jako

voják, jako soudce jsi obávanou osobou. Máš krásnou manželku a dva syny.“ Dotkl se soudcovy hrudi. „Ale klidu se ti dojít nedaří, že ne? Opravdu věříš v bohy, Amerotke?

Je pravda, co se mi doneslo? Co je pravdy na těch klevetách z tržiště a pomluvách z chrámu?“

Amerotke uhnul pohledem.

„Věřím ve faraonovu božskou podstatu,“ odpověděl pak pomalu. „On je ztělesněním Amon-Rea a Maat je jeho dcerou. Je bohyní pravdy a spravedlnosti.“

„Na člověka, který navštěvoval Dům života, docela dobrá odpověď,“ poznamenal Tija. „Ale žiješ v pravdě, Amerotke? Nepronásledují tě dosud noční můry vyvolané představami, že tě manželka nemiluje? že líhá s pohledným mladým kapitánem faraonovy tělesné stráže, který dnes stane před tvým soudem?“ Kněz se nahnul blíž a otřel si z horního rtu kapičku potu. „Blíží se období temna,“ pronesl potichu. „V Thébách je ruka Amonem milovaného stále ještě znát, ale božský faraon je mrtev. Stopy, jež po sobě zanechal, brzy zakryje písek. Čas meče! Už brzy, Amerotke, nás čeká Období hyeny! Dávej si dobrý pozor, kudy se ubíráš!“

SET, rudovlasý bůh zkázy, byl mnohdy zobrazován jako muž se psí hlavou.

Když se Amerotke usadil na soudcovskou stolici vykládanou lazuritem, přerušilo ticho v soudní síni hlasité zatroubení na beraní rohy. Amerotke spočinul zády na koženém opěradle ve zlatém rámu. Nohy stolice byly vymodelovány do podoby přikrčených lvů. Před soudcem ležely připravené svazky papyrových svitků popsaných faraonovými zákony. Po jeho pravici písaři umístili nevelký svatostánek bohyně Maat. Troubení ustalo. Soud mohl začít.

Amerotke úkosem pohlédl na Setha, který seděl v křesle potaženém černou kůží. Muž, který byl Očima a ušima faraonovýma, se zdál napjatý a soustředěný jako had chystající se k výpadu. Amerotke se rozhlédl. I z písařů jako by najednou spadla veškerá únava. Seděli se zkříženýma nohama a s pečlivě připravenými a rozloženými papyrovými svitky. Nikdo z nich nezapomněl doplnit zásobu ořezaných rákosových stvolů a inkoustu. Prenhoe zachytil soudcův

pohled, ale Amerotke jen seděl a upřeně se díval. Slabý úsměv svého příbuzného zcela ignoroval. Nesměl dát jediným slovem či náznakem najevo, jaké napětí panuje kolem případu, jehož projednávání jej čeká. V zadním traktu síně Asural s ostatními příslušníky chrámové stráže řadil svědky. Opět se rozeznělo troubení. Členové královské gardy z Horova pluku přiváděli do Síně obojí pravdy Menelota, který býval kapitánem jejich jednotky.

Důstojník byl vysoké, štíhlé postavy a pohyboval se s jakousi vyzývavou ladností. Mírně zahnutý nos dodával jeho tváři zpupný a arogantní výraz. Díval se přímo před sebe.

Nervozitu dával najevo jedině tím, že si občas přejel špičkou jazyka oschlý spodní ret. Zastavil se vedle Setha, uklonil se a se zkříženýma nohama a s dlaněmi na zdvižených kolenou usedl. Upřeně se zadíval na vrchního soudce. Amerotke ten soustředěný pohled vydržel. V jeho očích i ve zjizvené vojácké tváři pozorně pátral po sebemenším náznaku úsměšku nebo ironie.

„Nejvyšší soudce!“

Sethův hlas zazněl tak zvučně a ostře, že Amerotke málem nadskočil. Snažil se svůj neklid rychle zamaskovat tím, že si začal pohrávat s prsteny, jež mu tížily ruce.

„Poslouchám tě,“ pronesl pak už klidně.

„Můj nejvyšší soudce,“ oslovil jej znovu Sethos a nepatrně se natočil směrem k Menelotovi. „Jménem božského domu ti předkládám případ úmrtí našeho

zbožňovaného faraona Tuthmose II., milovaného Amonem, vtělení Horova, krále Dvou zemí, který se vydal na cestu k Dalekému obzoru a nyní je již se svým otcem v říši věčné blaženosti.“

Amerotke sklonil společně s písaři hlavu a všichni zamumlali krátkou modlitbu na faraonovu počest a památku.

„Amon nám dává život!“ pokračoval Sethos. „Když k sobě svého syna povolá, je to jeho boží vůle. Všichni jsme v rukou bohů. Právě tak víme, že i oni jsou v našich rukou.“

Amerotke zamžikal. Musel se chtě nechtě obdivovat vychytralosti, s jakou Sethos volil slova. Opravdu je to liška všemi mastmi mazaná, pomyslel si. Každá obhajoba by stavěla na tom, že náhlá smrt Tuthmose II. byla vůlí bohů, ale královský vyšetřovatel a žalobce to řekl sám, čímž vzal případným obhájcům vítr z plachet a svým posledním příměrem vše zvrátil.

„Všichni jsme vázáni povinnostmi vůči zbožňovanému synu Amonovu. Seznámil ses s důkazy, náš soudce?“

Amerotke přikývl.

„Kapitán Meneloto byl pověřen péčí o osobu faraona a zajištěním bezpečnosti jeho lodi jménem Sláva Reova. V

měsíci athoru, období vodních rostlin, náš faraon, vyvolený…“

„Děkuji ti,“ přerušil Setha Amerotke. „Božská osoba zesnulého faraona je nám všem dobře známa. Proto budeme během tohoto soudního procesu o našem bohu hovořit pouze

jako o ‚faraonovi‘. Projednávání případu tak bude stručnější a ušetříme spoustu času. Nejsme tu proto, abychom vedli teologickou debatu,“ pokračoval Amerotke zvýšeným hlasem, „nýbrž abychom zjistili pravdu. Smrt Tuthmose II.

byla pro království Dvou zemí těžkou a bolestnou ranou.

Nářek zarmoucených zní od delty až po Černou zemi za první peřejí –“

„A naši nepřátelé se radují,“ přerušil soudce Sethos.

Mezi písaři zazněl nesouhlasný sykot. Sethos sklonil hlavu. Ačkoli byl nejvyšším veleknězem Amonovým, přítelem samotného vladaře, faraonovýma očima a ušima, ani on nesměl za žádných okolností skákat nejvyššímu soudci do řeči. Amerotke se dotkl pektorálu se symbolem bohyně Maat a vztáhl pravou ruku.

„Jsme tu, abychom odhalili pravdu,“ prohlásil suše.

„Otázky týkající se obrany našich hranic jsou záležitostí Domu války. Pokračuj.“

Sethos si zamnul dlaně a zdvihl zrak ke stropu posetému hvězdami.

„Tedy k věci,“ začal znovu. „Fakta jsou následující.

Královská loď Sláva Reova zakotvila v thébském přístavišti.

Božský faraon sestoupil z trůnu. Vyšel z přístřešku a usedl do nosítek, v nichž byl odnesen do města. Mnozí z těch, jimž bylo dopřáno té cti pohlédnout do jeho tváře, uvedli, že vtělený bůh vypadal nemocně a nesmírně unaveně, jak na něj doléhalo státnické břímě. Ve skutečnosti byl však

uštknut zmijí v okamžiku, kdy se jeho božská noha dotkla paluby v přístřešku. V okamžiku, kdy faraon vstoupil do chrámu Amonova, jed už mu koloval v žilách. Zhroutil se a zemřel.“

„A kde loď přirazila předtím, než doplula do Théb?“

otázal se Amerotke.

„Božský faraon navštívil pyramidu v Sakkáře. Kdykoli jindy byla loď zakotvena uprostřed řeky.“

Amerotke upřel zrak na Menelota.

„Byl jsi kapitánem tělesné stráže božského faraona?“

„Ovšem.“

„A bylo tvou povinností zajistit bezpečnost lodi Sláva Reova?“

„Přirozeně.“

Amerotke ignoroval lehkou ironii, která z vojákových odpovědí čišela.

„Prohledával jsi faraonův přístřešek a pátral po hadech a štírech?“

„Jak po lidských, tak po těch, kteří se plazí v prachu!“

zněla zlostná odpověď.

Kterýsi z písařů se uchechtl. Amerotke se zamračil.

„Kapitáne Meneloto, uvědomuješ si závažnost obvinění, jež vůči tobě byla vznesena?“

„Jistě, můj pane.“ Ten titul Menelotovi očividně nešel z úst. „Vím, jak je důležité učinit veškerá opatření proti nečekanému útoku jakéhokoli skrytého i zjevného nepřítele.

žádného zločinu jsem se nedopustil. Královské plavidlo bylo prohledáno od přídě po záď jak v Sakkáře, tak po vyplutí z kteréhokoli jiného kotviště. žádného hada jsme nenalezli.“

„V tom případě, můj pane,“ vložil se do toho Sethos, „by nám snad kapitán mohl vysvětlit, co se zjistilo po smrti zbožňovaného faraona.“

„Pověz mu to sám!“ vyštěkl Meneloto. „Zdá se, že víš všechno!“

„Můj pane,“ oslovil Sethos soudce a dělal, že kapitánovu narážku vůbec neslyšel, „předvolávám svého prvního svědka.“

Soud pokračoval. Obě strany předvolávaly jednoho svědka po druhém. Meneloto odpřisáhl, že je věrný a svědomitý voják a že otevřenou kajutu královské lodi důkladně prohledával a staral se, aby faraonovi nehrozilo žádné nebezpečí. Sethos, stále chladný a nezúčastněný, povolal další svědky, kteří tvrdili, že tomu tak nebylo. U

svatostánku bohyně Maat se střídal jeden předvolaný za druhým. Všichni pokládali ruce na tajemnou schránku a přísahali, že vypovídají pravdu.

Jak přibýval počet předvolaných a vyslechnutých svědků, nejistota nejvyššího soudce Amerotkea stále rostla.

Začínal tušit, že něco tady není v pořádku. Byl pevně přesvědčen, že Meneloto byl při plnění svých povinností skutečně svědomitý. Příslušníci faraonovy tělesné stráže,

kteří loď prohledávali po faraonově smrti, však pod stupínkem s trůnem objevili stočenou zmiji. Hada zabili a jeho mumifikované tělo bylo soudu rovněž předloženo. Nyní už sice vypadalo uboze a neškodně, ale přesto tento tvor dokázal usmrtit božského faraona a vyvolal vlnu fám a nejistot, která se šířila od delty do Núbie a přes Rudou zemi od východu Egypta až na západ.

„Můj pane?“

Amerotke zdvihl hlavu. Sethos na něj hleděl s lehkým podivením.

„Můj pane, co se děje? Jsi snad zmaten důkazy?“

Soudce si podepřel bradu dlaní a konečně si dovolil mírný úsměv. Pohlédl na dvůr paláce, kde už sluneční svit začínal ochabovat. Zvedal se lehký větřík.

„Skutečně jsem poněkud zmaten, ctihodný Sethe,“

odvětil po chvíli pomalu.

V té chvíli zaznamenal první změnu výrazu Menelotovy tváře. Byla to snad naděje? Nebo překvapení? Cožpak Meneloto skutečně očekával, že Amerotke využije své kartuše, božské soudní pečeti, a potvrdí všechna obvinění, jež proti němu budou vznesena?

„Vlastně spíš nesmírně zmaten,“ pokračoval. „Dovol, abych ti vysvětlil proč.“ Pozvedl levou ruku. „Svědkové kapitána Menelota přísahají, že je velmi svědomitý a spolehlivý důstojník a že královskou loď po vyplutí ze Sakkáry prohledal od přídě po záď. Nic se nenašlo.“ Nyní

Amerotke zdvihl i pravou ruku. „Ctihodný Sethos však na druhé straně povolal spolehlivé svědky, kteří nám potvrdili, že po smrti zbožňovaného faraona byla v přítomnosti lodivoda královské flotily loď prohledána a při této prohlídce byla objevena zmije. Jsi si však jistý? Jsi si opravdu celým svým srdcem jistý, ctihodný Sethe, že příčinou faraonovy smrti byla právě tato zmije?“

Sethos na soudce upřel chladný, strnulý pohled.

„A proč by napadala právě faraona? Proč ne někoho jiného?“

„Můj pane,“ ozval se Sethos a zdvihl obě paže, „královský přístřešek byl vybudován z nejdražšího plátna napnutého na sloupech. Boční stěny a průčelí byly otevřené, aby měl božský faraon výhled.“

„Nu a?“

„Královský trůn a podnožka byly umístěny na dutém stupínku, v němž se zmije ukrývala. Když po zakotvení v Thébách faraon stál vedle stupně a chystal se nastoupit do nosítek, mohl hada podráždit. Ten zaútočil a pak se opět stáhl do tmavého úkrytu, v němž byl později nalezen.“

„Tak proč se faraon nezhroutil okamžitě?“

Sethos se uklonil. „Můj pane, tuto záhadu ti objasní můj další svědek, Peaj, lékař božského panovnického domu.“

Amerotke přikývl. „Peaje znám. Osobní lékař faraona, jeho manželky i jiných.“ Nejvyšší soudce se usmál. „Muž

rozsáhlých vědomostí a zkušeností.“

Soudní zřízenci lékaře přivedli. Amerotke už o tom drobném snědém mužíkovi hodně slyšel. Znal jeho pověst pleticháře, který si rád poklevetí a s oblibou vystavuje na odiv své okázalé bohatství, takže si obtěžkává ruce množstvím prstenů a na krku se mu neustále třpytí několik těžkých náhrdelníků. Klenoty, jimiž se lékař ozdobil pro tuto příležitost, byly tak mohutné a těžké, že si Amerotke v duchu lámal hlavu, jak může titěrný Peaj takovou váhu vůbec unést. Lékař se uklonil, položil dlaň na svatostánek, zadrmolil přísahu a bez jakéhokoli viditelného spěchu přidřepl na polštáře po soudcově pravici.

„Pane,“ začal Amerotke s výslechem, „víš, proč jsi byl předvolán?“

„Osobně jsem pečoval o božského faraona,“ odvětil Peaj chraplavým hrdelním hlasem. Navzdory svému bohatství i vzdělání měl očividně komplex méněcennosti z toho, že pochází z venkovské provincie. Výbojně se kolem sebe rozhlížel a popotahoval si rukávy lněného roucha, jako by se snažil zastrašit každého, kdo by si dovolil se mu posmívat nebo jej nebrat dost vážně.

„Toho dne, kdy faraon zemřel,“ pokračoval Amerotke ve výslechu, „jsi byl přivolán do Amonova chrámu?“

„Hned po západu slunce, jak přikazuje zvyk.“

„A zahájil jsi přípravu božského faraona na cestu k Dalekému obzoru?“

„Tak jest. Pátral jsem také po příčině smrti.“

„Proč?“ přerušil lékaře Amerotke.

Peaj se napřímil a v úžasu vyvalil oči.

„Faraon se zhroutil. Trpěl božskou nemocí. Měl padoucnici,“ vykoktal nakonec Peaj. „Napadlo mě, že je možné, že jen upadl do transu. Vypadá to jako hluboký spánek a při této nemoci se to stává.“

„Ale nebylo tomu tak?“ vyptával se Amerotke.

Peaj zavrtěl hlavou. „Faraonovo ka již bylo na cestě. Na krku ani na rukou už mu netepal život. Dělalo mi to starosti, protože smrt přišla velice náhle,“ dodal ještě. „Zul jsem mu tedy sandály a tam, těsně nad patou, jsem uviděl stopy po hadím uštknutí. Kousnutí mělo tmavě rudou barvu, protože jedové zuby vnikly velmi hluboko.“

„Na které to bylo noze?“ otázal se Amerotke.

„Na levé.“

Amerotke si opřel loket o opěradlo soudcovské stolice.

„A bylo by takové uštknutí smrtelné?“

„Samozřejmě. Tito hadi jsou velice prudce jedovatí.

Proti jejich uštknutí toho mnoho dělat nemůžeme.“

„Řekni mi ale, proč si faraon nestěžoval hned, jakmile k uštknutí došlo, jestliže na něj had zaútočil při vystupování z lodi?“

„To je tak,“ začal zeširoka Peaj a kýval přitom tělem dopředu a dozadu. Kdyby si neustále nepřipomínal, kde je, už by na nejvyššího soudce zahrozil prstem, jako když

napomínal studenty v Domě života. „Musíte si uvědomit dvě

věci, můj pane. Zbožňovaný faraon se chystal vstoupit do města. Vracel se jako voják, válečník, který nad svými nepřáteli slavně zvítězil. Jestliže pocítil nějakou bolest nebo něco nepříjemného, nedal to na sobě znát.“

„To připouštím,“ odvětil Amerotke.

„A pak,“ pokračoval Peaj, „uštknutí samo ani tak bolestivé být nemusí. Setkal jsem se s případy, kdy byli lidé uštknuti a dál se věnovali své práci, aniž by měli tušení, že k jejich srdci už putuje jed.“

„Jak dlouho takové putování trvá?“

Peaj zamrkal.

„Tvou první připomínku přijímám,“ vysvětlil mu Amerotke. „Ale cožpak by se faraon nezhroutil mnohem dřív? Nebo se snad mýlím?“

„No… to záleží…“ zakoktal se Peaj.

„Na čem?“

„To může být u jednotlivých lidí různé.“ Lékař si otřel zpocený obličej. „Závisí to na jejich zdravotním stavu a tělesné síle. Musíte mít na paměti, můj pane, že se faraon nehýbal, dokud se neocitl před chrámem. Jestliže dojde k uštknutí, pak jed účinkuje tím rychleji, čím víc se člověk pohybuje.“

Amerotke si vzpomněl na důstojníka, jehož popravě byl dnes přítomen. Pokynul proto na znamení, že i tuto lékařovu připomínku uznává.

„Tím hadím uštknutím si jsi tedy nezvratně jistý?“

naléhal však dál.

Peaj pak jako své svědky předvolal muže, kteří oblékali a upravovali faraonovo mrtvé tělo před pohřbem, i ty, kteří je převáželi přes Nil do Města mrtvých. Všichni ti poctiví a důvěryhodní řemeslníci odpřisáhli, co viděli, a shodně tvrdili, že stopy po hadím uštknutí byly naprosto zjevné.

„Důkazy nasvědčují tomu,“ shrnul nakonec Amerotke, „že tato zmije byla ukryta na palubě královské lodi Sláva Reova. Ačkoli toho o hadech vím jen málo, napadá mě, že zmije se na loď mohla dostat jen někde cestou, pravděpodobně v Sakkáře, kde loď přirazila ke břehu a nekotvila uprostřed řeky. Připouštím, že je zvláštní, že hada nikdo neviděl, ale tato zvířata se dokážou skrývat v temných koutech a vylézají jen tehdy, jsou-li vyrušena. To se podle všeho stalo i zde v Thébách. Božského faraona potkalo obrovské neštěstí. Byl uštknut, nastupující nevolnost tajil, ale když vešel do chrámu Amonova, zhroutil se a zemřel.“

Amerotke pohlédl na Menelota. „Máš nějaký důkaz, jímž

bys tato fakta vyvrátil?“

Kapitán faraonovy tělesné stráže zdvihl hlavu.

Amerotke zahlédl na Sethově tváři náznak úsměvu a uvědomil si, že velekněz padl do nastražené léčky. Bylo to vlastně stejné, jako když hrál se svou manželkou Norfret senet. Ta také vždycky zachovávala netečnou tvář, ale těsně předtím, než učinila rozhodující tah, uzavřela hru a dosáhla vítězství, v očích jí šelmovsky zablesklo a nepatrně semkla

rty. Amerotke zamžikal. Nesmí na ni myslet. Teď ne.

„Chceš se vyslovit proti mým závěrům?“ otázal se Amerotke Menelota.

„Ano, můj pane.“

Kapitánova odpověď vyvolala v soudní síni šum hlasů.

Soudce pozvedl paži.

„Přeji si předvolat kněze Labdu.“

„Kdo je to?“ ozval se nečekaně Sethos.

„Přeji si předvolat kněze Labdu,“ držel se Meneloto úporně soudních zvyklostí a zavedeného vyjadřování.

„Přiveďte svědka!“ křikl Amerotke přes síň.

Dav se rozestoupil a v uličce se objevil Asural, který vedl pod paží kulhavého starce s údy seschlými jak hůlky a s kůží zažloutlou stářím jako vrásčitý pergamen. Hlavu ani tváře neměl čistě oholené, což vyvolalo občasné uchichtnutí.

Velitel chrámové stráže mu pomohl usednout na polštáře a pak mrkl na soudce. Setkal se však jen s jeho kamenným pohledem. Amerotke na první pohled vytušil, že se stařec necítí dobře. Při každém pohybu kloubů sebou škubal a bezzubá ústa měl pevně semknutá, aby nezasténat bolestí.

Když pohlédl na svatostánek bohyně Maat, na nějž měl přísahat, natáhl ruku připomínající hubený dravčí pařát.

„Není nutné, aby ses svatostánku dotýkal osobně,“

prohlásil Amerotke. „Složím za tebe přísahu v zastoupení.“

„Tvůj soucit je pro mě velikou ctí.“ Když stařec obrátil mléčně zakalené oči směrem k němu, uvědomil si nejvyšší

soudce, jak překvapivě silný hlas starý kněz má.

„Přísahám, můj pane Amerotke, který se za mne dotýkáš posvátných symbolů Maat, že budu hovořit pravdu. Nebudu již v tomto vězení své tělesné schránky setrvávat dlouho.

Připravuji se na cestu do říše věčnosti.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jej Amerotke.

„Jsem Labda, kněz hadí bohyně Meretseger.“

Sethos sebou překvapeně škubl, když pochopil, proč byl tento starý kněz předvolán jako svědek. Meretseger byla uctívána balzamovači i jejich pomocníky ošetřujícími těla zemřelých v nekropoli.

„A proč jsi byl předvolán?“ pokračoval nemilosrdně Amerotke.

„Jak jistě víš, můj pane, uctívat bohyni Meretseger znamená studovat nejrůznější hady. Jak ty, kteří přebývají na březích Nilu, tak i ty, jimž se daří v kopcích a údolích kolem Théb.“

„No a?“ vyštěkl Sethos.

Starý kněz se ani nenamáhal otočit hlavu směrem, odkud se žalobcův hlas ozval.

„Abych šel rovnou k věci, můj pane, uštknutí tohoto hada patří k nejnebezpečnějším. Ano, lékaři říkají, že účinkům jedu napomáhá rychlost, s jakou se oběť pohybuje.

Zvlášť to platí u všech živočichů, které tento had loví.

Napadená oběť v hrůze ucukne a dá se na útěk, ale daleko se nedostane. Čím rychleji se uštknutý tvor pohybuje a čím

větší strach má, tím rychleji umírá.“

Amerotke už chtěl starce přerušit, ale ovládl se a dál mlčky seděl s dlaněmi opřenými o stehna.

„Pokud by byl náš milovaný faraon uštknut při vystupování z loďky na břeh Nilu,“ pokračovat kněz, „nedostal by se ani k městským branám. Je to příliš dlouhá cesta. K jeho zhroucení a smrti by došlo daleko dřív, než by stačil vejít do chrámu svého otce, božského Amona.“

„Jak to víš?“ zeptal se Sethos.

„Vím to, protože je to pravda,“ odvětil nevzrušeně Labda. „Proč bych měl lhát? Jsem starý člověk. A jsem pod přísahou. Není nic, co bych o hadech nevěděl.“

Amerotke se rozhlédl po shromáždění v soudní síni.

Starcův hlas byl skutečně překvapivě silný a zvučný.

Dokonce i písaři ustali v zapisování a jen nehybně seděli a civěli přes síň na vypovídajícího svědka. Jestliže mluví pravdu a božský faraon nebyl uštknut při vystupování z lodi, jak tedy zemřel?

„Byla prohledána nosítka?“ otázal se Amerotke. „Byl prohlédnut královský trůn, na němž Tuthmose seděl, když

ho nesli městem?“

„Osobně jsem to důkladně prověřil,“ odvětil Sethos.

„Tam se had ukrýt nemohl. Byl by okamžitě spatřen a vyvolal by poplach. A než se na to zeptáš, můj pane, totéž

mohu říci i o Amonově chrámu. Božský faraon opustil nosítka pod jeho schodištěm a vystoupil nahoru pěšky. Tam

na něj čekala jeho královská manželka, milovaná Hatusu, s kněžími a kněžkami. žádného hada tam nikdo neviděl ani neobjevil.“

Takovéto okamžiky Amerotke z duše nesnášel. Vždycky měl pocit, že všichni přihlížející očekávají, že předvede nějaký trik, snad dokonce kouzlo, a sladí dvě vzájemně si protiřečící pravdy.

„Můj pane,“ ozval se drsným hlasem Meneloto. „Labda mluvil pravdu. Před zraky Maat proto vyzývám ty, kdo proti mně vznesli všechna tato obvinění, aby dokázali, že jsem lhář!“

„Jak?“ otázal se Sethos.

„Ve vězení máme odsouzence. Muže, kteří byli po právu shledáni vinnými a odsouzeni ke strašlivé smrti oběšením, v některých případech otrávením. Poručte tedy jednoho z nich odvést do přístaviště. Tam ho nechte uštknout stejným hadem a pak ho dejte odnést městem k chrámu. Můj pane, přísahám při bohyni Maat, že pokud ten muž přežije, přijmu obvinění. Už je nebudu dále napadat. Jestliže však zemře, pak tě, můj nejvyšší soudce, žádám, abys mě těchto obvinění zbavil.“ Pak Meneloto pohlédl na muže, jenž se těšil titulu Oči a uši faraonovy. „Vím, že slovutný Sethos je jen tlumočníkem názorů a obvinění vznášených těmi, kdo mě chtějí vidět odsouzeného, ale musí mou výzvu přijmout. Při Amonu-Reovi, při božském ka našeho milovaného faraona, jehož život jsem střežil důkladněji nežli svůj vlastní, žádám,

aby mi byla tato zkouška dopřána!“

Amerotke si zakryl dlaněmi obličej. Bylo to formální znamení, že soudce uvažuje o tom, jaký výrok vyřkne. Má přijmout Menelotovu výzvu? Odvolával se k bohům, pomyslel si Amerotke, nechť tedy rozhodnou oni! Spustil dlaně z obličeje.

„Slovutný Sethe,“ oslovil tiše žalobce, „co na to říkáš ty?“

„To není všechno,“ ozval se náhle Labda. „Kapitán Meneloto hovořil příliš překotně.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se soudce.

„Až dosud, ctihodný pane Amerotke,“ pronesl rozvážně kněz a mávl žilnatou rukou, „jsme hovořili o čase a místech.

Já se však tohoto soudu ptám: Viděl už někdo z vás člověka uštknutého zmijí nebo kobrou? Někteří hadi uštknou tak, že to není o nic horší než včelí žihadlo.“ Kněz ukázal na vysušené hadí tělo. „Uštknutí tohoto druhu však vypadá jinak. Tohle je opravdová pohroma.“

Rysy v soudcově obličeji ztvrdly. Čekal, kdy Menelotova obhajoba využije i tohoto problému. Sám toho sice o hadech mnoho nevěděl, ale když ještě sloužil ve faraonově vozatajstvu, viděl jednou koně, kterého uštkl právě takový had, a křeče, jež nebohým zvířetem zmítaly, byly tak strašlivé, že se na ně nedalo ani dívat.

„Pokračuj,“ vyzval ho tedy Amerotke.

„Nechť je mi bohyně Meretseger svědkem, že hovořím

pravdu. Ctihodný Sethos to bude zajisté vědět, ale pokud by božského faraona uštkl tento had, jeho křeče by byly příliš děsivé, než aby je bylo možno přehlédnout.“

„Ale faraona křeče postihly,“ odsekl Sethos, náhle poněkud vyvedený z míry. „Milovaná manželka našeho boha a krále Hatusu vypověděla, že v Amonově chrámu se skutečně zhroutil v křečích.“

Starý kněz se snažil nedat najevo své překvapení.

„Ale to bylo příliš pozdě,“ namítl. „K tomu by muselo dojít daleko dřív!“

„Dovolával jsem se bohů,“ vložil se do toho Meneloto.

„žádal jsem o jejich soud.“

Amerotke se otočil ke svým písařům, ale ti seděli se sklopenými hlavami. Soudce pohlédl na nádvoří, na něž se začínal snášet soumrak. Potřeboval by v klidu přemýšlet, vše rozvážit a probrat si jednotlivé důkazy a svědectví.

„Přerušuji jednání,“ prohlásil nakonec. „Soud znovu zasedne v obvyklou dobu zítra ráno. Pak oznámím své rozhodnutí. Předpokládám, že jsi držen v domácím vězení, kapitáne Meneloto.“

Důstojník, v jehož tváři se rozhostil výraz až překvapivé úlevy, jen přikývl.

„Budeš tam tedy odveden a před soudem staneš znovu zítra ráno, abys vyslechl mé rozhodnutí.“ Amerotke si otočil pektorál na hrudi tak, aby bohyně už do soudní síně neviděla. Pak slabě tleskl. „Domluvil jsem!“

Shromáždění se začalo rozcházet. Starý kněz se s námahou zdvihl z polštářů a zamířil šouravými kroky k východu. Mezi písaři a svědky se rozproudil živý hovor.

Amerotke zůstal sedět. Sethos vstal a přistoupil k němu, teprve když ze soudní síně odvedli kapitána Menelota.

Královský vyšetřovatel a žalobce se před soudcem uklonil.

„Co pro tebe, jenž jsi Očima a ušima faraonovýma, mohu udělat?“ zeptal se ho ironicky Amerotke. „Mé rozhodnutí jsi vyslechl. Soud počká!“

Sethos ukázal na papyrové svitky popsané faraonovými zákony.

„V zákonech nestojí nic o tom, že by se faraonův žalobce nemohl soudce zeptat, o jakém rozsudku či trestu uvažuje pro případ, že bude obvinění prokázáno.“

„Doufám, že po mně nežádáš život toho muže? To soud nepřipustí. Snad zbavení hodnosti? Pokuta?“

„Vyhnanství!“ prohlásil Sethos ostře. „Vyhoštění do oázy na západě Rudé země!“ žalobci neušel ohromený výraz v soudcově tváři. „I já mám své rozkazy,“ vysvětlil.

„Nejvyšší královské kruhy požadovaly jeho život. Zmírnil jsem jejich hněv.“

„Uvidíme.“

Amerotke vstal ze soudcovské stolice, a ačkoli věděl, že se k Sethovi chová nezdvořile, obrátil se k němu zády a zamířil do nevelké postranní svatyně Síně obojí pravdy.

Nejprve se tam důkladně protáhl a pak se, poslušen rituálu

– dotkl nástěnné malby znázorňující kříž anch jako symbol života a pravdy. Na stěně s vchodem vymaloval chrámový umělec faraona Tuthmose při výkonu spravedlnosti na nepřátelích Egypta. Se vztyčenou paží svírající kyj se právě chystal zasadit ránu zajatci ze země Kuš. Faraonovy rysy byly zachyceny s překvapivou přesností. Hubený, protáhlý obličej, který jako by se věčně mračil, byl jako živý. Zvlášť oním neustálým podmračením byl Tuthmose pověstný.

Amerotke se poklonil. Navštěvuje nyní faraonovo ka chrám?

Sleduje soud?

Zavřel dveře a otočil důmyslně zpracovaným klíčem tak, aby dřevěný jazýček zachytil háček a zůstal do něj zaklesnutý. Pak odložil pektorál a další odznaky svého úřadu a uschoval je do truhlice vykládané perletí. Teprve potom se podle zvyku sklonil před sochou bohyně Maat.

Tušil, že něco není v pořádku. Nedával vinu Sethovi.

Zdálo se mu, že ani očím a uším faraonovým není tento případ po chuti. Soudce trápil zásadní rozpor, na který při posuzování žaloby narazil. Pokud by had faraona uštkl už na palubě Slávy Reovy, postihly by jej křeče. V žádném případě by to nemohl vydržet až do okamžiku, kdy vstoupil do Amonova chrámu. Proč byla tedy proti Menelotovi všechna ta obvinění vůbec vznesena? Má se snad stát obyčejným obětním beránkem? Nebo je za tím ještě něco jiného?

Nějaké temné, strašlivé tajemství? Jestliže nebyl božský faraon uštknut v okamžiku, kdy opouštěl palubu královské

lodi, co se tedy stalo? Amerotke si znovu vzpomněl na všechny ty fámy. Nebyla snad faraonova hrobka znesvěcena? Co všechny ty kletby a zlořečení napsané na nedokončeném hrobě lidskou krví? A nepadaly snad z nebe krvácející holubice? Mohla by to být nešťastná náhoda? A to všechno dohromady pouhá shoda okolností? Znesvěcení královského hrobu však nešlo brát na lehkou váhu. Faraon se vracel z vítězného válečného tažení v deltě Nilu. Na protějším břehu řeky, ve Městě mrtvých, pak tlupa všeho schopných rouhačů spáchala zločin ze všech nejstrašlivější.

Pozabíjeli faraonovy stráže a znesvětili jeho hrobku. Proč?

Vykrádání hrobů bylo poměrně běžnou záležitostí, ale takováto svatokrádež byla naprosto ojedinělá.

Amerotke si znovu začal zamyšleně pohrávat s prstenem. Proč byl božský faraon proklet? Měla se snad jeho smrt stát nějakým rozsudkem? Pokud ano, pak už nejde o pouhé zanedbání povinností velitele tělesné stráže, nýbrž o královraždu! Proč vlastně o znesvěcení hrobky nepadlo před soudem ani slovo? Ano, Amerotke se o tom zítra zmíní, ale bude muset být velice opatrný. Nemůže to ani s nikým probrat. I sebemenší náznak podezření, že se faraon mohl stát obětí vražedného spiknutí, by po celých Thébách vyvolal bouři zmatku. A pak… pokud by to nemohl prokázat, nebyl by prvním soudcem, který dostal papyrový svitek s otiskem královské kartuše oznamující jeho odvolání.

Amerotke si opřel hlavu o studenou stěnu, jež mu

příjemně chladila rozpálenou hlavu. Zaklepání na dveře sice slyšel, ale nevšímal si toho. Půjde rovnou domů a bude se snažit strávit klidný večer. Znovu si v duchu probere všechno, co dnes vyslechl a viděl. Sethos je pouhým nástrojem, ale kdo je tou klíčovou osobou, která v tomto případě tahá za nitky? Tuthmoseův dědic je malý chlapec.

Neškodné dítě. Je to tedy faraonova vdova Hatusu? Nebo snad velký vezír Rahimere? Či snad vojevůdce Omendap, který na Menelota žárlí? Nebo by to mohl být Bajlet, ten vychytralý vrchní písař z Domu stříbra? Amerotke si vzpomněl, jak si kdysi jako malý chlapec hrál na pískovcových skalách nad Thébami a dostal se až do dlouhé, temné jeskyně. V této chvíli si připadal úplně stejně. Mohl se pouze dohadovat, jaké hrůzy na něj v temnotách čekají.

HATHOR: egyptská bohyně lásky.

Klepání na dveře se ozvalo znovu, tentokrát daleko naléhavěji. Amerotke vstal a odemkl. Do svatyně okamžitě vklouzl Asural. V chabém osvětlení měl jeho obličej popelavý nádech. Oči, kolem nichž se obvykle tvořily vějířky vrásek spokojeného úsměvu, mu nyní nejistě těkaly kolem. Odložil helmici a nervózně zabubnoval prsty po opasku s mečem. Pak položil dlaň na jílec zbraně vytepaný do podoby šakalí hlavy.

„Amerotke,“ zašeptal, jako by místnost byla plná nežádoucích svědků. Pak ukázal palcem kamsi za sebe.

„Uvědomuješ si, o čem se tam mluvilo?“

„Naslouchal jsem důkaznímu řízení.“

„Můj pane, žerty stranou.“ Asural si otřel pot z vejčité hlavy a osušil si dlaň o suknici. „Možná nedovedu uvažovat tak důvtipně jako ty. Jsem voják, neomalený a upřímný.“

„Před lidmi, kteří o sobě tvrdí, že jsou neomalení a

upřímní, jsem se měl vždycky na pozoru,“ odvětil Amerotke. „A nehraj na mě jednoduchého vojáčka, Asurale.

Jsi mazaný, vychytralý, a ačkoli máš neohrabané tělo, tvoje mysl je pohotová a hbitá.“ Soudce popleskal Asurala po paži. „Jsi dobrý chlapík, Asurale. Občas mě sice trochu vyvedou z míry tvé drsné způsoby, ale jsi muž na svém místě. Jsi poctivý. Nebereš úplatky. A co je ještě důležitější, mám tě rád a vážím si tě.“

Asural si vzdychl a ramena mu viditelně poklesla.

„Doufám, žes nepřišel jen proto, abys mě podráždil ještě víc, než už jsem,“ pokračoval Amerotke. „Dobře vím, o čem se tam vedle mluvilo. Nevěřím, že božského faraona zabil had, stejně jako tomu nevěříš ty. Jak a proč ale zemřel, to je záhadou. Musím si ujasnit, kde končí moc mého úřadu a začínají křivolaké cestičky královského dvora.“

„Ještě jsou tu ti vykradači hrobů,“ podotkl Asural a poškrábal se na spánku. „Už jsme dostali zprávu o další loupeži. Byla to nějaká stará šlechtična. Provdala se za chetitského důstojníka, který se usadil v Egyptě. Pozůstalí se vypravili k jejímu hrobu ve skalách nad Městem mrtvých.

Falešné dveře byly neporušené, tajný vchod nikdo neobjevil.

Nikde ani stopy po nějakém pokusu o vloupání, ale amulety, náhrdelníky a obětní poháry z předsíně hrobky zmizely. Jen čekám, kdy si začnou stěžovat,“ naříkal Asural. „Pošlou stížnost do Domu milionu let. Jakmile se začne hledat obětní beránek, je jasné, že to budu já.“

„To mi připomíná jednu pohádku, kterou jsem chtěl dnes večer vyprávět dětem,“ odvětil Amerotke.

Asural jen zasténal a obrátil oči v sloup.

„Slibuji ti,“ pokračoval soudce laskavým tónem, „že jakmile skončím s tímto případem, podíváme se na zoubek těm vykradačům hrobů, kteří dokážou procházet skálou i cihlovou zdí. Co si myslíš o důkazech Menelotovy obžaloby?“

„Jak jsi naznačil, ať Oči a uši faraonovy vznesly jakékoli obvinění, Meneloto vždycky přišel s námitkou, která je vyvracela. Bylo to, jako když proti sobě hrají senet dva hráči, kteří se vzájemně blokují.“

„A ti svědci?“ otázal se Amerotke. „Co třeba Peaj?“

„Je odporný. žije ve světě stínů mezi dnem a nocí.“

Asural pomalu zavrtěl hlavou. „Peaj se stýká s běhnami a konkubínami tam dole u přístaviště. Kromě toho má v mimořádné oblibě zadečky pohledných chlapců. Jak se říká, člověk, který pije z mnoha pohárů. Některé jsou čisté, jiné špinavé.“

„Ale lékař je to dobrý, ne?“

„Je to bohatý muž. Nemyslím, že by si dovolil lhát.“

Asural se slabě pousmál. „Pochybuji, že by riskoval křivou přísahu v Síni obojí pravdy. Peaj by určitě nechtěl strávit další léta života dřinou ve zlatých dolech na Sinaji.“

„A Labda?“

„žije v jeskyni hluboko v Údolí králů. Je strážcem malé

svatyně bohyně Meretseger. Spolehlivý a bezúhonný muž.“

Asural se odmlčel.

Z korun stromů na nádvoří paláce se ozvalo táhlé a pochmurné soví zahoukání.

„Je čas jít,“ prohlásil Amerotke. „Postarej se, aby svatyně i moje komnata byly zamčené.“ Soudce položil dlaň na západku zámku.

„Měl bys být opatrný.“

Amerotke se obrátil. „Jak to myslíš?“

„Nedělej, že nic netušíš,“ rýpl si Asural. „V celých Thébách to jenom vře. Osiridův a Isidin pluk už rozbily ležení za městskými hradbami. Z jihu sem bylo povoláno pět oddílů vozatajstva. Je sice doba setby, ale zrovna tak může nastat Období hyeny.“

„Ale jdi, Asurale! Jsi velitel chrámové stráže, ne nějaký jasnovidec nebo prorok. Přestaň mluvit v hádankách a řekni, před čím mě chceš varovat a čeho se bojíš.“

„Je toho víc,“ odvětil Asural. „Hvězdopravci z Domu života viděli z nebes padat hvězdu. Ve Městě mrtvých na druhém břehu Nilu byl spatřen zemřelý, který se procházel ulicemi a soutěskami nekropole. Faraonův nástupce je teprve malý chlapec. Takových, kteří by chtěli uchvátit trůn pro sebe, je víc. Alespoň na dobu než se faraonův dědic stane mužem.“

„Já jsem soudce,“ připomněl mu Amerotke. „Pouhý vykonavatel a vykladač faraonovy spravedlnosti.“

Pak otevřel dveře a vstoupil do Síně obojí pravdy.

Nádvoří chrámu již bylo pusté. Svatyně byla uzavřena a pod ní rozložené květinové věnce. Nejstarší kněží nejvyšších zasvěcení, osvícení, již poprášili její dveře kadidlem. Písaři odstranili svitky zákonů, polštáře i křesla. Síň byla náhle úplně holá a prázdná. Amerotke měl vždycky dojem, že takto vypadá daleko důstojněji. S rozpřaženými pažemi poklekl před svatyní, zamumlal krátkou děkovnou modlitbu, vstal a vyšel z chrámu. Strážní mu otevřeli dveře z leštěné mědi a zase je za ním uzavřeli. Amerotke prošel sloupovou síní a zamířil k mohutné bráně. Alej sfing byla nyní zcela pustá. Začínal se zvedat osvěžující vítr. Zapadající slunce propůjčilo sfingám narůžovělý odstín, a jako by jim vdechlo život.

Skupina kněžských noviců vedla několik mohutných vykrmených volů s fábory vlajícími mezi rohy na jatka, kde budou zvířata připravena k rannímu obětování. Na konci cesty vedoucí po náspu se pod stélou trpasličího boha Bese shluklo několik zjevně vyčerpaných poutníků. Pod reliéfem šklebícího se bůžka byly vytesány posvátné hieroglyfy. Stéla byla neustále omývána fontánou, jejíž vodotrysk ji skrápěl a voda kanula zpátky do žulového jezírka. Poutníci si plnili kožené měchy vodou posvěcenou Besem, která byla prohlašována za nejspolehlivější ochranu před bodnutím štíra či hadím uštknutím.

Amerotke procházel těsně kolem nich. Konečně se ocitl

na rozlehlém náměstí před chrámem. Zastavil se. Opravdu má jít rovnou domů? Nebo se má vydat na sever města a navštívit kněze obřadníka z Amonova chrámu, kterému zaplatil, aby se modlil za jeho zesnulé rodiče? Soudce se pomalu nadechl. Právě tam božský faraon zemřel. Mohli by si myslet, že tam jde jako vyšetřovatel, nikoli jako truchlící syn.

„Můj pane?“

Amerotke se otočil. „Ale, Prenhoe!“

Mladý písař se k němu pomalu došoural. Jeden řemínek na sandálu měl prasklý.

„O tom případu se nechci bavit,“ varoval Amerotke písaře raději předem.

Prenhoe nedal své zklamání znát.

„Můj pane, krvi mé krve,“ osmělil se vzápětí mladík, „smím doufat, že jednoho dne podpoříš mé jmenování soudcem? Mám samozřejmě na mysli nižší soudy.“

„Ovšemže. Prošel jsi přece školou písařů. Úspěšně jsi složil zkoušky.“

„Výborně.“ Po Prenhoeově hubené tváři se rozlil šťastný úsměv. Pak zamrkal. „Myslím, že dnes byl dobrý den. Včera v noci jsem měl sen.“

„Prenhoe,“ ozval se varovným tónem Amerotke. „Teď není čas na tvoje sny, ačkoliv už se blíží čas ke spánku.“

Natáhl ruku a stiskl Prenhoeovi na rozloučenou zápěstí.

„Běž domů!“

Jeho příbuzný se odloudal pryč. Amerotke se vydal k aleji palem a akácií, v jejichž stínu viděl téhož dne Šufoje prodávat amulety. Trpaslík se opíral o strom a tvrdě spal.

Vedle sebe měl položenou vycházkovou hůl svého pána i jeho slunečník. Na klíně mu spočíval pohár od piva. Po amuletech ani po stříbře a mědi, které musel vydělat, nebylo nikde ani památky.

Amerotke se nad ním sklonil. Nahnul se tak nízko, že měl ústa až u trpaslíkova ucha.

„Spi pouze v hodinách nočních,“ zadeklamoval hlasitě jedno ze Šufojových oblíbených přísloví. „Dokud moc nade dnem patří Reovi, využívej toho k žití. Světla užij k dosažení štěstí, zdraví a blahobytu.“

Šufoj se s trhnutím probudil. „Ach, pane! Zdržel ses déle, než jsem čekal.“

S námahou vstal a hodil pohár do nevelkého vaku, který tahal všude s sebou. Podal soudci bílou hůl s hlavicí vyřezanou do podoby posvátného ptáka ibise. Začal připravovat vějířovitý péřový slunečník, ale Amerotke ho potřepal po hlavě.

„Kolikpak jsi vypil toho piva?“ zeptal se svého sluhy škádlivě. „Slunce už dávno ztratilo sílu. Slunečník je zbytečný.“

Šufoj se zašklebil, otočil se a hlubokým hlasem zaburácel: „Ustupte z cesty slovutnému pánu Amerotkeovi, nejvyššímu soudci Síně obojí pravdy! Kráčí božský

služebník milovaného faraona! Vykonavatel spravedlnosti!

Velekněz! Požehnaný a dotýkaný Reem!“

„Zmlkni!“ Amerotke popadl trpaslíka za rameno. Tuto scénku spolu absolvovali každý večer.

„Ale pane!“ Šufojův znetvořený obličej ozářil lišácký úsměv. „Jsem tvůj nejpokornější sluha. Mým úkolem je zpívat na tebe chvalozpěvy, aby každý, ke komu se přiblížíme, věděl, kým doopravdy jsi.“

„Jsem soudcem,“ odvětil Amerotke. „A to nesmírně unaveným soudcem! Poslední, oč stojím, Šufoji, je, abys vyřvával na celé tržiště.“

Šufoj se snažil nasadit ublížený a rozlítostněný výraz.

Sám dost dobře nevěděl, proč má toho vysokého, štíhlého a trochu záhadného muže tak rád. Věděl o něm, že je spravedlivý, ačkoli má poněkud tvrdé způsoby. Šufoj vytušil, že pod tou slupkou se skrývá laskavá a jemná duše, jen stále zachmuřená.

„Dělám jen svoji práci,“ zakňoural škádlivě.

„A já zase svou,“ přistoupil Amerotke na obvyklou hru na hádku.

Vyšli z náměstí a ocitli se na tržišti.

„A jaká je vlastně tvoje práce, můj pane?“ Šufoj se o péřový slunečník na dlouhé násadě opíral, jako by to byla berla označující držitele nějakého vysokého úřadu.

„Vidět, slyšet, soudit.“ Amerotke nehnul ani brvou.

Ukázal přes tržiště na snědého, pestře a honosně oděného

muže se zlatými amulety na zápěstí a velkými kruhy v uších.

Hověl si pod palmou, kde šedovlasá žena prodávala hořké núbijské pivo.

„Podívej se na něj,“ vyzval ho soudce. „Dobře si ho prohlédni, Šufoji. Co si myslíš, že je zač?“

„Syřan?“ spíš se zeptal než odpověděl trpaslík.

„Obchodník?“

„Ten si tak bude hovět pod stromem a nalévat se pivem!“

Šufoj se tím směrem podíval znovu.

„Nevíš? Tak já ti povím, kdo to je,“ navázal soudce.

„Obličej má ošlehaný větrem a dohněda sežehnutý sluncem, takže pracuje venku. Nenosí sandály. Kůži na nohou má hrubou a mozolnatou, ale žebrák to není, protože se dobře obléká. Dýka, kterou má za opaskem, je zakřivená a nevypadá, že by byla vyrobena v Egyptě. Dřepí na tvrdé zemi opřený zády o strom a přece vypadá, že se mu sedí pohodlně a že se cítí uvolněně. Vsadím se, že je to Féničan.

Námořník, který sem připlul po Nilu, prodal všechen náklad a posádku nechal prohýřit noc ve městě.“

„O kolik?“

„O deben stříbra,“ odvětil se smrtelně vážným obličejem Amerotke. „Jen se ho jdi zeptat.“

Trpaslík vykročil přes tržiště. Když k cizinci došel, muž

si ho nejdřív prohlédl od hlavy až k patě, ale na jeho otázky mu odpověděl. Pak se otočil, pohlédl na soudce a řekl ještě

něco. Šufoj se obrátil a s nazlobeným výrazem se na kratinkých nožkách kolébal zpátky ke svému pánovi.

„Měl jsi pravdu,“ prohlásil a s hlavou sklopenou na prsa vzhlížel k soudci zpod hustého štětinatého obočí. „Skutečně je to fénický námořník! Je tu na dva dny a tobě posílá pozdravení. Zná tě, můj pane Amerotke!“

Soudce se rozesmál a vykročil dál.

„To byl podvod!“ bručel Šufoj, když ho dohonil. „žádné stříbro ti nedlužím!“

„Samozřejmě že ne. Ostatně, jak by si můj skromný a pokorný sluha mohl dovolit tak vysokou sázku? Platím ti sice dobře, ale obchodník nejsi, že, Šufoji? Nemáš přece nic na prodej, viď? Neobchoduješ, že ne?“

Šufoj zamrkal a uhnul pohledem.

„Mám hlad,“ zamručel. „V břiše už mi kručí! Sám nevím, proč jsem tě ještě nežaloval za to, že mě necháš hladovět, aby mi žaludek kvílel tak hlasitě, že všichni vědí, kdo přichází. Ano, už vím, co bych měl udělat! Jen ať mi v břiše kručí! Každý si řekne: ‚Už přichází ubohý starý Šufoj, hladovějící sluha pána Amerotkea, nejvyšší soudce nemůže být daleko!‘“

„Vždyť nejíš špatně,“ odvětil Amerotke. Poklepal trpaslíka po olysalé hlavě. „Vlastně mám pocit, že tě vykrmuji jako obětního býčka.“

Amerotke zahnul do uličky dlážděné čedičem. Šufoj rozmrzelý z toho, jak si ho jeho pán dobírá, se šoural za ním.

Rozhodl se uchýlit se k dalšímu ze svých oblíbených přísloví: Kdo se směje, bude záhy truchlit, a kdo truchlí, brzy se bude smát a prázdná břicha budou naplněna!

Amerotke dál rázoval tržištěm. Bylo tu stále ještě rušno.

Holiči vyzbrojení zakřivenými břitvami postávali kolem svých stánků pod stromy a holili zákazníkům hlavy, až byly hladké jako oblázky ohlazené říčním proudem. Námořníci opilí spoustou laciného piva se potáceli mezi lidmi a pátrali po nevěstinci, kde by mohli v hýření a prostopášnostech strávit noc. Neustále je bedlivě sledovaly městské stráže ozbrojené mohutnými obušky a připravené v případě jakýchkoli nepravostí okamžitě zasáhnout.

Trhovci obsadili každé volné místečko na okolních menších náměstíčkách i v úzkých uličkách. Amerotkeovi se nezdálo, že by ve městě panovalo nějaké napětí. Obchody byly otevřené. Jen řezníci a pouliční prodavači masa už s obchodováním skončili, protože všechno, co bylo ráno čerstvé, bylo buď prodáno, nebo nevydrželo zhoubný sluneční žár a začalo zapáchat. Ostatní obchodníci se však pod plachtami napnutými na kůlech stále pilně činili.

Skupinka žebráků postávala kolem krčmy a čekala, až se v horkém písku zahrady za domem upeče chléb. V jednom stánku prodavači halasně nabízeli cibulová semena.

Všechny kolemjdoucí, kteří jim byli ochotni naslouchat, se snažili přesvědčit, že je to ten nejspolehlivější prostředek, jak se ubránit hadímu jedu. Na stánku ležely i další

„zázraky“, gazelí lejno jako zaručený odpuzovač krys, žirafí ocasy pro včelaře k odhánění včel a truhlice s nejrůznějším kořením. Dav prodávajících, kupujících i zvědavců byl pestrý a panoval v něm čilý ruch. Pobíhaly tu vřískající děti, které si hrály, kde se jim právě zamanulo, a překážely v cestě volským potahům vlekoucím káry vysoko naložené zbožím, jejichž vozkové spěchali k městským branám, aby tam byli dřív, než se ozve troubení na lastury ohlašující uzavření města. Mocní a bohatí obchodníci pohodlně usazení v improvizovaných nosítkách zavěšených mezi dvěma osly se rozkřikovali a švihali kolem sebe rákoskami, aby udrželi dotěrný a překážející dav stranou. I dva nomarchové, správci krajů, nomů, se pokoušeli prorazit si cestu k Domu stříbra. Dav ignoroval korouhve, které před nimi nesli jejich praporečníci, ačkoli se na nich skvěly znaky jednotlivých nomů, na jedné zajíc, na druhé dva sokoli.

Návštěvníky trhu daleko více zajímal vypravěč příběhů z hraničního města Semny. Tento drobný, jakoby scvrklý mužík měl vycvičené dvě opice, které vedle něj stály a držely zapálené pochodně, zatímco vypravoval o svých toulkách a dobrodružstvích na cestách přes daleké moře do zemí, o nichž mohli prostí egyptští obyvatelé pouze snít. O

pár kroků dál mu konkurovala tanečnice, hadí žena, která se pokoušela upoutat pozornost davu chřestěním kastanět a rolniček, jež měla rozvěšené po celém těle. Otáčela a svíjela se v rytmu tónů vyluzovaných dvěma dívkami na flétnu a na

buben. Pomalu se kolem nich shromažďovali muži.

Posedávali na bobku a tleskali do rytmu. Vypravěč, který dostal strach, že o jeho historky už za chvíli nebude zájem, začal s další, ještě barvitější příhodou.

Amerotke se pousmál a kráčel dál. Po chvilce se otočil.

Předpokládal, že za sebou spatří Šufoje, jak se za ním sklíčeně a odevzdaně vleče, ale po trpaslíkovi jako by se země slehla. Soudce se snažil potlačit netrpělivost. Už

mnohokrát sluhovi vyhrožoval, že si uváže kolem pasu řemen a bude ho na něm vodit jako cvičenou opici. Šufoj byl neustále duchem někde jinde a často se zapomínal na místech, kde jej právě něco zaujalo. A ačkoli to Amerotke nikdy nepřiznal, mnohdy si o něj dělal velké starosti.

Snadno by se mohlo stát, že si trpaslíka pro jeho znetvořený nos a zakrslý vzrůst vyhlédnou potulní obchodníci, kteří ho unesou, dopraví do přístaviště a na bárce odvezou na prodej nějakému bohatému obchodníkovi, který sbírá nejrůznější hříčky přírody. I takové případy se čas od času do Síně obojí pravdy dostávaly. Amerotke si začal holí razit cestu zpátky.

„Šufoji!“ křičel. „Šufoji, kde jsi?“

Konečně svého sluhu spatřil v popředí davu shromážděného pod vzrostlým tamarindem. Na jedné z větví visela tabule vychvalující skvělé výkony místního ranhojiče a lékaře, specialisty a „hlídače řiti“.

Amerotke si pro sebe cosi zlostně zamumlal a protlačil se dopředu. Ranhojič právě nechal na rákosovou rohož

ulehnout na břicho dalšího pacienta, nařídil mu roztáhnout nohy a chystal se mu zavést do konečníku jakousi trubičku.

Amerotke zavřel oči. Nikdy nedokázal přijít na kloub hlubokému Šufojovu zájmu o taje a funkce lidského těla.

Popadl trpaslíka za rameno.

„Paní Norfret na nás už jistě čeká.“

„Ano.“ Šufoj se ještě naposledy ohlédl po lékaři, který se skláněl nad pacientem. „To jistě.“

Rozmrzele vykročil za svým pánem mezi tlačícími se lidmi a oba zamířili k cestě, která se klikatila směrem k obrovským městským branám tvořeným dvěma mohutnými sloupy, po jejichž stranách se tyčily vysoké věže.

Teprve teď si Amerotke všiml, že je něco jinak než

obvykle. Městští strážní se povětšinou kolem bran spíš jen líně poflakovali a víc je zajímaly hazardní hry než to, kdo prochází kolem nebo kdy se budou brány zavírat. Nyní tu však stál na stráži oddíl elitního Amonova pluku. Kožené chrániče nohou a pancíře na prsou vojáků se ve světle pochodní uvázaných ke kopím zabodnutým do země zlověstně leskly. Velící důstojníci stáli v bráně a pozorně si prohlíželi každého, kdo vycházel z města. Jeden z nich Amerotkea poznal a mírně se uklonil. Pak mávl rukou, aby ostatní nejvyššího soudce nekontrolovali a umožnili mu nerušený průchod.

Amerotke se Šufojem tedy prošli branou a pokračovali po cestě dlážděné čedičovými kostkami, která vedla po

náspu. Po své pravici soudce zahlédl lesknoucí se hladinu Nilu a napjaté plachty jakési lodi. V papyrových houštinách si hrály děti. Vlevo krajinu hyzdila nuzná obydlí rolníků, kterými se dnes město jen hemžilo. Nemohli si dovolit koupit ani postavit dům ve městě, takže přebývali v chýších z nepálených cihel. Jako stavební materiál jim sloužilo bahno z nilských břehů. Časem tu bez jakéhokoli řádu vyrostla změť ubohých přízemních chýší, v nichž nebydleli pouze rolníci a dělníci z města či z lomů, ale i ti, kdo se skrývali před zákonem. Amerotke měl dojem, že mnozí tu jsou i přes svou chudobu docela spokojení. Spousta lidí seděla před vchody hliněných chýší, rozprávěla, pokřikovala a žertovala. Někteří z nich bedlivě sledovali hrající si nahé děti. Vzduch byl prosycen ostrým pachem nasolených ryb, laciného piva a tvrdého chleba, který se tu pekl. Když

procházel Amerotke chudinským předměstím, pár lidí vstalo a pozorně se na něj zahledělo. Nejvyšší soudce dokonce několikrát zaslechl své jméno. Pak se venkované zase posadili. Netrvalo dlouho a měl chudinskou čtvrť, přezdívanou Údolí nečistých, za sebou. Sypaná cesta začala strmě stoupat. Nahoře se Amerotke zastavil, aby si vychutnal chladivý vánek. Z druhého břehu řeky mu jakoby na pozdrav zablikala světla Města mrtvých, tamních balzamovačských dílen a pohřebišť.

Amerotke myslel na hrob svých rodičů na opačné straně skalnatých svahů. V duchu si slíbil, že ho navštíví, jakmile

to jen bude možné. Musí prověřit, zda kněz obřadník, kterého najal, před vstupem do hrobky stále ponechává jídlo a zda tam denně chodí odříkávat modlitby. Amerotke si však nevzpomněl pouze na své rodiče. Na mysli mu vytanulo všechno, co slyšel o dosud nevyřešených svatokrádežích v nekropoli. Jak musí být takový zloděj prohnaný! Většina vykradačů hrobů se prostě násilím vloupá dovnitř, čímž

ovšem obvykle záhy upoutá pozornost okolí. Většinou nakonec bývají dopadeni a krutě potrestáni. Tihle zloději jsou ale podle toho, co říkal Asural, jiní. Vklouznou dovnitř jako stín a stejně nepozorovaně a beze stopy se zase vytratí.

Nejvyššího soudce napadlo, jestli už ti lupiči objevili i hrobku faraona, na jehož dvoře byl on sám vychován a kde se mu dostalo vzdělání, starého válečníka Tuthmose I. Když

si Amerotke vzpomněl na dávná vyprávění o stavbě hrobky tohoto egyptského vladaře, zachvěl se po celém těle. Myslel na ty zástupy otroků a odsouzenců, kteří byli nahnáni do odlehlého údolí, v němž byla hrobka v tajnosti vykopána a její vchod důmyslně zamaskován. Všichni dělníci byli nakonec surově povražděni, aby tajemství nemohli nikomu vyzradit. Je pravda, uvažoval Amerotke, že ka, duchové mrtvých, překračují za nocí Nil a navštěvují domovy těch, které milovali a museli opustit?

„Pane, myslel jsem, že máme naspěch! Mimochodem, viděl jsi ty vojáky?“ Šufoj už očividně zapomněl na to, jak byl uražený, že mu jeho pán nedovolil sledovat ranhojičovy

kousky.

„Jaké vojáky?“ otázal se Amerotke.

„Ty u městských bran. Je pravda, můj pane, že Dům války už brzy vystřídá Dům míru?“

„Božský faraon se odebral k Dalekému obzoru,“ odvětil Amerotke. „Jeho nástupcem je Tuthmose III., jeho syn.

Ohledně svěření regentství budou sice nějaké tahanice, ale všechno se nakonec zase uklidní.“

I když se Amerotke snažil, aby jeho slova zněla sebejistě a přesvědčeně, a odvrátil tvář, aby mu sluha neviděl do očí, Šufojovi bylo jasné, že se ho jeho pán jen snaží uklidnit.

Trpaslík však během dne, kdy vysedával pod stromem a prodával amulety, měl možnost vyslechnout spoustu klevet a fám. V královských kruzích, mezi těmi nejbližšími rádci a důvěrníky mladého faraona, nepanuje zrovna jednota. Bude muset povstat nějaký vůdce, který převezme moc, ale kdo to bude? Velký vezír Rahimere? Vojevůdce Omendap, vrchní velitel faraonových vojsk? Nebo snad Bajlet z Domu stříbra? Mluvilo se i o dalších jménech, zvláště pak o manželce a nevlastní sestře zesnulého faraona Hatusu.

Obchodníci si začínají dělat starosti a nijak se jimi netají. Na tržišti o tom mluví před každým, kdo je jim ochoten naslouchat. Od hranic se začínají stahovat oddíly vozatajstva i pěchoty. Co se stane pak, ptali se obchodníci sami sebe.

Začnou jim obchody narušovat pouštní národy, Libyjci a Núbijci? Budu-li válečné lodě staženy k Thébám, začnou na

Nilu zase řádit piráti?

„Myslím, že bys měl být velice opatrný.“ Šufoj se přišoural k nejvyššímu soudci, odsunul slunečník a popadl svého pana za ruku. „Slyšel jsem o tom procesu. Lidé se dohadují, jak je možné, že faraona uštkne had a on přitom nezemře, dokud nevstoupí do Amonova chrámu.“

„A co o tom lidé říkají?“ dobíral si Amerotke sluhu.

„že to byl všechno boží soud. Bohové prý vezmou spravedlnost do svých rukou.“

„Tak si na to počkáme,“ vzdychl si Amerotke. „Teď ale čekat nehodlám, Šufoji. Jsem unavený a mám hlad.“

Vykročili tedy po sypané cestě dál. Míjeli honosná sídla s vysokými a mohutnými zdmi, do nichž bylo možné vstoupit pouze velkými dřevěnými branami. Ty však už byly na noc uzamčené a zajištěné závorami. V této půvabné, svěží krajině nedaleko od nilského břehu se stále budovaly další domy. Díky blízkosti životadárné řeky sem mohla být kanály přiváděna voda a nebylo tu těžké narazit i na vydatné prameny.

Konečně došli k domu vrchního soudce. Šufoj zabušil na nevelké dveře na okraji mohutné dřevěné brány.

„Otevřete!“ rozkřikl se. „Vpusťte dovnitř slovutného pána Amerotkea!“

Vzápětí se dveře prudce rozletěly. Amerotke vešel dovnitř. Tuto chvíli míval mnohdy z celého dne nejraději.

Jakmile se za ním zavřely dveře, měl pocit, že se ocitl v

jiném světě. Tady byl jeho vlastní soukromý ráj, prostorné zahrady, vinice, malebné včelíny, všude spousta květin a stromů. Vrátný na Šufoje cosi zavrčel. Amerotke se rozhlédl. Všechno se zdálo být v naprostém pořádku.

Alabastrové lampy naplněné olejem byly již zažehnuty a rozmístěny do kamenných stojanů. Jejich světlo malebně ozařovalo zahradní altán se střechou připomínající tvarem pyramidu. Stál na břehu vydlážděného jezírka, u něhož se tyčila socha boha Chnuma, stvořitele všeho živého.

Amerotke prošel alejí stromů, která tvořila kruh kolem hlavní obytné budovy, výstavného třípatrového domu.

Vystoupil po schodišti, minul pestře malované sloupové průčelí a vešel do haly, jejíž růžově omítnutý strop držely mohutné cedrové trámy. Horní i spodní okraje červených bočních zdí byly bohatě zdobené vlysy ve tvaru bujně se pnoucích květin. Vzduch byl sladce provoněn myrhou a kadidlem.

Otroci nejvyššímu soudci okamžitě přinesli džbán a velké umyvadlo, aby se mohl po úmorném a parném dni upravit. Amerotke se posadil na stoličku a zul si sandály.

Když si myl nohy a otíral si je hrubým lněným ručníkem, zaslechl z prvního poschodí křik a výskot svých dvou synů.

Šufoj mu podal pohár bílého vína, aby si pán domu mohl vypláchnout ústa a vyčistit zuby. Vzápětí Amerotke zaslechl jakýsi zvuk a vzhlédl. Po schodech sestupovala Norfret.

Soudce jako vždy užasl nad její krásou. Nesmírně mu

připomínala sochu bohyně Maat. Půvab jejích jiskřivých mandlových očí ještě zdůrazňovalo tmavé orámování. Rty měla nalíčeny sytě rudou barvou. Oblékla si bohatě nařasené roucho s třásněmi a protkávaný šál sepnutý na prsou broží z dokonale leštěných drahokamů. Když procházela halou, její stříbrem zdobené sandály pleskaly po podlaze. Amerotke si všiml, že si vzala novou paruku spletenou do jemných copánků, provoněnou drahými parfémy a propletenou zlatou nití. Na krku se jí skvěl náhrdelník vykládaný modrými a žlutými kameny, které se ve světle olejových lamp zářivě leskly. Okamžitě se kolem ní shlukly syrské otrokyně.

Amerotke zachytil pohled jedné z nich. Vaela jej svýma žhavýma očima dokázala často uvést do rozpaků. Nechovala se sice nijak vyzývavě, nebo dokonce nestoudně, ale čas od času ji přistihl, jak si jej upřeně prohlíží, jako by ho pozorně studovala. Norfret si stoupla na špičky a políbila manžela nejprve na obě tváře a potom na ústa. Amerotke ucítil, jak se k němu přivinula.

„Čekala jsem tě dřív. Co se stalo?“

Amerotke pohlédl na služebné za jejími zády. Norfret se otočila a luskla prsty. Služebnictvo až na Šufoje se rázem vytratilo. Norfret zavedla manžela do obrovské hodovní síně, jejíž světle zeleně natřené sloupy měly patky a koruny zdobené zářivě žlutými lotosovými květy. Na malých leštěných stolcích už byly přichystány tácy s ovocem a chlebem. Obrovské vinné sudy vestavěné do protější zdi

šířily příjemnou vůni. Rozlehlá místnost byla zařízena s nevídaným vkusem. Všechen nábytek byl z nejlepšího cedrového a sykomorového dřeva vykládaného ebenem a stříbrem. Stály tu pohovky s dokonale tvarovanými opěrkami hlavy, truhlice s vyřezávanými víky a umně zdobená křesla a stoličky. Na stěnách byly rozvěšeny pestré rohože a leštěnou podlahu pokrývaly koberce z barvené vlny.

Když za manželi zapadly dveře, Norfret soudce opět políbila na rty a jemně jej postrčila ke křeslu u jednoho ze stolků. Podala mu číši naplněnou lehkým a osvěžujícím vínem.

„Co se stalo?“ opakovala otázku. „Slyšela jsem zvěsti…“

Amerotke se vyhnul jejímu upřenému pohledu a předstíral, že sleduje hru světla odrážejícího se od vína v číši. Ve skutečnosti mu však hlavou vířil rej myšlenek. To opravdu tak touží dozvědět se, jak to dopadlo? Tolik to pro ni znamená?

„Meneloto je nevinný,“ řekl jí nakonec. „Pravda o faraonově smrti je známa jen bohům.“

Usrkl vína a snažil se předstírat, že mu ušel sice tlumený, nicméně přesto slyšitelný povzdech, který se vydral z manželčina hrdla. Byla to známka úlevy?

„Vypadal docela dobře,“ pokračoval raději. Pozdvihl číši a přes její okraj se na Norfret usmál. „A zrovna tak dobře se

držel. Odvahu má jako lev. Takový byl ale vždycky, ne?“

Norfret se místo odpovědi pouze pousmála. Amerotke si zoufale přál, aby se dokázal ovládnout. Nejraději by si vyťal políček. Uvědomil si, že manželka po jeho poznámce vůbec nepůsobí rozrušeným nebo vyplašeným dojmem. Došlo mu, jaký je hlupák. O případu, který měl dnes soudit, se povídá po celých Thébách. Proč by to tedy nemělo zajímat i jeho ženu? Jaký má vlastně kromě pomluv a fám důkaz, že si byli s Menelotem blízcí? A i kdyby tomu tak bylo, znamená to hned, že spolu i spali?

„Otče! Otče!“

Ozvalo se bušení na dveře, jež se vzápětí prudce rozletěly. Do síně vběhli soudcovi dva synové Ahmose a Kurfaj oblečení jen do bederních roušek. Za nimi se objevil Šufoj, který se šklebil a poskakoval v roli paviána.

„Už jste jedli?“ Amerotke oba chlapce škádlivě zatahal za pramínek vlasů, který jim splýval po skráni. Při pohledu na ně by jen málokdo uvěřil, že je mezi nimi rozdíl dvou let.

Kdyby Ahmose nebyl o kousíček vyšší, těžko by se poznalo, který z nich je starší.

„Najíme se nahoře,“ oznámila Norfret. „Alespoň budeme na čerstvém vzduchu.“ Pak se zářivě usmála na Šufoje. „Můžeš se k nám připojit.“

Vyšli do patra, kde už služebnictvo přichystalo pečenou husu, misky s medem a tácy plné zeleniny. Olejové lampy vydávaly jasné světlo. Oblíbené křeslo pána domu s

vysokým opěradlem stálo přisunuté do blízkosti otevřených dveří vedoucích na terasu. Obloha byla jako vymetená a hvězdy zářily tak jasně, až se soudci zdálo, že by mu stačilo natáhnout paži a mohl by se jich dotknout. Chlapci bez ustání klábosili. Norfret se posadila a naklonila se k Šufojovi. Amerotke nikdy nedokázal pochopit, jaký vztah vlastně k sobě mají. Věděl jen, že jeho sluha ji vždycky dokáže rozesmát svým barvitým líčením zážitků z tržiště a podvodů či triků nejrůznějších obchodníků a kramářů.

„Povídej nám pohádku!“ začal se dožadovat Ahmose, sotva dojedli. „Otče, slíbil jsi nám pohádku!“

„Jistě.“

„Slíbil jsi to,“ ozval se Šufoj jako ozvěna, a když si mnul příšernou jizvu v místě, kde lidé mívají nos, v očích mu zajiskřilo. „A cítím, že to bude skvělý příběh!“

Chlapci i s matkou se rozesmáli.

„žil kdysi dávno jeden faraon,“ začal Amerotke vyprávět, „který dal vystavět velice, velice pevnou pokladnici. Měla tajné dveře, které mohl odemknout pouze on sám, ale žádné tajné chodby ani okna. Když byla stavba hotova, faraon nalil staviteli otrávené víno, nešťastník zemřel a záludný vladař se ani nepostaral o vdovu a její dva syny, kteří zůstali bez obživy.“

„Který faraon to byl?“ zeptal se zvědavě Kurfaj.

Na svých pět let byl skutečně nesmírně zvídavý.

„Už je to velmi dávno,“ odtušil Amerotke. „Zkrátka a

dobře, jakmile stavitel zemřel, přestěhoval faraon do nové pokladnice všechno své zlato a stříbro. Hned druhého dne ráno však zjistil, že část pokladu chybí.“

„A dveře nebyly otevřené?“ zeptal se Ahmose.

„Dveře zůstaly zamčené a zapečetěné. A jak už jsem vám řekl, nebyla tam ani okna, ani tajné vchody.“

„Tak jak se to tedy mohlo stát?“

„Faraon si nechal poradit od svých moudrých rádců.“

Amerotke se usmál. „Ale pokračovat budeme až zítra večer.

A teď honem, už je čas jít spát.“

Šufoj popadl své svěřence za ruce a odkvačil s nimi z místnosti. Amerotke se zamyšleně díval do noci. Bloudil zrakem po údolí Nilu a lámal si hlavu nad tím, jak bylo asi jeho rozhodnutí, oznámené v Síni obojí pravdy, přijato v královském paláci.

NEFTHYS, „paní domu“: bohyně, jež byla často zobrazována v podobě mladé ženy.

Ve sloupové síni Domu milionu let, jak byl zván královský palác, vybudovaný v blízkosti velkého přístaviště na nilském břehu, zaujala královna Hatusu, manželka největšího z bohů Tuthmose II., který odcestoval k Dalekému obzoru, své místo v královském kruhu. Usadila se v křesle za připraveným stolem a rychle se rozhlédla kolem sebe.

Trůnní síň, v níž se právě nacházela, byla centrem veškeré egyptské panovnické moci. Obrovský trůn náležející živému vtělení boha, faraonovi, krytý bohatě zdobeným baldachýnem s rudo-zlatou sochou Hora a s opěradly v podobě sfing byl však prázdný. Podnožka pokrytá zlatým brokátem a popsaná jmény nepřátel Egypta, jež byla nedílnou součástí faraonova trůnu, byla jako nepotřebná odsunuta stranou a truchlivý dojem ještě umocňovala.

Hatusu se upřeně zadívala na bohatě vyřezávané nohy trůnu, jež svým tvarem připomínaly lví tlapy chystající se ke

skoku, a skousla ret. Ten trůn měl být její! Hned vedle královského trůnu byla na zvláštním podstavci umístěna červenobílá koruna egyptských faraonů s třpytící se ozdobou v podobě kobry zvané ureus, jež ji celou obtáčela.

Kobra byla na koruně zpodobena se vztyčenou hlavou a roztaženým límcem, jako by se očima vyrobenýma z rudých drahokamů chystala hypnotizovat nepřátele egyptské říše a ochromit je hrůzou. Na stolku vykládaném perletí byly rozloženy odznaky faraonovy moci, berla, důtky, srpovitě zakřivený meč a vedle nich faraonova modrá válečná koruna.

Hatusu oděná do prostých bílých přiléhavých šatů, jejichž jediným doplňkem byl náhrdelník zkrášlený drahokamy, který se jí třpytil na hrdle, se snažila skrýt své pocity. Podle všech zvyklostí a práva by měla stále ještě nosit supí čelenku, korunu egyptských královen. Správce korunních klenotů, ten poskok s psím obličejem, ta kreatura ve službách vezíra Rahimerea, si jí však dovolil říci, že je to nepřípustné. Ostatní se přiklonili na jeho stranu. Správce korunní klenotnice, královský nosič vějířů i dohlížitel nad rituálními mastmi, ti všichni trvali na tom, že faraonem ve skutečnosti je její nevlastní syn Tuthmose a že královský kruh rozhodne, kdo se stane regentem.

„Kolik je ti let, paní?“ uculil se úlisně správce korunních klenotů.

„Můj věk znáš,“ odsekla Hatusu jedovatě. „Necelých

devatenáct.“ Sáhla si na krk. „Nosím ale královské znamení.

Jsem dcerou božského faraona Tuthmose a manželkou jeho božského syna.“

Správce klenotů se odvrátil, ale Hatusu si byla jistá, že směrem k ostatním patolízalům neslyšně slabikuje: „Pořád ještě?“ Jinak si ani to náhlé hihňání a posměšky skryté za dlaněmi na rozšklebených ústech nedokázala vysvětlit.

Já vím, kde byste mě nejraději viděli, pomyslela si Hatusu a sjela zlobným pohledem všechny přítomné. Chtěli byste mě odstrčit do Domu odloučení. Do harému k ostatním ženám, kde bych ze všeho toho medu, chleba a vína jen tloustla. Cpali byste mě tím nejvybranějším masem, až bych byla bachratá jako pivní sud. Královna si znovu prohlédla všechny přítomné dvorské úředníky a zamyslela se nad tím, komu z nich by mohla důvěřovat. K žádnému povzbudivému závěru však nedospěla. Je tady jen díky tomu, že všichni vědí, čí je dcera a čí manželkou byla. Musí se snažit chladně a jasně uvažovat. Naproti ní seděl velký vezír Rahimere, muž s hubeným obličejem a těžkými váčky pod očima. Jak se ten křivý nos hodí k jeho povaze! Svou oholenou hlavou a věčně zbožným výrazem Rahimere královně připomínal nějakého ubohého kněžoura. Jak je podlý! Ovládá písaře Domu stříbra, takže může plnými hrstmi brát z truhel zlato a stříbro, drahé kameny a klenoty.

Hatusu brzy přišla na to, že každý člověk má svou cenu.

Koupil si je Rahimere už úplně všechny? Dvorští hodnostáři

usazení před ní si bez ustání ovívali tváře parfémovanými vějíři nebo vyztuženými pštrosími pery. Rozvířený provoněný vzduch je alespoň trochu ochlazoval a vějíře jim umožňovaly zakrýt výraz obličeje. Nikomu z nich nelze věřit! Jsou jako voda, zamíří tam, kam se nakloní koryto.

Co ostatní? Hatusu si rovněž zakryla spodní polovinu tváře rozkmitaným naparfémovaným vějířem. Sedí tu i další, například vrchní velitel egyptských vojsk Omendap.

Vždycky se k ní choval laskavě, ale většinou se zdálo, že se daleko víc zajímá o její ňadra a pozadí než o to, co má v hlavě. Mohla by si jej snad koupit za své tělo? A co ostatní vojáci? Jsou tu velitelé elitních pluků, Amonova, Osiridova, Horova, Reova a Isidina. Jeden jako druhý vypadají, že se v bílých lněných řízách vůbec necítí dobře.

Nervózně si pohrávají s drobnými stříbrnými sekerkami, jež

jsou odznakem jejich postavení. Jak to říkával její otec?

„Vojáky, má milá Hatusu, si jen málokdy můžeš koupit za zlato a stříbro. Ti budou vždycky bojovat za faraona a královskou krev.“

Hatusu si připadala značně nesvá. Pohlédla vlevo.

Uvědomila si, že na ni civí vysoký mladý muž s hladce oholenou hlavou. Na hlavě měl přiléhavou čapku a v poněkud krabatém obličeji s plnými tvářemi a výraznými rty trochu nervózní výraz. Bílou řízu neměl u krku právě nejčistší. V ruce držel hůl se střapcem na odhánění much a neustále jí poklepával. Královninu pozornost však upoutaly

jeho oči. Když si všimla chtíče v jeho pohledu, málem se neubránila úsměvu. Mladý muž jako by zapomněl na veškerou etiketu a dvorský protokol. Seděl jako přikovaný a svlékal Hatusu očima. Po chvilce si špičkou jazyka olízl koutek. Nezdálo se, že by jej sebeméně vyvádělo z míry vědomí, že si královna jeho upřeného pohledu všimla. Na jeho výrazu se nic nezměnilo. Dál na Hatusu civěl jako u vytržení. Po chvíli již nedokázal sedět v klidu. Z královny však nespustil zrak ani na okamžik po celou dobu, kdy ostatní pozvaní zaujímali svá místa a královští úředníci si před sebou rozkládali dokumenty.

Pokud jde o něj, pomyslela si Hatusu, mohla bych si koupit jeho tělo i duši, ale kdo to vůbec je? Obrátila se k muži, který seděl hned po její pravici, k jednomu z ctihodných otců, velekněží Amonova chrámu.

„Kdo je ten mladý muž?“ zašeptala. „Ten, co se tváří tak nejistě?“

„Senenmut,“ broukl velekněz. „Přivandrovalec bez urozeného původu.“

„Ach, ano!“ Hatusu se od velekněze nepatrně odvrátila a pohlédla úkosem na muže, jehož totožnost jí byla konečně odhalena. Nepatrně se pousmála. Senenmut! O něm už tedy slyšela. Muž, který začínal od nuly. Odvážný bojovník a vynikající voják. Odešel od vojska a dal se ke dvoru. Jeho kariéra byla až závratně rychlá. Záhy se stal vrchním dohlížitelem nad faraonovými stavbami a měl pod kontrolou

budování všech chrámů a památníků. Jeho jméno si musí zapamatovat!

Hatusu zaslechla zakašlání. Když se otočila, zjistila, že se dostavil i Sethos. Upřímně se na královnu usmál a mrkl jedním okem. Hatusu úsměv opětovala a pocítila téměř okamžitou úlevu. Bylo příjemné vidět v této společnosti alespoň jednu přátelskou tvář. Se Sethem se znali už celá léta. Podporu tohoto mocného a bohatého velmože, vysoce postaveného velekněze a královského vyšetřovatele, očí a uší faraonových, bude rozhodně potřebovat. Sethos patřil k nejbližším přátelům jejího zesnulého manžela. Jeho slovo má značnou váhu i v královském kruhu. Hatusu se nadechla, až se jí roztáhlo chřípí, a pokoušela se hlubokým a pomalým dýcháním získat duševní rovnováhu. Nesmí se nechat vyvést z míry. Nikdo z jejích nepřátel na ní nesmí poznat, jak slabá a zranitelná ve skutečnosti je. Jednoho dne budou líbat prach u jejích nohou! Do té doby, uvažovala Hatusu se zavřenýma očima, však bude nutné čelit mnoha nebezpečím. Již

několikrát dostala zprávu, aby se dostavila do nevelké svatyně zasvěcené bohu Setovi, kde pokaždé objevila další dopis plný výhrůžek od dosud neznámého lstivého vyděrače.

Pokud by byla zveřejněna jistá tajemství, stálo tam obvykle, Rahimere zaútočí jako krokodýl a Dům odloučení bude ve srovnání s jinými hrozbami, jež by se mohly vyplnit, ještě docela vítanou možností.

„Slyšte, slyšte!“

Hatusu sebou trhla a vzhlédla. Dveře z těžkého cedrového dřeva byly zavřené a zvenčí hlídané strážemi.

Písaři a úředníci zmizeli. Olejové lampy jasně zářily.

Královská rada zasedla. Jeden z velekněží povstal a otočil se k uprázdněnému trůnu. Pokud by byl Tuthmose ještě naživu, seděl by tu, ale jeho následník nyní tvrdě spal v Domě zbožňování, v soukromých komnatách faraonových.

„Vzdejme poctu králi Horního i Dolního Egypta,“ začal provolávat velekněz se vztaženýma rukama, „vykladači pravdy, milovanému Amonem, zlatému Horovi, vládci všeho tvorstva a chráněnci kobry! Velkému stříbrnému sokolu, jenž svými perutěmi ochraňuje Egypt!“ Kněz pokračoval ve chvalozpěvech bez ohledu na to, že hovořil o chlapci, který byl zatím příliš malý a slabý na to, aby vůbec udržel meč, natož pak aby táhl do války. „Chvalme mocného býka drtícího pod nohama bídné Habešany, před jehož silou se chvěje i celá Libye!“

Oslavný hymnus pokračoval dál. Hatusu s vypětím všech sil potlačila zívnutí. Konečně velekněz dokončil svůj chvalozpěv a ustoupil do pozadí. Rahimere tleskl do dlaní a předklonil se. Ačkoli dosud nehnul ani brvou, jeho oči se usmívaly v očekávání věcí příštích.

„Královský kruh má před sebou důležité rozhodnutí, pročež tato rada zasedla.“ Rahimere pohlédl na vrchního písaře Bajleta, který seděl po jeho pravici. „Záležitosti, jež

budeme projednávat, jsou přísně tajné.“

Hatusu se snažila nedat na sobě znát žádné napětí. Jako první přišla na řadu obvyklá hlášení o stavu úrody a zásob a o návštěvách zahraničních vyslanců, o počtu stříbrných a zlatých cihel v Domě stříbra a o zdraví faraonových sester.

Teprve když Senenmut přednesl stručnou a jednoznačnou zprávu o stavu královských hrobek, Hatusu vzhlédla. Hlas toho mladého muže byl jemný, ale zvučný. Když mluvil, nedíval se na Rahimerea, nýbrž hovořil s očima sklopenýma k desce stolu. Hatusu samou radostí zatnula pěsti. V hrudi se jí nadšeně zatetelilo srdce. Tak tohoto muže si tedy velký vezír ještě nekoupil. Pak promluvil Omendap, který byl od faraonovy smrti nezvykle zamlklý. Přednesl krátké, vojácky řízné hlášení o rozmístění vojsk a o stavu opevnění na hranicích říše podél Nilu a v okolí prvního kataraktu.

Vyjadřoval se krátkými úsečnými větami. Hatusu pocítila chvění kolem žaludku. Omendapovo líčení situace působilo hrozivě. Vyzvědači a špioni hlásili nezvyklý ruch v blízkosti egyptských hranic. V Rudé zemi, v oné rozlehlé poušti na východě i západě říše, už podle všeho Libyjci shromažďují vojska. Zvědové z jihovýchodu zase hlásili, co se jim doneslo od obyvatel pouště. Etiopské kmeny se dozvěděly o faraonově smrti a otevřeně vyzývají všechny pouštní národy, aby přestaly uznávat egyptské hraniční hlídky, stráže a celnice. Jejich náčelníci shodně tvrdí, že když není faraon, není třeba platit žádné dávky. To ale ještě nebylo všechno.

Za Horovou cestou, jež vede přes Sinaj do Kanaánu, už

začal bedlivě sledovat situaci i největší nepřítel Egypta, království Mitanni, které vyčkává na první vhodný okamžik k útoku.

„Je nesmírně důležité,“ uzavřel generál Omendap své hlášení, „aby tato rada jmenovala regenta, který bude jednat jménem faraonovým.“

„Dovolte mi zasáhnout!“ ozval se velitel Horova pluku Ipuver a udeřil pěstí do stolu. „Nechte nás vypořádat se s našimi nepřáteli! Přivedeme je porobené do Théb, kde jim rozdrtíme lebky a jejich těla rozvěsíme po hradbách jako výstrahu všem ostatním opovážlivcům!“

„Proti komu bychom měli táhnout?“ otázal se Omendap rozvážně. „Proti Libyjcům? Ničeho se nedopustili. Na Nubijce? Ti sice možná připravují spiknutí, ale nijak se neprojevují. Jak můžeme vědět, že všichni naši nepřátelé společně neuzavřeli tajnou dohodu? Co jestli čekají jen na to, až vyrazíme? Bude to pro ně známka slabosti a zároveň záminka k rozpoutání války.“ Po těchto slovech přeběhl všem přítomným mráz po zádech.

Ipuver se v křesle nepokojně zavrtěl.

„Je nutné vyřešit dvě záležitosti,“ pokračoval rozhodným tónem Omendap. „Faraonova smrt zůstává záhadou, která musí být objasněna. To za prvé. Za druhé, musí být jmenován regent.“

Omendap pohlédl na Setha. Královský vyšetřovatel se podíval na Hatusu, která se jen soucitně pousmála.

„Nu?“ ozval se Rahimere. Úkosem pohlédl na Hatusu a v očích mu přitom probleskla zášť. „Jak pokračuje proces s kapitánem Menelotem?“

„Nijak,“ odpověděl stručně Sethos. „Všichni přítomní vědí, co se stalo v Síni obojí pravdy. Nejvyšší soudce Amerotke nejenže záhadu nevyřešil, ale přišel ještě s další.

Odložil jednání na zítřejší ráno.“

Hatusu nehybně seděla a mlčky naslouchala, když

Sethos krátce popsal, co se seběhlo u soudu. Královský vyšetřovatel se na ni během své řeči nedíval a Hatusu jen napětím svírala desku stolu. Když Sethos domluvil, v síni nastalo ticho. Teď zaútočí Rahimere, pomyslela si královna.

Velký vezír zdvihl hůlku se střapcem a začal se jí poklepávat po tváři.

„Bylo to moudré?“ uculil se jízlivě.

„Co jestli bylo moudré?“ přisadil si jeho patolízal a chráněnec Bajlet, vrchní písař Domu stříbra.

V Rahimereově potměšilém obličeji probleskl úsměv a pohled jeho ještěrčích očí sklouzl na Hatusu.

„Božský faraon se odebral k Dalekému obzoru,“

prohlásil velký vezír. „Jeho odchod v nás vyvolal zármutek i úzkost. Obyvatelé Théb si sypou hlavy popelem a padají v prach. Nářek truchlících je slyšet na severu až v deltě Nilu, na jihu pak až za prvním kataraktem. Na jeho odchodu však nic nezměníme! Proč prošetřovat jeho důvod? Had jej uštkl do nohy. Byla to vůle bohů!“

Hatusu mlčela dál. Neřekne jim, jaké dostala pokyny.

Záhadná osoba, která jí posílá ty vyděračské dopisy, jasně uvedla, jak musí být faraonův skon vykládán. Hatusu se stále ještě nedokázala zbavit vzpomínek na to strašlivé dopoledne, kdy se její manžel zhroutil před Amonovou sochou. Ještě dnes vidí, jak jeho tělo nesou do postranní svatyně. Zatímco tam zemřelého faraona oplakávala, objevila další dopis psaný kněžským písmem, jenž byl adresován přímo jí. Obsahoval přesné instrukce ohledně toho, co se má dít dál. Co mohla dělat jiného než

uposlechnout? Hatusu naskočila husí kůže. Ten vyděrač musí být tady. Musí to být jeden z těchto mužů. Je to snad sám Rahimere? Rozhodně jde o dvorského úředníka. Hatusu byla přesvědčena, že by to mohla zjistit sama. Cožpak se ty dopisy neobjevovaly už před manželovým návratem?

Většina vysokých dvorských úředníků byla přece odeslána do Théb ještě před faraonovým příjezdem.

„Má paní?“

Hatusu zdvihla hlavu. Podráždilo ji, že zrovna teď jí musí začít stékat po čele pramínek potu, ale neodvažovala se zdvihnout ruku a otřít jej.

„Omlouvám se, velký vezíre. Dlela jsem ve sladkých vzpomínkách na svého zesnulého manžela.“

Hatusu potěšilo, když někteří vojenští hodnostáři moudře přikývli. V jejich tvářích byl patrný výraz znechucení. Šlápl snad Rahimere konečně vedle? že by

překročil únosnou mez? Ostatně, Hatusu je přece truchlící vdova. Její manžel, božský faraon, zemřel za záhadných okolností! Jako vdova po něm má plné právo požadovat vyšetřování.

„Má paní,“ ozval se neodbytný Rahimere znovu.

Zamrkal ještěrčíma očima jako vždy, když se chystal pronést nějakou sžíravou poznámku. „Domníváš se, že bylo moudré otevírat tuto záležitost, aby se mohla stát předmětem klevet na tržišti? A je pravda, ctihodný Sethe, že ses jako královský vyšetřovatel velice zdráhal začít ten případ šetřit?

Nedoporučoval jsi náhodou opak?“

„Můj velký vezíre,“ zareagoval Senenmut a zdvihl pravici. „Pokud si paní Hatusu, pokud si Její Výsost,“

zdůraznil poslední slovo, „přeje tuto věc vyšetřit, nechť se tak stane. Nikdo ze zde přítomných se proti tomu nepostavil.

Nikdo nevznesl žádné námitky. Slovutný Amerotke je znám jako bezúhonný muž. Faraonův skon zůstává obestřen tajemstvím, a proto by měl být prošetřen.“

„Souhlasím,“ vložil se do toho Sethos. „Doporučoval jsem Její Výsosti nezahajovat ten případ jako státní záležitost. Ovšem pokud vyšetření požaduje jako královna, která očekává spravedlnost…“

Síní se rozlehlo souhlasné mumlání. Hatusu se poněkud uvolnila. Rahimere byl však jednou na koni a nehodlal se jen tak vzdát. Krouží jako šakal, pomyslela si Hatusu. Touží po regentství a je odhodlán si tuto radu podmanit. Je

rozhodnutý dokázat, že jsem úplně neschopná a hloupá, aby mě mohl odsunout do Domu odloučení! Pak už by mu stačilo jen položit mladičkému Tuthmoseovi paži kolem ramen a prohlásit se faraonovým regentem. Jak dlouho by v Domě odloučení bez peněz, vlivu a moci asi tak přežila?

Rahimere náhle otevřel koženou brašnu lemovanou stříbrem, ve které nosili všichni členové rady soukromé listiny a dokumenty.

„Vyslechl jsem Omendapův názor na situaci v okolí našich hranic,“ pokračoval potom. „Slyšel jsem i hlášení, která podávají zvědové. Právě z toho důvodu bylo toto zasedání svoláno. Zprávy jsou však ještě daleko zlověstnější. Získal jsem… jak jen to říci…?“ Rahimere se usmál a vytáhl z brašny jakýsi dokument. „Získal jsem důkaz, že panovníci Libye a Etiopie uvažují o uzavření spojenectví proti Egyptu.“

„To je sice velice závažné zjištění,“ ozval se jedovatě Senenmut, „ale, můj slovutný vezíre, nechť ti bohové dopřejí stálé zdraví, bohatství a blahobyt, domnívám se, že jsme probírali hlášení ctihodného Setha o případu, který projednává veliký Amerotke v Síni obojí pravdy.“

Hatusu rychle přelétla pohledem všechny přítomné.

Sethos se se skloněnou hlavou potměšile usmíval. Někteří z generálů si raději zakryli obličej dlaněmi. Rahimere tolik překypoval záští a touhou prosadit se, že zapomněl na etiketu a dopustil se vůči královskému vyšetřovateli strašlivé

urážky, když přešel bez dokončení od jedné záležitosti ke druhé. Rahimereovi naskákaly na tvářích rudé skvrny vzteku. Nyní jen přerývaně dýchal a vzteklými gesty dával svým příznivcům najevo, aby se do začínajícího sporu nenechali zatáhnout.

„Omlouvám se, ctihodný Sethe. Co navrhuješ?“

„Navrhuji nechat spravedlnosti volný průchod,“

prohlásil Sethos povzneseně. „Nechť pán Amerotke vyřkne svůj verdikt. Budeme si na něj muset počkat.“ Sethos položil na nevelký stolek před sebou dlaň s roztaženými prsty.

Pohlédl přes síň na malovaný vlys na stěně, který v modré, zelené a zlaté barvě znázorňoval slavná vítězství egyptských vojsk nad mořskými národy. „Dovolte mi ještě navrhnout, aby byl ctihodný Amerotke přizván do královské rady. Jak všichni víte, je mužem moudrým a bezúhonným. Možná bude mít otázky, na něž by snad bylo lepší odpovídat zde nežli v Síni obojí pravdy. Kromě toho,“ dodal Sethos záludně, „by se nám jeho dobré rady a moudrá uvážlivost mohly v nadcházejících měsících hodit.“

„Tomu nic nebrání!“ vyštěkl Rahimere. „Ale čas pokročil.“ Velký vezír poklepal na papyrový svitek.

„Dopřejeme si chvilku oddechu a pak projednáme záležitost, kvůli níž jsme se zde dnes sešli. Musíme poslat vojsko na jih k prvnímu kataraktu.“

„Proč?“ otázal se Omendap.

„Protože útok přijde odtamtud,“ odpověděl Rahimere.

„Musíme rozhodnout, které jednotky tam pošleme a kteří členové královské rady budou velitele vyslaného sboru doprovázet.“ Zabrousil pohledem k Hatusu. „A také o tom, kdo povede faraonovy armády.“

Velký vezír odložil hůlku se střapcem.

„Přinesl jsem trochu vína. To nejlepší z Mauretánie.

Dejme si číši a vraťme se k naší debatě.“

Jednání bylo přerušeno. Všichni muži stočili papyrové svitky a schovali je do kožených brašen, které měli pověšené přes opěradla křesel. Hatusu přejela desku stolu dlaní.

Červená hena na jejích nehtech ve světle olejových lamp a pochodní jasně zářila. Její barva i lesk vyvolávaly dojem, že si královna smočila špičky prstů v krvi. Bude-li to nutné, pomyslela si, udělám i to. Zacházejí se mnou jako s ochočenou kočkou, ale já mám drápy a začnu je používat.

Dobře věděla, co Rahimere doporučí. Bude chtít dostat Omendapa a některé další vojevůdce z Théb. Proto chce poslat elitní armády na jih. Ze stejného důvodu bude velký vezír navrhovat, aby Hatusu odjela s nimi. To se dalo snadno domyslet. Vždycky se to tak přece dělávalo, a jestliže božský faraon vzhledem k svému mládí jet nemůže, proč by nejela vdova po Tuthmoseovi, vtěleném bohu?

Vojáci to budou žádat. Cožpak i její babička netáhla proti Libyjcům? A zatímco bude Hatusu pryč, Rahimere bude moci intrikovat, pletichařit a spřádat úklady. A ještě horší to bude, pokračovala královna v úvahách a nervózně

zabubnovala prsty po stole, jestli se vojsko nenavrátí s vavříny vítězství. Vrátila by se pak do Théb, kde by našla prázdný dům, nebo by se stalo ještě něco horšího? Bude uvězněna v některé z komnat? Hlavou jí vířil rej neveselých myšlenek. Odporovat nemůže. Právě tak jako nemůže navrhnout, aby jel Rahimere, je to velký vezír. Jeho úkolem bude zůstat v hlavním městě a nést břímě vlády.

„Má paní?“

Hatusu vzhlédla. Všichni ostatní členové královské rady už povstali. Sethos, který právě hovořil se dvěma písaři, ji sledoval zvláštním pohledem. Dveře se otevřely, aby mohli dovnitř úředníci a služebnictvo. Hatusu se podívala vlevo, odkud zaznělo nečekané oslovení. Senenmut stál nad ní a v rukou držel dvě skleněné číše naplněné až po okraj.

„Stále truchlíš, má paní?“

Hatusu si od něj vzala pohár.

„Má duše je pořád zarmoucená,“ odpověděla, ale očima se na Senenmuta usmála. „Děkuji ti za podporu.“

„Jestliže se necítíš dobře,“ zvýšil Senenmut hlas, „pak, má paní, doporučuji noční vzduch, který tě osvěží.“

Hatusu opatrně uchopila číši oběma rukama a zamířila za Senenmutem na terasu. Vzduch byl prosycen vůní květin, jimiž byly osázeny záhony v palácových zahradách pod nimi. Ta vůně královnu opět navrátila do vzpomínek na jejího tak zdrženlivého manžela Tuthmose, jež měly poněkud trpkou příchuť. Jak rád ji právě do zahrad vodíval a

probíral s ní nejrůznější plány a záměry či s ní filozofoval o náboženství. Ano, Tuthmose vždy přemýšlel o bozích, o jejich podstatě a funkci. Zvykla si ho poslouchat na půl ucha, ale Senenmuta? Toho bude muset sledovat velice soustředěně.

„Tichá, klidná noc,“ začal královský stavitel. „Jako zasvěcená bohyni Hathoře.“

„Bohyni lásky,“ doplnila jej Hatusu, aniž by k němu obrátila tvář. „Nu, zrovna jí příliš velký hold nevzdávám.“

Plaše se po Senenmutovi podívala. „Alespoň v této chvíli ne.“

„A to je moudré, má paní. Nastává Období hyeny. Rok sarančete.“ Senenmut ze sebe chrlil slova, jako by chtěl, aby to z něj bylo venku co nejrychleji. „Za našimi hranicemi se v Rudé zemi připravují nepřátelé Egypta. Ještě nebezpečnější však jsou hadi stočení a číhající ve tvém vlastním domě.“

Hatusu na něj rychle pohlédla. Ví snad něco o tom, co se děje? Nebo je tím vyděračem dokonce on sám?

„Proč mluvíš o hadech?“ zeptala se chladně.

„Je to velice příhodný příměr, Výsosti.“ Senenmut opět záměrně zdůraznil královský titul. Přistoupil k ní blíž.

„Výsosti,“ zašeptal chraptivě, „musíš mi důvěřovat.“

„Proč?“

„Protože nikomu jinému věřit nemůžeš.“

„Podplatil tě Rahimere?“

„Snažil se.“

„A proč jsi odmítl?“

„Hned ze tří důvodů, má paní. Především ho nemám rád.

Za druhé, mám rád tebe. A za třetí, nabízený úplatek nebyl dost vysoký.“

Hatusu se rozesmála. „Tak ale teď pravdu.“ Přendala vinnou číši z jedné ruky do druhé a otřela se přitom prsty o Senenmutovu ruku. „Čím tě mohu uplatit já?“

„Ničím, má paní. Ovšem pokud uspěji, pak vším.“

„Vším?“ otázala se škádlivě Hatusu a s přimhouřenými víčky se na něj pousmála. Tělem jí projela vlna vzrušení.

Uvědomila si, že má před sebou muže, který po ní touží.

Zoufale ji chce a je ochoten hrát hodně vysoko. „Tak mi tedy řekni, můj bohy nadaný královský staviteli, co se Rahimere chystá navrhnout.“

„Hodlá doporučit vyslání vojska na jih. Povede je Omendap.“

„Byl jsi s mým manželem v Sakkáře?“

Senenmut zavrtěl hlavou. „Co by byl královský stavitel platný armádě?“

„Ale tys přece býval voják. Pokud si vzpomínám, kapitán vozatajstva, ne?“ Prohlédla si ho od hlavy až k patě a záměrně se chovala jako žena, která odhaduje gladiátora, než určí výši sázky. „Máš silná předloktí, pevné nohy, širokou hruď a očividně neznáš strach.“

„Jsem vrchním královským stavitelem a dohlížitelem nad stavbami,“ pokračoval suše Senenmut. „Jak jsem řekl –

Rahimere doporučí, aby bylo vysláno vojsko a ty abys jela s ním.“

„To už mě taky napadlo.“

„Nesmíš odmítnout, paní.“ Senenmut k ní přistoupil ještě blíž, ale díval se kamsi za její hlavu, jako by hovořil o čemsi prakticky bezvýznamném. „Jeď s vojskem,“ pronesl vzápětí naléhavě. „Tam budeš v bezpečí. Pokud zůstaneš v Thébách, zemřeš. Já pojedu s tebou.“

„A pokud neuspěji?“

„Pak bude náš neúspěch společný.“

„A když zvítězím?“ dobírala si ho Hatusu.

„Potom, má paní, získám všechno.“

„A to budeš čekat až do té doby?“

Stavitel pobaveně přimhouřil oči, v nichž to jiskřilo vtipem a inteligencí.

„To už záleží jen na tobě, má paní. Dej však na mou radu. Můžeš-li, postarej se, aby ta záležitost, kterou projednává ctihodný Amerotke, byla urychleně uzavřena.

Pohřběte ji a zapomeňte na ni.“ V očích se mu náhle objevila nejistota. „Jen bohové vědí, proč ses do toho vůbec pouštěla!“

Senenmut se chystal pokračovat, ale úředníci právě ohlásili, že účastníci rady musejí opět zaujmout svá místa.

Všichni se tedy vrátili dovnitř a dveře se zase uzavřely.

Hatusu sebou náhle trhla. Z jednoho výklenku spadla olejová lampa. Pád vyvolal menší zmatek i výbuch

nervózního smíchu. Plamen zachvátil jednu z rohoží, ale duchapřítomný sluha jej naštěstí stačil rychle udupat. Když

byla lampa vyměněna, opakoval se úvodní rituál chvalozpěvů na božského faraona. Velekněz, který držel úvodní oslavnou řeč, se po odříkání rituálního hymnu sotva stačil stáhnout do pozadí, když síní zazněl srdceryvný výkřik. Hatusu se prudce otočila. Vojenský velitel Ipuver vyskočil a s očima vytřeštěnýma hrůzou civěl na svou paži.

Na stolku před ním ležela brašna na dokumenty, z níž se vysypalo několik papyrových svitků. Ke svému zděšení mezi nimi Hatusu spatřila kroutící se hadí tělo.

Generál Omendap se na hada vrhl s tasenou dýkou.

Minul však. Had zaútočil znovu a tentokrát Ipuvera uštkl do stehna. Omendap zopakoval svůj výpad nožem. V trůnní síni vypukl naprostý zmatek. Dveře se prudce rozletěly a dovnitř se vřítili vojáci. Ipuver se skácel na podlahu. Příslušníci jeho pluku se kolem něj shlukli. Omendapovi se konečně podařilo hada usmrtit. Zdvihl jej nabodnutého na dýce a mrštil jím přes celou místnost. Všichni pak už jen bezmocně přihlíželi, jak se Ipuvera zmocňují předsmrtné křeče. Jed se mu nezadržitelně rozléval krví. Nebohý vojevůdce se roztřásl jako osikový list. Netrvalo dlouho a z jeho hrdla se vydral přiškrcený výkřik. Tělem projel poslední prudký záchvěv a pak Ipuverovi klesla hlava na stranu. Skelný pohled vytřeštěných očí a pramínek slin vytékající z úst svědčily jasně o tom, že nešťastníkovi již není pomoci.

„Odneste ho!“ rozkázal Omendap. „Ohlášení jeho smrti laskavě nechte na mně!“

Hatusu seděla jako zkamenělá. Náhlá Ipuverova smrt okamžitě vyvolala vzpomínky na příšerné křeče, které zmítaly tělem jejího zesnulého manžela před tváří Amonovou. Znovu se jí jasně vybavili kněží, kteří jeho mrtvolu odnášeli do postranní svatyně, i děsivé události, které následovaly potom.

Rahimere nechal uklidit síň. Zbytek královské rady opět zaujal svá místa. Nikdo nepromluvil ani slovo, ale na pohybech všech přítomných byl patrný strach a nesmírná opatrnost. Všichni prohledávali pláště, brašny i všechny ostatní věci špičkou dýky, vycházkovou holí nebo hůlkou.

„Hrozné neštěstí,“ zakvílel Bajlet.

„Neštěstí!“ ušklíbl se jízlivě Senenmut. „Pánové, má paní Hatusu, vy si opravdu myslíte, že to byla jen nešťastná náhoda? Domníváte se snad, že toho hada si Ipuver dal do brašny sám? Pokud ano, jak to, že ho neuštkl hned na začátku?“

„Ipuver byl zavražděn,“ prohlásil rozhodným tónem Sethos. „Toho hada tam někdo musel dát. Vrah, který má v úmyslu zabíjet znovu a znovu! Odchod božského faraona k Dalekému obzoru nebude jediným případem!“

„Souhlasím,“ ozval se Rahimere a jeho chladné, jakoby kamenné oči byly při těch slovech upřeny na Hatusu. „Byla tu spáchána vražda. Dovolávám se hněvu boha Thovta,

vykladače pravdy, nechť zločince odhalí a dovede ho…“ po tom slově se Rahimere odmlčel, „…nebo ji do zasloužené záhuby!“

VADžET: ochranná bohyně, často zpodobňovaná jako kobra.

Spiklenci, kteří si říkali Děti Amemaitiny, Děti Velké požíračky, seděli v kruhu v nevelkém palmovém háji poblíž

chrámu bohyně Hathory. Podařilo se jim vybrat skutečně opuštěné a odlehlé místo. Jejich vůdce si byl natolik jistý, že je nikdo nemůže zpozorovat, že povolil na zahnání večerního chladu rozdělat menší oheň. Město utichalo.

Noční větřík sem přinášel jen občasné zahalekání stráží nebo městských biřiců. Od řeky bylo občas možné zaslechnout řev hrocha nebo tlukot spousty křídel, když se z papyrových houštin zvedlo hejno ptáků. Vzduch pronikavě čpěl nasládlým pachem hniloby vystupujícím z Nilu. Hladina řeky začínala opadat a zanechávala za sebou rozlehlé nánosy úrodného bahna. To na slunci vysychalo a spékalo se do tvrdé vrstvy. V noci pak vydávalo tento nezaměnitelný zápach. Z Dětí Amemaitiných vyzařovala sebejistota. Jejich vůdce jim přesně řekl, co udělají. Nemělo jít o nic

nebezpečného, jen o odstranění několika strážných a následný únos a popravu kapitána Menelota.

Spiklenci si krátili čas před akcí vypravováním nejrůznějších historek. Pak jeden z nich přinesl jejich oblíbenou kočku, obrovské, polodivoké zvíře se štětičkami chlupů na uších, které považovali za svůj talisman, jakéhosi maskota, který jim měl přinášet štěstí. Někdo jiný zase chytil štíra, kterého důkladně uvěznil ve schránce z tvrzeného papyru. I tento nebezpečný tvor se měl stát součástí hry. Spiklenci rozšířili oheň tak, aby vytvořil kruh.

Štíra vhodili do jeho středu a kočku postavili na zem. Když

byly uzavřeny sázky, zahájil jeden z nich obvyklé odpočítávání. Sázelo se na to, jak dlouho kočce potrvá, než

štíra zabije. Kočka vyrazila rychle. Byla zvyklá zabíjet a právě tak si navykla na odměnu v podobě vybraných kousků masa. Plavným skokem překonala kruh z hořícího dřevěného uhlí, tlapkou udeřila štíra z boku, takže se jí ho podařilo převrátit na hřbet, a pak už mu jediným máchnutím pracky s vytaženými ostrými drápy utrhla ocas s jedovým bodcem. Nakonec bezbranné štírovo tělo rozdrtila v čelistech. Z kruhu přihlížejících se ozval sborový vzdech.

Kočka bojovala rychle. V sázce uspěl jen málokdo. Ostatní o těžce vydělanou měď přišli a jejich jedinou nadějí bylo, že ji snad příště vyhrají zpátky.

„Opravdový

zabiják,“

prohlásil

vůdce

Dětí

Amemaitiných.

Zdvihl kočku ze země, přitiskl ji k sobě a vzhlédl k obloze. Své rozkazy už dostal. Dorazily k němu stejně utajeně a záhadně jako posledně. Bohatou odměnu ve zlatě však obdržel bez potíží. Ať už ho najímal kdokoli, musel to být velký pán.

„Už je čas. Ano, je čas,“ pronesl tiše.

Podal kočku svému pobočníkovi. Určení muži rychle uhasili oheň. Potom si všichni navlékli černé pláště, jimiž si po vzoru kočovníků z pouště zahalili i obličeje. S tasenými dýkami pak vykročili stejně pružně a potichu jako kočka, již

v podobě bohyně Mafdet uctívali. Překonali otevřený terén a vklouzli do nejbližší uličky.

Menelotův thébský dům bylo nevelké patrové stavení obklopené zahradou obehnanou zdí. Strážný u průčelí domu tvrdě spal zmožen množstvím laciného piva, které přes den vypil. S ním měli spiklenci snadnou práci. Ani se nestačil probrat a už měl hrdlo po celé šířce podříznuté. Ten, který hlídal branku v zadním traktu, byl přece jen ostražitější.

Dříve než stačil vykřiknout, zločinci se na něj vrhli, ucpali mu ústa, srazili jej na zem a pak už se nad nešťastníkem jen míhaly ruce svírající dýky, dokud sebou tělo nepřestalo škubat. Pak s rukama zkropenýma strážcovou horkou krví přelezli zeď a proběhli zahradou ozářenou svitem měsíce jako temná vlna. Narazili na další dva strážné. Ani ti pro ně neznamenali žádnou překážku a Děti Amemaitiny za sebou zanechaly další dvě zkrvavené mrtvoly. Pak už stačilo jen

zlomit pečeť na bočních dveřích a urazit zámek. Když se zpoza rohu vstupní síně vynořil voják s očima ještě zalepenýma spánkem, vyrazil mu v ústrety roj šípů. Byl mrtev dřív, než dopadl na podlahu. Vůdce Dětí Amemaitiných vyrazil kupředu. Jeho kumpáni se rozptýlili po domě vedeni snahou ukrást vše, co mělo nějakou cenu.

Za několik minut už Menelota, ještě omámeného hlubokým spánkem, chvatně přinutili, aby se oblékl. Vzápětí už jej vetřelci strkali ze schodů do síně a ven do zahrady. Teprve závan chladného nočního vzduchu Menelota dokonale probral. Uvědomil si, že je obklopen shlukem temných postav, připomínajících spíš strašidelné stíny. Uchopil plášť, který mu kdosi vrazil do rukou, a rozhlédl se po zahradě.

Zeď v rohu byla pobořená. Pokud by se mu podařilo doběhnout až tam, mohl by ji přeskočit a zmizet v labyrintu uliček za ní.

„Půjdeš s námi,“ zaskřípěl vedle něj čísi hlas.

„Kam?“

„Do bezpečí!“

Meneloto už pochopil, že se ho vetřelci chystají zabít.

Rozmáchl se rukou svírající plášť, jako by si ho chtěl přehodit přes ramena, ale mrštil jím proti únoscům. Vzápětí se otočil a dal se na útěk. Podařilo se mu odrazit několik rukou, které se po něm ze tmy sápaly. Naštěstí stačil doběhnout ke zdi a přeskočit ji dřív, než mu nad hlavou zasvištěly první šípy.

Amerotke seděl na soudcovské stolici v Síni obojí pravdy a nevěřícně zíral na Setha.

„Kapitán Meneloto že uprchl?“

„Bezpochyby.“ Královský vyšetřovatel rozhodil rukama.

„Rozhodně musel mít spojence. Vojáci, kteří ho hlídali, byli zavražděni.“

Amerotke sklopil zrak k podlaze. Ohromenému šepotu a mumlání, které se ozývalo z míst, kde seděli písaři a postávali svědkové, nevěnoval sebemenší pozornost. život v Thébách se v mnohém podobá Nilu, pomyslel si. Neustále se mění, a co bylo před několika okamžiky, může být náhle úplně jinak. Už když dnes ráno vstupoval branou do města s hlasitě reptajícím Šufojem v patách, neušla mu změna, jakou město přes noc prodělalo. Ve vzduchu jako by viselo napětí.

Počet strážných u brány byl zdvojnásoben. Na tržišti se neobchodovalo zdaleka tak čile, jak bývalo touto denní dobou zvykem. Kolem stánků s pivem a krámků s vínem se rojily davy lidí. Šufoj mu po chvíli přinesl nejčerstvější zvěst o tom, že proslulého a ctižádostivého vojevůdce Ipuvera, velitele Horova pluku, během sezení královské rady v Domě milionu let uštkl had. Oficiálně byla tato politováníhodná událost prohlášena za nehodu. V soukromí si ovšem lidé šuškali o vraždě a pozastavovali se nad nápadnou shodou okolností smrti vojenského hodnostáře a faraona.

Amerotkeovi se sice na jedné straně po Menelotově útěku ulevilo, na druhé straně se jej ovšem zmocnil vztek, protože jen plýtval časem a spravedlnosti stejně nebylo učiněno zadost. Nakonec však přece jen dospěl k rozhodnutí, které bylo jediným logickým závěrem. Božský faraon opravdu mohl být uštknut a usmrcen hadem, ale ne tím, jehož vysušené tělo leží na podlaze před soudcovskou stolicí. Musel ho prostě napadnout jiný had. Ale kdy a jak?

Amerotke se nadechl přes zatnuté zuby. Byla to nehoda, nebo vražda?

„Celá věc by měla být odložena.“ To promluvil vrchní soudní písař Chemut. „Ctihodný Amerotke, vězeň uprchl, takže nelze vynést rozsudek.“

Amerotke se dotkl pektorálu se symbolem bohyně Maat.

Cítil, jak se v něm vzdouvá hněv. Spravedlnost je věcí faraonovou, a tedy nástrojem bohů, a ne jen nějakou hračkou intrikánů z královské rady.

„Vynesení rozsudku odloženo být může,“ prohlásil prudce. „Jako nejvyšší soudce Síně obojí pravdy však mám právo vyjádřit se k projednávanému případu. Vyskytly se určité okolnosti, které mě naplňují obavami.“

Soudní síň ztichla jako mávnutím kouzelného proutku.

Amerotke si opřel dlaň o koleno. Pak chvilku bez hnutí soustředěně sledoval symbol vševidoucího oka Horova namalovaný na protější stěně.

„Především,“ začal konečně, „mohu jen těžko uvěřit, že

faraonova smrt nijak nesouvisí se svatokrádežným a rouhačským znesvěcením jeho hrobu, k němuž došlo v době, kdy se plavil po Nilu.“

Sotva domluvil, ozval se v síni hlasitý šum a soudci neušly vzrušené pohledy a poznámky mnoha přítomných.

„Za druhé, právě tak se mi nechce věřit, že faraonovu smrt způsobil had objevený na palubě Slávy Reovy,“

pokračoval Amerotke neúprosně. „Za třetí, přijímám výpovědi svědků, a to jak těch, které předvolala obžaloba, tak i svědků nyní zde nepřítomného Menelota. Všichni hovořili podle svého nejlepšího vědomí a svědomí pravdu.

Smrt božského faraona je však i přesto zahalena temným tajemstvím.“

Sethos se předklonil, jako by se chystal soudce přerušit, ale Amerotke rázně mávl rukou.

„Rozsudek nebude vynesen. Případ je odložený.“

Amerotke zůstal sedět na soudcovské stolici. Sethos podrážděně vzdychl a ztěžka vstal. Poklonil se nejprve nejvyššímu soudci, pak svatostánku bohyně Maat a tiše vyšel ze soudní síně. Amerotke luskl prsty na znamení, že soud bude zasedat dál a budou projednávány další případy.

Sethos by si ho nejspíš rád vzal stranou a probral s ním to, co právě řekl, ale Amerotke byl odhodlán nenechat se zatáhnout do spletitých intrik královského dvora. Měl sto chutí komentovat i smrt vojevůdce Ipuvera, ale zároveň dost rozumu na to, aby udržel jazyk za zuby. Pokud by ovšem

měl vypovídat pod přísahou, nijak by se se svým názorem netajil. Zmocňovalo se jej čím dál tím silnější podezření, že faraon byl zavražděn a že Ipuverova smrt s tím souvisí. A kdo osvobodil Menelota? Byli to snad lidé pověření královskou radou? Vydal někdo rozkaz, že tento ožehavý případ musí být doveden k rychlému konci, že je třeba jej smést ze stolu a co nejrychleji na něj zapomenout? Nebo se snad Meneloto bál, že se mu nedostane spravedlnosti, spojil se se svými přáteli a ti mu pomohli uniknout?

Amerotke si vzal pohárek ředěného vína, který mu podal Prenhoe. Trochu upil a vrátil číšku Prenhoeovi. Pak se ohlédl po stále ještě neklidných a značně nervózních písařích.

„Soud stále zasedá,“ oznámil zvučným hlasem. „Další případ!“

Na to dopoledne zajisté nikdo z přítomných písařů nezapomene do nejdelší smrti. Nejvyšší soudce Amerotke postupoval sice rychle, ale rozhodně ne povrchně. Jeho rozsudky byly nemilosrdné. žena, která zabila své dítě, byla odsouzena k sedmi dnům, během nichž bude muset mrtvolku dítěte držet v náručí na veřejně přístupném tržišti.

Pět opilců, kteří znesvětili posvátné jezírko chrámu bohyně Hathory tím, že se do něj vymočili, bylo odsouzeno najednou. Ihned po vynesení rozsudku byli všichni tito provinilci odvedeni do podzemí Domu temnoty, svlečeni a zbičováni. Obchodník, který prodával zkažené maso, a

zavinil tak smrt dvou svých zákazníků, dostal vysokou pokutu a zákaz prodávat na trzích v Thébách po dobu jednoho roku a jednoho dne. V poledne měl Amerotke konečně pocit, že dal dostatečně najevo, jak dokáže být faraonova božská spravedlnost důsledná. Teprve pak bylo soudní jednání přerušeno. Amerotke se zvedl z křesla a ještě napjatý a vzteklý zamířil do nevelké postranní svatyně.

Odložil pektorál znázorňující bohyni Maat, ale vzápětí sebou škubl leknutím. Ze stínu svatyně se vynořila lidská postava. Byl to muž oblečený jako kněz. Amerotke si ale všiml, jak silná má předloktí a jak hrdě drží vztyčenou hlavu.

„Tady nemáš co dělat,“ prohlásil soudce a odvrátil se.

„Ale no tak, drahý Amerotke, cožpak ti už selhává paměť?“

Amerotke se k muži v kněžském rouše opět otočil a konečně se, snad poprvé od rána, usmál. „Sice jsi trochu přibral na váze, milý Senenmute, ale oči a hlas máš naštěstí stále stejné. Jak bych na ně mohl zapomenout?“

Podali si ruce.

„Přesto ti však musím připomenout, že tohle je má komnata. Má soukromá svatyně,“ upozornil hosta Amerotke.

„Proto jsem tady,“ odvětil nevzrušeně Senenmut. „Můj drahý Amerotke, přináším ti pozdrav od Její Výsosti paní Hatusu, vdovy po božském faraonovi.“

„Já vím, kdo je paní Hatusu!“

Senenmut mu vtiskl do dlaně nevelký papyrový svitek.

Amerotke jej rozvinul a okamžitě si všiml kartuše otisknuté ve spodní části. Přiložil svitek ke rtům a pečeť políbil.

Pozvání bylo krátké a stručné:

„Ctihodný pán Amerotke a paní Norfret jsou zváni na hostinu, jež se koná dnešního večera v královském paláci. Urozený pán Amerotke zde obdrží obřadní prsten a pečeť na znamení svého povýšení do královské rady.“

„Překvapivá čest,“ poznamenal Amerotke. Zdvihl hlavu od svitku, ale Senenmut už byl pryč.

Slunce už se klonilo k západu a zlatilo Théby odleskem svých posledních paprsků, když se Amerotke vydal na cestu k Domu milionu let na břehu Nilu. Norfret seděla ve voze vedle něj. Ačkoli to na sobě nedávala příliš znát, nesmírně se radovala z veliké cti, které se jejímu manželovi dostalo.

„Musíš to přijmout,“ naléhala na něj hned, jakmile jí tu novinu doma oznámil, a tiskla mu přitom ruku. „Ať už se ti to líbí, nebo ne, Amerotke, na politice dvora se podílíš.“

„Chtějí mi jenom ucpat ústa,“ odsekl Amerotke příkře.

„Buďto mě umlčet, nebo koupit. Uvážím-li Menelotův útěk, o náhlé smrti velitele Ipuvera ani nemluvím, bylo těch

blamáží na jeden den až dost.“

„Nic z toho s tebou nijak nesouvisí. Meneloto byl schopný voják. Prostě se mu podařilo utéct a dokáže se o sebe postarat sám.“

Amerotke pozorně pátral v manželčině tváři po sebemenší známce rozrušení nebo údivu. Norfret jeho pohled vydržela.

„Ty pravdu znáš,“ dodala pevně. „Znají ji i bohové. A jestliže známe pravdu my, proč se starat o to, co říkají ostatní?“

Nakonec se jí jako obvykle podařilo prosadit svou.

Amerotkeovi nenápadná, leč umíněná manželčina ctižádost zalichotila a potěšila ho. Norfret ovšem zároveň přiznala, že ji láká i představa návštěv u dvora a pomyšlení na hostiny, kde by mohla vyslechnout spoustu zajímavých klípků. Byla zkrátka rozhodnuta nenechat si takovou příležitost ujít.

Amerotke ji políbil na čelo.

„Připadáš mi jako nádherný stín,“ prohlásil a uchopil ji za ruce.

„Stín!“ zaškaredila se naoko, ovinula mu půvabné paže kolem krku, vytáhla se na špičky a políbila manžela na nos.

„S oblibou se účastníš podobných setkání, ale nechceš být viděna. Nejraději sedíš, nasloucháš a sleduješ.“

„Takhle jsem si tě našla.“

„A já tebe, pamatuješ? Celý první večer jsme strávili tím, že jsme se dívali jeden na druhého.“

Norfret se rozesmála a podotkla, že mu to nebývale sluší i dnes. Amerotke s opratěmi ovinutými kolem zápěstí pohlédl úkosem na manželku. Sám si na sebe vzal nové nařasené roucho. Nezapomněl samozřejmě na soudcovský prsten, ale paruku si jako obvykle vzít odmítl. Pořád ještě vzpomínal na svoji službu u vozatajstva a na vojáky, kteří si tropili žerty z nafintěných důstojníků. Mnozí z nich byli odhodláni za každou cenu držet krok s poslední módou, dokonce i když hlídkovali v Rudé zemi. Norfret byla samozřejmě jako obyčejně krásnější než hvězdná noc.

Oblékla si bělostné skládané lněné roucho a hlavu si ozdobila dlouhou černou parukou protkanou pramínky zlatých a stříbrných vláken. Z náušnic si vybrala ametystové kruhy a na krku se jí skvěl překrásný lazuritový náhrdelník.

Neustále se vykláněla z vozu a rozprávěla se Šufojem, který je následoval se slunečníkem v jedné a s holí ve druhé ruce.

„Jen pojď k nám, Šufoji,“ dobírala si sluhu. „Je tu ještě místo.“ Poklepala dlaní na dřevěnou lavici. „Nemusíš se bát.

Tohle není žádný válečný vůz, a tak nás vezou koně bez kouska jiskry v těle.“

„Nemám vozy rád,“ odpověděl trpaslík. „Nemám rád ani slavnosti a hostiny. Lidi se mi vždycky koukají na obličej a kladou mi přihlouplé otázky jako třeba: ‚Kampak ti zmizel nos?‘ To mám vždycky chuť odpovědět: ‚Do tvé zadnice!‘“

Norfret se rozesmála a zase se na chvíli pohodlně usadila.

Amerotke pevněji uchopil opratě. Chvilku sledoval, jak se před ním natřásají šarlatově rudé péřové chocholy na koňských hlavách, a pak se začal rozhlížet kolem sebe. Na nábřeží i na samotném břehu Nilu bylo rušno v kteroukoli denní či noční dobu. Pivnice byly otevřené. Uličky se jen hemžily námořníky a vojáky, kteří směřovali do nevěstinců nebo je právě opouštěli. Jiní jen tak lelkovali na ulicích s poháry v rukou, okukovali děvčata a pokřikovali na ně i na své druhy obhroublé pozdravy a posměšky. Pochopitelně že si okamžitě všimli Norfret, ale každému z nich stačil jediný pohled na Amerotkea a na dva vojáky, kteří vůz s hosty do královského paláce doprovázeli, aby dospěli k názoru, že bude rozumnější poohlédnout se po nějaké snazší a bezbrannější oběti.

K vozu si to namířil potulný prodavač amuletů a zaříkávač štírů. Přes rameno měl truhlici plnou nejrůznějších talismanů, prostředků proti černé magii a kouzelných hůlek k zažehnání neštěstí všeho druhu. Šufoj, který byl za všech okolností všímavý a mrštný jako opice, ho okamžitě odehnal.

Konečně dojeli na cestu vedoucí po hrázi, jež směřovala k paláci. Všude kolem se to hemžilo zvědavci, kteří chtěli vidět, co se v paláci a jeho okolí děje. Lučištníci a pěšáci Isidina pluku je však udržovali v uctivé vzdálenosti.

Amerotke švihl opratěmi a koně přidali do kroku. Prohnali se branou a ocitli se v rozlehlých, důmyslně zavlažovaných

palácových zahradách. Okolí faraonova paláce připomínalo uměle vybudovanou pozemskou podobu ráje. Zahradní pěšiny a cesty byly pečlivě udržované a stíněné pěstěnými stromy, okrasná jezírka se čistotou jen třpytila a na prostorných trávnících se popásaly ochočené gazely a ovce.

Strážci vůz doprovodili až na shromaždiště povozů.

Amerotke pomohl Norfret vystoupit a podkoním nařídil, aby koně vypřáhli, důkladně vytřeli a před ustájením nakrmili.

Hostí se okamžitě ujali další strážní, kteří byli určeni k doprovodu příchozích. Provedli je hlavním vchodem kolem obrovských nástěnných maleb, znázorňujících slavná vítězství egyptských faraonů na bitevním poli. Procházeli sloupovými síněmi, kde elitní vojenské oddíly střežily vchod do Domu zbožňování, jak byly označovány soukromé komnaty mladého faraona. Konečně došli do překrásně upravené hodovní síně. Byla to prostorná, honosná hala, jejíž tmavě červenou barvou natřené sloupy měly hlavice ve tvaru zlatých lotosových poupat. Lampy z průhledného alabastru nejrůznějších barev vydávaly měkké světlo, jež

ozařovalo fresky, kterými byly ozdobené stěny. Nejčastější tu byly motivy stromů, půvabných, roztodivně opeřených ptáků, květin a motýlů vyvedených na hladké omítce v hýřivé paletě barev. Trámy křižující strop nad umně zdobenými stěnami byly popsány hieroglyfy, které těm, kdož se pod nimi shromažďovali, slibovaly zdraví, dlouhý život a blahobyt.

Amerotke se rozhlédl po davu žen s obnaženými rameny a snědých mužů s módními parukami. Sem tam někoho poznal. Uviděl Setha, Rahimerea i generála Omendapa.

Každý host, který zachytil soudcův pohled, mu sotva znatelně pokývl na pozdrav a zase se otočil ke svým společníkům. Mladičké otrokyně, které na sobě kromě titěrných kousků látky kolem boků neměly téměř nic, kroužily mezi hosty, podávaly jim na uvítanou lotosové květy a nabízely podnosy s vybranými lahůdkami i poháry s vínem či pivem vykládané drahokamy. Norfret si vzala číši a nechala manžela stát, protože v davu zahlédla známou, s níž

se chtěla jít pozdravit. Amerotke zůstal poblíž vchodu. Čilý ruch a hovor utichly, jen co se otevřely dveře v protější stěně a do síně vstoupila Hatusu. Amerotkea překvapilo, jak se během období smutku po manželově smrti změnila.

Vždycky ji považoval za nevýraznou osobu stojící v ústraní, a tak nyní jen žasl, jak majestátně kráčí před zraky svých poddaných s rukama sepjatýma na plochém břiše. V

přiléhavých a téměř průhledných lněných šatech vypadala jako ztělesnění krásy. Dlouhou elegantní paruku lesknoucí se vonným olejem zdobila koruna se symbolem supice, jež

nikomu nedala zapomenout na to, že Hatusu je královnou Egypta. Na stříbrném pektorálu na jejím krku byl zobrazen stejný motiv, kdežto na zápěstích měla široké zlaté náramky s ornamenty v podobě útočící kobry. Nehty na rukou i na nohou měla obarveny sytě rudou henou a její tmavé

mandlové oči se díky působivé modrozelené oční lince, kterou dnes vyzkoušela, zdály být snad ještě větší a výraznější.

Hatusu si všimla Amerotkeova pohledu a slabě se pousmála. Mnozí hosté se k ní okamžitě hrnuli, ale královna jim jen zdvořile pokynula a zamířila k nejvyššímu soudci, aby jej přivítala. Na obnaženém levém rameni zahlédl Amerotke jemně vytetovanou lvici symbolizující Sachmet, bohyni války a pomsty. Obléká se jako urozená dáma, pomyslel si Amerotke, ale šíří kolem sebe úctu jako válečník. Hatusu před ním zůstala stát a vztáhla paži.

Amerotke se užuž chystal pokleknout na jedno koleno, jak kázal dvorský mrav, ale Hatusu mírně zavrtěla hlavou. Z

jejího pohledu vyzařovala až uličnicky dobrá nálada.

„Ctihodný Amerotke.“ Měla nízko posazený, téměř hrdelní hlas. „Kolik už je to let, co jsi opustil dvůr mého otce? Deset? Dvanáct?“

„Myslím, že dvanáct, má paní.“

„Pak u něj tedy vítej zpět.“

Amerotke sklouzl pohledem za královnina záda. Ostatní úředníci, velmožové, důstojníci i písaři sice naoko předstírali, že jsou plně zabráni do rozhovoru se svými společníky, ale bylo na nich znát, že je soustředěně sledují.

Opodál v síni stál u jednoho ze sloupů Sethos. Držel Norfret za ruku, nenuceně s ní rozprávěl a nejspíš zrovna o čemsi žertoval. Norfret zaklonila hlavu a její zvonivý smích zazněl

celou síní.

„Viděla jsem vás přicházet,“ pokračovala Hatusu. „Paní Norfret je pořád stejně krásná.“

„Pak tu ovšem krása potkala krásu,“ odvětil zdvořile Amerotke.

Hatusu vzdychla. Když si Amerotke všiml, jak jí zacukaly koutky karmínové nalíčených rtů, napadlo ho, zda se nesměje jemu. Královna koketně sklonila hlavu.

„Z tebe dobrý pochlebovač nikdy nebude, Amerotke.

Tvé lichotky jsou příliš zjevné.“

„Jsem soudce,“ odvětil Amerotke. „S lichotkami nemám zkušenosti.“

„To jsi neměl nikdy, Amerotke.“ Královna na něj upřela pohled nádherných mandlových očí. „Pořád jsi do paní Norfret tak bláznivě zamilovaný? Viděla jsem tě, jak tu stojíš a na všechny kolem se jen škaredíš.“ Hatusu si dlaní zakryla rozesmátá ústa. „Ach, Senenmut!“

Z davu se vynořil královský stavitel. Amerotkea překvapilo, jak nenuceně a sebejistě se Senenmut v královnině společnosti chová. Jako by byl členem faraonova rodu nebo rovnou snad jedním z princů. Amerotke mu stiskl nabízenou pravici.

„Omlouvám se,“ ozval se Senenmut, „že jsem se dnes nezdržel déle. Bál jsem se, že bys odmítl, a to by bylo trapné pro oba.“

Odkudsi vytáhl drobný vyšívaný kožený váček. Hatusu

ho otevřela a vytřásla si z něj do dlaně zlatý prsten. Uchopila Amerotkea za ruku a šperk mu navlékla. Soudce si ho pozorně prohlédl. Široký zlatý kroužek zdobily hieroglyfy hlásající, že nositel tohoto prstenu patří k faraonovým přátelům, náleží ke královskému dvoru, přísluší mu místo v radě a je povinen být svému faraonovi vždy nápomocen podle svých schopností, sil a vědomostí.

„Není to žádný úplatek,“ zašeptala Hatusu a upřela na nejvyššího soudce tvrdý pohled chladných očí. „Potřebuji tě, Amerotke. Potřebuji tvůj bystrý úsudek a rady, které z něj budou vyplývat. A… abych byla skutečně upřímná, budu potřebovat i tvůj zdravý rozum.“

Amerotke se chtěl královny zeptat na důvod, ale to už

služebnictvo začalo před nevelkými stolky připravenými k hostině chystat polštáře a rohože. Hatusu se ještě zlehka dotkla soudcovy paže a plavně se vzdálila.

Do hodovní síně vplula jako vánek skupina půvabných otrokyň. Jedna Amerotkeovi zavěsila kolem krku květinový věnec. Další mu nabídka homoli tuhého parfémovaného tuku. Amerotke ji sice odmítl, ale vzali si ji všichni, kdo přišli s parukou. Homoli si umístili na temeno hlavy, kde se během několika minut začala rozehřívat a rozpouštět. Vonný olej prosákl celou parukou a síní se začaly šířit vybrané vůně. Jak bylo zvykem, muži se usadili na jedné straně hodovní síně, ženy na druhé. Na všech stolcích se objevily poháry s vínem a slavnostní hostina mohla začít. Stoly se

prohýbaly pod talíři s pečeným hovězím, kuřaty, husí pečení, nadívanými holuby a nejrůznějšími druhy chleba nakrájeného do roztodivných tvarů. Zvlášť vybraní sluhové otevřeli džbány s vínem, umístěné v kovových stojanech a označené podle jednotlivých ročníků, a dohlíželi na to, aby všichni hosté měli bronzové poháry vykládané drahokamy neustále dolité. Další sloužící zase na stolky roznesli ubrousky a misky s vodou na oplachování rukou. Vedle Amerotkea se posadil generál Omendap. Otočil se k němu, smočil špičky prstů v misce s vodou a s úsměvem mrkl na svého souseda.

„Vítej u dvora,“ zahučel.

Amerotke úsměv opětoval. S generálem už se setkal několikrát a znal jej jako upřímného a bezprostředního chlapíka. Věděl však, že za maskou bodrého vojáka se zarudlými masitými tvářemi, medvědí postavou a smyslem pro drsný, otevřený humor, se skrývá bystře uvažující mysl a chladná logika. I ten, kdo Omendapa viděl poprvé, poznal podle zlatého lotosového květu, který generálovi visel na řetězu kolem krku, že se honosí pověstí odvážného válečníka. Tento šperk mu daroval za statečnost v boji sám faraon. Omendap se náhle naklonil blíž k Amerotkeovi.

„Všichni už jsme slyšeli o tvém rozhodnutí v případu toho nešťastného Menelota.“ Generál se raději rozhlédl, aby se ujistil, že jejich rozhovoru nenaslouchá nikdo ze služebnictva. „Musím ti dát za pravdu! To obvinění nemělo

být vůbec vzneseno.“

„Tak proč k němu tedy došlo?“ otázal se Amerotke.

„Cožpak jste to na královské radě neprobírali?“

„Trvala na tom královna!“ Omendap se obrátil a vrhl zlobný pohled přes hodovní síň k místu, kde na křesle podobném trůnu, na vyvýšeném místě nad ostatními ženami, seděla Hatusu. „Myslel jsem, že má větší smysl pro strategii.

Ostatně, politiku královské rady brzy pochopíš. V podstatě se jedná jen o soupeření dvou skupin.“ Omendap se natáhl po poháru vína a usrkl z něho. „Rahimere.“ Generál nenápadně pokynul směrem k místu, kde trůnil velký vezír vystrojený v nejokázalejší nádheře drahých látek zdobených šperky a drahokamy. Právě byl zabrán do živého hovoru s vrchním písařem Bajletem. „Chce být regentem stejně jako Hatusu.“

„A kdo vyhraje?“

„Pravděpodobně Rahimere. Ovládá státní pokladnici, kancléřství i Amonův chrám.“

„A paní Hatusu?“

„Ta má tři příznivce. Setha, Senenmuta a teď ještě ctihodného Amerotkea.“

„Já k žádné skupině nepatřím.“

„Vážně ne?“ ušklíbl se Omendap. „Přijal jsi její pozvání a vzal sis prsten. Teď už jsi ve hře zrovna tak jako my.“

„A co ty?“ zeptal se Amerotke a pokynul přitom pohárem směrem ke skupině vysokých vojenských velitelů.

„Ještě jsme se nerozhodli. Jsme vojáci, takže přijímáme a plníme rozkazy. Fámy, které se šíří městem, se samozřejmě donesly i k nám. Faraon je mrtev, odešel do Polí blažených v Západní zemi, jeho nástupce je ještě chlapec a rada je nejednotná. Šakali jsou přesvědčeni, že hlídací psi zmizeli, takže se budou snažit vyplenit kurník.“

„Koho podpoříš?“

Omendap si posunul polštář o kousek blíž k vrchnímu soudci.

„Mé sympatie patří paní Hatusu. V jejích žilách koluje Tuthmoseova krev a kromě toho nemám rád Rahimerea.

Jenže, znáš přece nás vojáky. Naše zásada číslo jedna zní nikdy se nepouštěj do boje, o němž víš, že je předem prohraný. Nu… napijme se.“ Omendap ťukl svým pohárem o soudcův. „A modleme se za příchod šťastnějších dní.“

Amerotke se znovu soustředil na jídlo. Právě se snažil zjistit, kde sedí Norfret, když se ve dveřích objevil posel s nevelkou truhlicí zajištěnou měděnými pásky. Poklekl u vchodu do hodovní síně a čekal, až si jej někdo z hostí všimne. Rahimereův osobní sluha, který důstojně stál za křeslem svého pána, poslovi pokynul, aby přistoupil blíž.

„Co je to?“ zeptal se Rahimere, když se konečně uráčil na poslu spočinout zrakem.

„Dárek, můj pane. Dar od Amenhotepa.“

Velký vezír zkřivil ret. Amenhotep byl knězem zádušního chrámu a osobním veleknězem zesnulého faraona

Tuthmose II.

„Amenhotep by měl být zde. Jako kněz Horova chrámu je povinen účastnit se shromáždění královského dvora.“

Rahimere si nikdy nedal ujít příležitost, aby dal najevo, jakou má moc. Hodovní síň ztichla. Pozvání na takovouto hostinu se skutečně rovnalo předvolání a neúčast omlouvala pouze nemoc nebo jiný skutečně závažný a neodstranitelný důvod. Amerotke se musel hodně snažit, aby nedal znát své překvapení. S Amenhotepem už se setkal mnohokrát a vždycky měl dojem, že ten čilý, sebevědomý mužík nevelké postavy žije v přesvědčení, že je jedním z nejvýznamnějších lidí v říši. Bylo zvláštní, že právě on si dal ujít takovou příležitost ukázat se ve společnosti mocných a dát svou důležitost patřičně najevo.

„Třeba je to nabídka smíru,“ zažertoval vrchní písař.

„Dar jako omluva za jeho neúčast na našich setkáních, můj pane.“

Rahimere pokrčil rameny a pokynul poslu, aby přistoupil blíž. Amerotke se nenápadně ohlédl přes rameno. Všiml si, že Hatusu sedí jako socha. V obličeji byla křídově bílá a oči jí planuly vztekem. Dar měl být podle všech zvyklostí předán jí. Ona byla hostitelkou a paní tohoto paláce.

Rahimereovo chování bylo veřejnou urážkou a jasným náznakem toho, že otěže moci ve skutečnosti netřímá Hatusu, nýbrž on, Rahimere. Posel přikročil k velkému vezírovi a podal mu truhlici.

„Donesl to muž zahalený v černém plášti, můj pane,“

dodal pokorně na vysvětlenou.

Amerotke upustil kousek husí pečeně, ze kterého právě ukusoval. Zmínka o černém plášti v něm okamžitě vyvolala jistou vzpomínku. Za tu dobu, kdy vykonával úřad nejvyššího soudce, se už k němu několikrát donesly zprávy o skupině profesionálních zabijáků, kteří si říkali Děti Amemaitiny, Děti Velké požíračky. Čas od času o této krvežíznivé bandě padla zmínka při projednávání nejrůznějších zločinů. Avšak s výjimkou toho, že tento tajný spolek krom Velké požíračky uctívá i bohyni Mafdet v podobě kočky a že jeho členové chodí od hlavy k patě zahalení v černých pláštích, se k němu zatím žádné jiné informace nedonesly.

„Dar přijímám,“ prohlásil povýšeně Rahimere a podrážděně tleskl rukama. „Otevři to!“

Sluha zlomil pečetě a prudce odklopil víko. Amerotke se právě obracel ke svému sousedovi, aby něco řekl, když

zaslechl strašlivý výkřik. Posel vyňal onen tajemný dar z truhlice a zdvihl nataženou paži jako věštec při pronášení proroctví. Hosté k svému nepopsatelnému zděšení spatřili uříznutou hlavu kněze Amenhotepa, z jejíhož krku ještě odkapávala krev.

SACHMET: lví bohyně války a pomsty, ničitelka.

V hodovní síni nastal nepopsatelný zmatek. Dvě ženy omdlely. Několik mužů si přitisklo dlaně k ústům a vyběhlo ven, aby si v ústraní ulevili. Hlava skončila v truhlici, v níž

byla přinesena, a Rahimere okamžitě vyslal strážné, aby vypátrali muže, který hrůzný dar přinesl. Po tom se však již

dávno slehla zem. Hatusu, po jejímž boku stáli Senenmut a Sethos, se pokusila zjednat pořádek.

„Vážení,“ pronesla hlasitě a tleskla, aby přiměla hosty ke ztišení, „nebylo by asi vhodné dál pokračovat v hostině.

Proto pro dnešek končíme. Královská rada zasedne ve sloupové síni!“

Služebnictvo začalo ihned sklízet džbány s vínem i talíře a podnosy s jídlem. Hosté, kteří k radě nepatřili, se přežehnali, aby odehnali zlé síly, a v největším chvatu opustili palác. Amerotke nařídil Šufojovi, aby doprovodil Norfret domů. Omendap jim ochotně poskytl dva své vojáky

jako eskortu.

Jakmile Norfret s doprovodem odjela, vrátil se Amerotke do hodovní síně. Truhlice potřísněná krví stála na podlaze otevřená. Soudce se nad ní sehnul a pozoroval znetvořený obličej s vyvalenýma očima a vyplazeným jazykem. Zvlášť pečlivě si prohlédl krk. Řez byl rovný a čistý. Neušlo mu ani to, jak je kůže v obličeji napuchlá a sinalá.

„Co hledáš?“

Teprve teď si Amerotke uvědomil, že před ním stojí Hatusu doprovázená Sethem a Senenmutem. Královna na nejvyššího soudce upřeně hleděla.

„Má paní, domnívám se, že Amenhotep byl mrtev dřív, než mu byla uťata hlava. Rána je vedená jediným čistým řezem prozrazujícím odborníka. Kurýr, který ji přinesl, byl údajně oblečený celý v černém. Tohle je podle všeho práce skupiny profesionálních zabijáků, kteří si říkají Děti Amemaitiny.“

„Ale proč Amenhotepa zavraždili?“

Senenmut se sklonil a zvědavě si prohlížel uříznutou hlavu.

„Jak jsou ta věčně užvaněná ústa najednou tichá,“ ozval se vzápětí bezostyšně. „Ty výsměšné oči už si mě také nikdy nezměří od hlavy k patě, jak to dokázal jen on.“

Amerotke vrhl na královnina společníka, který se až

zázračnou rychlostí vypracoval na post její pravé ruky, pozorný pohled. Nebylo těžké uhodnout, jakou zášť k

zavražděnému knězi choval. Hatusu zvedla nohu a špičkou sandálu zaklapla víko truhlice.

„Sejdeme se ve sloupové síni!“ vyštěkla.

Poradní místnost již byla připravena k zasedání královské rady. Sedadla a stolky byly rozestaveny do obvyklého oválu. Rahimere už samozřejmě seděl na svém místě, aby dal najevo, že i zde má přednost. Písaři a kněží, kteří patřili k jeho příznivcům, se rozsadili kolem něj.

Hatusu si sedla na stejné místo jako předchozího večera a po jejím boku usedli Senenmut a Sethos.

Amerotke si vybral místo hned u dveří. Necítil se v této společnosti nejlépe a nejraději by se viděl někde úplně jinde.

Navzdory vypitému vínu a veselí, jež v hodovní síni panovalo do okamžiku doručení hrůzného daru, vládla ve sloupové síni dusná atmosféra. Zášť a rivalita tu kypěly tak mocně, že byly téměř cítit ve vzduchu.

Kněz pověřený zahajovacím rituálem rychle odříkal chvalozpěv, v němž opěvoval tvář mladého faraona a přirovnával ji k tváři boha Hora. Pokračoval líčením jeho vlasů zářících jako samo nebe a rituálním prohlášením levého oka faraonova za vycházející slunce a pravého oka za slunce zapadající. Nezapomněl ani na slávu Reovu vyzařující z faraonovy bytosti a na radost a lásku, jimiž

zahrnuje lid Egypta. Jakmile však kněz zmizel do ústraní, po nějaké radosti a lásce najednou nebylo ani stopy. Hatusu rychle převzala iniciativu.

„Pánové,“ oslovila všechny přítomné a napřímila se v křesle tak důstojně, jako by seděla na faraonově trůně.

Rahimere se už nadechoval, aby ji přerušil, ale Hatusu ho zarazila vznešeným pohybem ruky.

„Velký vezíre, toto je královský palác, Dům milionu let. Náš vznešený faraon je v Domě zbožňování a já jsem jeho nevlastní matka. A teď k věci. Můj manžel zemřel uštknut hadem před Amonovou sochou. Generál Ipuver zahynul přímo v této síni. Také jeho uštkl had. A k dovršení všeho je nám během hostiny doručena useknutá Amenhotepova hlava. Má to snad být nějaká výstraha nebo poselství?“

„Kam tím míříš, paní?“ zakňoural správce Domu stříbra.

„Víme jen, že zemřeli tři lidé.“

„Ne,“ vložil se do toho Senenmut. „Tři lidé byli zavražděni.“

„Zavražděni?“ Rahimere naklonil hlavu na stranu.

„Chceš tím naznačit, že smrt božského faraona, který se odebral do Polí blažených Západní země, nebyla nehoda?“

„Rozhodně nebyla nehodou smrt generála Ipuvera,“

ozvala se důrazně Hatusu. „A Amenhotep také sotva spadl ze schodů.“

„Ctihodný Amerotke,“ zahřímal Rahimere a zahleděl se přes sloupovou síň na nejvyššího soudce. „Všichni jsme slyšeli o tvém rozhodnutí.“ Velký vezír rozhodil rukama, na nichž se blyštěly drahocenné prsteny. „Podle všeho jsi

přesvědčen, že had nalezený na palubě faraonovy veslice Sláva Reova smrt našeho božského vládce nezavinil.

Všichni ovšem víme, že božský faraon byl v nosítkách donesen do chrámu, kde se setkal se svou manželkou.“

Ticho, jež se v síni rozhostilo, přerušilo jen zalapání po dechu. Sotva Senenmut popadl dech, předklonil se a chystal se vyskočit, ale Hatusu jej stiskem zápěstí na poslední chvíli zarazila.

„Neřekl jsem,“ odpověděl rychle Amerotke, „že byl božský faraon zavražděn. O tom mi nepříslušelo rozhodovat.

Dospěl jsem ovšem k závěru, že had, jehož uštknutím faraon zemřel, není totožný s tím, který byl objeven na palubě královské lodi.“

„Ale o znesvěcení faraonovy hrobky jsi hovořil?“ otázal se jeden z Rahimerových písařů.

„O tom přece vědí celé Théby,“ odvětil Amerotke.

„Domnívám se, že jsem plným právem usoudil, že proti božskému faraonovi někdo choval nesmírnou zášť, jež ho dovedla až k tomuto svatokrádežnému zločinu.“

„A co generál Ipuver?“ zeptal se Sethos. „Jak si vysvětluješ jeho smrt, vznešený Amerotke?“

Soudce ukázal na jednu z brašen na dokumenty zavěšenou na opěradle křesla, v němž seděl Rahimereův písař.

„Podle toho, co se mi doneslo, se královská rada sešla zde, je to tak?“

„Samozřejmě,“ odpověděl uštěpačně Rahimere.

„A Ipuver si s sebou přinesl nějaké dokumenty?“

pokračoval ve výslechu Amerotke.

„Jistě, přinesl,“ přisvědčil generál Omendap.

„A jednání rady bylo přerušeno?“

„Ano,“ ozval se Sethos. „Posbírali jsme si své spisy a uložili je zpět do brašen. Chceš nám snad naznačit, ctihodný Amerotke, že zatímco jsme se vzdálili od stolu, někdo přinesl hada a vložil ho generálovi do brašny?“

Kterýsi z písařů se neubránil jízlivému uchechtnutí.

„Je přece možné,“ ozval se uštěpačně jeden z kněží, „že si ten had do brašny vlezl sám.“

„Ano, pokud je možné, že hadi létají!“ kontroval pohotově Amerotke.

Smích, který zaburácel sloupovou síní, ponechal nejvyššího soudce naprosto klidným.

„Řešení této záhady je zcela logické. Pokud by se had doplazil do této poradní místnosti nebo do chrámu, někdo by ho uviděl. Jestliže by se mu podařilo proniknout do nosítek božského faraona, někdo by si ho musel všimnout. Kdyby se dostal na schody či do hypostylu Amonova chrámu, byl by spatřen a zabit.“

„A přesto faraon zemřel na následky hadího uštknutí,“

namítl Rahimere.

„S tím souhlasím. Tajemstvím však zůstává jak, kdy a proč k tomu došlo. Táži se vás,“ obrátil se Amerotke ke

shromážděným velmožům, písařům, kněžím a vojákům a ztěžka polkl, „už jste někdy slyšeli nebo viděli, že by byla lidská bytost obklopená spoustou dalších lidí smrtelně uštknuta hadem, kterého by přitom nikdo nezahlédl?“

Celá královská rada nesouhlasně zamručela.

„Takže stojíme před záhadou,“ trval Amerotke na svém.

„Totéž platí i v případě generála Ipuvera. Viděl tu někdo z vás, ať už kněz, písař, voják nebo kterýkoli jiný člen rady, hada, který způsobil jeho smrt, ještě předtím než Ipuver sáhl do své brašny? Táži se vás všech. Dovolíš, ctihodný velký vezíre?“

Rahimere přikývl. Amerotke vstal a obešel sloupovou síň. Posbíral brašny na dokumenty, které měli shromáždění muži rozvěšeny po opěradlech křesel, a přemístil je. Pak pokynul Sethovi.

„Můj pane, tys Očima a ušima faraonovýma. Nyní jsem brašny zaměnil. Dokáže teď alespoň člověk tak bystrý a všímavý jako ty říci, komu která patří?“

Hatusu se usmála. Senenmut zlehka zabubnoval prsty na desku stolu.

„Onoho večera, kdy Ipuver zemřel,“ prohlásil Amerotke, když se vrátil na své místo u dveří, „přinesl během přerušení porady vrah, zplozenec Seta, démona všeho zla, hada do poradní místnosti v brašně na dokumenty. Vážení pánové, má paní Hatusu, stačí zajít si na tržiště. Jen se zeptejte zaříkávačů štírů a hadích kejklířů, kteří tyto tvory využívají,

aby ohromili davy a vydělali si pár debenů mědi. Hada lze snadno přenést v tašce nebo v koši. Pravidelný pohyb ho uklidní a uspí. Zůstane ležet stočený. Pokud byl nedávno nakrmen, bude ještě klidnější.“

„Pak ale Ipuver vsunul do brašny ruku,“ vložil se do věci bystře generál Omendap.

„Takový pohyb spícího hada vydráždil,“ navázal Amerotke. „Proto nezaútočil jen jednou, ale hned několikrát.

Stačil by si však někdo všimnout nebo zapamatovat, kdo přesunul brašnu z jednoho křesla na druhé? Zpozoroval by někdo případnou záměnu křesel? Může vůbec někdo z vás s jistotou prohlásit,“ pokračoval nejvyšší soudce opatrně, „že se ten had skutečně nacházel v Ipuverově brašně?“

„Ne, to opravdu nemůžeme,“ ozval se Sethos a ukázal na Omendapa. „Ty ses těla ujal a nechal je dopravit do Města mrtvých.“

„A posbíral jsem i Ipuverovy dokumenty,“ odsekl generál Omendap prudce a jeho masitý obličej zrudl rozpaky, „ale to jsem ještě nevěděl, oč kráčí.“

„Pochopitelně,“ ozval se Senenmut hlasem, z něhož čišel sarkasmus.

Omendap se už nadechoval, aby se proti takovýmto narážkám ohradil. I na jeho důstojnících bylo vidět, že si to nechtějí nechat líbit. Sethos se okamžitě rozhodl zakročit a zadusit doutnající jiskru sporu. Nechtěl si znepřátelit vojáky, jejichž podpora byla pro Hatusu zásadní a nepostradatelná.

„Ctihodný Amerotke, zdá se, že toho o hadech víš hodně,“ vložil se tedy do debaty.

„A o vraždění,“ dodal jedovatě Rahimere.

„Pánové,“ odvětil Amerotke, „o tom, že příčinou těchto záhadných úmrtí bylo uštknutí hadem, si vypravují celé Théby. Jen jsem si dal dohromady, co se mi doneslo a co jsem se dozvěděl od vás. Mé závěry tudíž sice nemusejí odpovídat pravdě, ale mají svou logiku.“

„A jaké závěry to jsou?“ otázala se Hatusu. „Jestliže se nemýlíš v tom, že brašny byly vyměněny, co z toho podle tebe vyplývá, ctihodný Amerotke?“

„Plyne z toho, má paní, že vrah musí být v této místnosti. To ale víte všichni právě tak dobře jako já. Nebyl to ani strážný, ani sluha. Tu brašnu sem musel někdo přinést a hlídat ji po celou dobu, než se mu podařilo pověsit ji na opěradlo Ipuverova křesla.“

„Pokračuj!“ ozval se rozkazovačným tónem velký vezír Rahimere.

„Víme tedy, že vrahem musí být člen královské rady.“

Amerotke si během řeči pohrával s prstenem symbolizujícím bohyni Maat. V duchu se k ní modlil a prosil ji o pomoc.

Zoufale doufal, že se jeho srdce i rtů dotkne svým perem pravdy a moudrosti. „Další otázka nutně musí znít: Proč?“

Už se chystal pokračovat, když se sloupovou síní rozlehlo zběsilé bušení na dveře. Ty se vzápětí rozletěly a vstoupil kapitán palácové stráže, míšenec s núbijskými rysy

oblečený v obvyklé vojenské kožené suknici. Přes nahou hruď měl křížem zavěšený řemen na meč a na něm emblém Osiridova pluku. Nevšímal si Hatusu ani Rahimera, ale poklonil se směrem ke generálu Omendapovi.

„Splnil jsem tvé rozkazy, pane.“

„Nuže?“

„Pověřil jsem pátrací oddíly, aby prohledaly břeh Nilu v okolí starého chrámu. Zbytek Amenhotepovy mrtvoly byl nalezen na mělčině v rákosí. Tělo bylo nahé až na bederní roušku. Poznali jsme je podle náramku.“

„Ještě něco?“ zeptal se stručně Omendap.

„Ano, pane. Jeden z našich vojáků studoval nějaký čas lékařství v Domě života. Podle toho, jak bylo tělo opuchlé a promodralé, poznal, že…“

„To je zvláštní, že na ně nepřišli krokodýli!“ rýpl si jízlivě Bajlet.

„…Amenhotepa pětkrát či šestkrát uštkl do nohy had,“

dopověděl voják, jako by ho vrchní písař ani nepřerušil.

„Ať tělo i hlavu dopraví za řeku do nekropole,“ nařídil Rahimere. „Amenhotep si nechal postavit hrobku. Vzkažte do Města mrtvých, ať zařídí odpovídající pohřeb. Náklady uhradí Dům stříbra.“

Voják se otočil na patě a zmizel.

„Období sarančete,“ zamumlal jeden z kněží. „Zkáza a zmar. Sachmet ničitelka kráčí královstvím Dvou zemí.

Chaos uvnitř, hrozby zvenčí…“

Jako na potvrzení jeho slov náhle mraky zahalily zapadající slunce a světlo v místnosti pohaslo. Amerotke se zamyslel nad chmurnou předpovědí, kterou právě vyslechl.

Vzpomínal na historky, jež mu babička vyprávěla, jak sluneční bůh Re cestuje každý den oblohou ve zlaté bárce a v noci vstupuje do duatu, zásvětní říše zemřelých, kde na něj čeká jeho odvěký nepřítel Apop, démon v podobě obrovského hada, který jej chce zničit. Stane se to snad právě teď? ptal se Amerotke v duchu sám sebe. Uvrhnou snad tyto vraždy páchané prostřednictvím hadů království Dvou zemí do zkázy a učiní z ní spáleniště, kde se bude jen ničit a prolévat krev jako za oněch strašných časů, kdy se egyptští faraoni snažili vypudit ze země Hyksósy?

„Všichni pro Amenhotepa truchlíme,“ ozvala se Hatusu, „ale tys ještě neskončil, ctihodný Amerotke, že?“

„Ne, ještě ne.“ Soudce odstrčil stolek. „Máme tu tři úmrtí, z toho ve dvou případech se o vraždu jedná zcela jistě. Všichni tři zjevně zemřeli působením hadího jedu.

Nevíme, kdo je pachatelem ani proč to dělá. Nezbývá nám tudíž než se zaměřit na oběti a ptát se, co měly společného.“

„Ale to je přece jasné,“ protáhl afektovaně Bajlet.

Mávl hůlkou s ozdobným střapcem, jako by mu Amerotkeova slova připomínala dotěrný hmyz, který je třeba odehnat. Pokud však doufal, že se k němu v sarkastických poznámkách připojí i velký vezír, byl zklamán. Rahimere nejvyššího soudce sledoval upřeným

zrakem a posměškům svého nohsleda nevěnoval sebemenší pozornost.

„Je nabíledni, že všechny oběti včetně božského faraona byly členy královské rady,“ navázal na Amerotkeovo prohlášení Rahimere. „Ale co dál?“

„Tato úmrtí i znesvěcení faraonovy hrobky se střetávají v jednom bodě. A tím je návrat božského faraona z vítězného tažení proti mořským národům v deltě Nilu. Jeho cesta k moři,“ pokračoval odhodlaně Amerotke, „přinesla našemu vladaři a vtělenému bohu i celému Egyptu slávu a vítězství. Řekněte mi, byl s ním Ipuver?“

Odpovědí mu bylo souhlasné mručení a přikyvování.

„A Amenhotep také?“

„Kam tím míříš, Amerotke?“

Soudce se zatvářil tajemně.

„Stalo se během faraonovy cesty z delty do Théb něco mimořádného?“

„Co například?“

„Došlo k nějaké zvláštní události nebo nehodě? Svěřil se někomu božský faraon, co má v úmyslu podniknout po svém návratu do Théb? Anebo jinak,“ pokračoval Amerotke a obrátil se k Hatusu, „stalo se během jeho nepřítomnosti něco zvláštního tady v Thébách? Jen se ptám. Nemám oč se opřít, takže mi zbývají jen mé dohady a domněnky. Nemám sebemenší důkaz, že by k nějaké mimořádné události opravdu došlo.“

Sloupová síň se rozezněla šumem tichého hovoru.

Senenmut se naklonil k Sethovi a cosi mu šeptal, ale ten jenom vrtěl hlavou. Amerotke si všiml, že Hatusu vypadá jaksi ustaraně, nebo snad dokonce vystrašeně. Duchem nepřítomný pohled upírala kamsi do prázdna a jen občas zamrkala. Její rty se neslyšně pohybovaly. Nejvyššímu soudci vytanulo na mysli, co o faraonově manželce slyšel, i vlastní vzpomínky na dřívější jednání rady.

„Je příliš krásná a milá, než aby mohla být bezúhonná,“

prohlásil o královně kdysi jistý dvořan.

Amerotke si vzpomněl na klevety, podle nichž se Hatusu záhy podařilo podmanit si svého nevlastního bratra a manžela Tuthmose II. a ovládnout jej. Faraonova manželka by podle všech zvyklostí i podle královského protokolu měla svého muže doprovázet na tažení do delty, ale Tuthmose ji místo toho ponechal na znamení nejvyšší důvěry v Thébách, kde během jeho nepřítomnosti zastávala nejvyšší postavení ve vládě i správě města. Má snad v tom, co se tu nyní děje, prsty právě Hatusu? že by to měla na svědomí ona a ten lišák Senenmut? Jde tu snad o nějaké spletité intriky vedoucí k uchvácení moci? Jde jim o ovládnutí Théb, království a všech podmaněných zemí, jež daleko přesahují hranice Horního a Dolního Egypta?

„Nevzpomínám si, že by došlo k čemukoli neobvyklému.“ Rahimere zdvihl paže, aby na sebe upozornil a zjednal ve sloupové síni opět klid. „Božský faraon

odcestoval z nilské delty na palubě lodi Sláva Reova.

Zastavil se v Sakkáře, kde navštívil pyramidy a zádušní chrám zasvěcený jeho předkům. Obětoval bohům, zúčastnil se rituální popravy náčelníků zajatých nepřátel a pokračoval v cestě.“

„Jeho nálada ani chování se nikterak nezměnily?“ otázal se Amerotke.

„Božský faraon byl mužem, který se nepotřebuje nikomu svěřovat,“ prohlásil povýšeně Rahimere. „Nijak netoužil klábosit nebo klevetit. Pravda, na zpáteční cestě byl poněkud bledý a někdy působil malátným dojmem. Říkal, že se necítí dobře, ale to byl jen příznak padoucnice, jíž trpěl.

Prostřednictvím této nemoci do něj vstupovali bohové a během záchvatů míval jasnozřivá vidění.“

„Má paní,“ obrátil se Amerotke k Hatusu a zdvořile na královnu pohlédl. „Výsosti,“ opravil se vzápětí a dal si záležet, aby její titul vyslovil s dostatečným důrazem, „zmiňoval se ti manžel o něčem ve svých dopisech?“

„O tom, jak mu Amon přeje,“ odvětila Hatusu. „O tom, že mu padá do klína jedno vítězství za druhým. Také psal, jak drtí nepřátele v prach a jak mu schází jeho žena a celá rodina.“

Amerotke sklonil hlavu. Hatusu mu sice neřekla nic, co by ho v jeho pátrání posunulo alespoň o píď, ale podařilo se jí členům královské rady důrazně připomenout, jak blízcí si s božským faraonem byli.

„Byl zamlklý,“ ozval se náhle generál Omendap.

„Padoucnice ho během tažení netrápila, ale byl tichý a jakoby roztržitý.“ Omendap pevněji sevřel stříbrnou sekerku, jež byla odznakem jeho hodnosti. „Ale když o tom tak přemýšlím… není tak docela pravda, že by se nic nestalo. Vzpomeňte si, že jsme faraona opustili krátce poté, co Sláva Reova vyplula k Thébám,“ ukázal na písaře a kněze. „Většina z vás byla stejně jako já, velký vezír i ctihodný Sethos vyslána napřed, aby připravila vše potřebné pro faraonův příjezd do města. Nevím o tom, že by byl faraon obětoval některému z bohů. Dobře si vzpomínám, že se o tom zmínil i jeden z mužů tělesné stráže v den, kdy se faraon vylodil.“

„Ale to je nesmysl!“ prohlásil velekněz Amonova chrámu, který seděl vedle vrchního písaře Bajleta, a zdvihl ruku.

Rahimere přikývl na znamení, aby hovořil dál.

„Doprovázel jsem božského faraona ze Sakkáry. Pravda, žádné oběti nepřinesl, ale on také do doby, než doplul do Théb, královskou loď vůbec neopustil.“

„Takže už žádné chrámy ani svatyně nenavštívil?“ zeptal se Omendap.

„Ne,“ odvětil velekněz. „Zůstal na lodi. Zdržoval se výhradně v královské kajutě, z níž vycházel jen k modlitbám. Můžete se zeptat stráží. Velmi často si nechal na zádi rozložit polštáře a rohože a sedával tam se zkříženýma

nohama, rozpjatýma rukama a pohledem upřeným ke hvězdám.“ Velekněz se pousmál. „Božský faraon vlastně téměř celou zpáteční plavbu do Théb strávil na modlitbách.

Nevím, co se nám tu ctihodný Amerotke pokouší podsouvat.

Jsem jedním z králových veleknězů. V době, kdy vladařské povinnosti přinutily našeho božského faraona opustit jeho město i královský dvůr, jsem si ničeho nezvyklého nepovšiml.“

Rahimere se už chystal zasáhnout do debaty, ale Hatusu se náhle rázně vztyčila. Senenmut a Sethos ihned následovali jejího příkladu. Amerotke neměl na vybranou.

Musel učinit totéž. Hatusu jen mlčky stála. Založila si zkřížené paže na prsou stejně, jako to dělal faraon, když se chystal promluvit. Byla to jasná výzva všem přítomným.

Hatusu jim nepokrytě připomněla, že je vdovou po živoucím bohu a potomkem královské krve. Rituály i protokol vyžadovaly, aby byli všichni poslušni jejího příkladu a rovněž povstali. Rahimere se v křesle pohodlně opřel na znamení, že on tuto výzvu odmítá a nevyslovenému nátlaku odolá. Omendap se pousmál a mrkl na své podřízené, kteří rovněž pomalu vstali. Písaři a velekněží je následovali.

Nakonec tedy neměl na vybranou ani Rahimere. Se vstáváním si ovšem dával načas. Pomalu se napřímil a důstojně uchopil svoji vezírskou berlu. Jeho obličej zůstal naprosto netečný, ale oči, jejichž zlobný pohled byl upřen na Hatusu, mu planuly záští.

„Tento rozhovor o božském faraonovi,“ ozvala se Hatusu poté, co spustila paže podél těla, „mi rozdírá srdce a vnáší do mé duše ještě větší chmury. Jednání se přerušuje, ale mým přáním je, aby byla úmrtí generála Ipuvera i velekněze Amenhotepa vyšetřena ctihodným Amerotkem, nejvyšším soudcem Síně obojí pravdy.“ Hatusu půvabně zamžikala černě nalíčenými řasami. „Hlášení bude podávat mně osobně. Nyní se s ním a se svými rádci sejdu v užším kruhu ve svých soukromých komnatách.“

„A dál?“ otázal se naléhavě Rahimere.

„Co dál? Nic není tak důležité, velký vezíre, aby to nemohlo počkat do rána. Generále Omendape, jsou naše vojska v okolí Théb?“

„Isidin, Osiridův, Horův a Amonův pluk ano,“

odpověděl Omendap. „Pluky Setův a Anubidův jsou odvelené v oáze na jihu.“ Generál si během řeči pohrával s rukojetí své stříbrné sekerky. „žoldnéřským jednotkám, které hlídkují v Thébách, však velí velký vezír Rahimere.

Předpokládám,“ dodal lstivě, „že táboří na pozemcích Domu stříbra a chrámu Amonova.“

„Jsou tady,“ vložil se do toho velký vezír, „aby v těchto těžkých dobách chránily město.“

Hatusu zkřivila rty a přikývla.

„Mají chránit nás všechny, velký vezíre?“

„Ano, má paní, nás všechny.“

Ostatní příslušníci královské rady měli náhle plné ruce

práce. Někteří si upravovali roucha, jiní sbírali své věci po stole. Všichni však vehementně předstírali, že se nemluví o ničem důležitém, ačkoli každý věděl, že v těsné blízkosti města je nyní soustředěna největší část ozbrojené moci Egypta. Meče jsou tedy již taseny. Je už pouze otázkou času a příležitosti, kdy budou použity, kdy se královská rada rozdělí na jednotlivé tábory a městem, královstvím i celým egyptským impériem začne zmítat občanská válka.

„Možná by bylo nejvhodnější,“ navrhl Bajlet a jeho tučná, potem se lesknoucí tvář se zkrabatila vráskami neupřímného úsměvu, „kdyby byl božský faraon představen vojsku a prošel v čele slavnostního průvodu městem.

Amonovi kněží a najatí žoldnéři by mu zajistili spolehlivou a důstojnou ochranu.“

Hatusu úsměv opětovala, ale s nadzdviženým horním rtem připomínala spíš psa chystajícího se vztekle zavrčet.

Pohlédla na Rahimerea a Bajleta a vší silou se snažila zklidnit rozbušený pulz a krev, jež jí bouřila ve spáncích. Já dobře vím, co byste rádi, pomyslela si. Jakmile by se jednou mladý faraon dostal z paláce, mohli by ho Amonovi kněží a žoldáci zavléci v podstatě kamkoli.

„Božský faraon…“ Hatusu se na okamžik odmlčela.

„Božský faraon bude o vašem návrhu uvažovat, ale uvědomme si, že je mladý a ve městě řádí nemoci.

Domnívám se, že by bylo nejlepší, kdyby i nadále setrval v Domě zbožňování. Vážím si však tvé rady, vrchní písaři.

Bohové vědí, že žijeme v nejisté době. Generále Omendape, přeji si, abys na pozemky královského paláce přesunul celý jeden pluk. Jeho velitel bude podléhat přímo mně.“

Omendap vrhl na Hatusu vzpurný pohled a už se nadechoval k odmítavé odpovědi. Ona však jenom luskla prsty. Senenmut se protlačil podél stolu, přistoupil k Omendapovi a vrazil mu do dlaně papyrový svitek. Generál jej rozvinul, a když spatřil královskou kartuš, obřadně ji políbil.

„Není to přání mé,“ dodala Hatusu sladce, „nýbrž

božského faraona. Vyjádřil se tak.“

Omendap se uklonil. „Stane se, jak si božský faraon přeje,“ prohlásil rychle. „Pochopitelně, že každý den navštívím palác, abych se ubezpečil, že mým vojákům nic nechybí.“

„Jsi tu vždy vítán,“ usmála se Hatusu. „Pánové,“ dodala na rozloučenou, rozhlédla se po všech přítomných a v doprovodu Setha a Senenmuta opustila sloupovou síň.

Rada se rozešla téměř okamžitě. Amerotkeovi neušlo, kolik jejích členů se shluklo kolem Rahimera. Z hloučku jeho spojenců se ozvalo vzrušené mumlání a šepot.

Omendap se držel stranou, ale Bajlet ihned zatáhl do tlumeného hovoru dva jeho důstojníky.

Z toho bude občanská válka, pomyslel si Amerotke.

Hatusu a Rahimere se vzájemně nenávidí. Jeden z nich bude muset zemřít.

Bylo mu jasné, co bude následovat, jakmile budou taseny zbraně. Davy městské lůzy, která obývá chudé čtvrti při březích Nilu, zejména pak v okolí přístaviště, začnou s drancováním. Přestěhuji Norfret s dětmi, rozhodl se náhle nejvyšší soudce. Pošlu je na sever. V chrámech Memfidy budou v bezpečí. Jakmile začnou hovořit zbraně, nebude mít v Thébách spravedlnost šanci.

„Ctihodný Amerotke…“

Nejvyšší soudce vzhlédl. U dveří stál sloužící a posunky mu naznačoval, aby šel blíž. Kdyby záleželo jen na něm, Amerotke by takovou nezdvořilost jednoduše ignoroval, ale protože si všiml, jak bedlivě ho Rahimere i všichni ostatní sledují, musel se rozhodnout rychle. Jestliže odejde, budou jej za nepřítele považovat obě frakce. Pokud zůstane zde, zavrhne jej Hatusu, a když odejde s poslem, Rahimere ho bude pokládat za královnina přívržence. Pohlédl na Omendapa. V generálově obličeji se nehnul ani sval, ale soudce si všiml, jak se jeho oči na okamžik významně stočily ke dveřím. Amerotke tedy odsunul křeslo a vyšel za poslem ven.

NEIT: staroegyptská bohyně, spojovaná s lovem a válkou.

Amerotke kráčel za královským sluhou sloupovou chodbou.

Stěny po obou jejích stranách byly zdobeny obrovskými freskami znázorňujícími nejrůznější výjevy z vítězství egyptských panovníků nad nepřáteli říše. Zlatě a modře malované káry a bojové vozy tažené koňmi drtily poražené Núbijce, Libyjce i válečníky ze země Punt. Na jiných freskách zase porobení Asiaté v hrůze a zděšení vzhlíželi ke slavnému faraonovi, který nad nimi v čele mocných egyptských armád slavně zvítězil. Každá freska byla doplněna oslavnou ódou.

„Vztáhl své mocné rámě! On, Nejvyšší, Zlatý sokol Horův, se vrhl na své nepřátele z výšin! Všem zlámal vaz, roztříštil leb a získal jejich bohatství! Země se chvěje, je-li vysloveno jeho jméno!“

Amerotkeovi táhly cestou hlavou neveselé myšlenky.

Uvažoval o tom, jestli tyto oslavné chvalozpěvy nejsou už

jen náhrobním nápisem slávy velké egyptské říše. Faraon je teprve chlapec, královská rada je zmítána neshodami a ke všemu začala mezi těmi, kdo vládnou Thébám, řádit vražedná zášť.

Sluha kráčející před soudcem zahnul doprava. Strážní u dveří byli oděni do slavnostních uniforem s plnou zbrojí.

Červenobíle proužkované tuhé pokrývky hlav, bronzové krunýře a lesklé kožené suknice dodávaly jejich vzhledu důstojnost hodnou faraonova paláce. Tito příslušníci jednoho z elitních pluků stáli jako sochy se štítem v jedné a taseným mečem v druhé ruce. Sluha jednomu z nich cosi pošeptal a voják otevřel bronzové dveře. Amerotke prošel a ocitl se v Hatusiných soukromých komnatách. Příjemně jej překvapil chládek a dokonalé osvětlení. Pastelové odstíny, jimiž byly stěny omítnuty, přinášely vítanou úlevu po všech těch hrůzyplných válečnických výjevech, jež člověka děsily na stěnách chodby. Vzduch tu byl prosycen vůní skořice, kadidla a jemným aromatem šířeným květinami v květináčích i ve věncích rozestavených téměř po celém obvodu místnosti. Předpokoj byl zařízen poměrně stroze.

Stálo tu jen pár půvabných zlatých či stříbrných sošek a několik křesel a stoliček z leštěného dřeva vykládaných ebenem a slonovinou.

Sluha nechal Amerotkea stát v předpokoji a sám zmizel za malými bočními dveřmi. Nejvyšší soudce se snažil nabýt ztracené duševní rovnováhy a trochu se uklidnit. Rozhlížel

se po malbách znázorňujících nilské rybáře rozhazující sítě v životadárné řece a obdivoval půvabné nahé tanečnice. Jejich rozvlněná těla byla na nástěnných malbách zachycena natolik věrně, že dívky vypadaly jako živé. V mihotavém světle se zdálo, jako by se ladně pohybovaly, třásly sistry a tleskaly v rytmu věčného, nekonečného tance.

„Prosím, urozený pane.“

Sluha Amerotkeovi důstojně pokynul a soudce jej následoval do další komnaty. Vzápětí se musel hodně snažit, aby nedal najevo úžas. Ocitl se ve značně stísněné místnosti.

Malby na stěnách zůstaly jeho zraku skryty, protože pokojík osvětlovaly pouze dvě lampy umístěné po stranách obrovského křesla stíněného baldachýnem ze zlatého brokátu. Křeslo nápadně připomínalo trůn. Na něm seděla Hatusu s rukama důstojně položenýma na opěradlech vytvarovaných do podoby vrčících levhartů. Nohy měla opřené o podnožku krytou brokátem, na němž byl vyšit výjev znázorňující vítězství bohyně Maat nad jedním ze strašlivých démonů zásvětí. Vedle Hatusu seděli Senenmut a Sethos.

Amerotke okamžitě nabyl přesvědčení, že Hatusu si tuto komnatu a její vybavení vybrala proto, aby si návštěvník ihned uvědomil její královskou moc. Pokud by měla na hlavě ještě modrou nebo dvojitou korunu a v rukou berlu a důtky, vypadala by skutečně jako sám faraon přijímající poníženého poddaného. Její tvář se ve srovnání s tím, jak

působila ve sloupové síni, nesmírně změnila. V jejím výrazu už nebylo po nějaké měkkosti nebo koketerii ani stopy.

Amerotke si všiml napjatých lícních svalů, vztekle zatnutých zubů a planoucích očí. Amerotke nejprve pohlédl na Setha a teprve pak obřadně poklekl. Bylo mu sice značně proti mysli prokazovat Hatusu větší pocty, než jí po právu náležely, ale měl na paměti Omendapovo varování. Hatusu dávala velice jasně najevo, že regentem bude ona. Nejvyššímu soudci bleskla hlavou myšlenka, se kterou by se neodvážil svěřit nikomu na světě. Napadlo jej, jestli Hatusu nechce být rovnou faraonem.

„Výsosti,“ oslovil ji Amerotke pevným hlasem, „povolala jsi mne?“

„Pokud nechceš zůstat, ctihodný Amerotke, můžeš odejít!“

Královnin napjatý hlas zněl podivně přiškrceně. Soudce vzdychl, vstal a zkřížil paže na prsou. Když pohlédl na Setha, všiml si varovného výrazu jeho tváře. Sethos téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou na znamení, aby si Amerotke dával pozor na ústa. To v něm však jenom vyvolalo vlnu vzdoru.

„Jsem nejvyšším soudcem Síně obojí pravdy,“ prohlásil.

„Zastupuji faraonovu spravedlnost.“

„Vždycky jsi byl tvrdý jako kámen,“ řekla náhle Hatusu a předklonila se. Po tváři se jí nečekaně rozlil úsměv.

„Vzpomínáš si, Amerotke? Dřív jsi t-tak t-trochu ko-ko-koktal,“ napodobila královna. „Pamatuješ?“

„Podobné posměšky si samozřejmě pamatuji, Výsosti.

Jak bych mohl zapomenout? Také si pamatuji, že ses nikdy neodloučila od své milované kočky. Měla něžné oči a ostré drápy. Občas bylo těžké rozeznat od sebe majitelku a zvíře.“

Sethos slyšitelně zalapal po dechu. Dalším překvapením však pro něj byla Hatusina reakce. V očích jí to uličnicky zablesklo.

„Tys byl vždycky neomalený, Amerotke. Koktání ses sice zbavil, ale máš pořád stejnou nepřístupnou tvář, stále stejně vášnivě miluješ paní Norfret a jsi stejně odhodlán dělat pouze to, co je správné a spravedlivé. Nenudí tě to někdy?“

„Výsosti, vyrůstal jsem u dvora tvého otce, takže i kdybych se někdy nudil, mám dost dobré vychování, abych to na sobě nedal znát.“

Amerotke cítil, jak v něm narůstá napětí. Dělalo mu stále větší obtíže se ovládat. Cítil, jak se mu hruď dme zrychleným dechem a ve spáncích mu buší zpěněná krev.

Zoufale si přál nějak svému rozčilení ulevit. Současně mu však nešla z hlavy neodbytná myšlenka: Má skutečně vztek, nebo je jenom vystrašený?

„Leckomu by tvé chování mohlo připadat drzé,“ ozval se Senenmut. Pohodlně se jednou rukou opíral o královnin trůn. Amerotkeovi neušlo, že velice láskyplně hladí jeho dřevo. Vzápětí mu na mysli vytanula domněnka, že by tam

královnin oblíbenec možná nejraději seděl sám.

„Prosím?“ otázal se Amerotke a naklonil hlavu na stranu, jako by Senenmutovu narážku nepochopil.

Královský stavitel odsunul dlaň z trůnu a začal si bubnovat prsty po stehně.

„Ctihodný Amerotke,“ začal tedy znovu, „leckdo by tvé chování mohl označit za opovážlivé.“

„V tom případě, můj pane, by ovšem leckdo naznačil, že máme hodně společného.“

Hatusu se zasmála a vyskočila z trůnu. Přistoupila k Amerotkeovi a naklonila se k němu tak těsně, že se svou tváří soudcovy téměř dotýkala. V chabém osvětlení královniny komnaty měl Amerotke náhle dojem, že se oba vracejí v čase a on je znovu oním mladým mužem, jehož si u královského dvora tak často dobíral nezvedený diblík z faraonova paláce. Když k němu nyní Hatusu přistoupila tak blízko, ucítil její pot, drahé parfémy i vonné oleje, jimiž

bylo provoněno její tělo i roucho. Hatusu jej políbila na tvář a zase plavně odkráčela k trůnu, kde se schoulila s nedůtklivě sešpulenými rty.

„Co by sis přál, Amerotke?“

„Aby mě všichni nechali na pokoji.“

„Ale ne. Co by sis přál jako nejvyšší sudí?“

„Dlouhý život, pevné zdraví a blahobyt pro božského faraona. Mír v jeho říši.“

„Amerotke,“ vložil se do toho Sethos, „nehraj před námi

citlivku. Pokud to chceš podat bez obalu, tak už byla vytyčena hranice. Na které straně stojíš?“

Amerotke nechápavě povytáhl obočí. „Je mi líto, můj pane, ale stojím tam, kde jsem stál už předtím, než byla ta vaše hranice, jak pravíš, vytyčena.“

„Jsi lhář!“ prohlásil prudce Senenmut.

Amerotke pokročil vpřed a stavitel zdvihl obě paže v omluvném gestu.

„Prosím za prominutí. Beru to zpět. Dalo by se ti vytknout mnohé, Amerotke, ale lež nikoli. Musím ovšem uznat, že pokud nejsi blázen, jsi skutečným ztělesněním bezúhonnosti.“ Senenmut se křivě usmál. „Pravda, ztělesněním poněkud puritánským a dosti nepoddajným. Jak se však zachováš, pokud začne královstvím zmítat občanská válka?“

„Budu podporovat faraonův boj proti jeho nepřátelům,“

odvětil soudce.

„A kdo jsou faraonovi nepřátelé?“ otázala se Hatusu hlasitě a ostře. Vzápětí natáhla paži a rozevřela dlaň zatnutou až dosud v pěst.

Amerotke spatřil královskou kartuši mladého faraona s nezaměnitelnými

hieroglyfy

symbolizujícími

boha

moudrosti Thovta, faraonovo královské jméno a dvojitou korunu Egypta.

„Předpokládám, že víš, co praví zákon,“ pronesla Hatusu suše.

„Ten, kdo je držitelem kartuše, jež je nejvyšší egyptskou pečetí,“ odpověděl bez dlouhého váhání Amerotke, „zastupuje božskou moc Amon-Reovu.“

„A jejím držitelem jsem já,“ prohlásila Hatusu. „Ti hlupáci z rady se domnívají, že mě můj nevlastní syn nenávidí a odmítá mě. Není tomu tak!“

Amerotke se sklonil a dotkl se kartuše rty.

„Čeho si ode mě žádáš, Výsosti?“ zeptal se a pak ukázal na Setha. „Zde sedí ten, jenž je Očima a ušima faraonovýma. Jestliže mají být vypátráni nepřátelé…“

„Aha, tak takhle je to tedy!“ Hatusu se neubránila úsměvu. „Ty si myslíš, že jsi tu proto, abych z tebe udělala faraonova hlídacího psa, který má hlavně štěkat a cenit zuby?“ Vzápětí jí však úsměv z tváře zmizel a královna pokračovala suchým a věcným tónem: „Já prostě jen chci vyšetřit ta úmrtí.“

„Proč?“

„Protože ten vrah si příště může vybrat za oběť kohokoli ze zde přítomných.“

„Proč?“ opakoval záměrně Amerotke.

„Faraon je ještě chlapec,“ vložil se do toho Sethos.

„Možná že se někdo z královské rady domnívá, že pokud přebrodí dostatečně hluboké moře krve, podaří se mu zmocnit se egyptského trůnu.“

„To bych neřekl,“ opáčil soudce. „Výsosti, domnívám se, že obě úmrtí souvisejí se smrtí tvého božského manžela.

Zemřel jako první hned po svém návratu do Théb a další vraždy následovaly téměř okamžitě poté, co zahynul on.“

„Ale proč?“ otázala se Hatusu.

Amerotke již litoval toho, jak vzpurně a nepřátelsky se k královně donedávna choval. Náhle mu připadala zranitelná a zmatená jakýmsi strašlivým tajemstvím. V očích se jí zračil strach. Něco ví, pomyslel si.

„A co kdybys vraha dopadl?“ ozval se Senenmut.

„Pokud ho dopadnu, pak budeme znát pachatele i motiv činu. Jeho dopadení však bude velice obtížným úkolem.

Mám-li začít smrtí božského faraona, pak prohlásím kapitána Menelota za nevinného.“

„Přijímáš tedy ten úkol?“ zeptala se Hatusu.

„Přijímám.“

„A budeš podávat zprávy přímo mně?“

„Pokud si to Výsost přeje… Musím tě ale upozornit, má paní, že pokud mám toto pověření skutečně přijmout, nezbude mi než začít tím, že vyslechnu tebe.“

Hatusu se v křesle napřímila. „Ale…“ To, jak zalapala po dechu a na okamžik ztratila řeč, očividně nebylo hrané.

Vzápětí se královna ušklíbla, jako by se vysmívala sama sobě. „Já nic nevím. Přivítala jsem božského faraona na schodech Amonova chrámu. Vešli jsme dovnitř, on se zhroutil a zemřel mi v náručí.“

„Nic neřekl?“

Hatusu zavrtěla hlavou. „Nic!“

Lže, pomyslel si Amerotke. Letmo pohlédl na Senenmuta a zamyslel se nad tím, kolik toho asi ví on.

„Já jsem stál v zástupu před chrámem,“ prohlásil okamžitě Senenmut. „Nebyl jsem členem doprovodu božského faraona.“

„A já byl ještě dál,“ zažertoval Sethos. „Měl jsem ve městě na starosti dohled nad davy u přístaviště.“

„Faraon zemřel v poledne,“ pokračoval Amerotke. „Co se dělo potom, má paní?“

„Posvátné tělo božského faraona bylo dopraveno do nedalekého zádušního chrámu a byl k němu povolán lékař.“

„Který? Peaj?“ tázal se Amerotke dál.

„Nene, nějaký starý muž z Domu života. Chvíli poslouchal, jestli faraonovi v krku a v hrudi ještě tepe život, a pak mu přiložil k ústům zrcátko. Nakonec řekl, že jeho ka již odešlo.“

„A co se dělo potom?“

„Venku panoval naprostý zmatek, chaos a zděšení.“

Hatusu pokrčila rameny. „Nejdřív tam byli popravováni zajatci. Pak se ale na nádvoří objevila zlá znamení, z nebe začaly padat holubice.“

„Ano, o tom jsem slyšel. Co na tom ale bylo tak hrozného?“

Hatusu protáhla obličej. „Podle některých to bylo neblahé znamení. Jiní zase tvrdili, že ty holubice prostě jen poranili lovci nebo že se snažily přeletět město a vysoké zdi

chrámu pro ně byly nepřekonatelnou překážkou.“

„Bylo zahájeno pátrání? Myslím po těch lovcích. Našli se ještě nějací jiní zranění ptáci?“

Hatusu zavrtěla hlavou. „To nevím. Až do západu slunce jsem zůstala u svého zemřelého manžela v zádušním chrámu. Pořád jsem nemohla uvěřit, že je mrtvý. Prostě jsem se nedokázala smířit s tím, že nastoupil cestu za Daleký obzor. Byla jsem přesvědčená, že je to všechno jen nějaký strašlivý omyl.“

„A přišel se za tebou někdo podívat dovnitř?“

„Jen pár lidí. Rahimere, generál Omendap a několik hodnostářů královské rady. Na něco se mě ptali, ale už si nevzpomínám, co to bylo.“

Amerotke přikývl. Hatusu mu vlastně neřekla nic, co by netušil. Všechno se tedy dělo podle dvorského protokolu.

Faraon zemřel a jeho manželka u něj truchlila. Balzamování a další přípravy těla ke královským smutečním obřadům nesměly začít, dokud nezapadlo slunce.

„A pak byl povolán Peaj?“

„Odstrojila jsem tělo,“ odvětila královna zdánlivě nelogicky. „Faraonovi sice při pádu na zem spadla koruna, ale do zádušního chrámu ji přinesli s ním. Sundala jsem mu suknici, náprsní pancíř, pektorál i sandály a přikryla jsem tělo lněným prostěradlem. Po setmění si pro ně přišel Peaj s balzamovači.“

„A tehdy byla odhalena stopa po hadích zubech?“

„Ano. Na faraonově levé noze těsně nad patou.“

„Kdo ji uviděl jako první?“

„Peaj. Držel se té směšné domněnky, že faraon jen upadl do hluboké mdloby.“ Hatusu roztáhla prsty a dívala se, jak se od prstenů v podobě hadů odráží světlo. „Zbytek už znáš.

Zavolala jsem Setha, který dohlížel na pořádek ve městě.

Ten poslal vojáky na královskou loď. Tam, stočeného pod královským trůnem, objevili hada. Zvláštní, jak velkou spoušť může tak malé zvíře způsobit.“

„A proč bylo vzneseno obvinění vůči kapitánu Menelotovi?“

„Urozený Sethos byl proti tomu,“ odvětila Hatusu.

„Mnou však zmítal hněv i úzkost. Skutečně jsem věřila, že Menelotova nedbalost stála faraona život, a stále tomu věřím.“

„Já bych Sethovi poradil totéž,“ zavrčel Senenmut.

„Nikdo se mě ale na nic neptal.“

Amerotke si všiml, jak Hatusina dlaň sjela z opěrky křesla a její prsty se zlehka otřely o Senenmutovo koleno.

„Menelotovi bylo uloženo domácí vězení,“ pokračovala Hatusu. „Pak se ten případ dostal k tobě.“

„Bylo už po Menelotovi zahájeno pátrání?“ otázal se Amerotke.

„Zvědové a pátrači už byli vysláni do kraje, ale pokud je mi známo, může se klidně skrývat i mezi obyvateli pouště nebo lidmi žijícími v jeskyních v Rudé zemi.“

Sethos vstal a poponesl směrem k Amerotkeovi stoličku.

Pokynem ruky jej vyzval, aby usedl, což nejvyšší soudce učinil. Necítil se sice nijak zvlášť příjemně, ale v duchu si musel přiznat, že má v jistém smyslu i dobrý pocit. Tohle je přesně to, v čem jsem opravdu dobrý, pomyslel si. Řešit záhady, hledat a třídit důkazy, to je moje. Kolik z toho, co jsem zatím slyšel, je ale pravda? A pokud se mi podaří najít konec toho zamotaného klubka, jak daleko se dostanu, jestli je začnu rozmotávat?

„Meneloto je jako zrnko písku v poušti,“ ušklíbl se Senenmut. „Přeješ si trochu vína, ctihodný Amerotke?“

Soudce zavrtěl hlavou. „Napil jsem se dost už na hostině.“

„Naznačil jsi, urozený Amerotke,“ ozval se Sethos, „že faraonova návštěva pyramidy v Sakkáře má nějaký zvláštní význam. Jistě k tomu máš nějaký důvod.“

„Samozřejmě že k tomu mám důvod,“ odpověděl Amerotke. „Uvědomte si, že jsem se před sezením s kapitánem Menelotem musel seznámit s veškerým důkazním materiálem a s jednotlivými výpovědmi. Po faraonových slavných vítězstvích v deltě Nilu se už nic pozoruhodného nestalo. Spíš mě zaujalo to, co Meneloto vypověděl před soudem. Tvrdil, že po dosažení vítězství ve válečném tažení byl faraon nadšený, ale poté, co navštívil Sakkáru, se jej zmocnila jakási melancholie a od té doby že byl zádumčivý a uzavřený. Padla o tom zmínka i na zasedání královské

rady.“

„To je pravda,“ přisvědčil Sethos. „Já jsem však byl spolu s ostatními brzy potom, co se znovu nalodil na královskou veslici, vyslán napřed do Théb.“

„Má paní,“ obrátil se nejvyšší soudce s úsměvem k Hatusu, „proč se božský faraon zastavil v Sakkáře?

Pravděpodobně se tam nechtěl zdržet jen proto, aby si prohlédl pyramidy, že, Výsosti?“

„V dopise, který mi můj zesnulý manžel napsal hned po svém vítězství,“ odpověděla Hatusu, „se mi zmínil, že obdržel zprávu od vrchního správce a kněze zádušních chrámů pyramid v Sakkáře Nerupea. Nerupe byl jedním z nejvěrnějších dvořanů mého otce.“

„To jméno už jsem slyšel,“ poznamenal Amerotke.

„Vím, že Nerupe je vzdělaný muž, který sepsal historii egyptské říše. Jednou jsem se s ním setkal v chrámu bohyně Maat.“

„Nerupe

onemocněl,“

pokračovala

Hatusu

ve

vysvětlování. „Byl to ostatně už velice starý člověk. Než se faraon dostal do Sakkáry, byl již mrtev.“

„A co se dělo dál?“

„Královská loď zakotvila a byla ponechána u břehu,“

navázal na královninu výpověd Sethos. „Podrobnosti může potvrdit generál Omendap. Božský faraon se pak vydal do vnitrozemí.“

„Tys cestoval s ním?“

„Ne, já jsem zůstal s vezírem, Bajletem a ostatními na lodi. Božský faraon si vždycky přál, abych na jeho vrchní úředníky a dvořany dohlížel.“

„A dál?“

„Božský faraon odcestoval sám. Ne,“ zarazila se Hatusu a vztyčila prst. „Doprovázeli jej Ipuver, Amenhotep a oddíl královské tělesné stráže. Nanejvýš pět mužů. Pobyli v Sakkáře tři dny.“

„A Meneloto?“

Sethos protáhl obličej. „Ano, byl tam s nimi i Meneloto.

K jeho nejdůležitějším povinnostem patřilo osobně faraona střežit. Podle toho, co vím, se tam nic zvláštního nedělo.

Božský faraon pobýval v Nerupeově domě. Navštívil chrámy, svatyně a hroby svých předků. Pak se vrátil na palubu královské veslice.“

„Řekl někomu něco o tom, co se sběhlo?“ otázal se Amerotke.

Sethos zavrtěl hlavou. „Následujícího dne jsem byl poslán do Théb. Vezl jsem s sebou dopisy pro Její Výsost i ostatní členy faraonovy rodiny. Společně s dalšími dvořany jsem od panovníka dostal pokyny k zajištění všeho potřebného pro jeho slavný návrat do města.“

Amerotke zkřížil paže na prsou. Myslel na Sakkáru, kde byly již před stovkami let vybudovány skvělé hrobky a pyramidy jako památníky připomínající moc a slávu egyptské říše. Poté, co byl královský dvůr přestěhován do

Théb, se však komplex pyramid v Sakkáře změnil v opuštěné a zvolna chátrající pohřebiště vklíněné mezi zelená pole na březích Nilu a vražedně horké písky Rudé země.

Amerotke se nemohl ubránit návalu hrdosti. Jeho tušení se ukázalo správné, Tuthmose, Amenhotep a Ipuver navštívili tato posvátná místa společně. Všichni zemřeli, Meneloto byl nucen čelit závažným obviněním, a nyní zmizel. Nebo ho snad také zabili? Kdo však za tím vším stojí? Rahimere a jeho klika? Či snad Hatusu a Senenmut? Je stavitel královniným milencem? Začalo to snad mezi nimi už v době, kdy byl faraon na válečné výpravě proti nepřátelům Egypta?

„Má paní?“

Hatusu právě Senenmutovi cosi šeptala. Když ji nejvyšší soudce oslovil, s tázavým výrazem se k němu otočila.

„Poslouchám tě, ctihodný Amerotke. Už jsem myslela, že jsi usnul.“

„Napsal božský faraon přímo tobě, paní? Nebo jinak, nenaznačil ti během té krátké chvíle, kdy jste spolu byli v Amonově chrámu, že jej něco trápí?“

„Jeden dopis jsem dostala hned poté, co vyplul ze Sakkáry,“ prohlásila Hatusu. „Psal mi v něm o svých skvělých vítězstvích. Mimoto byly v dopise i osobní vzkazy pro mne a faraonova syna. Psal o tom, jak moc se těší na návrat do Théb.“ Hatusu se mermomocí snažila zachovat klidnou tvář, aby utajila lež, kterou se chystala vyslovit

vzápětí. „Jinak nic.“

„Tak co dál?“ zeptal se náhle drsným hlasem Senenmut.

„Vznešený Amerotke, přejeme si, abys všechna ta úmrtí vyšetřil. O okolnostech Ipuverovy smrti víš totéž co my. Ten nešťastník sáhl do brašny a uštkl ho had. Jak se tam ten had dostal, to už ovšem nevíme. A pokud jde o Amenhotepa,“

pokračoval Senenmut a rozhodil rukama, „tady už je na tobě, abys tu záhadu rozluštil. Naše požehnání máš.“

Amerotke si uvědomil, že Senenmut hovoří v množném čísle, jako by už byl Hatusiným velkým vezírem a nejvyšším státním úředníkem. Upřeně pohlédl na Hatusu, ale ta chladný pohled opětovala. Vždycky jsi byla prohnaná, pomyslel si soudce. Ve své pýše jsem tě podcenil. Jsi daleko nebezpečnější a rafinovanější, než jsem si myslel. Rozhodně jsi mi neřekla všechno. Ty ve skutečnosti vůbec nechceš, abych něco vyšetřoval. Tohle všechno je jen předstírání, úlitba a gesto. Ta opravdová hra bude probíhat tady, v paláci. Jakmile se ti podaří uchvátit moc, nebudeš se už o to muset starat, a jestli neuspěješ, nebude na tom záležet zrovna tak.

„Dovolujeme ti odejít.“

Amerotke vstal, uklonil se a opustil Hatusiny soukromé komnaty. Když vstoupil do sloupové síně, byla již pustá.

Polštáře a křesla byly odsunuty ke stěnám, jen na stolech stále ještě ležely talíře a podnosy a blyštěly se poháry. Když

Amerotke pohlédl na terasu, uvědomil si, že se už setmělo.

Zvenčí slyšel řinčení zbroje stráží. Doufal, že se Norfret podařilo dostat se bez úhony domů, a zauvažoval, jestli se má vydat za ní. Vzpomněl si na uťatou Amenhotepovu hlavu a samozřejmě i na chudáka Šufoje, který na něj čeká někde u brány královského paláce.

„Ctihodný Amerotke,“ ozvalo se náhle v šeru síně.

Teprve nyní si nejvyšší soudce, jehož ten hlas zprvu vylekal, všiml, že ve stínu sloupoví stojí skryt generál Omendap.

„Neodhadoval jsem tě na člověka, který by si s takovou oblibou hrál na kočku a myš, vážený pane generále,“

prohlásil Amerotke a posměšně se uklonil. „že zrovna ty budeš někoho pokradmu sledovat ze stínu… Co tu děláš?

Čekáš na mě, nebo si chceš potajmu promluvit s paní Hatusu?“

Omendap si nervózně přehazoval stříbrnou sekerku, jež

byla symbolem jeho hodnosti, z jedné ruky do druhé. Pak Amerotkea jemně uchopil za loket a nasměroval jej ke dveřím.

„Už ses rozhodl, kterou stranu budeš podporovat, ctihodný Amerotke?“

„Ne, nerozhodl. Jsem tu proto, abych vyšetřoval záhadná úmrtí včetně smrti jednoho z tvých vysokých důstojníků.“

Omendap se u dveří zastavil. „Tady jsme v bezpečí,“

zašeptal. Pak poklepal na dveře. „Jsou z pevného dřeva a my jsme dostatečně daleko od případných špehů, kteří by se

mohli skrývat na terase nebo v zahradě pod ní.“

„Co tak důležitého mi chceš říci?“

„Zajímal ses o cestu božského faraona do Sakkáry.

Pobyl tam asi tři dny. To už ale asi víš, že ano? Nu,“ nadechl se Omendap a chvatně vykládal dál, „když se Ipuver vrátil, ptal jsem se ho, co se tam dělo. Ipuver tvrdil, že nic, až na to, že faraon šel jednou v noci ven. Ipuver ho nedoprovázel.

Šli s ním pouze Amenhotep a Meneloto.“

„Změnilo se nějak Menelotovo nebo Amenhotepovo chování po faraonově návratu?“

Omendap zavrtěl hlavou. „Mluvím s tebou jako muž s mužem, urozený Amerotke. Božský faraon trpěl padoucnicí.

Míval různá vidění a sny. Já jsem jen voják, který bojuje proti jeho nepřátelům. On může všechno, co si zamane.

Pokud chce jít v noci ven, aby obětoval bohům nebo se modlil ke hvězdám, je to jeho věc.“

„Tak proč měl potom Ipuver zemřít?“

„To já nevím. Právě proto jsem tady. Byl to jeden z mých nejlepších důstojníků. Byl odvážný jako lev, věrný a udatný.“ Omendapovi se v očích zatřpytily slzy. „Měl zemřít s mečem v ruce a ne uštknutím mezi čtyřmi stěnami jako nějaká baba!“

„To je všechno, cos mi chtěl říci?“ otázal se Amerotke.

Vůbec nestál o to, aby s ním Omendap zapřádal nějaké hovory zavánějící vlastizradou.

„Ne, chci ti říct dvě věci.“ Omendap se slyšitelně

nadechl. „Nebo vlastně tři.“ Naklonil se k Amerotkeovi tak blízko, že nejvyšší soudce z jeho dechu ucítil pivo. „Ještě než tak ale učiním, dovol mi, ctihodný Amerotke, abych tě upozornil, že jsme se jako velení egyptských vojsk stále ještě nerozhodli, ke komu budeme nakonec loajálnější. K

našemu rozhodnutí by však mohlo přispět zjištění, kdo zavraždil Ipuvera. A jestli dojde na prolévání krve,“

pokračoval Omendap a lehce klepl Amerotkea stříbrnou sekerkou do hrudi, „nikoho nezachrání ani vysoké úřady, ani nějaké známosti získané při rozhovorech za hodovním stolem.“

„Říkal jsi, že mi chceš povědět dvě věci,“ odvětil chladným tónem Amerotke. „Pak jsi to zvýšil na tři.

Spěchám, udatný generále.“

„Neber to jako nějaké vyhrožování.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Ale teď ty tři věci.“

„Tak za prvé: Ipuver se po návštěvě Sakkáry nezměnil, zato Amenhotep ano. Na zasedání královské rady chodil jen velmi zřídka, a když už přišel, byl nemytý a zarostlý. Jednou jsem měl dokonce pocit, že je opilý. A za druhé: Ipuver mě informoval pouze o tomto.“

Omendap rozevřel nevelký kožený váček, který měl zavěšený na generálské šerpě. Vyňal z něj malou červenou sošku a podal ji nejvyššímu soudci. Ten s ní přistoupil k jedné z alabastrových lamp, aby si ji mohl pozorněji prohlédnout. Soška byla tak malá, že ji Amerotke mohl

celou držet mezi dvěma roztaženými prsty. Znázorňovala mužskou postavu, která měla podle rukou i nohou svázaných červenou páskou představovat nejspíš zajatce nebo vězně.

„Rudé pásky boha války Montu,“ poznamenal nejvyšší soudce.

„Přesně tak,“ odvětil Omendap. „Zrovna takhle kněží svazují kotníky a zápěstí válečným zajatcům předtím, než

jsou obětováni.“

„Čarodějnictví. Tohle je práce nějakého prodavače amuletů nebo zaříkávače škorpionů.“

„Je to znamení,“ vysvětlil soudci generál Omendap.

„Varování boha zkázy Seta. Tohle není jen tak obyčejná hlína. S největší pravděpodobností půjde o jíl z hrobu smíchaný s ženskou menstruační krví a muším lejnem. Oběť démonovi.“

„A tohle dostal Ipuver?“

„Ne, ale něco podobného!“ Omendap vytrhl Amerotkeovi postavičku z ruky. „A to je ta třetí věc. Když

jsem dnes večer vstoupil do paláce, byla tahle figurka doručena i mně!“

„Víš, proč jsi ji obdržel?“

„Ne.“ Omendap hodil sošku do váčku. „Postarám se, aby to shořelo v posvátném ohni. To bude vůbec nejlepší a zároveň to jediné, co mohu dělat.“ Ztěžka polkl. „Tohle je hrozba stará jako sám Egypt. Varování posla smrti!“

ISIS: svrchovaná egyptská bohyně, často zobrazovaná jako mladá žena s trůnem na hlavě (hieroglyfický znak jejího jména představoval „trůn“). Později byla ztotožňována s Hathorou a znázorňována jako žena s rohy nebeské krávy, mezi nimiž je uzavřen sluneční kotouč.

Amerotke nechal Omendapa ve sloupové síni a sám se vydal chodbou na rozlehlé nádvoří před královským palácem.

žoldnéři ve svých typických úborech tam už nastupovali strážní službu. Podle toho, ke kterému z kolonizovaných národů příslušeli, tu byli muži s helmicemi z rohoviny, pod nimiž se v příšeří rýsovaly hubené, ostře řezané obličeje, další s pruhovanými čelenkami a okrouhlými štíty zavěšenými na zádech, jiní měli tmavou kůži posetou modrým tetováním, dlouhé pláště, prošívané opasky a v mihotavém světle pochodní se na nich třpytily náhrdelníky i náušnice. Další měli na hlavách čapky a ozbrojeni byli krátkými rohovinovými luky. Snad největší respekt však budili žoldnéři z Núbie s hlavami zdobenými péřovými čelenkami, černí jako noc a odění do suknic z levhartích kůží. Všichni postávali ve sloupořadích nebo podél zdí a zbraně měli naskládané vedle sebe. Když se mezi nimi

Amerotke začal proplétat, netvářili se na něj zrovna vlídně, ale nejvyšší soudce je obměkčil zdvořilým úsměvem a slušnou žádostí o umožnění průchodu. Když si navíc někteří ze žoldnéřů povšimli pektorálu a úředního prstenu, začali neochotně ustupovat stranou.

Napětí už bylo cítit ve vzduchu. Pravidelné jednotky podléhající Omendapovi sem mohly vtáhnout, kdykoli generál zavelí. Tito žoldnéři však patřili pod Rahimereovo velení a lstivý vezír je prozíravě přesouval stále blíž ke královskému paláci. Zatímco pravidelné vojsko zůstávalo loajální královně, pomocné strážní pluky a vozatajské oddíly složené z mužů bojujících pouze za žold by pro ni nehnuly ani prstem.

Když Amerotke došel k bráně, ohlédl se zpět. Jestliže Rahimere udeří, pomyslel si, palác bude dobyt. Pak začne drancování. Chudina vytáhne ze svých chatrčí a doupat v okolí přístaviště. Co bude dělat on sám? Spravedlnost tu nebude ctít nikdo a lůza dozajista zaútočí i na domy boháčů za městskými hradbami. Nikde tu pak už nebude bezpečno.

Amerotke myslel na své přátele v Memfidě, a dokonce i na velitele vojenských posádek daleko proti proudu Nilu. Bude muset vypracovat nějaký plán.

Opustil palác a ocitl se na rozlehlém náměstí, jež se rozkládalo před královskou rezidencí. Planoucí pochodně zasazené do držáků na sloupech zaháněly temnotu spolu se svitem měsíce, jenž vypadal na modročerné noční obloze

jako stříbrný kotouč. Tady nejvyšší soudce žádné napětí necítil. Davy, které se tu promenovaly i za pozdního večera, měly zájem spíš o zdejší všudypřítomný obchod. Obchodní ruch podporovalo příznivé počasí, které slibovalo bohatou úrodu. Amerotke si všiml skupiny kněží v bílých řízách, kteří kolem něj prošli za heroldem, jenž před nimi nesl standartu symbolizující boha Amona. Jejich doprovod tvořil oddíl žoldnéřů. Soudce se zastavil, aby nechal projít pohřební průvod. Členové rodiny, jež přišla o kočku, která zde byla posvátným zvířetem, si podle starobylého zvyku vyholili obočí a nyní mumifikovanou mrtvolku zvířete uloženou v malé rakvi doprovázeli na břeh Nilu, odkud měla být dopravena na kočičí pohřebiště Bubastet. Rodina si najala profesionální plačky, které si posypaly hlavy popelem a kráčely před smutečním průvodem. Rozhrabávaly mračna prachu a rozhazovaly ho kolem sebe i po sobě. Bez ustání kvílely nad strašlivou ztrátou a hlasitě vzývaly bohy v prosbách, aby kočka bez úhony odcestovala do Západní země zesnulých a v Polích blažených se nakonec opět setkala se svými majiteli.

Amerotke se začal rozhlížet kolem a pátrat po Šufojovi.

Náhle jeho pozornost upoutala skupinka otroků shromážděná pod olivovníkem. Zřejmě právě změnili majitele, protože jim na čelo vypalovali cejch. Do čerstvé rány jim ihned po vypálení vsypali černý prášek. Každého nešťastníka muselo pevně držet několik statných mužů.

Jejich nový majitel nedbal nářku a proseb, protože jen černý prášek sypaný do čerstvých ran zajišťoval, že se nikdy nezahojí a otroci tak do smrti ponesou cejch, díky němuž

bude pánův majetek bezpečně k poznání. Amerotke odvrátil zrak. Takovou podívanou z duše nesnášel. Když si vybavil Šufojovu znetvořenou tvář, nedokázal si představit, že by existovalo něco, co by ho k podobné zrůdnosti přimělo.

Vzápětí zahlédl skupinku prostitutek, které se líně promenovaly náměstím. Tváře měly křiklavě potřeny rumělkou a svůdnost jejich očí ještě zvýrazňovaly kruhy zeleného a černého líčidla. Na sobě měly přiléhavá a průsvitná bílá roucha, jež ponechávala skutečně jen málo prostoru představivosti. Jedna jako druhá vyzývavě pohazovaly copánky paruk bohatě provoněných rostlinnými esencemi. Jedna z nich si všimla soudcova upřeného pohledu a zastavila se. Oplzlým pohybem ruky jej vyzvala, aby přistoupil blíž. Amerotke jen zavrtěl hlavou. Prostitutky by nejspíš pokračovaly v chůzi a dál se snažily ulovit zákazníky, ale vzápětí se s nimi dala do řeči skupinka mladých mužů. Podle toho, že vyholené hlavy maskovali slaměnými klobouky, Amerotke usoudil, že to nejspíš budou kněží. Prostitutky se k nim otočily a s ječivými výkřiky a hlučným chichotáním začaly vyjednávat cenu za noc plnou potěšení strávenou v některém z nevěstinců.

Rozlehle náměstí bylo téměř celé obsazené obchodníky, trhovci a kramáři. Mezi nimi se proplétali námořníci, kteří

připluli po Nilu a měli před další plavbou chvíli volna, i úředníci z jednotlivých provincií putující do královského paláce, kde měli příslušnému písaři předložit účty. Veřejná vývařovna byla stále ještě otevřená. Její majitelé zakoupili od lovců čerstvě ulovené gazely a kozorožce, které vyvrhli a stáhli, a nyní již z jejich masa nakrájeného na proužky odkapávala šťáva do žhavého dřevěného uhlí pod rošty.

Omamná vůně stoupala k noční obloze a potlačovala podstatně nepříjemnější pachy veřejných latrín a žebráků, kteří se váleli po zemi ve vlastní špíně, civěli před sebe nevidoucíma očima a natahovali kostnaté ruce ve snaze vyžebrat si almužnu, jež by jim umožnila přežít alespoň do dalšího dne. Skupina chrámových zpěváků z Domu písní se proplétala davem a pěla oslavný hymnus na boha, o němž

Amerotke v životě neslyšel. Jejich zpěv byl však náhle necitlivě přerušen vzteklou hádkou zaříkávače hadů s prodavačem zpěvného ptactva. Z jejich křiku soudce pochopil, že zaříkávačova kobra nejspíš nepozorovaně zmizela z košíku, doplazila se k jedné z klícek, prostrčila mezi drátky hlavu s dlouhým rozeklaným jazykem a přitáhla si jednoho z vyděšených opeřenců. Jejich majitel si toho všiml, až když už bylo na všechno pozdě a had ptáče polykal. Znesváření trhovci do sebe začali strkat. Jeden z nich zavrávoral a upadl na jednoho ze zpěváků. Kdyby se v pravý čas neobjevily městské stráže a nezačaly se rozhánět obušky, strhla by se nevídaná rvačka.

Amerotke s tichým klením pokračoval v pátrání po Šufojovi. Náměstí se začínalo plnit opilci, kteří se chystali k dalšímu nočnímu hýření. Zvláště nápadná skupinka se potácela od jednoho domu ke druhému a její členové přenášeli rakev určenou pro mumii jejich zesnulého přítele, na jehož počest hodlali celou noc pít. Když si povšimli zdánlivě bezcílně bloumajícího Amerotkea, pokoušeli se jej přimět, aby se zúčastnil jejich pitky, ale nejvyšší soudce si jich nevšímal. Jednoho z opilců to zjevně urazilo. Vrávoravě se dopotácel k Amerotkeovi a snažil se mu se zatnutými pěstmi vyhrožovat, ačkoliv už neovládal ani vlastní pohyby.

Z ochablého koutku úst mu kanul pramínek slin. Strážný, který si všiml Amerotkeova pektorálu, mezi ně na poslední chvíli vkročil a jemně, nicméně rozhodně opilce zatlačil zpátky do party kumpánů.

„Mohu ti nějak pomoct, pane?“ zeptal se poté, co se odvrátil od skupinky opilců a pohlédl na Amerotkea.

Obuškem si významně poklepával po holém stehně. Když si nejvyššího soudce pozorně prohlédl, přimhouřil oči. „Nejsi náhodou ctihodný Amerotke? Nejvyšší soudce Síně obojí pravdy?“ Sklonil hlavu. „Tohle pro tebe není nejvhodnější místo, pane. Tady to bude vypadat čím dál tím hůř.“

Strážnému neušel nechápavý výraz soudcovy tváře. „Dnes je svátek boha Osirida,“ dodal tedy pro jistotu na vysvětlenou.

„Ach ano,“ vzdychl Amerotke a omluvně dodal: „Zapomněl jsem. Hledám…“ Na okamžik se odmlčel. „Nu,

hledám svého sluhu. Trpaslíka. Jmenuje se Šufoj. Má znetvořený obličej. On…“

„Nemá nos.“ Mladík v uniformě městské stráže se usmál. „Neprodává náhodou amulety?“ Pak ukázal směrem do nejvzdálenějšího kouta tržiště. „Najdeš ho tamhle.

Nejspíš dělá výborné obchody!“

Amerotke strážnému poděkoval a začal si naznačeným směrem razit cestu davem. Tato část tržiště byla hustě osázena stromy. Rostly tu akácie, olivovníky i palmy, jejichž mohutné koruny skýtaly během dne vítaný stín a chládek. Prostor pod jejich rozsochatými větvemi byl zvečera jako stvořený ke schůzkám. Pod jedním ze stromů zahlédl Amerotke i Šufoje. Trpaslík měl před sebou na zemi rozprostřený plášť. Vyskočil si na převrácený sud a začal do světa halasně vykřikovat, že je věhlasný zaříkávač a nabízí zaručeně pravé amulety a talismany, které držiteli zajistí naprosto spolehlivou ochranu před veškerými démony a čarodějnicemi, jakož i před kouzly a prokletími nepřátel.

Amerotke tomu divadlu s úžasem mlčky přihlížel.

Šufojův plášť rozprostřený na zemi byl přeplněný zbožím.

Byly tu drobné sošky trpasličího boha Bese, ryté pečetě ve tvaru posvátného skarabea, amulety pomalované magickými hieroglyfy znázorňujícími například vševidoucí oko Horovo, dřevěné anchy i malé stély bohyně Taveret, jež měly kolem obruby vymodelované uši, aby měl držitel takového talismanu naprostou jistotu, že bohyně všechny jeho

modlitby vskutku uslyší. Šufoj zvedal jednu drahocennost po druhé vysoko nad hlavu a z plných plic hulákal do davu čumilů, kteří podobně jako nejvyšší soudce přihlíželi jeho vystoupení s otevřenými ústy.

„Procestoval jsem Černou i Rudou zemi!“ duněl náměstím mocný trpaslíkův hlas. „Přináším vám záruky štěstí a blahobytu! Amulety a skarabey! Škapulíře a sošky!

Samé talismany pro štěstí a jistou ochranu před démony!

Mám i posvátný vosk.“ Šufoj se sehnul a znetvořený obličej sešklebil do pitvorné grimasy. „Dej si to na noc do ucha,“

řekl nejbližšímu rolníkovi, který kousek od něho zapomněl zavřít ústa, „a démon ti do něj nebude moct nastříkat semeno. Tohle všechno,“ začal znovu hulákat, jakmile se opět napřímil, „vás ochrání před šípy Sachmetinými, kopím Thovtovým, kletbou Isidinou, slepotou způsobenou Osiridem i šílenstvím, jež na nás sesílá Anubis!“

Amerotke přistoupil blíž. „A ochrání nás to i před lží a triky šarlatánů?“ křikl na trpaslíka.

Bylo úžasné sledovat změnu, jaká se se Šufojem náhle udála. Trpaslík seskočil ze sudu a za několik okamžiků už

měl všechny své amulety, skarabey a další drahocennosti sbalené v plášti a během tohoto horečného úsilí ještě stačil zlobným sykotem a netrpělivými gesty odhánět

shromážděné zvědavce. Když měl všechny propriety zabalené, usadil se na sud a žalostně vzhlédl ke svému pánu.

„Myslel jsem, že jsi šel domů,“ zahořekoval. „Bál jsem

se, že sis vzal vůz a chudáka starého Šufoje nechal na holičkách. Člověk se musí nějak živit. Člověk musí pracovat,“ vzpomněl si náhle Šufoj na spásné pořekadlo egyptských písařů, „od slunka do slunka a svým potem si zasloužit svůj chléb.“ Pak si trpaslík povzdechl. „V obličeji ztrácím barvu a žaludek mi zeje prázdnotou. A má tobolka je splasklá a není v ní nic než prach.“

„Sklapni už!“ prohlásil Amerotke a sehnul se k němu.

„Šufoji, v mém domě máš vlastní pokoj. Jídlo a pití nedostáváš o nic horší než leckterý písař. Právě tak dobré ti dávám i oblečení.“ Popadl trpaslíka za cíp ošuntělého pláště.

„Jenže ty budeš raději chodit otrhaný jako nějaký Syřan, kterého vyhrabali z pouštního písku!“

Když Amerotke vyslovil toto velice nelichotivé přirovnání, Šufojovi se zaleskly oči.

„Tak vidíš, že mám pravdu,“ pokračoval soudce rozhněvaně. „Pravdě stejně neutečeš, tak proč to všechno?“

Amerotke poklepal na ranec plný amuletů. „Ty přece žádný čaroděj ani zaříkávač nejsi!“

„Jaké bylo zasedání rady?“ otázal se místo odpovědi Šufoj. Naklonil přitom hlavu ke straně a v očích se mu objevil podivně zasněný výraz.

„Nezamlouvej to!“ vyštěkl Amerotke. „Odkud máš všechen tenhle brak? Kde si ho schováváš? A kam ukládáš všechno, co utržíš?“

„Včera v noci jsem měl sen,“ začal Šufoj zeširoka a

během řeči komíhal celým tělem střídavě dopředu a dozadu.

„Zdálo se mi, že jsem ulovil hrocha a porcoval jsem ho na jídlo. To znamená, že ty i já budeme hodovat v palácích. A pak se mi ještě zdálo, že jsem obcoval se svou sestrou.“

„Vždyť žádnou nemáš,“ přerušil ho Amerotke.

„Nemám, ale kdybych měl, vypadala by stejně jako ta dívka z mého snu. Ten zase říká, že se mé bohatství rozmnoží. Také se mi zdálo, můj pane, že se tvůj úd obrovsky zvětšil a že jsi obdržel zlatý luk. To je spolehlivé znamení, že se tvůj majetek zmnohonásobí a dostane se ti vysokých poct a významného postavení.“

„Prenhoe!“ pronesl Amerotke náhle, jako by procitl ze sna, napřímil se a přitáhl si Šufoje k sobě. „Já nejsem první, komu jsi vykládal o snech, že ne? Už ses o nich bavil s Prenhoem, viď? Už vím, kde si ten svůj poklad schováváš, u něj doma! O zisky se předpokládám dělíte! Pořád jsem si lámal hlavu, jak je možné, že jsem tě ještě nikdy nepřistihl.

Teď už je mi to ale jasné. Když jde Prenhoe domů, upozorní tě, že přicházím, a ty tohle všechno schováš nebo to s sebou odnese on.“

Šufoj se poškrábal v rozcuchané bradce. „Je to dobrý obchod, pane. Nikomu neškodíme. A doba je zlá.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se pozorně Amerotke.

„Nemám sice nos, pane, ale mám uši, oči a hlavu, ve které se mi motá jedno přes druhé jako klubko hadů. Stejně už je toho plné město. Blíží se válka, že?“ Trpaslík upřel

zdola na svého pána tázavý pohled plný očekávání. „Ale bude to horší než kdy jindy,“ pokračoval Šufoj vzápětí.

„Mor potáhne zemí jako temný mrak a všude poteče krev.

Mrtví budou pohřbíváni v řece,“ duněl Šufojův bas náměstím, „a krokodýli budou přežraní tím, co jim voda přinese.“

„Tys něco pil?“ zeptal se Amerotke ostře.

„Jen trochu piva, pane.“

Amerotke vzdychl. „Já ti ten pytel s těmi cetkami pohlídám. Teď jdi a koukej zjistit, kde bydlel velekněz Amenhotep.“

Šufoj proti svému zvyku nenamítl ani slovíčko a zmizel.

Očividně byl rád, že se může vzdálit a že už ta nepříjemná debata končí. Zanedlouho byl však zase zpátky, zdvihl ranec a hodil si ho přes rameno.

„Pojď se mnou, pane.“

Trpaslík vyvedl Amerotkea z tržiště a oba vykročili spletitými uličkami. Po obou stranách se krčily ubohé hliněné domky nádeníků a rolníků. Okna i dveře bez okenic měly dokořán. Muži, ženy i děti stejně dřepěli venku kolem ohňů, na nichž se připravovala hubená večeře. Když je Amerotke míjel, nuzáci vstávali v naději, že se jim podaří prodat tomu dobře oblečenému pánovi pár cetek. Jakmile však Šufoj svým obvyklým halasným způsobem oznámil, kdo se to těmi bědnými uličkami ubírá, stíny se zase rychle rozestoupily. Amerotke v doprovodu svého sluhy přešel

další rozlehlé prostranství a ocitl se v temné úzké uličce.

Zde už byly domy prostornější a obehnané zdmi s brankami pobitými bronzem. Šufoj se u jedné zastavil a zabušil.

Soudce o krok ustoupil a pohlédl přes zeď. Okenice patrového domu byly zavřené, a ať se Amerotke snažil sebevíc, nikde nezahlédl ani paprsek unikajícího světla.

„Kdo je to?“ ozval se po chvíli ječivý ženský hlas.

„Urozený pán Amerotke, nejvyšší soudce Síně obojí pravdy! Přítel božského faraona!“ zaburácel Šufoj.

„Otevřete!“

Branka se rozletěla prakticky okamžitě. Oba muži spatřili jakousi stařenu s maličkou olejovou lampou v alabastrovém džbánu. Stařena na ně nepřátelsky mžourala a ušpiněný, vrásčitý obličej měla zmáčený slzami.

„Cožpak nemáte trochu úcty?“ zasténala. „Můj pán je mrtev! Zavražděný!“

„Právě proto jsme tady.“

Amerotke se protlačil kolem Šufoje a vešel brankou dovnitř. Vzal stařenu za loket a jemně ji obrátil zpátky k hlavnímu obytnému stavení, k němuž vedla alej akácií.

Vykročili směrem k domu. Soudce ucítil jemnou vůni květin, nasládlé aroma vinného lisu a k jeho chřípí dolehla i nezaměnitelná směsice vůní čerstvě pečeného chleba, ovoce a masa.

„Byl tvůj pán bohatý člověk?“

„Byl veleknězem Amonova chrámu,“ zakvílela stařena.

„A osobním knězem božského faraona.“ Otřela si slzy, které jí bez ustání stékaly po ušmudlaném obličeji.

„A co se tedy stalo?“ otázal se Amerotke.

To už se ocitli ve vstupní hale. Stěny i sloupy byly nově natřené a ozdobené loveckými výjevy a scénami ze života bohů. Podlaha však byla neumytá. Páchlo to tu kyselostí a zatuchlinou. Květin v květináčích umístěných v koutech si zjevně už delší dobu nikdo nevšiml, protože chřadnoucím rostlinám začínaly místy žloutnout nebo černat listy. Na křesle ležel podnos s jídlem, nad nímž se s hlasitým bzukotem vznášelo mračno much. Okna byla utěsněna okenicemi a atmosféru bezútěšné sklíčenosti a opuštěnosti ještě umocňoval pískot komárů, kteří tančili v celých rojích kolem olejových lamp. Všechno tu vzbuzovalo dojem, jako by snad Amenhotep věděl, že zemře, a ztratil veškerý zájem o pozemské dění.

„Byl tvůj pán v pořádku?“

„Ne.“ Stařena pomalu zavrtěla hlavou. Vyšívaný plášť, který měla přehozený přes ramena, nechala bezmyšlenkovitě sklouznout na podlahu. Lněné, kdysi přiléhavé šaty, které měla na sobě pod ním, byly ošumělé a visely jí na těle jako pytel. Pod nimi prosvítaly ploché ochablé prsy a vyzáblý svraštělý krk. „Prostě všeho nechal.“ Do stařenina hlasu se vloudil nevýslovný smutek. „Zdržoval se jen ve svých pokojích. Jedl a pil nepravidelně. Tedy… s tím pitím to tak úplně pravda není. Pití zrovna nezanedbával. Varovala jsem

ho, že silné víno na lačný žaludek není nic zdravého, ale on na mě nedal. Vůbec nevycházel. Nechodil ani do paláce, ani do chrámu. Ani nepřijímal žádné návštěvy.“

Když k Amerotkeovu chřípí dolehl z kuchyně pach zkyslé zeleniny, už se nedokázal přemoci a musel si ucpat nos.

„Nedovolil mi uklízet!“ zakvílela stařena, které soudcovo znechucení stavem domu samozřejmě neušlo.

„Všechny sluhy i otroky propustil. Dokonce i dívky, které mu měly tančit a bavit ho.“

„A jak to bylo s jeho smrtí?“ Amerotke se náhle ohlédl přes rameno. Uvědomil si, že Šufoj za nimi do domu nevstoupil. Nejvyšší soudce jen doufal, že jeho sluha v potemnělé zahradě za domem nepřijde k úrazu.

„Nejdřív se tu objevil ten posel,“ začala vyprávět stařena. „Nelíbil se mi, hned jak jsem ho uviděla. Tedy…

vlastně jsem toho z něj zase tolik nezahlédla, protože byl od hlavy k patě v černém jako ti kočovníci z pouště. Tvrdil, že má pro mého pána zprávu. Vzala jsem si to od něho a on zmizel stejně rychle, jako se objevil.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Amerotke.

„Dneska. Odnesla jsem zásilku do bytu Osvíceného.“

Amerotke si uvědomil, že je to poprvé, co stařena označila svého zavražděného pána titulem, který mu jako knězi vyššího zasvěcení po právu náležel. „Jakmile si můj pán zprávu přečetl, bylo na něm vidět, jak hrozně ho to

rozrušilo. Na mě se jen podíval a mávl rukou, abych šla.

Něco si pro sebe mumlal. Měl moc špatnou náladu. Házel po mně všechno, co mu přišlo pod ruku. Od té doby, co zemřel božský faraon, se z něj stal hotový poustevník.“ Stařena k nejvyššímu soudci tázavě vzhlédla. „Ty jsi pán Amerotke, že? Soudce, je to tak? Poslali tě sem, abys to vyšetřil?“

Amerotke přikývl. „A ty nevíš, co… ehm… co způsobilo takovou změnu rozpoložení tvého pána?“

pokračoval pak ve výslechu.

„Nejdřív jsem si myslela, že to zavinila smrt božského faraona, ale nakonec jsem o tom přestala přemýšlet. Stejně jsem se to nemohla dozvědět, protože pán se mnou vůbec nemluvil. Nebavil se už vůbec s nikým. Pojď, něco ti ukážu.“

Stařena Amerotkea provedla ztemnělým domem a došourala se až na vnitřní nádvoří, kde zurčela fontánka.

Díky dosud kvetoucím květinám ve velikých hliněných amforách to tu vonělo mnohem přijatelněji než uvnitř. Na opačné straně dvorku opět vešli do tmavé chodby. Stařena se s olejovou lampou v ruce šourala před soudcem.

Připomínala mu pohybující se stín obklopený záplavou světla. Zastavila se přede dveřmi, které podle umístění musely vést do svatyně. Amerotke si tím byl jistý, protože sídlo bylo uspořádáno podobně jako jeho vlastní. Vnitřek svatyně však byl právě tak zpustlý a špinavý jako celý dům.

Stěny zdobily malby boha Amona, který s rozepjatými

pažemi přijímá hold svých kněží. Vedle něj byl vyveden Hor se sokolí hlavou, jak přináší podnos s oběťmi. Dveře naa, skrývající svatostánek, byly otevřené dokořán. Nevelká soška uvnitř působila značně uboze a obětní dary na podnosu u jejích nohou vypadaly, že už tam leží hezkých pár dní. Písek rozsypaný po podlaze byl rozhrnutý a rozšlapaný, kadidelnice studená a pryskyřice v ní ztuhlá a zčernalá. Nádobka na posvátnou vodu, kterou se kněz musel pravidelně očišťovat, ležela na podlaze rozbitá. Za jiných okolností by byl Amerotke přesvědčen, že tu došlo ke svatokrádežnému vloupání. Scéna ozařovaná mihotavým světlem lampy tady však budila spíš dojem, že Amenhotep buď na své bohy zanevřel, nebo dospěl k názoru, že oni zanevřeli na něho.

Stařena opět zamířila ke dveřím. Tam se zastavila a zírala do temné noci. Amerotke k ní přistoupil.

„Amenhotep ti nic neřekl?“

„Vůbec nic, pane. Málo jedl, pil spoustu vína a špatně spal. Často jen tak seděl ve svém pokoji a něco si pro sebe mumlal.“

Amerotke si znovu vybavil uťatou hlavu, kterou Rahimereovi doručili během hostiny. Uvědomil si, že nebyla vyholená, jak je u kněží zvykem, a že tváře i bradu měla pokryté hustým strniskem vousů. Amenhotep se už

nezatěžoval ani péčí o vlastní čistotu, což je prvořadou povinností každého kněze.

„Tu zprávu si opravdu přečetl?“ naléhal nejvyšší soudce dál.

„Ano.“ Amerotkeovi neušlo, jak se stařeně zachvěl hlas.

„Potom se zvedl a hodil ji do lampy, kde shořela. Odpoledne si pak vzal plášť a hůl a beze slova odešel.“

„Smím vidět jeho komnaty?“ otázal se Amerotke.

Stařena ho zavedla zpátky do domu a vykročila do schodů. V soukromých Amenhotepových pokojích panoval takový nepořádek, že by Amerotke za jiných okolností vůbec

neuvěřil,

že

patří

příslušníku

nejvyšších

společenských vrstev. Podle odporně čpavého pachu se mu zdálo, že velekněz snad vůbec nepoužíval latrínu a močil do koutů. Ložnice byla nesmírně zaneřáděná zbytky jídla.

Soudce si všiml dvou krys, které si při jeho příchodu pohodlně hověly na čalouněné stoličce a nyní seskočily, a znechuceně se ušklíbl. Počkal, až stařena zažehne další olejové lampy. Když se rozhlédl kolem sebe, usoudil, že za lepších časů si Amenhotep očividně dokázal vychutnat přepychový život. Postel s pelestí vykládanou zlatem byla vyrobena ze vzácného sykomorového dřeva. Podobně honosně působila křesla i stoličky. Veškerý nábytek byl z těch nejkvalitnějších a nejdražších materiálů obvykle ještě vykládaných ebenem a slonovinou. Právě tak cenné a kvalitní byly i látky, kterými byl nábytek potažený a vypolštářovaný. Na stolech a policích se skvěly zlaté i stříbrné poháry. Podlahu pokrývaly koberce z čisté vlny a

holé zdi byly zakryty umnými tapiseriemi. Amerotke otevřel nevelkou truhlici. Ukázalo se, že je plná tyrkysů a dalších drahých kamenů ze sinajských dolů. V další nalezl spoustu stříbra a zlata a také vzácné náramky, pektorály i náhrdelníky zdobené opět množstvím drahokamů.

„Tohle všechno pro něj nic neznamenalo,“ zanaříkala stařena. „Vůbec nic. S oblibou chodíval k Jezeru čistoty. Je dole v zahradě. Koupal se v něm třikrát denně. Těch pár dní před smrtí už se ale ani nepřevlékal.“

Amerotke si povšiml papyrového svitku. Zdvihl jej a uvolnil sponku. Byla to krásně přepsaná kopie Knihy mrtvých, kterou znal a pečlivě studoval každý egyptský kněz. Obsahovala veškeré modlitby a další průpravu, kterou musela projít duše zemřelého, když odcházela do zásvětí, kde ji čekal soud boha Osirida a dalších božstev. Byla psána hieroglyfy neteru, jazykem bohů. Amerotke však na první pohled poznal, že kdosi použil červeného a zeleného inkoustu k pozměnění znaků i dokonale vyvedených kreseb.

Místy byly na okraje přimalovány hieroglyfy označující čísla 1 a 10.

Soudce odhodil svitek na postel a přistoupil k oknu.

Kráčel obezřetně a pozorně si přitom prohlížel podlahu.

Tušil, že takto zanedbaná místnost zaneřáděná zbytky potravy musí přitahovat hady i jiné nebezpečné tvory. Když

konečně bez úhony došel až k oknu, pohlédl na noční oblohu. V mysli mu vytanula neodbytná otázka: Co jen

mohlo způsobit takovou proměnu? Pomátl se snad Amenhotep na rozumu? Všechno tomu nasvědčovalo. Proč by se ale ten bohatý a vždycky tak pyšný velekněz najednou uzavíral do sebe? Proč by zanedbával dokonce i ty nejzákladnější náboženské úkony a rituály, jakož i všechna božstva a své chrámové povinnosti? že by to všechno způsobila faraonova smrt? Nebo snad něco jiného? Co jestli za tím vězí něco, k čemu došlo v době, kdy se faraon navracel ze Sakkáry? Ohlédl se přes rameno. Stařena právě zvedala ze stolku zlatý talíř s obrubou z drahých kamenů a štítivě šťouchala do zkažených zbytků jídla.

„Ta změna nastala, když se vrátil do Théb?“

„Ano. Důvod ale neznám.“ Stařena s odporem nakrčila nos a naznačila znechucené zavětření. „Jedl jen skopové a cibuli, víš?“

„Ale to mají kněží zakázáno. Poskvrňuje je to a zbavuje čistoty.“

„Já jsem to svému pánu říkala, ale on se jenom smál.

Prohlašoval, že si prostě chce nacpat břicho skopovým a cibulí a nic jiného že jíst nebude.“ Zvedla k nejvyššímu soudci tvář skrápěnou bez ustání slzami. „Proč zemřel, můj pane? Jistě, býval to chvastoun,“ dodala rychle. „Ale uměl být i laskavý. Nosíval mi dárky.“

„Měl nějaké návštěvy?“ otázal se Amerotke.

„Jen jednou. Tedy…“ Stařena odhodila talíř. „Vlastně…

kde jen to může být?“ Zamířila do jednoho z temných koutů

místnosti. „Dnes časně ráno… víš, já špatně spím a ráda se dívám na východ slunce. Je krásné sledovat, jak veliký Re zahajuje svou nebeskou pouť.“

„Našla jsi něco?“ přerušil ji Amerotke.

„Ano. Šla jsem k brance jako každé ráno. Otevřela jsem ji, abych se podívala, jestli tam někdo něco pro mého pána nenechal, jak bývá zvykem, čerstvé potraviny, něco na vaření a hlavně víno. Můj pán vždycky trval na tom, že musí mít stále plný pohár. Našla jsem ale kus plátna převázaný červenou stužkou.“ Když se sehnula a začala se hrabat ve stinných koutech, zněl její hlas podivně dutě. „Přinesla jsem to pánovi a ten to rozbalil. Aha, tady to je!“

Vzápětí přistoupila k Amerotkeovi a podala mu voskovou figurku s rukama a nohama svázanýma červenou stužkou.

„Ty nevíš, co to je?“ zeptal se jí Amerotke.

I v mdlém světle olejových lamp si soudce povšiml, jak stařena přimhouřila oči.

„Panenka. Dětská hračka.“

Amerotke figurku odložil na stůl.

„Ano,“ vzdychl pak. „Je to hračka.“ Poklepal stařeně na rameno. „Stejně to ale spal,“ pronesl tiše. „Ukliď a očisti dům, vysvěť ho, a tohle spal!“

Sešel po schodišti dolů a zamířil do zahrady. Šufoje zahlédl skrčeného u brány. Stále svíral ranec svých cenností.

„Trpělivé čekání očišťuje srdce,“ zadeklamoval trpaslík.

„Zrovna jako dobrý noční spánek,“ odsekl Amerotke.

„Jdeme, Šufoji.“

Sluha otevřel branku a vyšel za svým pánem na ulici.

Kráčel se skloněnou hlavou, protože nechtěl, aby si Amerotke všiml, jak moc ho sklíčilo a vyděsilo to, co se právě před chvílí stalo. Měl v úmyslu projít si zahradu a podívat se, jestli by se v ní nenašlo něco cenného, co by si mohl přivlastnit. Když však zaslechl klepání na branku, chvatně se na krátkých nožkách doškobrtal zpátky v obavě, aby nepřišel o ranec, který tam nechal ležet. Za brankou stál člověk zahalený celý v černém. Vrazil Šufojovi do rukou nevelký balíček ve lněném plátně.

„Pro tvého pána!“ zasyčela tajemná postava ze tmy.

Vzápětí neznámý zmizel. Zvědavý Šufoj ovšem okamžitě rozvázal červenou šňůrku a v hrůze civěl na figurku, která byla v plátně zabalená. Zápěstí a kotníky měla spoutané jako zajatec vedený k obětování. Okamžitě poznal, co to je. Symbol boha Seta znamenal naprosto jasnou hrozbu. Jeho pán je na seznamu odsouzených! Šufoj to zlověstné znamení rozdrtil patou. V Knize přísloví stojí: „Zvědavost nevysvětlíš.“ Mimo jiné je tam také psáno: „Není sluhovou povinností narušovat klid pánovy duše.“

V rozlehlé jeskyni zející svým temným otvorem ve svahu na nejvzdálenějším konci Údolí králů nad prašným vádí plným kamení a písku seděl se zkříženýma nohama jeden ze

spiklenců, vyznavačů démonického boha Seta a civěl do temné noci. Jeskyně byla nesmírně stará a stěny měla pokryté podivnými znaky. Bývala to svatyně bohyně Meretseger, nyní však zela prázdnotou. Starý kněz, který docela nedávno upřímně vypovídal před soudem Síně obojí pravdy, ležel s proříznutým hrdlem v tmavém koutě s hlavou nepřirozeně nakloněnou ke straně. Kolem jeho hubeného těla, připomínajícího spíš žalostně vychrtlý uzlíček kostí, šlach a kůže, se v prachu vytvářely husté lepkavé kaluže krve. Vrah rozdělal oheň a začal na něj přikládat kusy sušeného zvířecího trusu. Bude muset udržovat pořádnou vatru, protože hned za skalním výstupkem se už rozkládá nekonečná pustina Rudé země, která je rejdištěm lvů, šakalů a hyen, jejichž strašlivý chechtot se ozývá temnotou. Muž

pohlédl na kopí, rohovinový luk a toulec plný šípů. Všechny zbraně měl na dosah ruky. Oheň by sice měl udržet hyeny v bezpečné vzdálenosti, ale jen šípy mu zajistí, že se opravdu dočká rána. Ty budou na nebezpečné noční zabijáky spolehlivě platit.

Psanec se posunul o kousek blíž k ohni a vzhlédl ke hvězdám mihotajícím se na obloze nad ústím jeskyně. S

chutí se zakousl do vodního melounu a podíval se na mrtvolu. Potřebné oběti už svému božstvu vzdal, nejprve volavku zasvěcenou Horovi a teď ještě toho starého kněze.

Vrah zavřel oči a zhluboka se nadechl. V duchu svolával všechny příšery podsvětí, pijáky krve z obětních místností,

Požíračku srdcí od vah spravedlnosti, Polykače stínů, Lamače kostí a další démony. Modlil se, aby bohyně Sachmet i bůh temnot, smrti a zkázy Set vyslyšeli jeho prosby a seslali mu na pomoc své démony.

Za mrtvolou starého kněze leželi ještě dva zabití paviáni, které vrah rovněž obětoval krvelačným démonům noci.

Odříkal seznam nepřátel a modlil se, aby jejich jména byla zanesena na svitek, na nějž si bohové zaznamenávají ty, kdož do roka zemřou. Musel to udělat. Pokud by tak neučinil, Egypt by nemohl být zachráněn a nikdo by už pak nechránil ani bohy. Co na tom, že to způsobí sem tam nějaký ten chaos? Musí však být právě tak lstivý jako opatrný. Zvláště pokud jde o Amerotkea! V jeho případě nepoužije nečekané hadí uštknutí. Vrah se rozhlédl po svém strašlivém díle a v duchu si už maloval způsob, jakým z tohoto světa sprovodí nejvyššího soudce. Po chvíli sklonil hlavu na znamení díků bohům. Zaposlouchal se do ďábelského chechtotu hyen. To je přece odpověď na jeho modlitbu! Už ví, jak zničit toho věčně počestného a neodbytně zvědavého soudce ze Síně obojí pravdy!

OSIRIS: další ze svrchovaných egyptských bohů, manžel Isidin. Byl zavražděn, ale ona jej opět vzkřísila. Nejčastěji je zobrazován jako muž v přiléhavém bílém oděvu svírající berlu a důtky.

Hatusu se obrátila na druhý bok a rozhlédla se po ložnici.

Díky mihotavým plamenům olejových lamp se po místnosti roztančily stíny a postavy vyobrazené na nástěnných malbách jako by náhle ožily. Sáhla po vějíři ze pštrosích per a jemně jím zamávala. Okamžitě na obličeji a hrdle ucítila příjemně chladivý závan provoněného vzduchu. Prostěradlo na posteli vykládané ebenem bylo shrnuté a promáčené potem. Odkopla je tedy a spustila dlouhé štíhlé nohy na zem.

Odsunula zlaté poháry i džbán na víno z modrého porcelánu.

Podlaha byla poseta tunikami vyšívanými zlatou nití i rouchy zdobenými drobounkými drahokamy. Pak královnin zrak padl na velkou dózu s vonnou mastí. Pohlédla na zlatý nápis vyvedený na jejím hrdle a musela se usmát. „život dlouhý milion let, ó miláčku Théb, ty, který hledíš k severu očima naplněnýma láskou!“

Hatusu si sundala paruku upevněnou diamantovou

čelenkou, lazuritový nákrčník i zlaté náramky. Ohlédla se přes rameno po Senenmutovi, který ležel natažený na posteli jak dlouhý tak široký a tvrdě spal. Jeho statné, svalnaté tělo bylo zalité potem. Projevil se jako skutečně zdatný, neúnavný a výkonný milenec. Pili spolu víno ze zlatých číší a ona mu pak ve slavnostním rouchu a klenotech faraonovy manželky tančila pro potěchu očí. A pak si ji Senenmut vzal.

Vnikal do ní drsně, násilnicky a hluboko, jako by chtěl ozdobou svého mužství vyplnit celé její tělo. Hatusu se překulila zpátky na postel a jemně se špičkou prstu dotkla Senenmutova nosu. Miluje ji? Snad proto si ji bral znovu a znovu? Nebo to snad bylo tím, že je princeznou z královské krve a faraonovou manželkou, takže když dobýval ji, podmaňoval si celý Egypt i s jeho koloniemi a slávou, po níž

tento ambiciózní a prohnaný dvořan tolik touží? Dá se mu vůbec věřit? Není snad právě on tím tajemným vyděračem?

Mohl by to být on, kdo pro ni na určených místech nechává nevelké zapečetěné papyrové svitky popsané hrozbami, varováními a přesnými pokyny? Pokud ano… Hatusu se naklonila ještě blíž a přejela Senenmutovi prstem po hrdle.

Jestli ji tento muž jen jednou jedinkrát zradil, znovu mu bude tančit, nakrmí ho vybranými lahůdkami a napojí nejlepšími víny, uspokojí ho jako nejlepší společnice z harému a pak, až konečně usne, mu podřízne krk! Hatusu se při té představě neubránila úsměvu. Vzpomněla si na pobíjení zajatců po faraonově návratu z nilské delty. Tehdy

měla pocit, že musí každým okamžikem omdlít, ale teď by se brodila třeba i mořem krve, jen aby dostala, co jí po právu náleží. Dokázala by připravit o hlavu Rahimerea, Omendapa i všechny ostatní a nechat je vystavit v Domě lebek.

Hatusu se obrátila na záda a upřeně se zahleděla do stropu zdobeného hvězdami. Co způsobilo tu proměnu? Ta hrozba? Samota? Obava z uvržení do Domu odloučení?

Strach z toho, že tam bude pomalu tloustnout, dívat se, jak jí utíkají léta, malovat nebo vyšívat a poslouchat oplzlé klípky z královského dvora? Nebo je to něčím jiným? Je snad mužem v ženském těle? Vzpomněla si na mladou otrokyni, s níž se kdysi přátelila. Ještě předtím, než byla provdána za Tuthmose, si byly opravdu velice blízké. Či snad tu změnu způsobila její skálopevná víra, že ona sama je Egypt? Tak jí přece říkal už otec! Ten drsný starý válečník si ji vždycky vzal na klín, pevně ji k sobě přivinul a vykládal jí, že je jeho malý Egypt.

„V tobě je všechna jeho sláva, krása a velikost,“ říkával jí.

Hatusu opět máchla vějířem z pštrosích per. To už je ale všechno dávno. Otec i manžel odešli za Daleký obzor na západ do Domu věčnosti a ona zůstala sama. Co jí tedy vlastně hrozí? Kdo je ten neznámý záhadný vyděrač? Kdo, při všech bozích, se jen mohl dopátrat tajemství, které jí matka pošeptala, když už ležela sužována horečkou na smrtelné posteli? A proč ty hrozby přišly zrovna teď?

Výstraha se dostavila, zrovna když se Tuthmose navracel do Théb. Chce ji snad ten vyděrač ovládat a jejím prostřednictvím si nakonec podmanit Egypt? Nebo ji chce zahnat hlouběji do stínu? Je to práce Rahimerea, Bajleta a všech těch věčně usměvavých, licoměrných kněží, kteří se scházejí v tajných komnatách svých chrámů a kují zrádné pikle? Nebo jsou za tím vším vojáci pod Omendapovým velením? Božský faraon měl pro vojáky vždycky slabost. A co bude dál? Je to jako hrát senet, uvědomila si Hatusu.

Každá strana přesouvá své kameny. Ona má pod kontrolou palác, zatímco Rahimere ovládá chrámy a vojáci se odmítají hnout.

Hatusu odložila péřový vějíř. Situace, v níž se nacházela, jí připomínala klid před bouří. Jako by se nad Thébami stahovaly černočerné mraky, z nichž se měl spustit prudký déšť. Senenmut už ji informoval o tom, co se děje.

Vyzvědači a špehové se vracejí do Théb se zprávami.

Libyjští jezdci prý byli v Rudé zemi spatřeni mnohem dál na východ než kdy předtím. Místokrál z Kuše si už stěžoval, že Núbijci odmítají odvádět pravidelné dávky a že opevnění a tvrze za prvním nilským kataraktem se začínají ocitat v izolaci. Už prý došlo i k útokům na hlídky egyptských vojáků. Co přijde dál? Senenmut se jí svěřil i s tím, že ze severu se jeho zvědové zatím vůbec nevrátili. Stručně a jasně jí popsal opravdové nebezpečí, jaké Egyptu hrozí.

Etiopci, Libyjci i Núbijci jsou podle něj pouhými otravnými

ovády, kteří jen provokují a obtěžují jako mouchy, které tu nyní bzučí nad olejovými lampami. Daleko horším nepřítelem je však království Mitanni, mocné asijské impérium, které si dělá zálusk na úrodná pole Kanaánu. Co se stane, jestli se mitannská vojska vydají na západ? Pokud obsadí Sinaj, padnou Mitanni do spárů doly, jež zásobují Egypt zlatem, stříbrem, tyrkysy i dalšími drahými kameny.

Budou-li postupovat dostatečně rychle, mohly by asijské válečnické hordy proniknout až do delty Nilu a vyplenit města na severu Egypta. A potom? Když došli v rozhovoru až sem, Senenmut uhladil papyrový svitek, na němž měl nakreslenou přibližnou mapku Egypta a jeho okolí.

„Pak Rahimere požádá o vyslání armády buď na sever, nebo na jih. Jejím velitelem bude pochopitelně Omendap, ale bude trvat na tom, abys jela s nimi.“

„A dál?“ zeptala se číhavě Hatusu.

„Co bys asi tak řekla?“ rýpl si Senenmut.

„Porazí mě! Buďto padnu do zajetí Mitannců, nebo se vrátím do Théb jako zpráskaný pes.“

„Čubka,“ broukl uštěpačně Senenmut. „Jako zpráskaná čubka zpracovaná tak, aby se už nechala jen pokorně odvést a zavřít do ohrady.“

„A zatímco bych byla pryč…“ vybídla Hatusu Senenmuta k dalšímu líčení předpokládaného vývoje událostí.

„Zatímco bys byla pryč, Rahimereovi žoldnéři by se

stahovali blíž a blíž k paláci. Jeho úředníci si budou hledat stále další a další záminky, proč musejí navštívit tvého nevlastního syna.“

Hatusu si povzdychla a převalila se na bok. že by ty vraždy byly spáchány právě proto? Stejně to nedává smysl!

Ipuver byl dobrý vojevůdce, ale lze jej nahradit. Amenhotep byl sice během své pozemské pouti velice důležitým člověkem, kdo po něm však bude truchlit? Vzpomněla si na Amerotkea. Dá se mu věřit? Hatusu zavřela oči. Měla by se někomu svěřit se svým zážitkem z toho příšerného večera, kdy klečela u mrtvoly svého manžela a našla ten děsivý vzkaz převázaný červenou stužkou. Musí se osvobodit!

Musí přece někomu důvěřovat! Sklonila se a zlehka Senenmutovi foukla do obličeje.

Amerotke vstal dlouho před úsvitem a nechtěně se mu tím podařilo vzbudit i Norfret. Vyšla ze své ložnice s víčky ještě ztěžklými spánkem a už se nadechovala k záplavě všetečných otázek. Amerotke ji objal a chvíli se těšil z blízkosti jejího hebkého, voňavého těla. Když se ho začala vyptávat na předcházející večer, řekl jí aspoň to, co uznal za vhodné. Norfret se mu vymanila z objetí a odstoupila.

Pohlédla na manžela rozesmátýma očima.

„Ještě jsem se nesetkala s člověkem, který by uměl lhát tak špatně jako ty, Amerotke! Je to vážné, viď? Nebude to trvat dlouho a promluví zbraně. A ty nebudeš stát stranou.“

Soudce nakonec zdráhavě přikývl.

„Neposílej mě pryč.“ Norfret k němu přistoupila blíž a vrhla na něj úpěnlivý pohled. „Neposílej mě od sebe, Amerotke.“

„Ty jsi moje malá odvážná holčička,“ prohlásil Amerotke s úsměvem. „Ale co chlapci? Jestli začne lůza řádit a drancovat, neomezí se jen na město.“

„Vojáci jsou v Thébách?“

„Vojáci se budou řídit rozkazy, ale možná že nebude nikoho, kdo by je vydal. Ještě horší by však bylo, kdyby se k tomu řádění přidali.“ Uchopil manželku za obě ruce. „Jedno mi musíš slíbit. Kdyby došlo na nejhorší, udělej přesně to, co ti poradí Šufoj.“

„Šufoj!“ vyprskla Norfret.

„Je chytrý jako opice,“ odvětil nevzrušeně Amerotke.

„Jak ho znám, dokázal by vymámit z jalové krávy tele a neexistuje pro něj svízel, ze kterého by se nedostal. Bude pro tebe mít cenu legie vojáků. Dostane vás odsud někam na bezpečné místo.“

Nakonec mu Norfret slíbila, co si přál, a vrátila se ještě do ložnice. Amerotke vešel do své pracovny a odtamtud na střechu domu, aby se pokochal východem slunce. Obličej a ruce si opláchl chladnou vodou a očistil si rty i vnitřek úst natronovou solí. Když se nad vzdáleným obzorem objevilo slunce, poklekl s rozpaženýma rukama, zavřel oči a začal se vroucně modlit a prosit bohy, aby mu dopřáli moudrost a

ochránili jeho rodinu. Pak se otočil vlevo a upřeně pohlédl k severu. Vzápětí ucítil závan chladného větru, dechu Amonova. Po ranní modlitbě sešel dolů. V jídelně už oba chlapci skotačili kolem stolu, zatímco služebnictvo se je snažilo přimět, aby něco snědli a vypili, než si půjdou ven hrát. Amerotke jim na jejich všetečné otázky odpovídal jen velice roztržitě. Po chvíli jako duchem nepřítomný vyšel do patra a ocitl se opět ve své pracovně.

Slunce už začínalo svoji každodenní nebeskou pouť.

Jeho paprsky vítali chrámoví trubači z města. Jekot trub se nesl s větrem daleko za hranice Théb. Sluneční svit se odrážel od pozlacených vrcholků chrámů, pyramid a dalších vznešených staveb. Amerotke usedl za psací stůl a dal se do práce. Musel vyřídit veškeré úřední náležitosti chrámu bohyně Maat: nákup zásob, úpravu parku a výzdoby i vyúčtování svého podílu z obchodu s kadidlem ze země Punt. Zdola zaslechl, že se k dětem přidal i Šufoj. Chvíli se s nimi honil po zahradě a pak je začal se vší vážností poučovat, aby se k němu chovaly s větší úctou. Amerotke už

mezitím dospěl k rozhodnutí, že se sluhovi do jeho obchodu s amulety a dalšími cetkami nebude vměšovat. Věděl, že by mu v tom stejně nedokázal zabránit, a když bude Šufoj chtít, bude ho naoko oddaně poslouchat, ale přitom bude k jeho zákazům hluchý a slepý.

„Neposmívej se slepému a neurážej trpaslíky!“ hulákal Šufoj na oba nezvedené chlapce další ze svých oblíbených

přísloví. „Nedobírej si člověka postiženého hněvem bohů!“

„Ty si tak můžeš stěžovat,“ zabručel si pro sebe Amerotke.

Pak za ním přišla Norfret a na chvilku si k němu sedla.

Chtěla s ním sice probrat nástup jejich staršího syna do Domu života, kde se měl začít učit písařem, ale když viděla, jak je dnes manžel roztržitý, jen ho políbila na čelo a sešla zase do přízemí.

Když přišel Prenhoe, hned se Amerotkeovi kajícně přiznal, že opravdu byl Šufojovým společníkem v obchodě s amulety. Trpaslík už ho zjevně varoval.

„Máme společný hluboký zájem o věštecké sny,“

vysvětloval svému úspěšnějšímu příbuznému naříkavě.

„Obchod s talismany,“ pokračoval a upřeně hleděl nejvyššímu soudci do očí, „je jen vítaným přilepšením k tak nuznému platu ubohého písaře.“

„Ty nejsi špatně placený, Prenhoe,“ odvětil Amerotke.

Pak otevřel malou truhlici, vytáhl z ní kožený váček a hodil mu ho. „To je tvoje.“ Konečně se na soudcově tváři objevil úsměv. „Prenhoe, jsi velice dobrý písař. Jsi chytrý a nic ti neujde. Často jsem tě sledoval při psaní. Tvé zápisy ze soudních jednání patří k těm nejlepším, jaké jsem kdy četl.“

Mladíkův obličej se rozzářil potěšeným úsměvem.

„Myslel jsem si, že dnešní den bude šťastný. V noci se mi zdálo, že jím krokodýlí maso a –“

„Ano, ano,“ přerušil ho raději Amerotke. „Já vím.

Rozhodně je to pořád lepší než to, co se zdává Šufojovi. Ten prý ve snu obcoval se svou sestrou.“

„Ale vždyť on žádnou nemá!“

„Já vím,“ zanaříkal už zoufalý Amerotke. „Teď mě ale dobře poslouchej, Prenhoe. Udělej zápis z Menelotova soudu a co nejrychleji mi ho doruč.“

Dalším návštěvníkem byl ustaraně se tvářící Asural.

Vešel do Amerotkeova domu oděný jako bůh války. V

kožené suknici, kovovém krunýři a s nerozlučnou helmicí pod paží připadal nejvyššímu soudci poněkud směšný. V

duchu děkoval bohům, že tu nejsou děti, protože jinak by musel Asural tasit meč a už po bůhvíkolikáté jim předvádět, jak jenom s jednou zdravou rukou bojoval proti libyjskému šermířskému mistru. Velitel chrámové stráže se pohodlně usadil v proutěném křesle a vděčně přijal nabídnutý pohár piva.

„Další vloupání?“ otázal se vyčkávavě soudce.

„Přesně tak. A zase jen sošky a drobnější cennosti. Znáš to. Dózy na masti, šperkovnice, menší poháry a talíře.“

Amerotke se zamyslel nad pohádkou, kterou vypravoval dětem.

„Dveře zůstaly neporušené?“

„Dveře jsou vždycky neporušené! Na ty krádeže se přijde jen tehdy, když je hrob znovu řádně otevřen, aby do něj bylo uloženo další tělo. Nikde taky nejsou žádné tajné vchody ani tunely, jen úzké větrací šachty.“ Asural se v

křesle nepokojně zavrtěl. „Málem bych zapomněl, než

jsem odešel, jeden z chrámových noviců za mnou přišel s tím, že prý ti přišlo tohle.“

Podal nejvyššímu soudci svitek. Amerotke jej rozbalil.

„To je od Labdy!“ prohlásil vzápětí. Vzhlédl od papyru.

„Chce se se mnou sejít dnes těsně před západem slunce ve svatyni Meretseger v Údolí králů. Píše, že se ke mně nemůže dostavit sám, a prosí mě proto o laskavost a shovívavost.“

„Tam je to hodně opuštěné,“ odvětil Asural. „Je to až na pokraji pouště. Měl bys být opatrný. Proč se s tebou chce vidět?“

Amerotke znovu nahlédl do svitku popsaného úhledným písmem, jež prozrazovalo ruku školeného písaře.

„Píše, že má pro mě informace o faraonově smrti. Něco se prý dozvěděl.“

„Ach, ještě na něco bych byl málem zapomněl,“ skočil mu do řeči Asural. „Musím ti přece poblahopřát, pane,“

pokračoval uštěpačně. „Dostalo se ti veliké cti, stal ses členem královské rady…“

„Pokračuj,“ vybídl ho číhavě Amerotke.

„Už to začíná.“

„Prosím tě, Asurale, o čem to mluvíš?“

„Ve městě se už objevují uprchlíci. Zatím vím o několika kupcích z Memfidy i z jiných měst na severu.

Povídám jenom to, co se mi doneslo. Vezírovi lidé ty běžence hned někam uklidili. Městem jdou však zvěsti, že

přes Sinaj vytáhla obrovská armáda, která prý již drancuje v deltě.“

Amerotkeovi přeběhl mráz po zádech. Jako malý chlapec slýchal o vpádu zběsilých nájezdníků Hyksósů, kteří vtrhli do Egypta a s nimi přišel hladomor, krveprolití, strašlivé epidemie a všeobecná zkáza země. Jeho otec o ukrutnostech páchaných těmito válečníky hovořil obvykle pouze šeptem. Amerotke toho o válečnictví věděl dost, aby pochopil, jak strašlivé nebezpečí Egyptu hrozí. Jestliže se nepřátelskému vojsku podaří získat kontrolu nad deltou Nilu a pak nad městy na severu, dojde k rozdělení Egypta na dvě části.

„Třeba jsou to jen fámy,“ namítl.

„To bych neřekl. Měl by ses vypravit do města, ctihodný Amerotke. Jdi se podívat, co se opravdu děje!“

„Na to bude ještě dost času,“ odvětil Amerotke. „Jestliže se tu začnou objevovat uprchlíci, vloží se do toho Dům tajemství. Nikdo nestojí o nějaké šíření paniky, zvlášť ne v době, kdy je královská rada rozdělená.“ Když si všiml, jak Asuralovy oči zpozorněly, byl by si nejraději ukousl jazyk.

„Takže nejednotnost?“ zašeptal velitel chrámových stráží. „Znamená to, že ty povídačky jsou pravdivé?“

„Vrať se do chrámu,“ řekl mu místo toho Amerotke.

„Zdvojnásob stráže v Síni obojí pravdy i všude kolem a všechny vchody ať jsou zamčené a hlídané. Soud nebude pár dní zasedat. žádný neodkladný případ teď nemáme.“

Asural poslušně vstal.

„Jsou nějaké zprávy o Menelotovi?“ otázal se ještě Amerotke.

Asural se u dveří otočil a zavrtěl hlavou.

„Je to s ním jako s kouřem z kadidla,“ odvětil s úsměvem. „Zbude po něm jen vzpomínka, ale jinak nic, zrovna tak jako po Menelotovi.“

Soudce ještě chvíli naslouchal ozvěně těžkých Asuralových kroků, jak velitel chrámové stráže sestupoval po schodech do přízemí. Cítil, že se o něj pokouší panika.

Svírání kolem žaludku v něm vyvolávalo stísněný pocit. Byl však odhodlán nedat své obavy najevo a za každou cenu se ovládnout. Nesmí si dopřát chvilku klidu. Musí stále pracovat. Vytáhl tedy čerstvě oříznutý papyrový svitek a rozprostřel ho po desce stolu. Pak otevřel pouzdro s psacími potřebami a chvilku váhal nad nejrůznějšími štětečky, ampulkami inkoustu a rákosovými stvoly. Nakonec sáhl po přiříznutém stvolu, smočil jeho špičku v červeném inkoustu a začal rychle psát zprava doleva, jak se to naučil za studií.

Soustředil se na psaní tak, že přestal vnímat vzdálený křik obou chlapců, hrajících si v zahradě pod korunami tamarindů a sykomor a plašících dudky, kteří se s oblibou shlukovali v hejnech v okolí okrasného jezírka. Když byl Amerotke hotov s úvodem, sáhl po malém nožíku a přiřízl si další rákosové pero. Jak jen to dát všechno dohromady?

Vzpomínal na faraona Tuthmose II., který se odebral

mezi bohy. Byl to záhadný muž, který během svých epileptických záchvatů míval podivná jasnozřivá vidění.

Zároveň bylo třeba uznat, že byl odvážným vojevůdcem a výborným stratégem. Když vytáhl na sever, dokázal si podrobit všechny tamní nepřátele říše. Všechno šlo jako na drátkách. Jeho důstojníci a úředníci byli s ním, jeho nevlastní sestra a manželka Hatusu pak zůstala doma a vládla zatím Thébám. Když Amerotke nakreslil hieroglyfický znak pro faraona, přimaloval pyramidu.

Božský faraon se vracel na jih. Zastavil se v Sakkáře, kde navštívil skvělé pyramidy a zádušní chrámy zasvěcené jeho dávno zesnulým předkům. Královskou veslici opustil společně s vojevůdcem Ipuverem, kapitánem Menelotem a veleknězem Amenhotepem. Pyramidy navštívil v noci a tajně. Amerotke připsal slůvko „proč“ a upřeně se zahleděl do zlatavého kužele slunečního světla, jenž do pracovny pronikal oknem.

„Proč?“ zamumlal.

Protože faraon dostal dopis od toho starého kněze Nerupea? Amerotke se opět sklonil nad svitkem a pokračoval v psaní. Co v té zprávě asi bylo? Proč byla tak důležitá? Dozvěděl se faraon v Sakkáře něco? Svěřil se snad s nějakým tajemstvím Amenhotepovi? Šlo o náboženskou záležitost? Tuthmose vždy patřil k lidem nad jiné zbožným.

Po návštěvě Sakkáry v modlitbách a obětování pokračoval, ale pouze v soukromí. Amenhotep oproti tomu očividně

ztratil veškerý smysl života i jakoukoli víru v bohy. Proč jen si zavražděný velekněz čmáral desítku a jedničku?

Amerotke si ještě z dob studií pamatoval, že jsou to posvátná čísla symbolizující vyvrcholení všeho a božskou podstatu.

A pak přišly ty vraždy. Jak zemřel božský faraon? Je nepochybné, že byl uštknut hadem. Byla to však skutečná příčina smrti? Všechny doposud zjištěné důkazy nasvědčovaly pravému opaku. A proč to byl právě had?

Amerotke přimaloval znak hada. Mělo snad užití hada jako smrtící zbraně nějaký rituální význam? Měl had představovat obludu ovládající zásvětí, hadího boha Apopa, pána věčné noci a všeho zla, který neustále bojuje proti Reovým silám světla? Či snad měl had představovat ozdobu královské koruny, urea, onen klenot v podobě útočící kobry, který symbolizuje vzdor vůči všem nepřátelům egyptské říše? Nebo to byl prostě jen nejjednodušší způsob, jak vraždu spáchat? Vrah toho o hadech věděl evidentně hodně.

Amerotke viděl na tržišti dost zaříkávačů hadů, aby věděl, že pokud se s těmito tvory správně zachází, lze je poměrně snadno ovládat a manipulovat jimi, aniž by člověku hrozilo skutečné nebezpečí. Amerotke se nevesele usmál. Ipuver byl v jistém smyslu snadným terčem. Během rušné porady královského kruhu, nebo spíš během přestávky, prostě jen stačilo, aby někdo nenápadně vyměnil brašny. Pak už stačilo jen čekat, kdy si určený nešťastník prudkým hrábnutím do

tašky podepíše ortel smrti.

A chudák Amenhotep? Když se nechal vylákat z domu, musel jít za někým, koho dobře znal a komu důvěřoval.

Tlustý starý kněz byl rovněž snadnou obětí. Stačilo ho pouze přivábit do opuštěného chrámu na břehu Nilu, zabít ho, utnout mu hlavu a prostřednictvím nějakého zaplaceného kumpána ji poslat Rahimereovi. Jediným poznávací znamením těch zločinců je černé oblečení. Amerotke odložil přiříznutý rákosový stvol.

„Děti Amemaitiny!“ téměř vykřikl.

Co ty spoutané figurky? Je to snad součást jejich vražedného rituálu, jíž má být oběť vyvedena z rovnováhy?

Amerotke už dlouhá léta snil o tom, že ti nepolapitelní zabijáci z temnot budou jednoho dne přece jen dopadeni a ocitnou se před jeho soudem v Síni obojí pravdy. To by si opravdu vychutnal. S chutí by je podrobil tomu nejpřísnějšímu výslechu a odhalil by skutečný výčet jejich zločinů. Je to ale stejně těžké jako zachytit sluneční paprsky nebo dohonit dech Amonův. Kdo je tím vrahem?

Soudce znovu uchopil přiříznutý rákosový stvol a dal se do psaní. Udělala to Hatusu? Či snad její pobočník Senenmut? Nebo Rahimere a ta jeho klika patolízalů? A jaký mohli mít motiv? Msta? Uchování tajemství? Nebo jen snaha vyvolat chaos a nejistotu? Amerotke vzdychl a odstrčil svitek stranou. Potýkal se s vyčerpávajícím úkolem a neměl pocit, že by se blížil k nějakému rozuzlení. Nikdo

mu není ochoten říci pravdu. Manželka zesnulého faraona by mohla povědět víc, ale zjevně si něco nechává pro sebe.

On a jeho práce jí slouží pouze jako okázalé gesto. Úlitba veřejnému mínění, aby všichni viděli, jak velice se nejvyšší kruhy snaží vyřešit ta politováníhodná úmrtí. Amerotke vstal a protáhl se. Slunce po obloze stoupalo výš a výš. V zahradě bylo ticho. Nejvyšší soudce odstoupil od okna a natáhl se na lůžko. V mysli mu vířila jedna vzpomínka a představa za druhou. Zaslechl, že ho Norfret volá, ale to už mu začínala těžknout víčka. Vzbudil ho až Šufoj, který si dovolil s ním zatřást. Když soudce otevřel oči, spatřil přímo nad sebou rozšklebenou trpaslíkovu tvář.

„Zmohlo tě břímě vysokého úřadu, můj pane?“

Amerotke se posadil a sklouzl nohama z postele. Vzal si od Šufoje pohár studeného piva, který mu sluha nabídl, a když jeho zrak padl na stolek, všiml si, že už má naservírovaný podnos s čerstvě napečeným chlebem a kousky husí pečeně.

„Měl bys jít za námi do zahrady,“ prohlásil Šufoj a pozorně se na svého pána zahleděl. „Slunce už se začíná klonit k západu a pod sykomorami je příjemný a osvěžující chládek.“

„Musím pryč,“ prohlásil Amerotke. Přistoupil ke stolku a zdvihl podnos.

„Proč?“ zeptal se Šufoj.

„Protože musím,“ odvětil Amerotke vyhýbavě.

„Záležitost královské rady.“

„Potkal jsem Asurala,“ prohodil jakoby nic Šufoj.

„Otevři své srdce mým slovům, pane. Uvidíš, že se ti to vyplatí.“

„Z tvých rad už je mi kolem srdce těžko,“ zavtipkoval Amerotke, citující jiné přísloví.

„Jsi jako kulík,“ oplatil mu rýpnutí Šufoj. „Myslím tím jednoho z těch ptáčků, kteří čekají, až se krokodýl vyleze slunit na bahnitý břeh a otevře tlamu. Pak mu skočí dovnitř a začnou vybírat sousta, která krokodýlovi uvízla mezi zuby.“

Šufoj se přišoural o pár krůčků blíž. „Jenže krokodýl může tlamu sklapnout a šťavnatým soustem se stane kulík sám.“

„A kdopak je ten krokodýl?“ otázal se Amerotke, který hodlal udržet lehký tón.

„Jdi do Domu milionu let,“ odpověděl mu poněkud záhadně Šufoj. „Tam se to krokodýly lačnícími po krvi jen hemží.“

Amerotke se usmál a polkl další sousto.

„Já ti taky povím něco o krokodýlech, Šufoji. Když se sluní na břehu, jak říkáš, může se mu stát, že zatímco otevírá tu svou zubatou tlamu dokořán, vleze mu mezi čelisti promyka, pronikne krokodýlovi až do žaludku a zabije ho tím, jak se prokousává ven.“

„To by tedy musela být pořádná promyka!“

Amerotke se zasmál, odložil podnos a šel si umýt ruce a obličej. Pak si navlékl roucho a začal se chystat na cestu. Ze

skříně vytáhl tlustý vojenský vlněný plášť a opasek na zbroj pobitý bronzovými plíšky. Do pochev, které na něm byly zavěšeny, zasunul meč a dýku.

„Vyřiď paní Norfret, že se vrátím brzy. A neznepokojuj ji.“

Nevšímaje si Šufojova nesouhlasného pohledu, vyhnul se litanii přísloví, jimiž se ho sluha nejspíš chystal zahrnout, a zamířil po schodišti do přízemí. Tam se na okamžik zastavil, aby si vychutnal sladkou vůni květin pronikající sem ze zahrady, kde právě Norfret učila chlapce psát.

Nejraději bych tu zůstal, pomyslel si.

Ten starý kněz pro něj však může mít důležitou zprávu.

Amerotkea napadlo, jestli by si neměl vzít vůz, ale vzápětí si uvědomil, že tak dramatické přípravy by Norfret jen vyplašily a že by si říkal o nekonečnou záplavu otázek, jimiž

by ho zahrnuli oba chlapci. Raději proto nenápadně vyklouzl boční brankou. Když se rozhlédl, nikde nezaznamenal žádný zvláštní ruch. Spatřil skupinku kněžských noviců, kteří vedli volka ověšeného květinovými věnci a dalšími ozdobami.

Zvíře se vzpínalo v umně splétaném postroji, jako by tušilo, jaký osud je čeká. Když jej kněží míjeli, Amerotke se uklonil a letmo pohlédl do vozíku, do něhož byl vůl zapřažený. Vzápětí v duchu poděkoval bohyni Maat za to, že s ním není Šufoj ani Prenhoe, protože kára byla plná kostí. Potkat takovýto náklad bylo považováno za špatné znamení. Kněží odváželi odpad, který se nahromadil v

obětní síni, kde se poráželo, k zakopání do pouště.

Netrvalo dlouho a Amerotke už byl u městských bran.

Propletl se uličkami vedoucími podél nilského břehu lemovanými po obou stranách hliněnými chýšemi nádeníků a rolníků a chvatně kráčel dál. Nikde nepozoroval žádné známky napětí, na které jej upozorňoval Asural. Na tržišti i kolem stánků a krámků rozmístěných v bočních uličkách panoval dál čilý obchodní ruch. Vzduch byl prosycen ostrou vůní natronové soli, kterou obchodníci sypali své pulty, aby odehnali mračna dotěrných much. Jeden z kramářů chytil Amerotkea za ruku.

„Kočičí sádlo na prodej!“ oslovil nejvyššího soudce vemlouvavě. „Natři jím zárubeň dveří a nikdy ve svém domě neuvidíš myš ani krysu, pane!“

„Nebojím se ani myší, ani krys!“ odsekl Amerotke.

Odstrčil dotěrného prodavače a kráčel po nábřeží dál.

Slunce se pomalu klonilo k západu. Amerotke se zastavil u jednoho ze stánků, koupil si vydlabanou tykev naplněnou vodou a hodil si ji na rameno. Z domova odcházel v takovém chvatu, že si teprve nyní vzpomněl na své předchozí návštěvy Údolí králů, kde sluneční žár a prach rychle vysoušejí a stahují ústa i hrdlo.

Kráčel dál. Minul skupinku chlapců, kteří poskakovali po nábřeží a šermovali spolu rákosovými hůlkami. Starší sbírali zvířecí trus, pohazovali ho slámou a odnášeli ke svým chýším. Takto vytvořené placky vrstvili na střechy, kde díky

parnému slunci seschnou na tvrdé cihly, jež v chladném období poslouží jako topivo.

Skupinka zpívajících dívek, které právě vzdávaly hold bohyni lásky Hathoře, přilákala davy zvědavců a téměř zatarasila cestu. I Amerotke se na chvíli zastavil, aby se rovněž pokochal podívanou. Dívky měly na hlavách dlouhé naolejované paruky, do nichž byly vpleteny obarvené cůpky a šňůrky. Kolem krku visel každé věnec z lotosových květů a náušnice stejné barvy jim při sebemenším pohybu chřestily a cinkaly. Dívky byly až na pevnou lněnou sukni kolem pasu nahé. Sukně se jim ovšem při vláčných, smyslných tanečních pohybech provázených tleskáním vyzývavě vlnily, takže jen zvýrazňovaly přitažlivost tančících zpěvaček.

„Jak báječné, můj milovaný, bude jít s tebou k řece, jak se těším na chvíli, kdy požádáš mě o koupel před tvýma očima,

ponořím se do vody, červenou rybku vylovím, spočine mi v prstech, vpluje mi mezi ňadra, jen už pojď, milý můj!“

Tento vyzývavý tanec a ještě vyzývavější píseň upoutaly pozornost mnoha námořníků, kteří po zpívajících tanečnicích chraplavě opakovali nápěv a dychtivě chňapali po nevelkých papyrových svitcích, jež rozdávali hudebníci, kteří děvčata doprovázeli. Na svitcích byly neuměle,

nicméně dostatečně názorně vyvedeny milostné výjevy.

Skupinku Núbijců oděných v levhartích kožešinách zlákal rytmus hudby vyluzované píšťalami a muži černí jako sama tropická noc se k dívkám s chutí připojili. Vzápětí se do davu vmísili městští strážní. Amerotke využil nastalého zmatku a proklouzl davem do uličky vedoucí po rušném nábřeží, u něhož kotvila spousta větších či menších lodí, bárek a člunů. Obchodníci, námořníci, kuplíři, prostitutky i návštěvníci zblízka či zdaleka plnili obchůdky s vínem a stánky s pivem. Čile si vyměňovali klevety i zboží a někteří si prostě jen užívali ruch posledních několika málo hodin obchodování. Amerotke se vyhýbal veškerým lákadlům, s nimiž se cestou setkal. Kráčel odhodlaně dál kolem přístavních doků a hrází až do míst, kde domky a skladiště vystřídala prašná cesta klikatící se hustými papyrovými houštinami. Tam se Amerotke zastavil a pohlédl přes Nil k nekropoli, nad níž se tyčily malebné žulové a vápencové skály ohraničující Údolí králů. Zavřel oči a v zamyšlení si pohrával s prstenem symbolizujícím bohyni Maat.

Podvědomě tušil nebezpečí. Kněz uctívající hadí bohyni pro něj sice může mít cenné informace, takže jít za ním musí, ale nedalo mu to, aby v modlitbě nepoprosil Maat o šťastný návrat.

MERETSEGER: bohyně s hadí hlavou, jejíž

svatyně jsou rozmístěny ve Městě mrtvých, v Údolí králů a v jejich okolí.

Amerotke kráčel dál po říčním břehu. Znovu a znovu se z rákosí kolem něj s hlukem zvedala hejna ptáků a zamířila přes řeku, jejíž hladinu křižovala plavidla nejrůznějších druhů a tvarů. Vtom z husté rákosové houštiny zaslechl zakvičení. To skupinka lovců tloukla holemi sele, zatímco další dva muži házeli do řeky kusy vepřového masa navlečené na velkých hácích. Doufali, že nářek prasete a zkrvavené maso přilákají některého z lovících krokodýlů, který spolkne návnadu, a oni jej vytáhnou na břeh a utlučou kyji. Lovci, kteří byli až na bederní roušky úplně nazí, se pozorně rozhlíželi kolem a v rukou svírali kopí či obušky.

Vzápětí jeden z nich zahlédl Amerotkea.

„Přidej se k nám!“ zavolal na soudce. „Je to báječná zábava!“

Amerotke beze slova zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi.

Konečně dorazil k opuštěné přístavní hrázi a dal se po ní. Po chvilce zůstal stát na cestě, jež po hrázi vedla, a zahleděl se do vody. Hladina byla vysoko, jak bylo v této roční době obvyklé. Nebezpečí útoku krokodýlů hrozilo v blízkosti Nilu vždycky. Ačkoli se nejednalo o příliš časté případy, občas se stávalo, že tito draví plazi napadli neopatrného loudala, který lelkoval na říčním břehu. Asural byl přesvědčený, že krokodýlům lidské maso zachutnalo proto, že do Nilu už napadala spousta opilců, které krokodýli sežrali. Amerotke trpělivě čekal, až upoutá pozornost obsluhy nevelké rybářské plachetnice, jež sloužila jako přívoz na protější břeh.

Když loď přirazila ke břehu, soudce do ní nastoupil.

Posádka si ho moc nevšímala. Lodníkům stačilo, že dostali deben mědi, a víc je nezajímalo. Zatímco mezi sebou klábosili, nasměrovali plavidlo podle Amerotkeova pokynu k nevelkému přístavišti na okraji nekropole na opačném břehu řeky. Amerotke upřel zrak k labyrintu uliček klikatících se mezi domy, obchody a stánky. Nad nimi se tyčila mohutná skála, která získávala v odlesku paprsků zapadajícího slunce narudlý odstín. To byl západní vrchol Města mrtvých zasvěcený bohyni Meretseger, milovnici klidu. Soudci vytanulo na mysli varování, jež vyslechl ohledně údolí, nad nímž se skála tyčila jako pochmurný strážce.

„Varuj se bohyně Západního vrcholu. Útočí okamžitě a

bez výstrahy!“

Amerotke si zakázal neveselé myšlenky a začal si raději představovat, co teď asi dělá Norfret a jeho synkové.

Natolik se zabral do svých úvah, že si jeden z lodníků pomyslel, že jejich mlčenlivý pasažér usnul. Proto když loď přirazila k dřevěnému přístavišti, zlehka Amerotkeovi zatřásl kolenem. Soudce posádce poděkoval a opatrně vystoupil na břeh.

Vydal se ulicí, jež se vinula celým Městem mrtvých.

Zastavil se u obrovské sochy, která byla svatyní boha Osirida, nejpřednějšího z božstev říše zesnulých. Před tímto bohem zemřelých musel stanout každý, kdo nastoupil cestu na věčnost. Amerotke navštěvoval nekropoli poměrně často.

Chodíval k hrobu svých rodičů nebo dalších příbuzných a pokaždé to pro něj byl chmurný zážitek. V domcích, jež na sobě byly ve spoustě uliček natěsnány, jako by se tu bály, přebývali balzamovači, výrobci rakví a svíček, malíři i tvůrci pohřební výbavy. Otevřenými dveřmi jednoho z obydlí soudce zahlédl pozlacené a malované rakve opřené o stěnu. Byla to prodejní místnost, kde si mohli zákazníci vybrat to, co bylo podle jejich názoru nejvhodnější. Někteří obchodníci svým klientům nabízeli dokonce i miniatury posmrtných schránek, které si mohli odnést domů a podumat nad výběrem v klidu a soukromí.

O něco dál stály boudy a chaty balzamovačů, kteří připravovali těla zemřelých ke smutečnímu obřadu. Vzduch

tu byl dokonale prosycen ostrým aromatem natronové soli, v níž byly mrtvoly uloženy do doby, než balzamovači zahájili své dílo. Ten pach se mísil s mnoha dalšími. Byly tu cítit lidské vnitřnosti, jež balzamovači vyjímali z mrtvých těl, i palmové víno, drcené kadidlo a myrha, jimiž se tělní dutiny mrtvol plnily po odstranění útrob a očištění. Místní řemeslníci pracovali převážně pro příslušníky bohatších vrstev. Mrtvoly chudých se prostě jen zavěsily na háky.

Amerotke jich také několik zahlédl. Některé už získaly modročernou barvu. Čekalo je vhození do obrovského kotle s natronovou solí, kde měly ležet, dokud dokonale nenasáknou a nebudou úplně očištěné. Teprve pak si je mohli vyzvednout truchlící pozůstalí.

Za obchody a dílnami Amerotke zahlédl vchody do hrobek a hrobů vytesaných ve skalách, které už byly provrtané jako včelí úly. Nejvyšší soudce se zastavil, aby nechal projít smuteční průvod. Vedl ho kněz, který právě zpěvavým hlasem odříkával modlitbu k Osiridovi. Za ním kráčeli sluhové, kteří nesli alabastrové džbány a hrnce s jídlem a čerstvým olejem i dlouhé, zdobené dřevěné truhlice, v nichž byly uloženy šperky, zbraně a šatstvo zesnulého. Střed průvodu tvořily kryté saně vlečené dvěma muži. Na nich stály kamenné kanopy obsahující balzamované vnitřnosti pohřbívaného. Kněz obřadník za nimi s vážnou tváří odříkával zádušní modlitbu: „Přistupujeme před tvou tvář, ó velký bože Západní země,

náš mocný Osiride. Ústa tohoto muže nikdy nevyslovila nic zlého. Neuchyloval se ke lži. Dej, nechť se může připojit k vyvoleným, kteří tě následovali. Budiž pozdraven, ó božský otče Osiride, pane našeho dechu i paláců věčnosti! Dej, nechť ka tohoto muže smí pobývat v tvé blízkosti!“

Jeho slova opakovali další kněží doprovázející složitě vyřezávanou a zdobenou rakev s mumií zesnulého, která spočívala na podstavci pod baldachýnem. Teprve za ní kráčeli příbuzní a přátelé mrtvého společně se skupinou profesionálních plaček, které dělaly, co mohly, aby si své peníze zasloužily. Hlasitě štkaly, rvaly si vlasy, bily se v prsa, nabíraly plnými hrstmi prach z cesty a rozhazovaly si ho po vlasech i šatech.

Konečně průvod prošel. Amerotke se už chystal pokračovat v cestě, ale vtom zahlédl lékaře Peaje. Ten právě chvatně vyšel z jedněch dveří. Na rameni mu seděla krotká opička. Bohatí obyvatelé Théb si často pořizovali kočkodany dovážené z jižněji položených oblastí říše, které chovali jako domácí miláčky. Lékař měl očividně naspěch.

Cupital ulicí a bez ustání se pokradmu rozhlížel, jako by nestál o to, aby ho někdo spatřil. Amerotkea by v tu chvíli nesmírně zajímalo, co má asi věhlasný lékař v nekropoli na práci. Protože i on však měl málo času, nemohl ho dál sledovat. Zamyšleně vykročil a okamžitě do kohosi vrazil.

Ustoupil o krok zpátky, vzhlédl a poznal balzamovače, který se při nedávném soudním procesu v Síni obojí pravdy zastal

svého příbuzného. Chlapík zjevně upadl do rozpaků.

Vykoktal nepříliš srozumitelnou omluvu a se sklopenou hlavou ustoupil z cesty.

„Zdraví a požehnání!“ pozdravil jej soudce.

„Zdraví a požehnání i tobě, ctihodný pane Amerotke. Co tě přivádí do Města mrtvých?“

„I soudci a jejich příbuzní skončí nakonec tady,“ odvětil Amerotke.

„Kde jsou pohřbení?“ otázal se balzamovač.

Amerotke ukázal kamsi na opačnou stranu nekropole.

„Mohu tě tam doprovodit,“ nabídl se muž. „Město mrtvých pro tebe není zrovna nejvhodnějším místem k procházkám.“

Amerotke nahlédl do otevřených dveří, z nichž

balzamovač vyšel. Jeho spolupracovníci tam právě měli plné ruce práce s nebožtíkem. Všichni řemeslníci byli svlečení jen do bederních roušek a jejich těla se leskla potem.

Amerotke slyšel bušení kladiva, které přehlušovalo kvílení a nářek vzdalujícího se smutečního průvodu. Nejvyšší soudce si náhle uvědomil, že má nos i ústa plné jakýchsi zvláštních, pronikavých pachů. Ještě nikdy tu nebyl sám. Pokaždé s sebou měl někoho z rodiny, sluhy, strážné nebo úředníky.

„Měl bys být opatrný,“ poznamenal mladý balzamovač po jeho boku.

„Já jsem opatrný,“ odsekl soudce.

Vykročil, aby dál neztrácel čas, ale jeho náhodný známý

mu nešel z cesty. Když Amerotke sáhl po meči, muž sklonil hlavu a vztáhl před sebe ruku na znamení mírumilovných úmyslů.

„Děkuji ti, můj pane, za milosrdenství, které jsi projevil mému příbuznému.“

„Skutečně to bylo milosrdenství,“ odvětil Amerotke.

„Tvůj příbuzný se dopustil rouhačského, svatokrádežného zločinu.“

„Nepřestávám se za tebe modlit, ctihodný Amerotke.“

Soudce mu poklepal na holé rameno. „Tak to udělej i teď,“ požádal balzamovače a pokračoval v cestě.

Konečně se vymanil z uliček nekropole. Kráčel nyní po prašné cestě lemované hustými hlodášovými keři. Pachy a zvuky Města mrtvých slábly a ustupovaly. Nahrazoval je horký písečný dech pouště. Netrvalo dlouho a Amerotke se ocitl za mohutným skaliskem a dál se držel úzké klikatící se stezky, jež vedla vyschlým vádím do Údolí králů. Temné skalní útesy po obou stranách úžlabiny v posledních paprscích zapadajícího slunce působily obzvlášť pochmurně.

Vtom zaslechl jakýsi zvuk a strnul na místě. Když vzhlédl, spatřil nepříliš vysoko nad sebou na útesu jakýsi pohybující se raneček hadrů. Sevřel pevněji jílec meče a začal se drápat po sypkých oblázcích nahoru. Netrvalo dlouho a zjistil, že oním uzlíčkem je bezmocná stařena. Obličej měla zežloutlý a svraštělý stářím a rámovaly jej řídké, umaštěné šedivé vlasy. Amerotke zaslechl smrtelné zachroptění deroucí se jí

z hrdla a pohlédl do mléčně zakalených očí. Jemně stařenou zatřásl. Vzápětí se jí víčka zachvěla a žilnatá, téměř průsvitná ruka se pohnula, jako by si ubožačka chtěla zakrýt obličej před sluncem. Amerotke ji opatrně nadzvedl.

Připadala mu lehká jako pírko. Přenesl ji do stínu a opřel o skalnatý výstupek. Stařena pohnula rty, ale soudce ničemu z jejího překotného drmolení nerozuměl. Dobře věděl, oč jde.

Starou ženu sem zavlekli, aby tu zemřela, a tady v poušti ji nejspíš nechala její vlastní rodina, jež byla příliš chudá na to, aby si mohla dovolit živit další krk, který už pro své stáří nemohl být nijak užitečný.

„Odkud jsi?“

Stařena se pokoušela něco říci, ale nakonec jen zavrtěla hlavou. Její dech se změnil v suchý, skřípavý sípot.

Amerotke popadl vydlabanou tykev s vodou a přiložil ji nebožačce ke rtům. Chvíli ji nechal lačně pít a pak si nalil trochu životadárné tekutiny do dlaní a navlhčil jí ještě vysušené čelo a tváře. Víčka se opět zachvěla a stařena znovu otevřela oči. Na první pohled bylo patrné, že trpí šedým zákalem. Obě oči měla jakoby potažené tenkou blankou, nicméně lidskou postavu před sebou zřejmě ještě rozpoznat dokázala.

„Umírám.“

Amerotke ji vzal za ruku a pevně stiskl.

„Mohu tě odnést nazpátek,“ nabídl jí.

Nebožačka se pokusila zasmát, ale hlava jí bezvládně

klesla na prsa. Soudce jí navlhčil zátylek, což ji očividně vzpružilo, protože hlavu opět zvedla.

„Nezůstaneš tu?“ zašeptala. „Nepočkáš, abys alespoň odříkal modlitbu?“

Amerotke pohlédl hlouběji do údolí a vzpomněl si na cestu, kterou má ještě před sebou. Měl by jít dál. Mohl by tu ženu odnést zpátky, ale kam? Kůži už měla studenou a vlhkou a smrtelný chropot se jí dral z hrdla stále silněji.

Opět jí podal tykev s vodou.

„Zůstanu s tebou.“

„Zatlačíš mi oči a pomodlíš se za mě?“

Amerotke přisvědčil a pak už jen čekal. Stíny se dloužily a stará žena se mu vytrácela před očima. Občas jí dal napít a snažil se, aby alespoň nyní ležela pokud možno co nejpohodlněji. Konec se rychle blížil. Ubožačka vykašlala poslední doušek vody, její vychrtlé tělo se zachvělo a pak se jí hlava svezla stranou. Amerotke jí zatlačil oči, obrátil se k severu a pomodlil se k Amonovi, aby byl k duši této nebožačky obzvláště milostivý a dopřál jí rychlý vstup do říše věčné blaženosti. Pak zakryl obličej zesnulé otrhaným pláštěm a nějaký čas ještě strávil nošením balvanů, které navršil na mrtvolu. Noc začínala rozpínat nad krajem svá temná křídla a horký vítr s sebou z pouště přinášel zvuky vyluzované mrchožrouty, lvy, šakaly a hyenami.

Amerotke usoudil, že tu musel ztratit nejméně hodinu času. Jakmile byl s improvizovanou mohylou hotov, vydal

se chvatně na další cestu. Čím hlouběji se ocital v Údolí králů, tím zlověstnější mu připadalo ticho, jež tu panovalo.

Křoviska živořící na skalnatém srázu nad ním mu v houstnoucím šeru připadala jako útočníci skrytí pod kápí a čekající pouze na nejvhodnější okamžik k úderu. S blížící se nocí se začínalo i ochlazovat. Na modročerné obloze se postupně rozsvěcely hvězdy. Netrvalo dlouho a Amerotke kráčel pod temnou klenbou posetou myriádami světélek.

Stíny se prodlužovaly tak dlouho, až vzájemně splynuly.

Amerotke myslel na to, jak hojně bylo toto místo kdysi navštěvováno. Tady někde leží tajný hrob faraona Tuthmose I. Královský architekt a správce hrobů Ineni se kdysi chvástal, že „není oka, které by vidělo, není ucha, které by slyšelo, a není jazyka, který by pověděl“, kde je veliký král pohřben. Jinak řečeno, mrtví nemluví. Stovky odsouzených a válečných zajatců, kteří na stavbě hrobky pracovali, byly zmasakrovány. Bloumají tu snad ještě dnes duchové těch zavražděných?

Stezka se klikatila jako had. Na opačném konci údolí už

Amerotke vysoko ve skalnaté stráni zahlédl velkou jeskyni, která sloužila jako svatyně bohyně Meretseger. Houstnoucí nocí v těch místech probleskl plamen. Soudce se chvíli snažil zaostřit v nadcházející tmě zrak. Teprve po nějaké době zahlédl ve vchodu do jeskyně postavu, která mu máváním dávala najevo, aby šel blíž.

Amerotke ucítil, jak se mu do žil vlil nový příval

energie. Vykročil nejkratší cestou ke srázu. Okamžik poté, co začal šplhat vzhůru, však už měl celé tělo zmáčené potem. Do skály byly sice nahrubo vytesány schody, ale protože byly zvětralé a nesmírně staré, drolily se pod nohama a vylamovaly se z nich kameny. Mimoto byly pokryté vrstvou písku, jež výstup ještě ztěžovala. Kult bohyně Meretseger již téměř upadl v zapomnění. Byl nahrazen okázalými, velkolepými chrámovými rituály provozovanými přímo v Thébách. Amerotke znovu vzhlédl, ale nyní bylo ústí jeskyně zakryto strmým srázem.

Konečně se dostal až nahoru. Tady, jako by byla vyhloubena jakousi obří rukou, se do nitra skály zařezávala neuvěřitelně hluboká rozsedlina. Amerotke se na chvilku zastavil, aby nabral dech, a rozhlédl se kolem. Oheň už

nehořel a po člověku, který mu odsud mával, nebylo nikde ani stopy. Jen nad ústím jeskyně na něho civěla nevidoucíma šikmýma očima vytesaná socha bohyně Meretseger, jež

měla místo vlasů obrovské klubko hadů.

„Jsem tady!“ křikl soudce. Vzápětí se ohlédl. Byl si jistý, že za zády zaslechl jakýsi zvuk. „Jsem tady!“ zopakoval.

„Amerotke, nejvyšší soudce Síně obojí pravdy!“

Ze skal kdesi nad ním se ozvalo ďábelské zachechtání hyeny. Amerotke tasil meč a opatrně přešel dřevěný můstek přes propast, který tvořilo jen pár halabala položených prken. Několika kroky se ocitl v ústí jeskyně a na podlaze zahlédl pramének krve vytékající odkudsi z temnoty. Sevřel

pevněji tasený meč a kráčel dál. Na kovových talířích tu chabě plápolaly dvě olejové lampy. Podle páry stoupající z ohniště nebylo těžké poznat, že oheň někdo před chvilkou uhasil vodou. Po plameni už nebylo ani památky a teplo se z provlhlého ohniště rychle vytrácelo. Všude byl cítit pach krve a rozkladu. Amerotke si znechuceně zakryl ústa. Když

zvenčí zaslechl jakýsi rachot, okamžitě se tam rozběhl. Ke své hrůze zjistil, že prkna tvořící můstek přes hlubokou skalní rozsedlinu kdosi strhl na opačnou stranu. V tu chvíli se neubránil zoufalému výkřiku. Jak jen mohl být tak nadutý a zabedněný, že vůbec nepomyslel na možnost, že by se mohlo jednat o léčku? Když se z toho příšerného překvapení poněkud vzpamatoval, vrátil se do jeskyně, zdvihl jednu z olejových lamp a vydal se hlouběji do temnoty.

Po několika krocích plápolající světlo lampy ozářilo hrůzyplný výjev, že soudce zůstal stát na místě jako přikovaný. Spatřil bezvládné tělo starého kněze. Ležel tam s hrdlem podříznutým tak důkladně, že mu hlava visela jen na cárech svalů a kůže. Celé to zubožené vychrtlé tělo bylo zbroceno zčernalou krví. Za ním ležely zapáchající mršiny dvou paviánů. V jeskyni byl sice průvan, který odporný pach poněkud tlumil, ale to přineslo Amerotkeovi úlevu pouze na chvíli. Teprve když se rozhlédl kolem sebe a kolem zohavených těl, naplno si uvědomil, v jak hrůzné léčce se to ocitl. Stěny jeskyně pokrývaly znaky namalované krví. Kamenná socha bohyně Meretseger ležela poražená na

zemi. Svatyně byla tedy znesvěcena se vším všudy.

Amerotke se znovu vrátil na kraj jeskyně a úlevou na chvilku zavřel oči. Jeskyně byla vyhloubena do stěny skalního srázu. Existuje tedy značná pravděpodobnost, že kdyby se odsud pustil po skalní římse, která ji lemovala, mohl by někudy vylézt na skálu tam nahoře, dostat se nad údolí a po okraji pouště si najít cestu, sice dlouhou a namáhavou, nicméně vedoucí do Théb. Rozhodl se, že se o této možnosti přesvědčí okamžitě. Rukama zatápal ve tmě ve snaze nalézt nějakou oporu a cestu. S radostí záhy objevil úzkou stezku vymletou větrem a písečnými bouřemi téměř dohladka. Vedla po útesu vzhůru. Odložil tedy lampu, zasunul meč do pochvy a začal se drápat nahoru. Vzápětí však noční ticho prořízlo temné, hluboké zavrčení.

Amerotke sjel zpátky, přičemž si do krve rozedřel ruce i kolena. O kus výš se na stezce objevil temný obrys zvířecího těla. Ve tmě zažhnuly oči jako uhlíky. Noční vánek přinesl k Amerotkeovu chřípí typický zápach hniloby. Soudce se s vypětím všech sil snažil potlačit záchvat paniky. Jakkoli působil ten stín nebezpečně a hrůzostrašně, zatím se nehýbal. Opět se ozvalo hluboké hrdelní zavrčení, tentokrát ovšem odjinud. Amerotke znovu vytasil meč. Silueta se pohnula a soudce konečně rozeznal hlavu. Proti modročerné noční obloze uviděl výrazné uši, robustní lebku a mohutnou hřívu na krku obrovské hyeny. Tato zvířata patřila k obávaným nočním lupičům, kteří na rozhraní nilského

pobřeží a pouště plenili všechno, nač jim stačily síly.

Amerotke ucouvl. Uvědomil si, že jakkoli vypadá hyena hrůzostrašně, stále ještě se chová nejistě. Hyeny za normálních okolností nepředstavují pro ozbrojeného člověka nebezpečí. Smečka, která se pod rouškou noci vydá za lupem a rozdráždí ji pach krve a rozkládajícího se masa, však může zapomenout na příslovečnou plachost a vydrážděna blízkostí potravy je schopna zaútočit. Nebude trvat dlouho, než zvířata zjistí, jak je neškodný, a napadnou ho. Podobné historky slýchal Amerotke od obchodníků a kramářů. Mnohým z nich už se stalo, že je hyeny zaskočily nepřipravené. A ještě hůř na tom byli ti, kdo v poušti utrpěli zranění. Jejich rány šířící pach krve sloužily smečce vyhladovělých hyen jako spolehlivá vábnička.

Silueta se pohnula. Hyena se plížila s břichem téměř u země. To se vůdce smečky rozhodl prověřit, jak obtížné bude tuhle kořist ulovit. Amerotke zařval z plných plic. Pak se opět nadechl a znovu zahulákal. Za neustálého křiku tloukl bronzovým mečem o skálu, aby způsobil co největší hluk. Hrozivý stín se stáhl. Také Amerotke se rozhodl k ústupu. Vrátil se k ústí jeskyně, kde stále ještě plápolal chabý plamínek olejové lampy. Uchopil ji, ale když se snažil rozdělat s její pomocí oheň, popálil si prsty. Věděl, že právě oheň bude tou jedinou spolehlivou ochranou před nebezpečím, jež mu od hladových hyen hrozí. Zoufale se pokoušel podpálit zvlhlé větvičky, ale jeho snaha byla

bezvýsledná. Když zaslechl další zavrčení, vzhlédl. Ve vstupním otvoru jeskyně se rýsoval temný stín připomínající vzdáleně vlka nebo psa. I přes chabé osvětlení Amerotke snadno rozeznal strašlivého čtyřnohého démona temnoty.

Tohle nebyla jen tak obyčejná hyena, vůdčím zvířetem smečky byla podle všeho plně dospělá fena na vrcholu svých sil. Mohutnou hřívu na krku měla zježenou tak, že jí rámovala mohutnou hlavu s pootevřenými silnými čelistmi.

Její oči Amerotkeovi připomínaly planoucí uhlíky.

Soudce se znovu zplna hrdla rozeřval. Pak popadl olejovou lampu a mrštil jí směrem k východu z jeskyně. Stín okamžitě zmizel. Ze tmy bylo slyšet jen vzteklé vrčení a chropot několika hrdel. To se ve smečce stupňovala zuřivost. Amerotke si uvědomil, že mu pot prýští snad z každého póru. Popadl do jedné ruky meč a do druhé dýku.

Tušil, že ty bestie brzy zaútočí. Nemá oheň, nemůže se tedy spolehnout na nejpřirozenější a zároveň nejjistější ochranu proti zvířatům. Napadlo jej, že by se mohl pokusit o útěk tak, že propast přeskočí, ale vzápětí tu myšlenku zavrhl.

Průrva byla příliš široká, a i kdyby snad měl nějakou šanci doskočit na druhou stranu, hyeny by ho nejspíš dostaly daleko dřív. Když stačí na lehkonohou gazelu, jaký problém pro ně může znamenat neohrabaný člověk?

Amerotke zavřel oči a začal se modlit k Maat.

„Nic špatného jsem nespáchal,“ začal potichu. „Cožpak jsem ti pravidelně nepřinášel oběti? Nesnažil jsem se snad

vždycky ctít pravdu a žít podle ní?“

Od ústí jeskyně opět zaznělo zavrčení. V tmavém vstupním otvoru se objevila hyena, vzápětí za ní druhá.

Hned nato Amerotke uviděl ohnivý záblesk, který prořízl temnotu. Poté cosi udeřilo do skály nad jeskyní, kde se okamžitě rozlehl vřískot. Vzápětí se objevily další zápalné šípy. Vyděšené hyeny se daly na útěk.

„Pane! Pane!“

„Šufoji!“

Amerotke se rozběhl k východu, ale okamžitě si uvědomil, jaké tam může číhat nebezpečí. Přitiskl se zády ke stěně jeskyně a začal se pomalu posouvat kupředu. Když byl u vstupního otvoru, upřeně se zahleděl do tmy. Konečně zahlédl jakýsi pohybující se stín. Hned nato se z temnoty vynořila pochodeň.

„Pane, pojď! Pojď přece!“

„Prkna!“ křikl Amerotke.

Stín zase zmizel. Soudce uslyšel, jak ve tmě zabzučela tětiva luku a směrem k hyenám vyletěly rychle za sebou další dva zápalné šípy. Pak k Amerotkeovi dolehlo sluhovo zlostné bručení a mumlání.

„Pane, pro všechno zlato světa, pomoz mi!“

Amerotke přistoupil k okraji skalní římsy. Studený noční vzduch ovanul jeho zpocenou kůži. Bylo to tak náhlé, že mu přeběhl mráz po celém těle. Amerotke se otřásl. Pohlédl vpravo. Po hyenách už nebylo ani vidu, ani slechu.

„Jsou pryč!“ prohlásil ze tmy Šufoj. „Ale mohly by se vrátit, pane. Honem, ta prkna už jsou tam!“

„Podívám se ještě, jestli drží pevně.“

Amerotke se přikrčil a zatápal ve tmě. Uvědomil si, že se stále neovladatelně třese a že vůbec není schopen na cokoli se soustředit. Šufoj mu přes propast hodil zapálenou pochodeň. Když dopadla na skalnatý povrch, plamen se rozprskl, ale jakmile se pryskyřice opět naplno vzňala, rozzářil se s ještě větší silou. Amerotke se konečně trochu uklidnil. Popadl pochodeň a díky jejímu světlu se mu podařilo nahmatat okraje prken a pevně je k sobě přirazit.

Vzápětí už byl na druhé straně a přidřepl vedle Šufoje.

Nechal svého sluhu, aby mu přes ramena přehodil plášť, a zoufale se snažil nezvracet a potlačit pálivý pocit hluboko v hrdle.

„Jak jsi to věděl?“ vyhekl.

„Nic jsem nevěděl,“ prohlásil trpaslík pokrytecky. „Ale tady bychom se dlouho zdržovat neměli, můj pane. Musíme jít.“

Amerotke už se obracel k odchodu, ale na Šufojův pokyn ještě pomohl přetáhnout prkna nazpátek.

„Hyena je mazané zvíře,“ pravil Šufoj. „Nebyli bychom první dva nešťastníci, které by pronásledovaly nocí. Jsi v pořádku? Můžeš chodit?“

Amerotke jen přikývl.

„Mám jen jednu podmínku,“ hekl po chvilce. „žádná

přísloví ani ponaučení, Šufoji!“

„Co má se stát, to se stane,“ zahučel aspoň trpaslík.

„Najednou už mi ty hyeny nepřipadají tak strašné,“ rýpl si do něj na oplátku Amerotke.

Sluha ho pevně chytil kolem pasu a oba začali pomalu a opatrně sestupovat ze skal.

Když konečně vycházeli z údolí, připadal si Amerotke slabý jako moucha a zmocňovala se jej podivná malátnost.

Hlavou mu vířily představy děsivé a zmatené zároveň.

Znovu si vybavoval mrtvá těla zalitá krví. Z mysli mu kupodivu nešly především mršiny paviánů s rozšklebenými čelistmi. Vzápětí se soudce zmocnil dojem, že snad pořád ještě cítí ten odporný pach rozkladu a ve tmě vidí siluety strašlivých nočních šelem.

Rychle minuli nekropoli a Šufojovi se bůhvíjakým zázrakem podařilo na břehu Nilu najmout nevelkou loďku.

Bez úhony se přeplavili na protější břeh, ale tady už

Amerotke odhodil veškerou důstojnost. Usedl na břeh, opřel si hlavu o kolena, zakryl si ji zkříženými pažemi a zavřel oči. Uvědomil si, že se stále ještě naprosto neovladatelně třese po celém těle.

„Potřebuješ něco teplého do žaludku, pane.“

To mu dodalo. Po přestálých hrůzách a strašlivé podívané, která se mu v jeskyni naskytla, mu představa jídla neudělala zrovna nejlíp. Pocítil, jak se mu zvedl žaludek.

Teď už se zvracení neubránil. Jako dítě se nechal Šufojem

zvednout a spíš odvléct než odvést pod palmu tyčící se v blízkosti jednoho z krámků, kde se i za takto pozdního večera prodávalo pivo a další nápoje. Šufoj Amerotkea usadil na jednu ze stoliček. Když si všiml prodavačova podezíravého pohledu, houkl na něj, aby si nedělal starosti, že své peníze dostane. Pak svému pánovi vnutil pohár silného bílého vína.

„Budeš po něm sice ospalý, ale udělá se ti lépe.“

Amerotke se zhluboka napil. Konečně zase pomalu začínal vnímat okolí. Viděl kolem sebe námořníky v nezaměnitelných úborech, kteří se řehnili na celé kolo a žertovali s nevěstkami, které jim dělaly společnost. Kromě nich tu vysedávali kuplíři i pouliční kramáři a handlíři.

Kolem stánku procházela i v tuto pokročilou hodinu spousta lidí, mezi nimi i vojáci, kteří se chtěli po službě pobavit, a pyšně si vykračující přístavní úředníci, kteří měli nejspíš i v noci plné ruce práce. Amerotke se měl co držet, aby nevyskočil a nevykřičel do davu všechnu tu hrůzu, které byl svědkem.

„Takhle se nemohu vrátit domů,“ upozornil po chvíli Šufoje. „Norfret by se z toho zbláznila strachy.“

„Chvilku tu počkáme,“ odvětil Šufoj konejšivě. „Nějaké to víno a trocha jídla tě postaví na nohy, pane.“

„Jak jsi věděl, kam jdu?“ zeptal se ho náhle Amerotke.

Okamžitě si všiml, jak bledý a ztrhaný je trpaslíkův obličej. Natáhl k němu paži a dotkl se Šufojovy tváře.

„Už nejsi sluha, Šufoji,“ pronesl potichu. „Jsi svobodný a budeš bohatý. Jsi můj přítel. Budeš chodit v těch nejlepších šatech a u mého stolu budeš sedávat na čestném místě.“

„Ne, pane, děkuji ti,“ odvětil klidně Šufoj. „Co má se stát, to se stane. Když ti bohové nadělili prázdné kapsy, alespoň se s nimi lehko chodí světem.“ Trpaslík sklonil hlavu. „Jsem rád, že nejsem ve tvé kůži. Za tu cenu, aby mě po nocích honily hyeny, bych nejvyšším soudcem Síně obojí pravdy být nechtěl. To, co jsi udělal, nebylo moudré, pane.“

„Já vím.“ Amerotke se opřel zády o strom a otřel si potem zbrocený krk. „Jsem soudce, Šufoji. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že se někdo odváží ohrozit zástupce faraonovy spravedlnosti. Dnes jsem tedy dostal řádnou lekci pokory. Jsem zkrátka jen člověk s mnoha chybami a nedostatky a můj život lze ohrozit stejně snadno jako život kohokoli jiného. Jsme jen plamínky ve větru.“ Amerotke luskl prsty. „Stačí takhle málo a je po nás!“

„Lámal jsem si hlavu s tím, kam jsi mohl jít,“ přiznal se Šufoj. „A tak jsem ti jako obvykle nakoukl do svitků. Tam jsem našel dopis od toho kněze a vypravil se za tebou.“

Amerotke vzhlédl. „Kdes vzal ten luk a šípy?“

„Našel jsem je někde v Údolí králů,“ zavtipkoval Šufoj.

„Ne. Zaskočil jsem pro ně k Prenhoeovi. Nebyl doma, jinak by byl šel se mnou. Jeho luk a toulec jsem si ale vzal. Když

jsem se dostal přes Nil do Města mrtvých, potkal jsem se s

tím balzamovačem, co byl u tvého soudu. Řekl mi, že tě tam viděl. Tak jsem šel, kudy mi ukázal. Našel jsem i to místo, kde jsi pomáhal té stařeně. Roztrhl sis tam o skálu šaty a kus jich tam zůstal. Chvátal jsem dál, jenže už byla tma jako v pytli. Neviděl jsem, kam jdeš, a neměl jsem ani ponětí, jak se za tebou dostanu, dokud jsem tě neuslyšel řvát. Měl jsi lampu a já jsem v dálce zahlédl její světlo. Nemám sice nos, ale oči a uši mám, díky bohům, v pořádku. Ještě než jsem vyšel z nekropole, koupil jsem si…“ Šufoj se náhle rozpačitě pousmál a pokrčil rameny. „No… vlastně ukradl jsem pochodeň. Zbytek už znáš. Na tu skálu se mi naštěstí podařilo vylézt.“

„Netušil jsem, že umíš tak dobře používat zápalné šípy,“

poznamenal Amerotke.

„Kdysi jsem sloužil jako lučištník,“ prohlásil pyšně Šufoj. „Na cestách jsem se naučil mnohé a mimo jiné i to, že ohni se nedokáže postavit žádné zvíře. Dýce nebo meči, to jo, ale ohni? Věř mi, pane, že v poušti, za noci, je oheň opravdovým darem bohů. A teď už mi, pane, konečně řekni, proč jsi tam pro všechny bohy vlastně šel.“

Šufoj Amerotkeovi dolil pohár a trpělivě naslouchal soudcovu vyprávění. Jeho pán mu vylíčil všechno, co se stalo od chvíle, kdy Meneloto poprvé stanul před soudem Síně obojí pravdy. Vyprávěl o rivalitě v královské radě, o svých setkáních s Hatusu stejně jako o Ipuverově a Amenhotepově smrti.

Šufoj si vzpomněl na voskovou figurku, která se mu dostala do rukou předchozího večera. Nakonec však dospěl k závěru, že o ní raději nebude mluvit. Pokud se jeho pán zachoval pošetile, pak o něm to platí dvojnásob. Měl Amerotkea varovat, ukázat mu tu zlověstnou figurku a upozornit ho na nebezpečí, které mu hrozí. Trpaslík se v duchu zapřísáhl, že takovou chybu už nikdy víc neudělá.

„Není pochyb o tom,“ prohlásil Šufoj, sotva Amerotke dokončil své líčení, „že tvoje dnešní potíže ti někdo uchystal záměrně. Byl to pokus o vraždu.“

„Ale proč zrovna takhle?“ zeptal se soudce. „Proč ne třeba otrávené víno nebo další nastražený had?“

„A nebylo to snad podobné jako u těch ostatních?

Amenhotepa vylákali na nějaké opuštěné místo na břehu Nilu a tam ho zavraždili a usekli mu hlavu. Něco ti povím, pane. Tomu vrahovi jeho záměr vyšel alespoň z poloviny.

Ten starý kněz Labda musel z nějakého záhadného důvodu zemřít. Náš neznámý ho chtěl umlčet. Proč, to vědí jen bohové. U tebe je to ale něco jiného. Ty jsi v Sakkáře s božským faraonem nebyl. U tebe nejde o trest, ale o docela obyčejné odstranění z cesty. Kdybych nenašel ten dopis, trvalo by celé týdny, možná i měsíce, než by se v té jeskyni našly zkrvavené ostatky a než by se poznalo, že jsi to kdysi býval ty. Pokud by se to vůbec kdy stalo! Vrah prostě potřeboval, abys zmizel. Ty hyeny tam někdo záměrně nalákal takovým způsobem, aby jejich lačnost a

krvežíznivost stoupla na nejvyšší míru. Jakmile zhasl oheň, začaly se přibližovat. Vypadalo by to jako nehoda. Sice strašlivá a politováníhodná, ale pořád jenom nehoda.“

Amerotke dopil zbytek vína z poháru a odložil jej. Ze středu města k němu náhle dolehl hluk a křik.

„Něco se děje!“ Soudce znepokojeně vyskočil a vzhlédl k noční obloze. Zdá se mu to, nebo opravdu vidí odlesk ohně?

Šufoj ho vzápětí popadl za zápěstí.

„Když jsem šel za tebou, pane, vjížděl do Théb vozatajský oddíl, nebo spíš to, co z něj zbylo. Koně byli zchvácení a jezdci samý prach a krev. Zaslechl jsem i zvěsti, že se prý na severu stalo něco hrozného!“

Amerotke rázně vykročil směrem k místům, odkud se hluk ozýval, a Šufoj odevzdaně kráčel za ním. Uhnuli z nábřeží a úzkými klikatými uličkami se zanedlouho dostali až na rozlehlé prostranství před jedním z velkých chrámů.

Tady se to lidmi jen hemžilo a tři mladí důstojníci mezi nimi vypadali jako ztracení. Podle jejich označení Amerotke poznal, že patří k Isidinu pluku. Protlačil se až k nim a popadl jednoho z vojáků za paži. Ten se ho užuž chystal odstrčit, protože ho zkrvavený a ušpiněný muž očividně odpuzoval, ale nejvyšší soudce mu nastrčil k očím ruku s prstenem.

„Jsem Amerotke, nejvyšší soudce Síně obojí pravdy! Co se děje?“

Voják jej zavedl stranou od ostatních ke stánku, v jehož

stěně byla vklíněna hořící pochodeň. Tam si Amerotkeovu tvář pozorně prohlédl a požádal ho, aby mu ještě jednou ukázal prsten.

„Zdá se, že mluvíš pravdu, ctihodný Amerotke.“ Voják se uklonil.

„Nech toho! Co se stalo?“

„Bude tě zapotřebí v paláci,“ odvětil záhadně voják.

„My už se musíme vrátit ke své jednotce. Obrovská armáda Mitannců přešla přes Sinaj. Zaútočili na Egypt.“

MONTU: staroegyptský bůh války zobrazovaný obvykle jako muž se sokolí hlavou a slunečním kotoučem ozdobeným dvěma pštrosími pery.

Čtyři mocné egyptské pluky nazvané podle božstev Osiridův, Isidin, Horův a Amonův postupovaly jako strašlivá jednolitá síla po východním břehu Nilu na sever.

Stříbrné odznaky odlišující příslušníky jednotlivých pluků byly nyní pokryty vrstvou šedobílého prachu, zvířeného dusajícíma nohama, právě tak jako jejich prapory.

Armády už takto usilovně pochodovaly dva týdny. S

nimi postupovali i přidělení písaři, kteří podle vzdálenosti, jakou vojsko urazilo, zaznamenávali postup a přidělovali dokonale střežené a opatrované zásoby. Muži však stejně trpěli hladem a žízní. Pochodující vojáci závistivě pohlíželi vlevo, kde hladinu Nilu krájely pyšné pozlacené přídě královských válečných lodí vyřezávané do tvaru rozšklebených zvířecích tlam. Na jejich palubách se to jen hemžilo po zuby ozbrojenými námořníky, od jejichž

bronzových pancířů se oslnivě odrážely sluneční paprsky.

Veslaři se skláněli nad vesly v rytmu udávaném povely dozorců a důstojníků rázujících mezi nimi. Vítr ustával a loďstvo muselo udržovat těsný kontakt s pěchotou. Vezlo vodu, úzkostlivě odměřované potraviny, zbraně i další zásoby a kromě toho krylo postupujícím armádám levý bok.

Mitannci byli lstiví válečníci. Armádním zvědům se o nich nedařilo získávat příliš informací a hrozilo nebezpečí, že nepřítel už překročil Nil ve snaze napadnout egyptská vojska obchvatem z boku. Ještě horší možnost by ovšem hrozila v případě, že by se potvrdily kusé zprávy zvědů o tom, že se Mitanncům podařilo zmocnit se několika lodí, s nimiž nyní táhnou po Nilu a ničí a pustoší vše, co jim přijde do cesty.

Ale i vzdor nejistotě, jíž vojáci postupovali vstříc, morálka nijak neklesala. Přes vodu se na břeh slabě nesla ozvěna zpěvu veslařů, kteří svou písní stavěli na odiv zarputilost, s níž byli ochotni postavit se zatím ještě neviditelnému nepříteli:

„Vzhůru k vítězství!

Potřít nepřítele na jeho vlastní půdě!

Budiž pozdraven, ó velký Montu, mocný bože války!

I ty, Sachmet, ničitelko, která zničíš nepřátele Egypta!

Až se vrátíme, budou hořet jejich tábory plné mrtvol!

Budiž pozdraven, ó velký Montu!“

Bojový pokřik zněl znovu a znovu. Amerotke, který kráčel po pravém křídle své falangy, se rovněž každou chvíli závistivě ohlédl po lodích. Zdvihl k ústům vydlabanou tykev a usrkl vody. Pak se zastavil, otevřel nevelkou dózičku ukrytou až dosud ve vaku, který nesl na zádech, a nanesl si kolem očí další vrstvičku galenitového líčidla, které sloužilo jako spolehlivá ochrana proti větru a prachu. Když krabičku zase uschoval, unaveně vykročil dál. Bílá čelenka lemovaná červeným proužkem označujícím důstojníka mu sice jakžtakž chránila hlavu proti slunci, ale hrdlo měl vyprahlé, chodidla samý puchýř a bolely ho svaly celého těla, které si už říkalo o zasloužený odpočinek. Amerotke si však musel uchovat vážnost a důstojnost, jak se na jeho postavení slušelo. Věděl, že jeho muži si ho všímají a sledují, v jaké je jejich velitel náladě. Už delší dobu si byl vědom toho, že mezi novými rekruty jsou vzpurní reptalové, kteří u něj budou pozorně pátrat po sebemenším náznaku slabosti nebo změkčilosti. Takový okamžik by se jim hodil k tomu, aby velmože a dvorního hodnostáře, jenž jim nyní velel, důkladně zesměšnili.

„Kdy už si odpočineme, pane?“ křikl kdosi.

„Až se setmí!“ houkl Amerotke v odpověď. „Pokračujte, mládenci! Posiluje to stehna. ženské se za vámi budou jen otáčet, až se vrátíte do Théb.“

„Ty budou obdivovat něco úplně jiného než moje stehna!“ ozval se znovu některý z vojáků. „Jestli brzy

neseženu ženskou, půjdu za chvíli po třech, a ne jen po dvou nohou!“

Oplzlá poznámka vyvolala v zástupu vojáků salvu bujarého řehotu a šířila se jako stepní požár řadu po řadě stále dál. Amerotke přidal do kroku ještě úporněji. Nad hlavou mu přeletělo několik supů plachtících majestátně na mohutných roztažených křídlech. Vojáci jim říkávali „faraonovy slepice“. Supi dlouhý zástup pochodujících armád sledovali v naději, že se dočkají zbytků jídla. Vojsku jejich přítomnost nikterak nevadila. Supi, ač mrchožrouti, byli vojáky považováni za dobré znamení.

Amerotke si zaclonil dlaní oči a zahleděl se doprava, kde vířily prach ujíždějící vozatajské oddíly. Ke každému pluku bylo přiděleno pět set vozů. Jejich postup provázelo dunivé hřmění nahánějící hrůzu. Do vozatajstva byla začleněna i Amerotkeova eskadra v počtu dvou set padesáti mužů.

Amerotke byl pověřen velením vozatajské jednotce přezdívané Horovi psi. Měl samozřejmě možnost nechat se vézt na jednom z bojových vozů, což by bylo mnohem příjemnější, ale odolal pokušení v obavě, že kdyby dovolil vojákům nasednout, výrazně by to zpomalilo postup a zbytečně unavilo koně. Vozy byly sice poměrně lehké, vyrobené jen z proutěné košatiny, ale vezly vozataje, luky, toulce s šípy a vrhací kopí. Bujní kanaánští koně, kteří výbojně pohazovali hlavami zdobenými chocholy z peří, museli být co nejodpočatější pro případ nenadálého útoku.

Do dálky k severu a k východu byli vysláni armádní zvědové, rekrutující se obvykle z řad obyvatel pouště.

Omendap, který byl pověřen velením výpravy, těmto žoldnéřům bez výjimky nedůvěřoval. Za daleko jistější obranu proti nečekanému napadení pokládal vozatajstvo. To tvořilo po pravém křídle postupujícího vojska hradbu koňských těl, bronzových krunýřů a vozů. Pěchota by v případě, že by se objevili Mitannci, měla dostatek času rozvinout se do bojového šiku.

Amerotke vzhlédl k obloze. Podle postavení slunce mohlo být kolem poledne. Pochodují takto už přes dva týdny. Minuli Abydos a Memfidu a nyní postupují podél Nilu. Stále bezvýsledně pátrají po Mitanncích, kteří se podle zpráv zvědů shromažďují kdesi na severovýchodě. Mezi vojáky se šířily fámy o vypleněných a vypálených chrámech zasvěcených Amonovi a o odpočaté a dokonale zásobené mitannské armádě, která čeká jen na to, až se Egypťané objeví. Jakmile zničí egyptskou armádu, bude jim bohaté a úrodné údolí Nilu vydáno všanc a Mitannci budou moci rabovat, plenit a drancovat po libosti.

Amerotke jen doufal, že měl Omendap pravdu a že se jim skutečně podaří zaskočit nepřítele nepřipraveného.

Generál za dlouhých večerních porad bez ustání namítal, že Mitannci nepočítají s tak obrovským kontingentem mužů, který se nakonec písařům pověřeným mobilizací podařilo shromáždit a zformovat. Písaři z Domu války a Domu boje

po celou dobu před vysláním armád pracovali dnem i nocí, aby dali dohromady jednotky, zbraně, zásoby, vozy, tahouny a soumary a veškeré další nezbytnosti potřebné k zahájení válečného tažení. Amerotke si při poradách v duchu nevesele říkal, že pokud se konečně také jim podaří překvapit Mitannce, bude to rozhodně změna k lepšímu.

Zvědové vyslaní Domem tajemství se vraceli do Théb s informacemi o mohutné nepřátelské armádě, jež přešla Sinajskou poušť a zdaleka se vyhnula střežené a udržované Horově cestě i nevelké pevnosti obsazené egyptským vojskem. Postupovala nepozorována a nyní již ovládá jak Horovu cestu, tak i poušť, kde se nachází spousta dolů na zlato, stříbro a tyrkysy.

Kdesi vpředu zazněly trouby, jimiž vojenští hudebníci zahajovali zpěv jednotlivých armádních sborů. Tím si vojáci obvykle vylepšovali náladu, krátili čas i dodávali kuráže.

Halasné fanfáry byly přivítány bujarým řevem a jásotem řadových vojínů. Oddíly se daly do zpěvu. Obvykle šlo o obscénní popěvky adresované vojákům z ostatních jednotek.

Každá jednotka měla své vznešené jméno. Byli tu například Řvoucí núbijští býci nebo Faraonovi útočící panteři. Všechny oddíly žárlivě střežily svoji pověst a dlouhého pochodu využívaly alespoň k tomu, aby se mezi sebou vzájemně škádlily. Amerotke si náhle všiml zvědů se zpěněnými koňmi, kteří se prohnali kolem pochodujícího voje směrem k velitelům postupujícím vpředu. Díval se za

nimi, ale myšlenky mu zabíhaly zpátky k té noci, kdy jej Šufoj zachránil před strašlivým nebezpečím, které mu hrozilo v Údolí králů. Už spolu byli na půli cesty domů, když je dohonili královští sloužící, kteří trvali na tom, že se s nimi Amerotke musí vrátit do Domu milionu let. Uložil tedy Šufojovi, aby vyřídil vzkaz Norfret, a sám spěchal do paláce. V královské radě panoval naprostý zmatek. Teprve nyní vyvřela veškerá řevnivost a nejednotnost na povrch.

Písaři z Domu boje se hádali s úředníky Domu války.

Jediné, na čem se shodli, byly výpady proti písařům z Domu tajemství, kterým vyčítali neschopnost, protože včas neodhalili nebezpečí, jež říši hrozí. Samotní členové královské rady se nechovali o nic lépe. Hatusu, Sethos a Senenmut otevřeně napadali Rahimerea, kdežto velký vezír podporovaný Bajletem a kněžími drze svaloval vinu za hrozící zkázu na Hatusu.

„Kdybys pochopila, kde je tvé místo, paní,“ vrčel Bajlet, „a umožnila sjednocení thébské vlády, nebyli bychom teď nepřipraveni. Armáda už mohla být dávno na cestě.“

„Nesmysl!“ vyjel Senenmut. „Její Výsost je z krve faraonů. Kdybyste nemrhali jejím časem žvaněním o tom, kdo má dělat tohle a kdo zase tamto…!“

Nakonec jim musel Omendap připomenout, jakou hrozbu před sebou mají. Nebezpečí, které pro Egypt představuje království Mitanni vedené bojechtivým králem Tušrattou, vylíčil královské radě stručnými a jasnými

větami.

„Na severu máme jen málo vojska,“ prohlásil hned na začátek svého proslovu. „Mitannci už přešli Sinaj.

Pravděpodobně už tam vyplenili města i vesnice a obsadili naše vojenské pevnosti. Nezaútočí v deltě ani nepotáhnou na jih. Prostě si tam počkají.“

„Na co?“ otázala se Hatusu.

„Určitě vědí o rozbrojích, jaké tu panují,“ odvětil Omendap trpce. „Možná že vědí dokonce i o těch strašlivých zločinech a záhadných úmrtích. Doufají proto, že na sever pošleme jen ubohou, malou, bídně vyzbrojenou a nedisciplinovanou armádu, kterou nám zlikvidují, a teprve potom vytáhnou k jihu.“ Omendap se slabě pousmál.

„Máme ale jednu velikou výhodu. Díky… řekněme choulostivé atmosféře, která v Thébách po smrti božského faraona zavládla, máme v těsné blízkosti města rozmístěny hned čtyři pluky připravené k pochodu. Pátý, Anubidův, může vytáhnout hned za námi. Musíme udeřit, a to rychle.

Vojsko musí vyrazit nejpozději krátce po úsvitu.“

Jeho prohlášení způsobilo další výbuch vřavy a dohadů, ale Omendap chladně a klidně zopakoval základní fakta a návrh řešení.

„Vojsku budeš velet ty,“ prohlásil Rahimere a poté sjel pohledem k Hatusu. „Naše armády by ovšem měla doprovázet i Její Výsost. Jak řekl ctihodný Senenmut, je z krve faraonovy a vojáci si toho budou žádat.“

Hatusu už se chystala něco namítnout, když jí Senenmut cosi pošeptal. I Sethos jí začal z druhé strany tlumeným hlasem domlouvat. Rahimere nebyl žádný hlupák. Tažení mohlo skončit naprosto bezvýsledně. Nikdo nevěděl, jestli se Mitannci nespokojí jen s vypleněním chrámových a městských pokladnic a s pochytáním dostatečného počtu otroků a neodtáhnou zpátky za hranice říše. Právě tak by se ovšem mohlo stát, že Hatusu utrpí porážku. Ať tak či tak, připlazila by se do Théb jako zpráskaný pes, aby zjistila, že Rahimere mezitím ovládl paláce i chrámy ještě pevněji a dokázal už prosadit i to, že mladý faraon mu byl svěřen do poručnictví. Hatusu nakonec návrh přijala, ale ukázala na modrou válečnou korunu, kterou vždy nosil do válek faraon, a nadechla se k proslovu.

„Tohle si nasadím,“ prohlásila, „aby vojáci viděli, že s nimi táhne i faraonův duch!“

Rahimere se jen zlehka uklonil.

„Také si s sebou vezmi své rádce,“ rýpl si. „Vznešený Amerotke, nebyl jsi kdysi důstojníkem vozatajstva?

Generále Omendape, jistě budeš potřebovat každého schopného velitele, který bude k mání, není-liž pravda?“

„Samozřejmě půjdu,“ prohlásil Amerotke. V obličeji po té jedovaté poznámce celý zrudl vzteky a vyletělo to z něj dřív, než se nad svými slovy stačil zamyslet. „Po tu dobu bude Síň obojí pravdy uzavřena.“

Rahimere jen zamrkal a odvrátil zrak. V tu chvíli

Amerotke pochopil, že už si vlastně stranu zvolil. Jakkoli se bránil přidat se ke kterékoli ze znepřátelených frakcí, nakonec mu jeho snaha nebyla nic platná a ocitl se na straně Hatusu. Královna už vstávala a odsouvala křeslo honosností i tvarem připomínající trůn. Zasedání královské rady skončilo.

Když Amerotke konečně přispěchal domů, vysvětlil manželce, co se děje. Norfret zbledla jako stěna a začala si hryzat spodní ret. Snažila se sice nedat na sobě nic znát, ale Amerotkeovi záblesk strachu v jejích očích přece neušel.

Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji blíž.

„Nic se mi nestane,“ snažil se uklidnit svou ženu.

„Vrátíme se zpátky do Théb jako vítězové.“

To byla jediná chvíle, kterou jim ještě bylo dopřáno strávit o samotě. Vzápětí k nim přiběhli chlapci a zasypali otce lavinou otázek. Amerotke měl co dělat, aby je upokojil.

Pak poslal pro Prenhoea a Asurala. Vydal jim přesné pokyny, jak mají po dobu jeho nepřítomnosti střežit chrám Maat, a požádal je, aby Šufojovi pomohli chránit paní Norfret a jejich dva syny.

„Nemohl bych jít s tebou?“ žadonil Šufoj. „Budeš potřebovat někoho, kdo by ti kryl záda.“

Amerotke se sehnul a uchopil trpaslíka za ruku.

„Ne, Šufoji, dej na mě. Ty musíš zůstat tady. Tvou prvořadou povinností bude postarat se o Norfret a chlapce a zajistit jim bezpečí. Kdyby snad mělo dojít na nejhorší a měl

bys čas něco podniknout, ochraňuj je. Pokud mi dáš své slovo, potáhnu do války mnohem klidnější.“

Šufoj přisvědčil. Krátce nato Amerotke odešel, aby se připojil k jednotkám, které už se jako dlouhý třpytivý had valily z tábora a chystaly se na dlouhou a nebezpečnou cestu.

Z rozjímání ho vytrhl až jásot, jenž dolehl k jeho uším.

Rozhlédl se po zástupu vojska. Vtom spatřil honosný válečný vůz, který se právě vyřítil z mračna prachu. Seděla v něm sama Hatusu. Vojáci zarachotili zbraněmi na pozdrav a vůz zpomalil, aby Hatusu mohla přijmout hold svých vojsk.

Obrovská zadní kola urychlovala a usnadňovala manévrování. Předek vozu byl vyzdoben obrovskou standartou s vyobrazením supice, jež byla osobním symbolem královny Hatusu. Na bočnicích visel modro-zlatý toulec se šípy, mohutný rohovinový luk a svazek vrhacích kopí.

Dva černí hřebci, kteří byli do vozu zapřaženi, patřili k tomu nejlepšímu, co ržálo ve faraonových stájích. Vzpínali se v postrojích zakrytých zářivě bílými lněnými čabrakami a při každém pohybu se jim mezi ušima natřásaly chocholy z bělostných pštrosích per. Amerotke oba koně znal. Jejich honosná jména Hathořina sláva a Moc Anubidova odpovídala jejich kvalitám a kráse. Byli to ti nejrychlejší tažní koně ze všech čtyř pluků. Královniným vozatajem byl Senenmut oděný do bílé suknice přepásané koženými

řemínky. Přes obnaženou hruď měl upnutý bojový opasek pokrytý bronzovými plíšky. Hatusu stála pyšně vedle něj s vlasy sepnutými v týle stužkou. I ona byla ustrojena do boje.

Lněnou tuniku spadající pod kolena měla pobitou drobnými bronzovými plíšky, takže jako brnění nejen vypadala, ale plnila i jeho funkci. V pochvě na opasku měla Hatusu zasunutou dýku s úzkou čepelí. Za jejím spřežením ujížděly další vozy obsazené královninou osobní stráží.

Mezi válečnými vozy popojížděli zvlášť vybraní veteráni z nejrůznějších jednotek s červenobílými čelenkami. Byli vyzbrojeni kulatými bronzovými štíty, meči a dýkami a těla jim chránily pancíře vystlané zevnitř lněnou látkou a propojené s oválnými chrániči třísel.

Když se královnin vůz přiblížil ještě víc, Senenmut pomalu postupující koně zastavil úplně. Hatusu se naklonila přes bočnici. Amerotkeovi nyní připadala ještě krásnější, než když se u dvora promenovala oblečená do těch nejnádhernějších šatů. Vyzařovalo z ní nadšení a tváře i oči jí planuly vášní, jako by čerpala energii ze slávy, moci a síly shromážděných egyptských armád.

„Už máš pořádné puchýře, Amerotke?“ zavolala.

„Chodidla mám teď přece jen o něco tvrdší, než tomu bylo v Thébách, Výsosti.“

Hatusu se tlumeně zasmála hrdelním smíchem a položila Senenmutovi dlaň na potem se lesknoucí paži. Amerotkeovi neušlo, jak ji stiskla, než se o ni opřela, aby bezpečněji

sestoupila z vozu. Vojáci pochodující kolem ji častovali obdivnými pohledy, když s mírným pohupováním v bocích kráčela k jejich veliteli. Byla dokonale štíhlá a skvěle rostlá zároveň. Navzdory sílícímu slunečnímu žáru se jí ani na čele, ani na tvářích nezatřpytila jediná kapička potu. Podala Amerotkeovi měch s vínem.

„Jen jeden lok,“ upozornila ho předem. „Osvěžuje jazyk a rozveseluje srdce.“

Soudce poslechl.

„Nedej na sobě nic znát,“ zamumlala Hatusu náhle s téměř semknutými rty, když si brala měch nazpátek, „ale Mitannci jsou blíž, než jsme si mysleli. Dnes večer se utáboříme v oáze Selina. Je tam pastva pro koně a trocha vody i stínu. Zítra dojde na nejhorší. Teprve pak se dozvíme, jak na tom jsme doopravdy.“

Hatusu se otočila, vrátila se k vozu a nastoupila.

Senenmut se uklonil, uchopil opratě a vůz i s početným doprovodem se znovu rozjel podél pochodujících zástupů vojska.

Amerotke se za nimi díval, dokud mu nezmizeli z očí.

Teoreticky byl samozřejmě vrchním velitelem výpravy Omendap, nikoli Hatusu. To on měl poslední slovo ve vojenských otázkách. Však také vojáci královnu zpočátku brali jen jako pouhý symbol. Dokonce o ní mluvili jako o „maskotovi výpravy“ a potajmu si z ní tropili žerty, ale jakmile vojsko vytáhlo z Théb, Hatusina moc a vliv začaly

vzrůstat. Nikdy nedala najevo slabost a nepožadovala žádné úlevy, výhody či ústupky. Dávala otevřeně najevo, že je dcerou válečníka uvyklou strastem života ve vojenských leženích. Byla neustále v pohybu. Projížděla podél zástupu vojsk, zastavovala se u jednotlivých oddílů, hovořila s vojáky, a když se některého zeptala na jméno, dala si dobrý pozor, aby si je důkladně zapamatovala. Při jedné příležitosti si příslušník veteránských oddílů z její tělesné stráže, obrovitý tělnatý chlapík, troufl otevřeně zavtipkovat o tom, jak pohodlně si královnina ňadra hoví pod tenkým vypodloženým brněním. Hatusu tu poznámku sice zaslechla, ale místo aby muže uhodila nebo mu udělila nějaký přísný trest, jen ukázala na jeho nahou hruď s mohutnými svaly.

„Jedním z důvodů, proč s vámi tak ráda mluvím, chlapci,“ opáčila pohotově, „je moje tajná závist. Kdybych měla prsa tak malá jako vy, nepotřebovala bych nosit zbroj!“

Její poznámka tehdy mezi vojáky vyvolala ohromení i výbuch nevázaného smíchu. Od té doby všichni Hatusu považovali za sobě rovnou. Byla prostě jednou z nich, druhem ve zbrani, který netrval na žádných ceremoniích a sdílel s nimi všechny strasti a útrapy vojenského života.

Když se armády na noc utábořily, Hatusu se Senenmutem stále častěji navštěvovali jednotlivé oddíly. Ať se královna dostavila kamkoli, vždy se projevovala stejně. Povzbuzovala své muže, aby se těšili, jak vypátrají nepřátele Egypta, zlámou jim vaz, na hlavu je porazí a uštědří jim tak lekci, na

jakou nikdy nezapomenou ani jejich potomci. Ti z Mitannců, kterým se poštěstí vrátit se domů, se budou belhat jako mrzáci a doma budou vyprávět zkazky o strašlivém hněvu a pomstě faraonově. Se svými plamennými proslovy měla Hatusu pokaždé bouřlivý úspěch.

Svůj rostoucí vliv také stále častěji uplatňovala i na válečných poradách. Omendap, který její bystrý úsudek oceňoval, si vždycky rád vyslechl její stanovisko. Hatusu úporně trvala na tom, aby se vojsko drželo pohromadě.

Prohlašovala, že by měli postupovat dál podél Nilu a přinutit Mitannce, aby k boji došlo na místě, které si vyberou Egypťané. Amerotke tajně doufal, že se jí podaří svůj názor prosadit.

„Nemáš úpal?“

Amerotke sebou překvapeně trhl a vzhlédl. Teprve když

si zaclonil oči proti prudkému slunci, spatřil Setha na koni.

Nezdálo se, že by očím a uším faraonovým žár a prach nějak vadily. Amerotke se pousmál.

„že by snad na tebe nezbyl vůz, ctihodný Sethe?“

Královský vyšetřovatel byl znám jako skvělý jezdec.

Patřil ostatně k těm několika málo egyptským velmožům, kteří před pohodlnou cestou ve voze dávali přednost jízdě na koňském hřbetě. Sethos se rozhlédl po pochodujícím vojsku.

„Hatusu zase objíždí s praporem,“ zamumlal.

Amerotke přidržel koně za otěže a podíval se naznačeným směrem.

„Zmínila se mi o tom, že prý nás čeká nějaké překvapení.“

„Myslím, že překvapeni budeme úplně všichni,“ odvětil Sethos. Schýlil se ze sedla a pleskl Amerotkea po rameni.

„Mitannci jsou už opravdu blízko. Vypadá to, že během několika málo dní se všechno rozhodne, a to nejspíš jednou provždy. A jak to vypadá, pokud jde o tu druhou záležitost… smrt božského faraona a Amenhotepovu vraždu?“ pokračoval Sethos zdánlivě nenuceně.

„To bude muset počkat. Sám jsi naznačil, že za takový týden už to třeba nikoho z nás nebude sebeméně zajímat.“

„Všiml sis pyramid, když jsme míjeli Sakkáru?“ otázal se Sethos a pohladil koně po krku.

Amerotke jen kývl.

„Najednou jako by se to všechno zase vrátilo,“

pokračoval Sethos. „Faraonova návštěva i všechno, co se stalo od chvíle, kdy se vrátil a zemřel přímo před Amonovou tváří. No nic!“ Vyšetřovatel opět pevně uchopil otěže. „Dnes večer si spolu dáme pohár vína, co říkáš?“

Než ale nejvyšší soudce stačil odpovědět, Sethos zaryl koni paty do slabin. Zvíře vzápětí tryskem vyrazilo za královskou družinou.

Do oázy dorazili pozdě odpoledne. Velitelé jednotlivých oddílů se okamžitě postarali, aby řadoví vojáci začali hloubit obranné zákopy a vystavěli improvizovanou hradbu vyztuženou štíty pěšáků. V ležení zpočátku panoval chaos.

Ihned po stavbě opevnění bylo zapotřebí ustájit koně, naplnit měchy vodou a vykopat latríny. Každému pluku byl přidělen jeden roh obrovského tábora. V nejbezpečněji chráněné nejvzdálenější části ležení byl královský tábor obklopený další palisádou a střežený vybranými vojáky jednotlivých sborů. V něm stál stan královny Hatusu, stan Omendapův i přístřešky dalších vojevůdců. Mezi nimi se tyčila Amonova svatyně, kterou neprodleně vztyčili kněží.

Oběti provoněné kadidlem již šířily nasládlé aroma po celém táboře.

Amerotkea pokaždé ohromila rychlost, s níž pominul chaos a byl nastolen pořádek. Vozatajské oddíly byly vyslány hlídkovat po obvodu tábora, aby nepřítel neměl šanci zahájit překvapivý útok. Zásobovacím důstojníkům netrvalo dlouho a měli obrovské nádoby naplněné vodou nabranou z pramenů a zavlažovacích kanálů, které se do oázy klikatily z Nilu. V ležení se záhy rozhořely táborové ohně a začaly se vydávat příděly potravy. Zásobovací oddíly se pak vydaly do okolních osad, aby začaly se shromažďováním potravin, dobytka a vůbec všeho, co mohla armáda potřebovat.

Amerotkeův nevelký stan se tyčil rovněž v královském táboře. Jeho jednoduchou konstrukci tvořilo jen pár tyčí zaražených do země a potažených plachtou, která obyvatele chránila před nočním chladem. Potom si Amerotke nabral svůj příděl ze společného kotle a jedl jako všichni ostatní

vsedě se zkříženýma nohama na zemi. Chvilku po jídle se zvedl a šel se umýt a převléknout. Pak poklekl před nevelkým oltářem Maat, který si vezl s sebou. Jak padala tma, hluk tábora zněl zvenčí stále slaběji. Jen občas se ozvalo zařinčení zbraní opravovaných nebo ostřených zbrojíři, ržání koní a výkřiky či povely důstojníků. Nakonec zněl táborem už jen šum tlumených hovorů a tichého pohybu ozývající se od ohňů. Amerotke uhasil olejovou lampu a otvorem v ohradě vyšel ven z královského tábora.

Zamířil ke svému oddílu vozatajů. Službu konající důstojník jej ujistil, že koně jsou nakrmeni, napojeni, vytřeni do sucha a připraveni kdykoli vyrazit do boje. Když Amerotke vykonal důkladnou inspekci, přidřepl na chvíli pod palmu.

Nedaleko čistil ranhojič šrámy a oděrky, které vojáci utrpěli během dlouhého usilovného pochodu. Mužům, kteří si stěžovali na bolesti a pálení ran a spálenin od slunce, rozdával nevelké kelímky s hojivými mastmi. Odkudsi ze tmy zazněl zvuk flétny. Hemžilo se to tam obvyklými průvodci vojenských výprav, kteří jako neuspořádaný dav táhli za armádou. Byli tu kramáři, nejrůznější tuláci a pobudové i prostitutky. Někteří táhli s vojskem už od Théb, jiní se k němu přidali během dlouhého pochodu. Plynoucí hodiny a příchod noci pravidelně ohlašovaly zvuky trub.

Obyvatelé tábora již chystali vše potřebné na ranní bohoslužby a oběti. Sem tam do tábora vklouzl nebo jej naopak opustil plachý stín. Byli to milenci, kteří se vytráceli

stranou, aby si našli tiché místečko, kde by mohli splynout ve vášnivém objetí naplněném chtíčem a zapomenout alespoň na chvíli na útrapy prožité během dne i na nebezpečí, s nímž se možná už zítra střetnou. Ležením pobíhali poslové, kteří sdělovali rozkazy k zítřejšímu pochodu i nejnovější pokyny. Kromě milenců se z tábora obvykle nepozorovaně vytráceli nebo se do něj navraceli zvědové. K tomuto obvyklému večernímu provozu patřil i skřípot přesouvaných vozů.

Amerotke se snažil představit si, co se teď asi děje v Thébách. Jsou Norfret a chlapci v bezpečí? Dodržel Šufoj, co mu slíbil? Z rozjímání Amerotkea vyrušil důstojník, který mu oznámil, že generál Omendap žádá všechny členy válečné rady, aby se dostavili do královského tábora. Soudce vzdychl, vstal a zvolna vykročil směrem ke královskému ležení. V Omendapově stanu už byl shromážděn zbytek válečné rady. Všichni seděli na stoličkách za nevelkými stolky. Hatusu, která se pohodlně usadila mezi Omendapem a Senenmutem, působila jako obvykle klidným a nevzrušeným dojmem. Kromě nich tu byl Sethos, vrchní písaři Domu války a velitelé žoldnéřských i královských jednotek. Úředníci už začali zúčastněným rozdávat stočené papyrové svitky, na nichž byly uvedeny propočty potravin a vody i plán postupu. Hovor ve stanu jaksi vázl. Jakmile jej však úředníci opustili, Hatusu sáhla po Omendapově stříbrné sekerce a klepla do stolu.

„Mitannci,“ začala bez dlouhých okolků, „jsou mnohem blíž, než jsme mysleli.“

„V tom případě,“ ozval se ihned Sethos, „nemůžeme pokračovat v postupu k moři.“

„S tím jsme nepočítali!“ zasáhl do debaty Omendap. „Je vidět, že Tušratta je úskočný a hbitý jako promyka. Počítali jsme s nájezdnickými skupinami, nanejvýš s útoky vozatajstva na naše postupující armády. Nic se ale nestalo.

Zvědové, které jsme vyslali, se však ve většině případů nevrátili. Podařilo se to jen jednomu a ten tvrdil, že po Mitanncích nenalezl ani stopy, zato že se setkal se skupinou pouštních kočovníků. Ti prý mluvili o obrovské armádě, která se má pohybovat kdesi na severovýchodě. Má mít údajně tisíce vozů a spoustu pěchoty a lučištníků.“

Amerotke cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku.

Pochopil, co chce Omendap naznačit. Tohle není jen nějaký nájezd za účelem náhodného drancování a opětovného stažení. Mitanni vytáhlo do boje v plné síle. Mají tedy v úmyslu přimět egyptskou armádu k otevřené konfrontaci a vyrovnat si staré účty.

„Takže… co můžeme dělat?“ zeptal se jeden z vyšších důstojníků.

„Nu, vypadá to zajímavě,“ pokusil se o vtip Senenmut.

„Máme čtyři pluky. To představuje dvacet tisíc mužů. K nim můžeme přičíst nějaké dva nebo tři tisíce žoldnéřů, ačkoli některým se nedá věřit. Z těch dvaceti tisíc připadá pět na

vozataje.“ Posunul na stolku před sebou papyrový svitek a přejel si obličej dlaněmi.

Amerotkeovi jeho nejistota neušla.

„Mitannců může být klidně dvakrát tolik,“ připojil se tedy k neveselé debatě.

„Dvakrát?“ vystupňoval Sethos napětí. „Vzhledem k tomu, jak kusé jsou naše informace, by nás nemělo překvapit, ani kdyby měli trojnásobný, možná i čtyřnásobný počet mužů!“

Senenmut na něj jen vytřeštil oči.

„Možná že máte pravdu,“ ozvala se Hatusu. „Tušrattovi se může podařit zlákat na svoji stranu žoldnéře z řad těch, kterým se nezamlouvá žít pod faraonovou vládou. Pokud budeme dál postupovat na sever, mohlo by se stát, že dojdeme až k moři a tam nám nezbude nic jiného než se vydat zase nazpátek. Jestliže se odkloníme od Nilu a vyrazíme na severovýchod, ocitneme se v Rudé zemi, kde je nouze o potraviny a o vodu. Mohli bychom tam bloudit celé měsíce. Tušratta by se pak na nás mohl vrhnout… anebo ještě hůř, mohl by nás prostě obejít.“

„A zatímco my bychom pátrali zde na severu,“ dokončil za ni Amerotke, „Tušratta by vyrazil na Théby.“

„Víme, že jsou blízko,“ prohlásila Hatusu. „Naši zvědové byli nepochybně pozabíjeni.“

„Nebo přešli k nepříteli.“

„Zítra ráno,“ pokračovala Hatusu, aniž by reagovala na

poslední poznámku, „vyšleme tři oddíly vozatajstva. Každý dojede co nejdál a vracet se bude obloukovým obchvatem.

Co je však ještě důležitější,“ zvýšila Hatusu hlas a ukázala na Amerotkea, „Anubidův pluk nás dosud nedohonil. To jsou čtyři tisíce mužů a dalších pět set vozů. Na tobě, ctihodný Amerotke, teď bude, aby ses rozjel zpátky a zařídil, ať si velitel Anubidova pluku pospíší.“

„To se snáze řekne, nežli udělá,“ poznamenal s uctivě skloněnou hlavou Sethos.

Nikdo se sice proti jeho poznámce neohradil, ale všichni přítomní pochopili, jak to myslí. Velitelem Anubidova pluku byl jeden z Rahimereových věrných, Nebanum. Vzhledem k tomu, že šlo o horlivého stoupence velkého vezíra, byly věrnost a spolehlivost tohoto důstojníka značně pochybné.

Vyrazil sice se svými muži z Théb hned za královskou armádou, ale vytrvale se za ní držel ve vzdálenosti dvou až

třídenního pochodu. Hatusu povstala.

„Dokud nebudeme vědět víc,“ uzavřela válečnou poradu a vrátila Omendapovi stříbrnou sekerku, „vojsko zůstane na místě.“ Zlehka se uklonila. „Přeji vám dobrou noc, ctihodní.“

Amerotke ještě zůstal, aby nově vzniklou situaci probral s ostatními. Ač nerad, musel dát Sethovi za pravdu, když

královský vyšetřovatel prohlásil, že jsou jako psi, kteří se honí za vlastním ohonem. Když se Amerotke vrátil do stanu, rozsvítil olejovou lampu, posadil se na táborové lůžko a

zahleděl se do noci. Co se stane, až se vrátí pro Nebanuma?

Co jestli velitel Anubidova pluku odmítne postupovat rychleji? Nakonec však Amerotke planých úvah zanechal, natáhl se na lůžko, zabalil se do pláště, a když zavřel oči, zamumlal ještě před spaním krátkou modlitbu k Maat.

V jiné části ležení, daleko od královského tábora, se vůdce Dětí Amemaitiných modlil ke svému strašlivému božstvu.

Kolem něj leželi členové jeho tlupy. Zbraně měli naskládané na dosah ruky. Veliteli spiklenců nedělali starosti ani Mitannci, ani hrozba blížící se bitvy. Nebylo to poprvé, co se táhl jako stín za postupujícím vojskem. V místech, kudy táhla armáda, se vždycky dalo snadno plenit a loupit. Pokud by nyní došlo na bojová střetnutí nebo jiné skutečné nebezpečí, zmizel by i se svou bandou zabijáků pod pláštíkem noci do neznáma. Přijal ovšem soudek naplněný zlatem a stříbrem a váček perel, takže by měl dostát povinnostem, za jejichž splnění tu odměnu předem obdržel.

Měl postupovat s královskou armádou a vyčkat pokynů, kterých se mu dostane, až nadejde vhodná doba.

Vůdce banditů vzdychl. Cesta až dosud ubíhala sice v nepohodlí, ale bez potíží. Jeho muži kradli po osadách, obírali vojáky a vůbec těžili ze všech zdrojů, které se cestou naskytly. Co jestli je ale něco pravdy na fámách, že Mitannci jsou už na dosah ruky? Vůdce lupičů vzhlédl ke hvězdám a pak zavřel oči. Rozhodl se, že pokud je tomu

skutečně tak, nebude už dál čekat a zmizí. Ostatně, zdůvodnil si své rozhodnutí vzápětí, je přece jen obyčejný dělník jako kdokoli jiný a může pracovat pouze s tím, co má k dispozici.

ANUBIS: bůh říše mrtvých, průvodce zemřelých, zobrazovaný jako muž se šakalí hlavou a uctívaný v podobě černého šakala.

„Amerotke! Amerotke, vzbuď se!“

Nejvyšší soudce si jen pomalu začínal uvědomovat, že mu Senenmut třese ramenem.

„Tiše!“ sykl mu královnin důvěrník vzápětí do ucha.

„Pojď se mnou!“

Amerotke sebral plášť, nazul si sandály a vyšel za Senenmutem ze stanu. Ovanul jej chladný noční vzduch. V

táboře panovalo ticho rušené jen občasnými výkřiky a povely stráží či zařehtáním koně. Ohně už dohasínaly a v ležení vládla téměř naprostá tma. Amerotke se Senenmutem vešli do Omendapova stanu, kde u lůžka vystlaného palmovými listy stáli Hatusu a Sethos. Omendap ležel na boku, pokrývku odhrnutou. Amerotke si všiml převrženého poháru ležícího na stolku hned vedle lůžka. Lékař se právě snažil nalít Omendapovi do úst jakousi tekutinu. Generál jen zasténal a převrátil se na záda. Teprve nyní Amerotke uviděl

jeho sinalý obličej zbrocený potem.

„Co to děláš?“ zasyčela Hatusu na lékaře.

„Podávám mu lektvar z blešníku, mandragory a síry se špetkou opia, má paní. Potřebuje vyčistit žaludek.“

Lékař na zjevně těžce nemocného vojevůdce dál naléhal, aby tekutinu, zřejmě odpornou, vypil. Omendap se otočil a s očividnými bolestmi se vyzvracel do mísy, kterou mu lékař přidržel u úst. Pokaždé, když se znovu napil ranhojičova lektvaru, dostavil se další záchvat prudkého dávení. Lékař mu dal občas napít vody z vydlabané tykve. Senenmut sáhl po láhvi s vínem a podal ji Amerotkeovi.

„Nic špatného nepije,“ poznamenal.

Amerotke se zadíval na nápis na láhvi. Pocházela z Omendapových vlastních sklepů a podle pečeti bylo víno stáčeno zhruba před pěti záplavami. Soudce si přičichl k hrdlu a do chřípí jej okamžitě udeřil ostrý pach.

„Otrávili ho!“ zašeptala Hatusu. „Tuhle láhev si přivezl ze svého vlastního sklepa. Ty ostatní už jsme prověřili.

Některé jsou v pořádku, ale našly se i další otrávené.“

Královna začala nervózně přecházet po stanu. Pohrávala si přitom s prstenem. Měla na sobě jen obyčejnou bílou noční řízu a sandály na nohou měla jen volně nazuté a nezapnuté. Na Amerotkea upřela pohled připomínající spíš vystrašené děvčátko.

„Došlo k tomu tady?“ otázal se soudce.

„Tady nebo v Thébách,“ odvětil Senenmut. „Generála

zásobovaly jeho sklepy. Nebylo by nic obtížného podstrčit mu mezi láhve i nějakou otrávenou. Nápis je pravděpodobně falešný a pečeť padělaná. Omendap byl unavený, sotva se asi obtěžoval s nějakým zevrubným prohlížením. Mohlo k tomu dojít dnes v noci zrovna tak jako včera nebo už před týdnem. Všechno záleželo jen na tom, po které láhvi právě sáhne.“

„Přežije to?“ zeptala se Hatusu.

„Na to ti neumím odpovědět, má paní,“ odvětil lékař a otevřel Omendapovi ústa. „Generál je ale statný a je dost při síle.“

„Jak jste na to přišli?“ otázal se Amerotke.

„Naši zvědové přivedli zajatého mitannského špeha.

Teď ho drží za stáním pro koně. Nechtěl jsem, aby vzburcovali celý tábor. Šel jsem to oznámit Omendapovi a našel jsem ho tu v agonii. Vědomí střídavě ztrácel a znovu ho nabýval. Vzbudil jsem tedy paní Hatusu a ctihodného Setha a zavolal lékaře.“

„Uděláme všechno, co bude v našich silách,“ prohlásila Hatusu pevně. Vzápětí popadla lékaře za rameno. „Tohle zůstane v tajnosti, rozumíš?“ Stiskla mu rameno ještě silněji.

„Jestli to vyžvaníš, přísahám, že tě dám zkrátit o hlavu!“

Lékař, stařík s úzkým obličejem, na ni upřel zlobný pohled.

„Rozumím ti, má paní. Pokud by se vojsko dozvědělo o Omendapově nemoci…“

„Senenmute!“ vyštěkla Hatusu, aniž by lékaře nechala domluvit, a pánovitě luskla prsty. „Postav ke stanu stráže z tvých veteránských jednotek. Nikoho, a to myslím doslova, nevpustí dovnitř. Felčare, jestli Omendap zemře, ty půjdeš za ním. Jestli přežije, naplním ti ten tvůj pohár zlatem až po okraj.“

Ostatní za ní vyšli ven a následovali královnu do jejího stanu. Amerotkea překvapilo, jak střídmě je zařízený. Stálo tu prosté polní lůžko, pár vykládaných truhlic a nevelký stolek s poháry na víno a se džbánem vody. Pokrývky ležely rozházené po zemi. Na stojanu se skvělo královnino lehké brnění a modrá egyptská válečná koruna a pod ním ležel kulatý štít a bojový opasek se zakřiveným mečem a dýkou.

Hatusu se posadila na stoličku a složila hlavu do dlaní. Muži si beze slova sedli se zkříženýma nohama na zem kolem ní.

„Tohle byl dokonale vypočítaný záměr,“ zasyčela náhle Hatusu a zvedla hlavu. „Omendap měl zemřít. Až se vrátím do Théb, utrhnu Rahimereovi varlata, nacpu mu je do chřtánu a pak mu uříznu hlavu!“ Hatusu si otřela slinu z koutku úst. Z pobledlého ztrhaného obličeje jí svítily obrovské oči. „Dostanu je všechny, jednoho po druhém.

Nechám je přibít na thébské hradby! Rahimereovi a té jeho bandě nešlo o nic jiného, než aby Hatusu i s celým vojskem zdechla v poušti!“

„Má paní, nevíme přece, jestli za úklady o Omendapův život stojí právě Rahimere,“ upozornil ji Amerotke.

„Tak my to nevíme,“ ušklíbla se Hatusu a posměšně přitom napodobila Amerotkeův smířlivý tón. Pak zavrtěla hlavou. „Nevíme. Co tedy chceš dělat, Amerotke? Svolat soud? Vyslýchat svědky a shromažďovat důkazy?“

Amerotke už se chystal vstát, ale Senenmut jej uchopil za zápěstí.

„Má paní, Amerotke tě chtěl prostě jen upozornit.

Travičem může být i někdo jiný. Teď není čas ukazovat na někoho prstem. Jen Amon zná pravdu. Spravedlnosti bude učiněno zadost.“

„My žádné bohy nemáme,“ prohlásila Hatusu. „Kolem nás není nic než písek, vítr a spalující vedro.“

Pronesla to s takovou nenávistí a prudkostí, že se Amerotke při jejích vášnivě vyřčených slovech mimoděk až

přikrčil. Věří vůbec v něco? Změnila se snad natolik, že jejím jediným bohem je sžíravá ctižádost a touha po vládě?

Hatusu se napřímila a zhluboka se nadechla.

„Senenmute, ať předvedou toho zajatce!“

Rádce okamžitě zmizel. Netrvalo dlouho a strážní přivedli zkrvaveného muže s obličejem plným modřin a šrámů. Černé kožené odění měl potrhané nebo probodané a plnovous i knír slepený zaschlou krví. Jedno oko měl od samého bití úplně zavřené a podle rozervaných ušních lalůčků bylo zřejmé, že mu věznitelé vytrhali náušnice.

Strážní zajatce srazili Hatusu k nohám. Amerotke měl poprvé v životě možnost si prohlédnout mitannského

válečníka. Byl to muž nepříliš vysoké, ale statné postavy.

Vlasy měl vpředu vyholené, ale vzadu mu dlouhá, hustá a naolejováná černá kštice spadala až na lopatky. Zalapal po dechu a naznačil, že chce pít. Senenmut se k němu sklonil a přitiskl mu číši ke rtům. Zajatec se dychtivě napil.

„Zemřeš,“ oznámil mu pak Senenmut suše. „Můžeš si ale vybrat, jestli to bude rychlé, nebo jestli tě necháme přivázaného na slunci, aby si z tebe podle chuti mohli ukusovat hyeny a šakali.“

Zajatec se sípavě nadechl a posadil se na paty.

„Rozumí nám vůbec?“ otázal se Sethos.

Senenmut promluvil znovu, tentokrát drsnou, hrdelně chraplavou nesrozumitelnou řečí. Mitannec se k němu otočil. Ze zkřivených rtů vysunul naběhlý jazyk a olízl si odřeninu v koutku úst. Senenmut jej oslovil znovu a ohlédl se po Hatusu.

„Nabídl jsem mu život.“

„Pro mě za mě mu nabídni třeba trůn v Thébách!“

odsekla Hatusu.

Senenmut se začal zajatce vyptávat. Když se dočkal prvních odpovědí, zpopelavěl v obličeji. Několikrát za sebou ztěžka polkl. Mitannec vycítil jeho nervozitu a uchechtl se.

To Senenmuta rozvzteklilo natolik, že zajatce zprudka udeřil do tváře. Pak se ohlédl po strážích.

„Vyveďte ho za tábor a setněte mu hlavu!“

Vojáci zajatce jediným trhnutím postavili na nohy a

vyvlekli ze stanu. Senenmut za nimi zatáhl plachtu u vchodu. Teprve pak znovu usedl k ostatním mužům dřepícím v půlkruhu kolem Hatusu.

„Mitannci obsadili oázu a jednu naši pevnost na severovýchodě. Jejich vozatajstvo už je nedaleko.

Vydrancovali sinajské doly a získaného bohatství využili k uplacení kočovníků z pouště. Proto se naši zvědové nevrátili. Informace, které jsme získali, jsou falešné.

Tušratta je od nás vzdálen pouhý den pochodu. Jeho vojsko je nejméně dvakrát početnější než naše. Jsou dobře zásobení i vyzbrojení a mají nejméně šest tisíc těžkých válečných vozů. Tahle síla jestli se dá do pohybu, má paní, pak může vtáhnout třeba rovnou k nám do tábora.“ Senenmut bezmocně rozhodil rukama.

„A zaútočí?“ zeptala se Hatusu a opřela si dlaně o kolena. V tu chvíli Amerotkeovi připomněla bohyni Maat.

Všechny emoce byly náhle tytam a její tvář byla ztělesněním klidu. Hatusu se zahleděla kamsi za jejich hlavy.

„Nemohou se skrývat věčně,“ prohlásil Senenmut.

„Potraviny a voda jim začnou docházet. Pokud hodlají zaútočit, pak to udělají brzy. Chtějí nás přimět k boji a úplně nás rozdrtit.“

Hatusu svěsila hlavu. Dlouho seděla mlčky a nehybně.

Amerotke naslouchal občasným výkřikům smíšeným se ržáním koní zaznívajícím z tábora.

„Slíbil jsi tomu zajatci život,“ ozval se.

Senenmut pouze pokrčil rameny. „O chvilku jsem mu ho skutečně prodloužil, ctihodný Amerotke, a jeho smrt bude rychlá. Pokud by zůstal naživu, mohl by svým velitelům prozradit, nakolik jsme zranitelní, nebo ještě hůř, mohl by tu roztrousit zvěsti o tom, jak silní Mitannci doopravdy jsou.

Jako obvykle s námi táhne spousta sběře. Běžná lůza, která se nalepí na každé vojsko. Tihle holomci snad nějak dokážou vycítit, co se bude dít. Zmizeli by jako první a hned po nich by se vypařili žoldnéři. Během několika málo dní bychom měli polovinu mužstva.“

„Zaútočí brzy,“ ozvala se ostře Hatusu. „Urozený Amerotke, vezmeš si malý vozatajský oddíl a vyrazíte podél Nilu zpátky. Předáš Nebanumovi rozkaz, aby se sem usilovným pochodem okamžitě přesunul i s Anubidovým plukem. Já zatím, ctihodný Senenmute, převezmu povinnosti generála Omendapa. Jeho stav je nutno uchovat v tajnosti. Opevnění a střežení tábora musí být okamžitě posíleno. Vozatajstvo se přesune o míli dál na sever. Tady zůstane jen malý strážní oddíl.“ Hatusu domluvila, vstala a tleskla do dlaní. „Za hodinu bude svítat. Amerotke,“ oslovila královna nejvyššího soudce, přistoupila ke stolku, sáhla po jedné ze svých osobních pečetí a vtiskla ji Amerotkeovi do ruky. „Pokud Nebanum mého rozkazu neuposlechne, zabiješ ho!“ Opět se ozvalo tlesknutí. „Do práce! Nemůžeme si teď dovolit ztrácet čas!“

Zanedlouho už Amerotke seděl na voze. Vozataj stál

vzpřímeně vedle něj a řídil vůz jedoucí v čele nevelkého oddílu ven z tábora. Vyrazili po klikaté prašné cestě, po níž

sem předchozího dne přitáhli. Byl to divný pocit. Nebe začínalo blednout a po chvíli se objevily první sluneční paprsky, které rychle sílily. Hladina Nilu lemovaná svěže zelenými břehy se v ranním slunci třpytila jako zrcadlo.

Občas z rákosí vylétlo hejno ptáků vyplašených nejspíš nějakým zvířetem, snad krokodýlem nebo hrochem převalujícím se v chladivém bahně. Poušť po Amerotkeově levici dostávala rudozlatý nádech, jak ji začínaly ozařovat paprsky slunce. Po ranním chladu už nebylo ani památky.

Rosa se rychle vypařovala a slunce po obloze stoupalo jako jasně zářící ohnivá koule. Na Amerotkeův rozkaz se všechny vozy držely pohromadě. Jeden vůz jel vpředu, tři vedle sebe a jeden je kryl z levého boku, aby se vyhnuli nenadálému překvapení v podobě útoku ze zálohy. Když

slunce vystoupilo dostatečně vysoko, aby zmizely všechny zrádné stíny, vozatajové pobídli koně do trysku. Zvířata vyrazila a vozy na výmolech a hrbolech prašné cesty jen nadskakovaly.

Zastavili až v poledne, aby si v blízkosti řeky našli pod palmami stinné místo vhodné k odpočinku a k úkrytu před nemilosrdným slunečním žárem. Když byli napojeni a nakrmeni koně, najedli a napili se i vojáci. Stejně jako Amerotke se i všichni jeho muži ustrojili do bronzových pancířů a lněných suknic opásaných koženými řemeny. Na

nohou si pevně utáhli sandály. Vozatajové měli ochranné bronzové nákrčníky, prsní plát ze stejného materiálu a pevné plátěné chrániče třísel. Každý lehký bojový vůz vezl toulec se šípy, mohutný luk a svazek vrhacích kopí.

Nikdo z mužů nebyl zvyklý diskutovat o vydaných rozkazech. Všichni patřili k Amerotkeově oddílu a jejich velitel věděl, že kdyby to po nich chtěl, jeli by třeba až

zpátky do Théb. Jejich nejistotu však jasně vycítil. Po jedné straně cesty se valily, nyní již líně, vody Nilu, na druhé číhala zrádná a smrtonosná poušť. Amerotke se zamyslel nad tím, jestli už se začaly šířit fámy. Vytušili už vojáci, že se k nim blíží obrovská armáda mitannského království, která je hodlá nadobro rozdrtit? Určitě už je muselo napadnout, že se něco děje, když se vracejí, aby vybídli velitele Anubidova pluku k rychlejšímu pochodu. Amerotke vstal a vyškrábal se po břehu nahoru. Tam zůstal s rukama vbok stát a zahleděl se do pouště. Rychle musel přimhouřit oči před rozžhaveným tetelícím se vzduchem, v němž jako by se pohybovaly a vlnily i vzdálené skály a prolákliny obklopené mořem písku. Tady by mohla projít celá armáda, pomyslel si, a stejně by o ní nikdo nevěděl. Aby zaplašil neveselé úvahy, raději své muže vybídl k ukončení odpočinku a pokračování v cestě.

„Musíme dál!“

Vojáci znovu zapřáhli koně. Amerotkea se náhle zmocnil pocit podivné nejistoty. Nemohl se zbavit dojmu, že

je někdo pozoruje. Odpočatí koně vyrazili svižným klusem a ticho zdánlivě idylické krajiny v okolí řeky zaplašilo jejich pofrkávání, dusot kopyt, rachot kol a povely vozatajů.

K ležení Anubidova pluku dorazili krátce před setměním. Amerotke svým mužům nařídil, aby zůstali venku a pojedli a popili z trochy skrovných zásob, které si vezli s sebou. Pak v doprovodu jednoho z důstojníků vešel do tábora. Ten byl na první pohled dokonale zorganizovaný a přehledně uspořádaný. Valy i obranné příkopy byly vybudovány přesně podle předpisů. Uprostřed ležení byla vztyčena svatyně. Amerotkea okamžitě překvapilo, že nezaznamenal žádný horečný ruch, jaký očekával. Nebanum jim vyšel vstříc s víčky ještě ztěžklými spánkem a se lněným rouchem zavázaným přes rameno. Amerotke se s tímto mužem hranaté, statné postavy dosud nikdy nesetkal. Když

se mu představoval, Nebanum si zcela bezostyšně promnul ospalé oči, poškrábal se na olysalé hlavě a zívl. Nakonec se otočil a nařídil knězi, který vyčkával opodál, aby mu dolil pivo. Zhluboka si lokl, vypláchl si ústa a první hlt vyplivl.

Plivanec těsně minul soudcovu nohu.

„Tebe určitě poslal Omendap.“ Pohlédl přes Amerotkeovo rameno na korouhev zabodnutou do země před svatyní. „Předpokládám, že mi máš vyřídit, abychom si pospíšili. Já ale musím při pochodu brát ohled na sebe a svého koně.“ Nebanum opět okatě zívl.

„Můj pane,“ oslovil jej Amerotke, usmál se a přistoupil

blíž. Natáhl k Nebanumovi ruku s pečetí, kterou dostal od Hatusu. „Neposílá mě Omendap, nýbrž osobně Její Výsost.“

Nebanum se přinutil k neupřímnému úsměvu a podle dvorského protokolu se uklonil a dotkl se kartuše rty.

„Rozkazy jsem dostal zcela jednoduché,“ pokračoval Amerotke. „Mám zde připomenout povinnosti vůči faraonovi a jeho moc.“

„Nechť mu bohové dají dlouhý život, zdraví a blahobyt,“

zamumlal s cynickým úšklebkem Nebanum.

„Urychleně se znovu vydáš na cestu a budeš postupovat usilovným pochodem,“ nařídil mu Amerotke. Vzápětí vytasil meč a jeho důstojník učinil totéž. „Jinak jsem povinen tě okamžitě popravit a převzít velení! Tak zní božská vůle faraonova!“

Ta slova Nebanuma proměnila jako mávnutí kouzelného proutku. Amerotke pochopil, kde udělali Hatusu se Senenmutem chybu. Zacházeli s tímto problematickým velitelem příliš shovívavě, a on si na neposlušnost a liknavost zkrátka zvykl. Tím se dala vysvětlit i jeho nestoudná drzost. Stejně jako všichni ostatní důstojníci i on se však bude muset bezvýhradně podřídit faraonově autoritě.

Netrvalo dlouho a celé ležení ovládl horečný ruch, jaký Amerotke při příchodu tak postrádal. Veškeré zařízení tábora bylo naloženo na vozy, koně zapřaženi i do bojových vozů, a než znovu vyšlo slunce, Anubidův pluk už chvatným pochodem postupoval k místu určení. Kolony zpocených a

po zuby ozbrojených mužů dusaly prašnou cestou po nilském břehu směrem na sever. Rytmus pochodu udávaly jako obvykle bubny a trumpety.

Amerotke svým mužům nařídil, aby se drželi vzadu.

Vlevo ani vpravo toho moc neviděli, protože kola vozů i dusající nohy lidí a zvířat vířily obrovská mračna prachu.

Vojáky nečekaný rozkaz k rychlému pochodu zprvu překvapil. Ozývalo se mezi nimi i reptání na ubohé dávky jídla a útrapy spojené s urychleným postupem. Nakonec se ale smířili s osudem a podřídili se rozkazům. Kněží kráčející s vojskem začali předzpěvoval bojové chorály, k nimž se vojáci postupně přidávali. S přibývajícím světlem a rostoucím slunečním žárem však sílila i otupující bolest nohou. Mračna prachu se usazovala na kůži i sliznicích a pochodující zástup vojska ztichl. Všichni šetřili síly. Ticho narušoval jen rachot kol a rytmický dupot tisíců rázujících nohou.

Občas velitelé nařídili krátkou přestávku. Jakmile však byly rozdány skrovné příděly vody a muži i zvířata se napili, kolona se znovu hnula.

Bylo už pozdě odpoledne, když si Amerotke konečně začal být jistý, že se blíží k Hatusinu táboru. Prašná pláň ustoupila bujným houštinám, keřům a stromům. I suchý žár panující po celý den začínal konečně slábnout. Vtom k němu dolehly jakési výkřiky. Vzápětí si všiml zvědů uhánějících na lehkých vozech tažených koňmi podél pochodujícího

vojska. Amerotke nařídil svému vozataji, aby pobídl spřežení. Sotva to voják udělal, zazněl odkudsi zprava zlověstný rachot připomínající dunění blížící se bouře.

Konečně Amerotke dojel do čela voje, kde už se shromáždili Nebanum a ostatní důstojníci. Ani jim neušel ten hřmot a všichni si všimli také rostoucího mračna prachu na východě.

To už vozy se zvědy uháněly nazpět. Jeden z nich však zamířil přímo k postupujícímu vojsku, a když k němu dojel, vozataj zarazil zpěněné koně. Muži svírajícímu opratě trčel z ramene šíp. Když z vozu seskočil další muž, všimli si vojáci, že někde přišel o helmu a že jeho luk je zlomený. Posel jej hodil do prachu cesty a poklekl před Nebanumem.

„Mitannci, můj pane! Vozatajstvo!“

Nebanum ho však neposlouchal. Stál jako solný sloup a upřeně civěl do pouště.

„Pro všechno, co je ti svaté!“ rozkřikl se na něj Amerotke. „Nařid svým mužům rozvinout se do bojové pozice!“

Rozhlédl se po zástupech vojáků, v nichž se začínal očividně šířit zmatek. Někteří veteráni odložili štíty a pokoušeli se nastolit v jednotlivých oddílech alespoň základní pořádek a postavit je do bojového útvaru, ale nováčci propadali při pohledu na hrozivé mračno prachu panice. Jejich strach ještě umocňoval dunivý rachot. Spousta jich vypadala, že vůbec nebudou schopni boje. Hrůza je přemohla, takže se mnozí začali tlačit dopředu a narušovat

už tak dost neuspořádanou formaci. K řevu důstojníků byli naprosto hluší. Dav se začal nebezpečně vlnit, jak se kupředu cpali další a další vystrašení nováčci. Amerotke pohlédl k východu a ke své hrůze spatřil řadu bojových vozů, která se z onoho děsivého mračna vyřítila. Vyjížděla z něj jedna sevřená řada mitannských vozatajů za druhou.

Zpěnění koně se hnali jako vítr a vozy na výmolech jen nadskakovaly. Utočili v těsné, pevné formaci se vztyčenými standartami. V Anubidově pluku v tu chvíli už zavládl naprostý chaos. Proti nepříteli však vyrazili se svými vozy egyptští vozatajové. Část pěchoty vytvořila obrannou formaci. Několik prozíravých důstojníků opustilo hlouček motající se bezradně v čele vojska a vrátilo se ke svým oddílům. Nebanum však skočil do vozu a zařval na svého vozataje jediný povel. Muž pobídl koně do zběsilého trysku a vůz se začal od moře mužů a koní třpytícího se bronzem, které se k Egypťanům valilo jako smrtící záplava, rychle vzdalovat.

Amerotke vztekle zaklel. Do Hatusina tábora už to nemohlo být víc než pár mil. Pokud se Anubidův pluk rozpadne a dá se na útěk, pak Mitannci budou jeho vojáky jednoduše pronásledovat až do tábora. Amerotke mávl na své muže a začal vyřvávat jeden rozkaz za druhým. Několik bojových vozů k němu sice přijelo, po zbytku však nebylo ani památky. Mitannci byli stále blíž. Pádící koně natahovali krky kupředu, péřové chocholy na hlavách se jim natřásaly a

slunce se odráželo od bronzového kování. Amerotke už

pomalu začínal rozeznávat černé brnění a válečné helmice nezvyklého tvaru. Vzduchem zadrnčelo první mračno šípů.

Kolem něj začali padat vojáci. Vzápětí se Mitannci vrhli do rozpadajících se řad Anubidova pluku jako mořská vlna zakusující se do bortícího se břehu. Čelo voje sice zůstalo ušetřeno, ale Amerotke viděl, jak k zemi klesá řada za řadou. Muži odletovali jako hadroví panáci, když do nich najížděli zpěnění koně a drtily je bodce na kolech válečných vozů. Občas se některý z odvážlivců pokusil na projíždějící vůz vyskočit, ale výsledek byl vždy stejný. Po ráně kopím nebo mečem, případně po zásahu šípem, pokaždé padl nazpátek. Lučištníci a kopiníci na vozech byli příliš pohotoví. Mitannské válečné vozy byly těžší než egyptské.

Kola měly uprostřed a jejich nápravy byly rovněž zesílené, aby udržely vozataje, kopiníka a lučištníka. Útok připomínal, alespoň z pohledu Mitannců, dětskou hru. Egypťané pod jejich náporem padali jako kuželky kosené razantně vrženou koulí. Pravé křídlo Anubidova pluku se rozpadlo hned poté, co z bojových vozů vylétla první vražedná smršť vržených kopí. Smrt řádila, kam oko pohlédlo. Mitannští vozatajové švihali koně po hřbetech a slabinách až do krve, aby ještě zvýšili rychlost při zběsilém řádění v bortících se šicích Egypťanů. Nepřátelské vozatajstvo projíždělo egyptským vojskem jako nůž máslem a každá řada vozů, která projela a splnila svůj strašlivý úkol, se zase spořádaně vracela do

bojové formace. Disciplína Egypťanů byla tatam. Vyděšení vojáci odhazovali štíty, luky i meče. Pokud v egyptských řadách panoval ještě před chvílí alespoň zdánlivě řád, nyní už tu vládla jen a jen panika. Za mitannským vozatajstvem postupovaly hordy pěšáků. Sem tam se stalo, že se vůz Mitannců překotil a vyklopil svou tříčlennou osádku.

Egypťané se na ni v touze po pomstě okamžitě vrhli v takovém počtu, že to vypadalo, jako by se nad ní zavřela hladina. Tato občasná nepatrná vítězství však nemohla ovlivnit výsledek strašlivého masakru. Za jednu pobitou posádku a zničený vůz se téměř okamžitě objevilo několik dalších. Stále větší počet egyptských pěšáků se cpal do čela šiku. To už se první řada mitannských vozů otáčela a vracela se zpátky do boje. Prach zastínil oblohu a pod jeho zvířeným příkrovem se objevili první plachtící supi. Vedl je neomylný čich pro blížící se hody. Hluk a hrůzy bitevního pole nebraly konce a vzduch stále intenzivněji páchl krví a vyhřezlými vnitřnostmi.

„Pane!“ ozvalo se udýchaně vedle vozu. To k Amerotkeovi doběhl jeden z jeho důstojníků a vyčerpaně se chytil za bočnici. „Pane, musíme varovat hlavní voj!“

Amerotke přikývl. Zavřel oči a představil si protáhlý egyptský tábor obdélníkového tvaru. Na nejvzdálenější straně je královské ležení. Vyhne se hlavní bráně a pojede podél východní strany. Tak by se mu mohlo podařit Hatusu a Senenmuta upozornit na to, co se děje. Vzápětí už křičel

rozkazy na svého vozataje. Muž si hlasitě vydechl úlevou a švihl koně opratěmi. Amerotkeův vůz vystřelil kupředu jako šíp. Koně už byli natolik znepokojení a vyděšení hlukem a lomozem bitvy, že byli jen rádi, když mohli tohle místo strašlivého krveprolití co nejrychleji opustit. Přešli proto téměř okamžitě do trysku. Amerotke zahulákal vozataji do ucha, kudy se má dát, ale pro rachot kol a dusot koňských kopyt musel rozkaz několikrát opakovat.

Rychle se ohlédl. Celý Anubidův pluk byl nyní zahalen mračnem zvířeného prachu. Někteří vojáci opustili řady a dali se na bezhlavý útěk. Za nimi vyrazilo i několik vozů.

Mitanncům to však neušlo a za uprchlíky vyslali oddíl pronásledovatelů. Vzápětí Amerotkeův vozataj varovně vykřikl. Soudce pohlédl vpravo a spatřil další mitannské vozy ženoucí se přímo k nim. Útočníci jim buď chtěli odříznout ústupovou cestu, nebo je prostě dohonit.

Amerotke sáhl po luku, který až dosud nečinně visel v držáku na voze. Vložil na tětivu první dlouhý šíp, opřel se o bočnici a zeširoka se rozkročil. V duchu jen prosil všechna božstva, aby kola příliš nenadskakovala a koně neuhýbali nebo nezačali klopýtat. Při pádu by se zcela jistě zranil nebo omráčil a dobře věděl, že Mitannci nikdy neberou zajatce.

Jako z velké dálky slyšel vozataje, který se křikem pokoušel přimět koně k rychlejšímu tempu. Egyptské bojové vozy byly sice lehčí a koně rychlejší, ale Amerotkeovo spřežení mělo za sebou spěšnou cestu podniknutou předchozího dne,

nemluvě o strastech usilovného postupu, kterými prošli od rána. Vtom ucítil, jak náruční kůň klopýtl. Vůz se nebezpečně zakymácel. Amerotke pohlédl doprava. Zjistil, že se od linie útočících Mitannců začínají vzdalovat. Jeden z nepřátelských vozatajů byl však očividně zkušenější, protože se pokusil obloukovým obchvatem odříznout soudci únikovou cestu. Amerotkeovi jako by se náhle svět omezil jen na pádící koně, rachot vozů, kamenitou půdu ubíhající dole pod ním, horký zvířený prach, černo-zlaté válečné vozy a koně napínající postroje k prasknutí.

Teprve teď si Amerotke všiml, že zprava se blíží jeden z vozů jeho oddílu. Jeho osádka se zřejmě rozhodla přijít mu na pomoc a krýt ho z boku. Vozataj pochopil, oč jde, a Amerotke tomu vojákovi v duchu za jeho statečnost blahořečil. Když se Mitannci přiblížili o další kus, voják na voze zdvihl luk k tváři. Amerotke jako ve snu slyšel řev vlastního vozataje, který na svého druha křičel, aby mířil na koně. Stalo se. Hned poté se druhý vůz stáhl, aby mohl střílet i Amerotke, který už stál s napjatým lukem za zády svého vozataje. Teprve teď zjistil, jak těžké je udržet za jízdy bez držení rovnováhu a ještě přitom mířit. Zhluboka se nadechl. Věděl, že mířit na muže na nepřátelském voze nemá smysl, protože dva z nich se kryli štíty. Vypustil tedy šíp proti zranitelnějšímu cíli. Už si myslel, že minul, když

jeden z koní zapřažených do mitannského vozu klopýtl. Vůz prudce zakolísal, převrátil se a roztříštil o kamenitou zem.

Konečně měl Amerotke únikovou cestu volnou. To vítězství jako by náhle vlilo novou sílu do žil i jeho koním.

Zanedlouho už Amerotke i přes zvířený prach rozeznal palisády Hatusina ležení.

Hatusu stála na předním ochranném valu tábora. Stejně jako její důstojníky ji varovala výmluvná mračna prachu na obzoru. Spousta mužů už ukazovala prstem do míst, kde se v pohybujících se zvířených oblacích blyštěl bronz.

„Vozatajstvo! Útočí!“ pošeptal jí do ucha Senenmut.

„Blíží se v sevřené formaci!“

Hatusu stála jako socha. Srdce měla až v hrdle. že by mělo všechno skončit už teď? Tady, v té pustině? Bude snad její tělo, ještě nedávno provoněné těmi nejvzácnějšími parfémy a vonnými oleji, vydáno napospas hyenám a šakalům, kteří se o ně budou rvát? Cožpak jí nebudou dopřány žádné balzamovací rituály, které jediné umožňují duši vstoupit do říše mrtvých? Má to snad být Amonovo rozhodnutí a trest? Pocítila chvění kolem žaludku a uvědomila si, že pod ní podklesávají nohy a po celém těle jí vyráží pot. Všude kolem sebe slyšela křik svých důstojníků.

To už se z mračen prachu začaly vynořovat válečné vozy.

Ti, kdo se pyšnili skutečně ostřížím zrakem, prohlašovali, že jsou sice egyptské, avšak bohužel na útěku.

„Pojď dolů,“ vybídl ji Senenmut chraptivě. „Nejsi bůh, má paní, abys byla nezranitelná.“

Hatusu přímo bytostně vnímala paniku, jež se zmocňovala důstojníků i řadových vojáků shromážděných kolem ní. Popadla Senenmuta za zápěstí.

„Co se děje? Co se to jenom děje?“

Senenmut ji stáhl dolů. Hatusu neměla na vybranou a musela za ním klopýtat zpátky do tábora.

„Do stanu!“ nařídil jí Senenmut, když byli sami, a postrčil ji kupředu. „A ozbroj se!“

Než stačila Hatusu cokoli namítnout, Senenmut už se hnal pryč a začal na důstojníky vykřikovat jeden rozkaz za druhým. Všude kolem panovala strašlivá vřava. Egyptští vojáci i velitelé se chápali všech zbraní, které zrovna byly na dosah. Osádky se hnaly ke svým vozům. Trouby řvaly na poplach. Mnozí důstojníci teprve vybíhali ze stanů s bílými hůlkami, odznaky své hodnosti, v rukou. Senenmut rychle pochopil, že tady toho mnoho nezmůže. Příslušníci veteránských oddílů už obsazovali palisády královského tábora. žoldnéři v kostěných helmicích se shromažďovali u jeho brány. Senenmut se mezi nimi protlačil. Hatusu se už

ve svém stanu chystala k boji. Roucho odhodila na zem a přes hlavu si navlékla brnění, které ji halilo od krku až po lýtka. V obličeji byla bledá jako stěna. Senenmut jí pomohl s obouváním sandálů. Hatusu si přes rameno přehodila bojový pás, a než ji Senenmut stačil zarazit, popadla modrou válečnou korunu egyptských faraonů a nasadila si ji na hlavu. Z nejvzdálenějšího konce ležení už bylo slyšet řev,

jak se první bojové vozy Mitannců pokoušely prorazit opevněním. Senenmut spatřil důstojníka přibíhajícího s hlášením.

„Anubidův pluk byl rozprášen!“ vydechl důstojník, když

k nim doběhl. „Mitannské vojsko jej rozehnalo a zbylé muže pronásleduje k táboru!“

Hatusu zavřela oči. Senenmut jí sice právě cosi radil, ale ona v tu chvíli jeho slovům vůbec nerozuměla. Vlastně je ani nevnímala. Měla pocit, že je zase malá dívenka a prochází se se svým otcem v zahradách královského paláce.

Otec hůlkou čmáral v písku jakési symboly a vypravoval jí o svých vítězstvích.

„Má paní!“

Hatusu oči zase rychle otevřela. Ve vchodu do stanu stál Amerotke. Obličej i oděv měl pokryté prachem a tváře a ramena samý šrám. Za ním stáli další vojáci jeho oddílu.

Hatusu jej pokynem ruky vyzvala, aby vstoupil. Podvědomě sáhla po poháru s vínem a vtiskla mu ho do dlaně.

„Už vím, co se stalo!“ prohlásila. Ukázala na psací stůl plný papyrových svitků.

„Vysvětli mi upřímně, Amerotke, jak jsme na tom.“

Soudce si lokl vína, sáhl po přiříznutém rákosovém stvolu a smočil ho v nádobce s červeným inkoustem. Teprve nyní si uvědomil, že se stále ještě třese. Oči měl zalité slzami a žaludek se mu zmítal, jako by toho příliš mnoho vypil a měl se každým okamžikem pozvracet. Senenmutovi

neušlo, jak se nejvyššímu soudci třese ruka.

„To přejde,“ pronesl konejšivě. „To přejde, Amerotke.“

Soudce si protřel oči. Když se mu konečně podařilo dostat se k boční bráně tábora, musel stráže zastrašit řevem a pohrůžkami, aby jej vpustily za hradby a dál do královského ležení. V tu chvíli ho nesmírně mrzelo, že s sebou nemá Šufoje, který má s vyřváváním a ohlašováním příchodu svého pána značné zkušenosti.

„Tak do toho!“ ozvala se drsně Hatusu.

Amerotke nakreslil obdélník.

„Tohle je tábor,“ vysvětlil a přes spodní část obdélníku namaloval další čáru. „A tohle královské ležení.“ Pak načrtl čárku ještě přes horní okraj. „Tady je hlavní brána.

Anubidův pluk podlehl. Špatné velení, špatná příprava.

Zpanikařili a nyní se snaží prorazit sem do tábora.“

Amerotke nakreslil šipku mířící zleva k hlavní bráně. „Tady jsou Mitannci. Není to žádná osamělá hlídka ani pár vozů, nýbrž

soustředěná

a

jednotná

síla

podporovaná

disciplinovanými pěchotními jednotkami. Také oni se pokusí proniknout do tábora.“

„V tom případě,“ ozvala se Hatusu, „si stejně jako voda najdou tu nejsnazší cestu a ta nevede přes val a hradby, ale skrze hlavní bránu. Prorazí tudy. Pak už se vřítí rovnou mezi stany a vozy.“ Královna ukázala na spodní stranu obdélníku.

„Největší část našeho vozatajstva je tady!“ Přesunula prst mírně vpravo a ukázala na naznačený okraj oázy. „A tady je

jeho zbytek. Ctihodný Senenmute, okamžitě vyrazíš a ty vozy přesuneš.“

„A ty, má paní?“

Hatusu vytrhla Amerotkeovi rákosové pero z ruky a nakreslila další šipku směřující od královského ležení přes obdélník tábora k hlavní bráně.

„Mitannci mají těžké vozy. Jejich koně budou unavení, takže posádky je nejspíš vypřáhnou a drancovat půjdou po svých. Rozhodně se rozptýlí.“ Hatusu k sobě přivolala dalšího z důstojníků.

„Ty jsi Harmose, velitel Isidina pluku?“

„Ano, má paní.“

Hatusu už sice slyšela výkřiky a lomoz i řinčení zbraní, které se stále blížilo, ale přesto dokázala zachovat zdání klidu a hlas se jí nezachvěl ani na okamžik.

„Od této chvíle velíš táboru.“

„A generál Omendap?“

„Stále ještě ho trápí horečka. Teď mě ale poslouchej.

Máš jediný úkol, uspořádat své muže do sevřeného šiku, který vytvoří zeď někde hned za královským ležením.

Musíte Mitannce zadržet. Za žádnou cenu ale nepostupujte, opakuji, nepostupujte –, dokud nezaútočí naše vozatajstvo!“

Shromáždění důstojníci se rozešli. I Senenmut se chvatně vydal za svěřeným úkolem. Hatusu, do níž jako by vjela nová energie, vyštěkla ještě několik rozkazů a zvesela pleskla Amerotkea po rameni.

„Tak do toho, ctihodný soudce. Teď vyneseme rozsudek nad nepřítelem!“

Amerotke na ni upřel unavený zrak. „Přišel čas zabíjet?“

„Ano, Amerotke,“ odvětila Hatusu tiše. „Když se chceš dostat k moci, musíš zabíjet! Zrovna tak musíš zabíjet, pokud si ji chceš udržet! A když chceš být silnější, zase ti nezbývá nic jiného než zabíjet. To je úděl každého, kdo pochází z krve božských králů. Nemáme na vybranou!“

RE: sluneční bůh, věčný duch, který stvořil sám sebe.

Hatusu, Amerotke a skupina důstojníků se přidali k vozatajským oddílům, které už se na základě rozkazů velitelů jednotlivých pluků rozmísťovaly na nejvzdálenější straně tábora. Dlouhá řada válečných vozů se táhla, kam až

oko dohlédlo. Koně se bujně vzpínali a vyhazovali, až se jim péřové chocholy na hlavách natřásaly, zatímco jejich vozatajové kontrolovali postroje a opratě. Další členové osádek se starali, aby měli připraveny luky, toulce s šípy a vrhací kopí. Od pozlacených ozdob, bronzových součástí vozů a hrotů kopí se třpytivě odrážely paprsky odpoledního slunce. Jak se vozy pohupovaly vpřed a vzad, zazníval ležením skřípot kol. Důstojníci přecházeli podél vozové hradby a všude udíleli stále tytéž rozkazy. Všem vojákům, kteří vyčkávali na příjezd vozatajských oddílů, bylo nařízeno nebrat na vědomí chaos v táboře. Měli vyrazit až za Hatusu. Pravé křídlo se pak obchvatem vyřítí a vpadne

Mitanncům do boku a do týlu. Z druhé strany potom měl přitáhnout Senenmut s posilami, které past uzavřou. Pěchota a příslušníci veteránských oddílů rozestavení v táboře měli za úkol nepřátele zadržet. Pokud by všechno šlo podle plánu, sevřeli by je stále se zužujícím neprostupným kruhem a v něm je na hlavu porazili. Záměr to byl prostý, důstojníci však rozkazy pro jistotu opakovali znovu a znovu.

Amerotke nastoupil do svého vozu. Zatímco byl na válečné poradě, vozataj vyměnil koně. Když spatřil vyčerpanou tvář svého velitele, povzbudivě se na něj usmál.

„Tentokrát je pro změnu překvapíme my, pane!“

Amerotke už se mu chystal odpovědět, když se v řadách nastoupeného vojska rozlehl stále sílící hlahol a jásot. To Hatusu na voze provázená jen malým oddílem tělesné stráže projížděla před připravenými vozataji. Na hlavě měla modrou válečnou korunu a bronzové brnění se na ní ve slunci lesklo jako zlato. V jedné ruce třímala kopí, druhou se přidržovala bočnice vozu. Nepromluvila zatím ani slovo, jen nastoupené vojáky soustředěně sledovala, jako by je chtěla hypnotizovat pohledem a celou svou bytostí jim vsugerovat, že se stane to, co si předsevzala. Navzdory naléhavosti situace a nedostatku času dojela až na konec řady vozů a obrátila. Amerotke se usmál. Předstírat tedy umí, pomyslel si. Jak nehybně a mlčky stála na bojovém voze se vztyčeným kopím v ruce, vypadala jako bůh války Montu vtělený do ženské podoby. Vůz se zastavil a otočil se.

Hatusu spustila paži s kopím a válečný vůz se opět pomalu pohnul vpřed. Amerotke a velitelé jednotlivých vozatajských oddílů se rozjeli za ní. Teprve za nimi se jako strašlivý hymnus smrti začal rozléhat skřípot a rachot kol.

Zraky všech mužů byly upřeny na tu drobnou postavičku stojící vedle standarty se symbolem boha Amona upevněné na přední části vozu. Jako vozataj byl Hatusu přidělen jeden ze Senenmutových důstojníků. Nyní se otočil se zdviženou sevřenou pěstí.

„Dlouhý život, zdraví a blahobyt božské Hatusu!“

Jeho slova byla kvitována bouřlivým jásotem. Vůz s královnou mírně zrychlil. Kdesi mezi seřazenými eskadrami začal kněz předzpěvoval válečný hymnus.

„Hatusu, děsivá jako Sachmet!“

„Hatusu!“ zazněl řev vojáků.

„Hatusu! Meč Anubidův!“

„Hatusu!“ Tentokrát už byl řev přímo ohlušující.

„Hatusu, kopí Osiridovo!“

„Hatusu!“

K hymnu už se přidaly tisíce hrdel.

„Hatusu! Dobyvatelka!“

„Hatusu! Dcera Montuova!“

„Hatusu! Vtělení bohů!“

To už byli koně, zapřažení do vozů, pobídnuti k rychlejšímu kroku. Amerotkea by velice zajímalo, jestli byl ten oslavný zpěv spontánní, nebo předem připravený, ale

nyní neměl čas nad tím přemýšlet. Hatusin vůz se už řítil jako vítr ženoucí se přes poušť. Za ním rachotily stovky dalších. Zdálo se, jako by celá země rezonovala dusotem koňských kopyt, vrzáním tisíců postrojů a řinčením kovu. Za Hatusinými zády už velící důstojníci vydávali další rozkazy.

Postupující řada se začala stáčet do oblouku a zpomalila. Jen tempo postupu pravého křídla se stále zvyšovalo. Chladivý večerní větřík sem donesl hluk bitevní vřavy zuřící u brány tábora, ačkoli jediné, co před sebou vojáci viděli, byl obrovský oblak zvířeného bílého prachu. Amerotke tedy opět zdvihl luk a pro lepší rovnováhu se rozkročil. Vozy začaly zrychlovat. Koně pobízení stojícími vozataji zamířili k dosud nic netušícím Mitanncům jako poslové smrti. Byli zvyklí na bitevní vřavu a hluk i zabíjení. Rychle se blížili k bílému mračnu prachu. Netrvalo dlouho a vnořili se do něho. Vozy vrazily do řad Mitannců jako šípy.

Rozpoutal se nepopsatelný zmatek. Muži i koně padali na obou stranách po desítkách. Egyptští pěšáci se snažili sešikovat do uzavřeného útvaru, ale některým mitannským bojovníkům se kolem nich přesto podařilo proniknout do tábora, kde se dali do plenění a drancování. Útok egyptského vozatajstva je však naprosto zaskočil. Koně Mitannců byli již vyčerpaní taháním těžkých vozů, s nimiž

se ve změti těl a v nedostatečném prostoru sešikovaných řad dalo jen obtížně manévrovat.

Amerotke vnímal jako ve snu rozšklebené tváře řvoucích

nepřátel, kteří se kolem něj míhali. Vypouštěl proti nim jeden šíp za druhým. Nakonec odložil luk, jednou rukou uchopil meč a druhou kyj. Obličeje, ruce a hrudníky nepřátelských vojáků se před ním vynořovaly, aby se vzápětí proměnily v krvavou změť. Krev skrápěla Amerotkea i jeho vozataje a smáčela podlahu vozu. Všude kolem se rozpoutal zuřivý boj muže proti muži. Za chvilku bylo těžké rozeznat vlastního od protivníka, protože brnění, praporce, přílby i obličeje pokryla vrstva prachu. Amerotke využil kratičké chvilky oddechu a rozhlédl se. Hatusu se i s vozem ocitla daleko mezi nepřáteli. Soudce viděl, jak se její ruka svírající kopí neustále zvedá a zase prudce klesá.

Obklopila ji skupina egyptských válečných veteránů, kteří odráželi útoky mitannských pěšáků a vozatajů, a chránili tak svou královnu, která vjížděla stále hlouběji a hlouběji do nepřátelských řad.

Zpočátku to byla prostě jen zběsilá, krvavá řež. Zápasící muži řvali vzteky i bolestí a nepřátelští vozatajové se pokoušeli obrátit koně, aby zapojili své vozy do boje. Nyní se však Amerotkeovi zdálo, že pocítil změnu bojové nálady.

Egyptští pěšáci z hlavního tábora, kteří už zjistili, že dorazila pomoc, začali na Mitannce prudce dotírat.

Amerotke uslyšel vzdálený ryk válečných trub a další křik.

To na opačné křídlo mitannského vojska zaútočil vozatajský oddíl, který přivedl Senenmut. Boj se rychle změnil v naprostý masakr. Mitannci byli uzavřeni v pasti ve tvaru

podkovy. Někteří se pokusili o průlom, a mnohým z nich se to i podařilo, ale Hatusini důstojníci za nimi vzápětí vyslali několik vozů. Amerotke cítil, jak mu těžknou unavené paže a pálí ho v očích. V ústech měl tolik prachu, až ho začínal přemáhat strach, že se udusí. žádná z válčících stran neznala slitování. Zajatci se nebrali. Veteráni podřízli hrdlo každému nepřátelskému vojákovi, který odhodil zbraně. A jako by snad těch strašlivých válečných hrůz nebylo dost, ti krutí, zběsilí válečníci na zemi ještě prznili a znásilňovali těla zabitých či padlých nepřátel. Amerotke popadl svého vozataje za paži.

„Je konec!“ zahulákal. „Už je po všem! Tohle už není boj, ale jatka!“

Voják však jen vytřeštěnýma očima civěl na všechnu tu hrůzu kolem sebe.

„Stáhni se!“ zaburácel Amerotke. „Bitva je vyhraná!“

Vozataj zdráhavě obrátil koně a pobídl je ke klusu klínovitou formací vítězného vojska zpět. Musel přitom hledat skuliny v egyptských šicích, které masakrovaly poraženého nepřítele.

Netrvalo dlouho a byli z té příšerné vřavy venku. Ve světle zapadajícího slunce se zdálo, že se celá kamenitá poušť barví krví. Na některých místech ležely mrtvoly v několika vrstvách nad sebou. Všude kolem sténali a chroptěli ranění a umírající a koně se pokoušeli vyprostit z postrojů rozbitých vozů. Nyní se už na bojišti objevila i

chátra provázející vojsko po celou dobu tažení. Všichni bez rozdílu cítili kořist. Začali svlékat a obírat mrtvé a podřezávat hrdla raněným a nemohoucím Mitanncům.

Amerotke ukázal směrem k nevelké travnaté oáze ležící nedaleko od tábora. Tam byli egyptští ranění dopravováni k ošetření. Připravení ranhojiči měli plné ruce práce. Když ho tam vozataj dovezl, Amerotke ve stínu nedaleko jezírka sestoupil z vozu a vykročil k hladině jako náměsíčný. I zde slyšel sténání a prosby raněných. Většinou žadonili o vodu nebo opium podle toho, jestli je víc trápilo horko a prach nebo bolesti. Amerotke si teprve teď uvědomoval, že na něj jejich utrpení už nijak nepůsobí. Shodil pancíř a lehl si k vodě. Ponořil do ní na několik okamžiků obličej, a když se vynořil, nastříkal si vodu plnými hrstmi na temeno a zátylek a pak začal chlemtat jako pes. Postupně zjišťoval, že mu činí potíže udělat jakýkoli další pohyb. Jediné, po čem ještě toužil, byl spánek. Přál si na co nejdelší dobu zavřít oči a nic a nikoho nevidět ani neslyšet. Teprve po chvíli si uvědomil, že za ním kdosi stojí. Když se ohlédl, spatřil žoldnéře s dlouhými vlasy v obyčejném koženém odění.

„Velké vítězství, ctihodný Amerotke?“

Soudce se otočil důkladněji. Ten obličej byl sice o poznání snědší, než když ho viděl naposledy, a navíc jeho rysy zakrýval neupravený plnovous, ale ty oči Amerotke poznal. Natáhl se po ruce, kterou mu Meneloto podával.

Následujícího rána byly táborové hradby strženy, aby se egyptské vojsko mohlo sešikovat v těsné a jednotné formaci k přehlídce. Během noci bylo ze dřeva a dalších materiálů z dobytých bojových vozů vystavěno obrovské pódium.

Uprostřed se tyčil okázalý svatostánek pokrytý látkou získanou v táboře Mitannců. Vedle něj se postavil Senenmut. Dostalo se mu jakožto jednomu z největších hrdinů celé bitvy bouřlivých ovací. Senenmut se pro větší efekt po boji ani neumyl a nepřevlékl. Stál tam v kožené vojenské suknici a bronzovém krunýři s helmicí v ruce. Dlaň druhé ruky měl výmluvně položenou na tepaném jílci meče zasunutého do pochvy u boku. Byl pověřen předáváním vyznamenání za statečnost v podobě zlatých orlů jednotlivým velitelům i řadovým vojákům. Každou chvíli se pootočil a mrkl na Amerotkea, který stál v přední řadě sešikovaných mužů. V Senenmutově tváři se sice nehnul ani sval, ale jeho oči se usmívaly. O tom, jak se soudce vzdálil z bitevního pole, se nahlas nehovořilo a už večer mu Hatusu dala do stanu poslat to nejlepší víno. Nyní se Amerotke téměř ztrácel mezi veliteli vozatajských oddílů a veleknězi, nad jejichž hlavami se tyčily prapory a standarty jednotlivých egyptských božstev a pluků.

Předešlé noci nespal snad nikdo. Tábor Mitannců byl vypleněn a oslavy totálního vítězství královny Hatusu trvaly až do svítání. Mitannský král Tušratta sice stačil uprchnout, zato ale rozlehlá kolová ohrada zbudovaná narychlo za

táborem byla plná jeho velmožů a důstojníků. Egyptští pěšáci, vozatajové, strážní, veteráni i žoldnéři nyní stáli jako sochy a zraky všech mužů byly upřeny ke svatostánku potaženému zlatem protkávanou látkou, který byl na pódiu umístěn všem na očích. Amerotke už tušil, co se asi bude dít.

Senenmut zdvihl paži. Vzápětí zaryčely trouby. K

ječivým tónům se přidali další trubači rozestavení kolem celého tábora. Kněží odění v bělostných řízách shromáždění v hloučku vedle pódia okamžitě zvedli kadidelnice, z nichž

začal k jasně modré obloze stoupat vonný dým symbolizující a připomínající modlitbu směřující k bohům.

Pak třeskly činely a Senenmut se s majestátním gestem ruky otočil ke kněžím. Dva z nich se ihned rozběhli ke svatostánku a pomalu z něj stáhli zlatě se blyštící látku.

Objevil se Horův trůn, na němž s nohama opřenýma o podnožku seděla Hatusu oblečená v drahocenných šatech.

Na hlavě měla nasazenou modrou válečnou korunu, jejíž

lem tvořila stříbrná útočící kobra se vztyčenou hlavou. Přes ramena měla přehozený rituální plášť faraonů. Pod ním bylo vidět bělostné lněné nařasené roucho. Paže měla Hatusu důstojně zkřížené na prsou. V jedné ruce držela faraonskou berlu, ve druhé důtky, odznaky faraonovy moci a důstojnosti. Na klíně jí spočíval posvátný srpovitě zahnutý faraonův meč. Na pódium okamžitě přiběhli nosiči vějířů, kteří ji začali ovívat navoněnými svazky obrovských

pštrosích per. Amerotke se zahleděl do toho půvabného obličeje, který byl ještě docela nedávno strašlivě zohyzděn šklebem nenávisti a krvelačnosti. S úžasem civěl na falešný faraonský vous, který měla nyní Hatusu upevněný na bradě.

Nebyl však sám. Všichni shromáždění vojáci ohromeně hleděli na trůn a chtě nechtě se museli obdivovat Hatusinu majestátu. To, co spatřili, zkrátka všechny nadobro ochromilo. Hatusu seděla nehybně jako socha s pohledem upřeným kamsi za vzorně vyrovnané řady vojska.

„Pohleďte na ztělesněné božstvo!“ vzkřikl Senenmut a jeho mocný hlas se nesl celým ležením. „Hle, bůh na zemi!

Klaňme se zlatému trůnu živoucího boha! Klaňme se faraonovi Hatusu, vtělenému božství, vyvolené a milované dceři Amonově počaté z milosti bohů a lásky Amonovy v lůně královny Ahmose!“

Senenmut se odmlčel, aby nechal svá slova doznít. Bylo třeba dát všem shromážděným čas, aby si uvědomili jejich význam. Nepřisuzoval Hatusu pouze následnictví na trůně a titul faraona, nýbrž i božský původ.

„Hle, váš faraon, vladař Horního i Dolního Egypta!“

pokračoval potom. „Zlatý Hor, strážce nebes a světla, sokol i had! Vládce nekonečné krásy a slávy, božská bytost vyvolená Amonem!“

Senenmut se opět odmlčel. V ležení se rozhostilo poněkud napjaté ticho. Ještě nikdy, co byl Egypt Egyptem, nepřevzala faraonskou berlu a důtky žena a žádná žena

nikdy nebyla prohlášena za vtělení boha a svrchovanou vládkyni.

„Hatusu!“ ozvalo se kdesi za Amerotkem a k tomuto výkřiku se okamžitě připojilo celé shromážděné vojsko.

„Hatusu! Hatusu! Hatusu!“

Ozval se třesk, jak vojáci důrazně udeřili kopími o štíty, aby své skandování zdůraznili. Burácivý jásot zesílil. Ovace pokračovaly v opakovaných vlnách, jako by egyptští válečníci, vítající svou novou vládkyni, chtěli dosáhnout toho, že jejich řev pronikne až na konec světa a ještě dál, za Daleký obzor do paláců bohů. Vzápětí se řady vojáků zavlnily a Amerotke poklekl stejně jako ostatní. Všichni přitiskli na znamení naprosté oddanosti a pokory čelo k zemi. Amerotke se v tu chvíli neubránil úsměvu. Nyní je tedy Hatusu vítězkou jak válečnou, tak i mírovou. Když

znovu zaryčely trouby, muži povstali. Senenmut nechal před trůn přivést pět nejvýznamnějších zajatců s rukama spoutanýma za zády. Všichni byli donuceni pokleknout.

Hatusu vstala a převzala obřadní kyj, který jí podal jeden z kněží. Uchopila prvního zajatce, svíraného nyní pevně z každé strany jedním vojákem, za vlasy a rozmáchla se.

Amerotke zavřel oči. Zajatců bylo mnoho a všichni skončili stejně. Slyšel výkřiky a sténání pobíjených i příšerný praskot lebek, a když oči opět otevřel, ležela už těla nepřátel, oděná pouze do bederních roušek, bezvládně před pódiem v obrovském tratolišti krve.

Pak se opakovalo prohlášení Hatusu za nového faraona a královna Senenmutovými ústy vyjádřila náklonnost svým „milovaným vojákům“. Nato následovalo odměňování a dělení válečné kořisti. Všichni ovšem věděli, že skutečná sláva nastane teprve v Thébách při slavnostní vítězné přehlídce. Hatusu se podařilo dosáhnout válečného úspěchu, díky němuž výrazně posílila svoji pozici v mocenském zápase. Nyní však nadešel i čas pomsty. Po zajatcích byl před Hatusu přivlečen Nebanum. Senenmut tentokrát za královnu nemluvil dlouho. Bylo rozhodnuto, že zostuzený velitel Anubidova pluku bude vyveden za tábor, kde ho vojáci ukamenují. Po vynesení tohoto strašlivého rozsudku Hatusu opět usedla na trůn a zlatem protkávané závěsy byly znovu zataženy, aby zahalily vtělení boha a ukryly je před poskvrňujícím zrakem obyčejných smrtelníků.

Amerotke vzhlížel k obrovské pyramidě a žasl nad dokonalou harmonií celé stavby i nad pravidelností tvarů vápencového schodiště, které jako by vedlo snad až k nebesům. Lesknoucí se vrchol stavby přitahoval paprsky vycházejícího slunce právě tak, jako promaštěný knot olejové lampy přitahuje plamen. Temná a nesmírně impozantní pyramida v Amerotkeově mysli vyvolávala vzpomínky na otce, který ho sem kdysi vzal, aby mu ukázal, jaké nádherné památníky připomínají slávu starobylého Egypta.

Nikdo neznal přesně důvod, proč předkové tyto stavby budovali. Amerotke si vzpomněl na to, co mu vyprávěl otec.

Pyramidy prý nějak souvisejí s bohy uctívanými kdysi dávno, v době, kdy ještě sestupovali z nebes na zemi a putovali mezi lidmi. Tehdy prý žil celý svět v míru. Nilské údolí prý nebylo jen úzkou zelenavou stužkou, nýbrž

rozlehlým úrodným a svěžím krajem, který se táhl do nekonečných dálav. Lev byl přítelem člověka a levharti se chovali jako domácí mazlíčci. Amerotkeův otec, který byl knězem, měl takovýchto historek o pyramidách, jež měly být pokusem lidí vystoupit mezi bohy, v zásobě spoustu.

Amerotke se ohlédl ke břehu, kde kotvila královská válečná flotila. Hatusu s ostatními členy válečné rady chvátala v čele vítězných armád nazpátek do Théb. Podle Sethových slov byla rozhodnuta zavést tam pořádek a skoncovat s tamními rebely a protivníky. Pro vojsko už byla vtělením božím, králem a faraonem v jedné osobě, a její slovo bylo zákon. Dokonce i Senenmut s ní jednal poněkud obezřetněji a Omendap, který už se začínal zotavovat z vražedného útoku, který nebyl schopen nijak vysvětlit, se jí kořil přímo bezvýhradně.

Fyzicky se Hatusu samozřejmě nijak nezměnila. Kolem očí jí stále občas naskakovaly vějířky pobavených vrásek.

Pořád dokázala flirtovat s muži, ale ti pro ni byli jen nástroji, prostředky, případně zbraněmi určenými ke konkrétnímu účelu. Moc z ní vyzařovala i ve chvílích, kdy se svým

dvořanům ukazovala jen v obyčejném lněném rouchu. Své chování a vystupování dokázala pružně přizpůsobovat, jako by uměla číst v srdcích a myslích lidí, s nimiž jednala, a věděla, jak je k nim třeba přistupovat. Vmžiku byla schopna změnit se ze svůdné kokety v urážlivou a trucovitou fúrii.

Když sklonila hlavu, semkla rty a pohlédla na svůj protějšek úkosem zpod svraštělého čela, nebylo nikoho, komu by neběhal mráz po zádech. Nesnesla žádný odpor. Ona je přece držitelkou berly a důtek, jí patří veškerá moc.

Považovala za samozřejmé, že se před ní bude třást celý Egypt a všichni jeho obyvatelé. S Amerotkem promluvila jen jednou, když už ve stanu osaměli. Tehdy vstala a uchopila nejvyššího soudce za zápěstí.

„Ještě jsi za to, cos vykonal, neobdržel žádnou odměnu, Amerotke.“

Soudce jen odvrátil zrak, ale nepromluvil.

„Cožpak o žádnou nestojíš?“ ozvala se škádlivě Hatusu.

Přejela mu dlaní po paži k rameni. „Tohle je tvoje odměna, Amerotke. Jsi můj přítel. Jsi oblíbencem faraonovým.“

Amerotke se uklonil. Právě mu byla udělena nejvyšší pocta, jakou mohl faraon obyčejnému smrtelníkovi prokázat, být nazván „přítelem královým“ znamenalo doživotní ochranu, odpuštění všeho, co bylo v minulosti i co by se snad mohlo stát v budoucnu. Přesto však z Amerotkeových úst vyhrkla neomalená odpověď dřív, než si nejvyšší soudce stačil svá slova bedlivě rozvážit.

„Výsosti,“ prohlásil hrdě, „patří ti má duše i mé srdce, ale obojí bude vždy usilovat o pravdu.“

Hatusu se usmála, znovu jej vzala za zápěstí a políbila hřbet ruky.

„Právě proto jsi můj přítel, Amerotke.“

Hatusu však jen neodměňovala. Ukázala svým poddaným také, jak se dokáže mstít. První obětí se stal Nebanum, který zahynul bídnou smrtí v dešti kamení.

Pobitím skupiny nejvýznamnějších zajatců po boji s Mitannci samozřejmě obětování bohům neskončilo. Když

byli povražděni všichni zajatí nepřátelé, byl dokonale vypleněn mitannský tábor a vozatajské oddíly vyrazily na Sinaj, aby znovu převzaly kontrolu nad doly, obnovily posádky a pevnosti a zahájily nájezdy do Kanaánu. Tam pak mezi opovážlivci, kteří si troufli vyslat své válečníky proti mocnému Egyptu, šířily hrůzu, smrt a oheň.

„Dejte těm rebelům za vyučenou!“ kladla Hatusu na srdce vojevůdcům. „Nechť mé jméno zní až na konci světa!

Dejte jim jasně znát, jak mocné je království Dvou zemí!“

K nezbytným úkonům prováděným po bitvě patřilo i sčítání mrtvých nepřátel. Jejich počet šel do tisíců. Řad páchnoucích těl vyrovnaných na žhavém slunci stále přibývalo. Hatusu nařídila utnout každému zabitému nepřátelskému vojákovi penis a všechny je posbírat do košů.

„Pošlete je Rahimereovi!“ prohlásila. „Ať on i lid v Thébách vědí, jak obrovské bylo naše vítězství!“

Nikdo proti tomu nic nenamítal. Bývalo sice zvykem utínat zabitým nepřátelům pravou ruku, ale Hatusin hrůzný dar byl účinnou připomínkou toho, že se jí podařilo proniknout do světa mužů a všechno převrátit naruby. Mrtví nepřátelští bojovníci zbavení své mužské chlouby měli Rahimereovi a jeho klice připomenout, že nastává období msty a hrůzovlády. Příslušníkům veteránských jednotek nedělal tento odporný úkol sebemenší potíže. Kdyby jim Hatusu rozkázala vydrápat se k obloze a snést jí na zem slunce, poslechli by. Hatusu pro ně nebyla jen faraonem, nýbrž bohyní. Krásnou, strašlivou a krvelačnou.

Amerotke vzdychl. Flotila se zastavila v Sakkáře, kde nyní Hatusu přijímala úředníky, velitele a další zástupce okolních provincií. Ze všech stran se jí dostávalo projevů nejhlubší úcty a nákladných darů. Hatusu dělala všechno pro to, aby i zde upevnila svoji moc a prokázala, jakou autoritou vládne.

Návštěva pyramid, to byl však Menelotův nápad. Od chvíle, kdy opustili bitevní pole, už uplynuly čtyři dny, a obloha byla stále černá dýmem z pohřebních hranic, na nichž se pálily mrtvoly. Meneloto Amerotkea po večerech pravidelně navštěvoval. Soudce už za těch pár dnů poznal celý příběh Menelotova útěku. Slyšel už všechno o tom, jak se bývalému kapitánovi faraonovy tělesné stráže podařilo uprchnout Dětem Amemaitiným a dostat se do Rudé země, kde narazil na skupinu žoldnéřů. Ta se pak přidala ke

královskému vojsku táhnoucímu na sever.

„Tobě věřím, Amerotke,“ prohlásil při svém vyprávění Meneloto. „Tvůj rozsudek vynesený v Síni obojí pravdy byl rozumný a logický. Když jsem pobýval v poušti, měl jsem hodně času na přemýšlení. Tohle všechno začalo faraonovou návštěvou pyramidy v Sakkáře. Tam vešel do tajných dveří.“

„Do tajných dveří?“ opakoval po Menelotovi užasle Amerotke.

„Tehdy jsem tomu nepřikládal žádný význam,“ přiznal Meneloto. „Oba víme, že pyramidy jsou plné skrytých chodeb, ochozů a průchodů. Myslel jsem, že faraon jde do nějaké svatyně nebo že je tam třeba uložen poklad. Jsem voják, Amerotke. Jen poslouchám rozkazy.“

„Jak často tam chodil?“ otázal se soudce.

„Byl tam asi třikrát nebo čtyřikrát. Ipuver nás s nevelkým oddílem dovedl k Cheopsově pyramidě. Tam ale počkali venku. My jsme vyšli po schodech, prošli malými dvířky na severní straně a pak dál tajným vchodem. Já jsem zůstal stát na stráži a božský faraon šel s Amenhotepem dál.“

„A co teď s tím?“

„Musíme se tam podívat. Je nutné se tam vrátit! Musíme přece zjistit, co za tím vším vězí.“

„A já?“

„Máš královský prsten,“ připomenul mu Meneloto.

„Těšíš se přízni faraonově. Nikdo si nedovolí na něco se tě ptát. Kromě toho soudíš můj případ. To nestačí?“

„Víš snad ještě o něčem, čím bys mě přesvědčil?“ zeptal se Amerotke.

„Mezi lidmi, co jdou vzadu s vojskem, se skrývají Děti Amemaitiny. Tím jsem si naprosto jistý. Stejně jako všichni ostatní šakalové, co táhnou s armádami, možná v boji přišli o část smečky, ale rozhodně si naloupili obrovskou kořist.“

„Proto s námi také nejspíš táhnou.“

„Ne. Ti jsou tu kvůli něčemu jinému.“

Amerotke poodstoupil od zdi, jíž byla pyramida obehnána, a rozhlédl se po skalnaté pláni kolem. Mrzelo ho, že tu s ním není Šufoj. Od okamžiku, kdy opustil královské ležení, nemohl se zbavit nepříjemného mrazení. Strach byl stejně neodbytný jako nevysvětlitelný. Je to jen jeho fantazie, nebo ho opravdu někdo sleduje? že by to bylo jen ovzduším tohoto posvátného místa? Záhady tu na člověka dýchaly na každém kroku ať už z pyramid, zádušních chrámů, mastab, tajemných chodeb a zákoutí či z tajemně světélkující a pískem pokryté sfingy se zádumčivým výrazem, která se tyčila v dálce a nevidoucíma očima civěla do pouště. Odevšad tu sálala jakási temná hrozba.

„Nechť ti bohové dají zdraví a blahobyt!“

Amerotke sebou škubl a prudce se otočil. Za ním se jako temný stín tyčil Meneloto. Přišel podél zdi, a protože našlapoval tiše a obezřetně jako kočka, soudce si ho vůbec

nepovšiml. Přijal nabízenou pravici. Meneloto se rychle ohlédl přes rameno.

„Co se děje?“

„Jsem neklidný,“ přiznal Meneloto. Pak pohodil hlavou směrem ke stínům velkolepých staveb. „Strážní kněží po tom jejich laciném pivu chrápou. Mám ale pocit, že jsme sledováni. Ty stíny…“

Přistoupil blíž k Amerotkeovi. Soudce ucítil pach vína smíšený s cibulí.

„Věříš na duchy, Amerotke? Věříš, že stín mrtvého přežije a může dál existovat?“

Amerotke si poklepal na čelo. „Já mám dost duchů tady.“ Už se chtěl otočit, ale Meneloto jej popadl za paži.

„Co tvá manželka, paní Norfret?“

„Je v pořádku,“ odvětil soudce. Znovu učinil pokus pokračovat v chůzi, ale Meneloto ho stále pevně držel.

„Vidím ti až do žaludku, Amerotke, a myslím, že se mnou dobrá polovina Théb. Když jste se s Norfret zasnoubili, já jsem se jí ještě jako vojenský holobrádek dvořil.“

„A co má být?“ otázal se soudce chladně.

„Měla mě ráda,“ odvětil klidně Meneloto. „Moc ráda, ale její srdce i tělo patří tobě, Amerotke.“ Konečně Meneloto sám vykročil kupředu. „Nade všechno stavíš pravdu,“ ucedil ještě přes rameno. „Tak ji vem na vědomí i nyní!“

Vešli do komplexu pyramid a začali se proplétat úzkými uličkami, jejichž povrch tvořila jen udusaná hlína. Podařilo se jim vzbudit kněze, strážce chrámů. Stařec se chystal začít ostře protestovat, ale okamžitě zmlkl, když v mihotavém světle pochodně spatřil královský prsten. Z jeho domku se ozval ječivý ženský hlas, ale kněz jen cosi vyštěkl přes rameno a odevzdaně vykročil. Sice si něco zlobně mumlal, ale nakonec oba poutníky dovedl až pod velkolepou pyramidu, jež se zlověstně tyčila v temnotě.

„Proč už teď?“ zakňoural zkusmo. „Brzy bude světlo!“

„A proč ne teď?“ ušklíbl se Amerotke.

Vzal knězi z ruky pochodeň a zahájil dlouhý a namáhavý výstup po strmém schodišti vedoucím ke vchodu v severní stěně pyramidy. Kněz je následoval. Dveře byly zapuštěné ve výklenku zdi. Když je otevřeli, okamžitě je do nosu udeřil zatuchlý pach. Panovala tu ještě větší tma než

venku, takže museli rozžehnout další nasmolené pochodně.

Kněz se u vchodu přikrčil.

„Počkám tady,“ prohlásil rozmrzele.

Do útrob pyramidy tedy vstoupili pouze Amerotke s Menelotem. V každé ruce drželi jednu zapálenou pochodeň.

Vzduch tu byl horký a téměř nedýchatelný. Ticho a tma jako by tu halily další hrůzy. Člověka zde zmáhal pocit, že tu na něj snad v temnotách číhají mrtví a upřeně jej pozorují, sami neviděni. Oba muži kráčeli hlavní chodbou dál. Teprve když

došli na konec, zahnuli doleva a zamířili po dalším schodišti

dolů.

„Po staletí je to tu otevřené,“ ozval se Meneloto a jeho hlas se podivně dutou ozvěnou odrazil od žulových stěn.

„Vykradači hrobů a další lotři to tady už úplně vydrancovali.“

„Jak najdeme cestu ven?“ otázal se suše Amerotke.

„Totéž dělalo starosti i faraonovi,“ odvětil Meneloto.

Zavedl Amerotkea ke zdi a zdvihl ruku s rozžatou pochodní.

„Vidíš ty šipky?“

Soudce zpočátku nerozeznával nic. Teprve po chvíli si jich všiml. Připomínaly tvarem protáhlý lístek nebo šíp a směřovaly nazpět k místu, odkud vyšli. Meneloto vykročil dál.

„Podívej se, tady je další. Jsou po celé pyramidě.

Cheops, který ji nechal vystavět, nebyl jen faraon, ale taky kouzelník. Pyramida má celý labyrint galerií a chodeb.

Mnohé z nich nikam nevedou. Jinými zase budeš chodit pořád dokola, dokud nepadneš vyčerpáním. Proto je třeba sledovat šipky. Místy, kde jsou na stěně vyryté, vede cesta zpět.“

Postupovali stále hlouběji do nitra pyramidy. Amerotke se musel ovládat stále víc, aby na sobě nedal znát strach a paniku, jež se ho tady zmocňovaly. Zdálo se mu, že se stěny přibližují. V některých místech se zkoseným stropem se muži skutečně museli přikrčit. Amerotke si už nepřipadal jako ve staré a ještě k tomu vyloupené hrobce, nýbrž měl

dojem, že se ocitli v nitru jakéhosi tajemného živého tvora, který je sleduje a právě se rozhoduje, zda se má kolem nich sevřít a vymačkat z nich duši. Meneloto naštěstí znal cestu a nikde se nezdržoval. Stačilo mu jen sledovat šipky vyryté do stěn. Sem tam nacházeli i stopy po těch, kdo do pyramidy vstoupili před nimi. V jednom koutě objevili zhroucenou kostru. V prstech dosud svírala zlomený nůž. Míjeli i další pochmurné připomínky pomíjivosti lidské existence, ostře kontrastující s věčností zhmotněnou touto stavbou.

„Zloději to tady zkoušejí pořád,“ zašeptal Meneloto, „a pořád za to platí.“

Amerotke už se nadechoval k odpovědi, když vtom z chodby za svými zády zaslechl jakýsi zvuk, jehož ozvěna se nesla snad celou pyramidou.

„Co to bylo?“

Amerotke se otočil. Meneloto vytasil dýku.

„Jsem si úplně jistý,“ prohlásil po chvilce soudce.

„Slyšel jsem někoho vykřiknout.“ Pohlédl na Menelota.

„Nesleduje nás někdo?“

Voják jen beze slova ukázal na pískem vysypanou podlahu, po níž se táhl proužek popela padající z jejich pochodní.

„Nemůže to být třeba jenom ten kněz? No nic, musíme jít, nemůžeme na něj čekat!“

Spěšně vyrazili dál. Na konci jednoho z ochozů Meneloto zůstal stát a vydechl úlevou. Přistoupil ke zdi a

přitiskl dlaň na jeden z kamenů. Amerotke spustil paži s pochodní a všiml si ohlazeného místa ve spodní části zdi.

Vzápětí zaslechl jakýsi zvuk a opět vzhlédl. Kameny se pohnuly. Jako jednolitá stěna se odsunuly, jak se otevřely otáčivé tajné dveře upevněné na dobře naolejovaných otočných čepech. Plameny pochodní se roztančily v závanu chladného vzduchu.

„Dřevo,“ vysvětlil Amerotkeovi stručně Meneloto.

„Dřevo natřené a namořené tak, aby vypadalo jako kámen.“

Zhasl jednu z pochodní a velice pečlivě ji zasunul do jednoho z dveřních závěsů. „Zvenčí se otevřít dají,“

upozornil Amerotkea. „Jak je to ale zevnitř, tím si moc jistý nejsem. Tady jsem stál na stráži. Faraon s Amenhotepem šli dál.“

Soudce vykročil za ním. Podlaha chodby se hned za tajnými dveřmi prudce svažovala a oba muži se museli téměř rozběhnout, aby vůbec udrželi rovnováhu a neupadli.

Dole nebylo nic než komora připomínající tvarem krychli s kamennou podlahou a stěnami ze žulových kvádrů.

„Nic!“ poznamenal suše Amerotke.

Meneloto jej však zjevně nevnímal. Postupoval podél zdi a prohmatával ji roztaženými prsty. Soudce si všiml, že v jednom z koutů je písek, jímž byla podlaha pokryta, navršen do větší výšky a viditelně udusaný. Přistoupil k tomu místu a začal písek rozhrnovat. Meneloto se k němu přidal.

Netrvalo dlouho a odkryli kamenný kvádr, v němž byl

upevněn železný kruh. Zpocení, unavení a podráždění za něj za jadrného klení zabrali a po chvíli snažení se jim podařilo kvádr odsunout. Meneloto vsunul do vzniklého otvoru ruku s planoucí pochodní. Objevilo se hrbolaté schodiště mizející kdesi v temnotách. Oba muži po něm bez váhání začali chvatně sestupovat. Světlo pochodní jim bylo něco platné jen na počátku. Se vzrůstající hloubkou už v černočerné tmě působilo jenom jako ubohá bludička.

„Vypadá to tu jako v zásvětí,“ poznamenal ponuře Meneloto.

Vykročil dál, ale vzápětí vztekle zahromoval. Amerotke k němu přispěchal. Oba natáhli ruce s pochodněmi a chvíli čekali, než si jejich oči zvykly na roztančené stíny. Když se plameny ustálily a rozzářily se naplno, Amerotke jen zalapal po dechu. Světlo odhalilo prostor s klenutým stropem, který se táhl do nesmírné dálky. Po obou stranách se tyčily mohutné dřevěné pilíře. Právě do jednoho z nich Meneloto narazil. Když Amerotke znovu zdvihl ruku s planoucí pochodní, všiml si prasklin ve stropě.

„Nejspíš se to tu začíná bortit,“ poznamenal. „Ty trámy jsou tady jako výztuha.“

„Ve jménu boha světla!“ vydechl Meneloto a pokročil kupředu. Amerotke ho následoval. Když se rozhlédl, záhy zjistil, co Menelota tak vyděsilo. Zpočátku se mu zdálo, že tu ze stropu visí spousta hadrů, ale brzy rozeznal, že jsou to cáry kůže. Všechny visely z oprátek. Na většině z nich ještě

držely tlející kostry, někde jen lebka, hrudní koš a část páteře. Pár smyček už bylo prázdných. Kosti se pod nimi sesypaly na podlahu a pomalu práchnivěly. Oba muži s hrůzou vykročili dál a snažili se ty děsné nálezy pozorně překračovat. Zdálo se, že se síň plná zavěšených oprátek se strašlivým obsahem táhne donekonečna. Jak kráčeli, ze stropu padala na ně i na štěrk pod jejich nohama zrnka prachu.

„Tohle musel Cheops vybudovat záměrně,“ přemítal cestou nahlas Amerotke. „Vytvořil v útrobách pyramidy tajný labyrint. Nařídil ale kopat až příliš hluboko, takže tu jeho stavitelé museli rozmístit tyhle sloupy. Když byla stavba hotová, chtěl mít jistotu, že se nikdo nedozví, jak to tu vypadá, takže všechny otroky, kteří prováděli dokončovací práce, nechal oběsit. Stali se z nich mlčenliví strážci jeho tajemství.“

Jeho slova zněla v temnotě chodby strašidelně dutě.

Opět se ho zmocnil příšerný strach, který se dal sotva ovládnout. Měl pocit, že se k němu ze tmy přibližují všichni ti mrtví, armáda oběšenců. Stali se snad z jejich duchů démoni, kteří toto místo střeží? A co tady vlastně chtěl Cheops tak důkladně skrýt? Co mohlo být natolik důležité, že stálo za to kopat kvůli tomu hluboko do nitra země a pak to utajit i za cenu mnohonásobné vraždy? Všude kolem něj se povalovaly stopy a pozůstatky po nešťastnících, kteří se tu lopotili, cáry oděvů, střepy keramiky, nástroje i rozbité

misky.

Oba muži však kráčeli stále dál. Po obou stranách chodby se objevovaly další mohutné dřevěné sloupy a plameny pochodní odhalovaly stále nové a nové smyčky s hrůzným závažím. Pod nohama oběma návštěvníkům pyramidy praskaly zpráchnivělé kosti a jejich sandály vířily prach ze zetlelých lidských těl. Konečně došli k protější stěně. Amerotke se upřeně zahleděl na nápis, který do ní byl vyrytý. Zdvihl ruku s pochodní, aby na něj lépe viděl.

Hieroglyfy sice pocházely z dávných dob, ale Amerotke se s těmito znaky setkal už během studií v Domě života. Podařilo se mu proto rozluštit alespoň část tajemného nápisu: „Cheops, vyvolený boha světla, faraon, král a velký mág, uložil za tuto zeď tajemství času, záznamy z dob, kdy bůh a člověk žili v jednotě, míru a souladu.“

Amerotke nápis potichu přečetl Menelotovi a pokračoval v překládání dál.

„Záznamy z prvopočátku času, kdy zhmotnělé světlo a stvořitel božství seslal z nebes na zemi své vyslance.“

Soudce se zarazil. Odkudsi ze síně za jejich zády zazněl zvuk připomínající pád těžšího předmětu. Místem posledního odpočinku takové spousty mrtvých rezonoval stejně silně, jako kdyby tu někdo zatroubil na trubku.

„Zůstaň, kde jsi,“ zašeptal Meneloto. „Snaž se zatím něco objevit.“

Amerotke spěšně četl dál. Hieroglyfy, kterým nerozuměl

či které nebyl schopen rozluštit, prostě přeskakoval. Nyní už

mu začínalo docházet, proč se Tuthmose po návštěvě pyramidy tak změnil. Za zdí měly ležet rukopisné záznamy, které však hovořily nikoli o bozích, nýbrž o bohu jediném, o všemocném a vševládném zhmotnění světla. Bůh prý kdysi žil v souladu s člověkem. Na zem seslal z hvězd zpoza Dalekého obzoru své posly. Byly to doby hojnosti, kdy všechno tvorstvo žilo v jednotě a v harmonii, dokud nepovstal člověk a nepovraždil ony vyslance z nebes, jimž

nyní dává jména jako Osiris nebo Hor. Amerotke přistoupil ke stěně ještě blíž a pátral po dalších tajných dveřích.

Špičkou sandálu o cosi zavadil; sehnul se a zdvihl to.

Vypadalo to jako kus jakéhosi kovu. Byl zubatý a zčernalý a především tvrdší než jakýkoli kov, který měl soudce kdy v ruce. Bronz to rozhodně nebyl, kov opracovaný lidskou rukou však ano. Amerotke jím mrštil proti kamenné zdi. Na kovu náraz nezanechal sebemenší stopy, v kameni se však objevila rýha. Z haly za Amerotkeovými zády zavanul rozvířený vzduch. Tato vlna zvířila prach usazený na stropě.

Vzápětí k soudcově sluchu dolehl další zvuk. To se k němu chvatně vracel Meneloto.

„Sledovali nás,“ zašeptal.

„Kdo?“ zeptal se naléhavě Amerotke.

Meneloto popadl soudce za paži. „To vědí jen bohové.

Musíme si pospíšit!“

Amerotke si vzpomněl na Děti Amemaitiny. Ještě

naposledy se podíval na nápis na zdi, popadl pochodeň do jedné a záhadný kousek kovu do druhé ruky a vykročil za Menelotem zpátky tou strašlivou síní smrti. Meneloto ho postrčil za schodiště, hluboko do stínu. Pochodně stačili zahodit do prachu a uhasit právě v okamžiku, kdy po schodech jako přízraky téměř neslyšně sklouzly Děti Amemaitiny.

Amerotke zavřel oči. V duchu děkoval Maat za vnuknutí, díky němuž Meneloto nechal jednu z pochodní vetknutou do výklenku v protější stěně, protože světlo nyní upoutalo pozornost tajemných spiklenců. Bylo jich asi osm nebo devět a všichni byli od hlavy k patě zahaleni do černých hábitů, čímž připomínali kočovníky z pouště.

Každý třímal v jedné ruce pochodeň a v druhé tasený meč.

Ale dokonce i oni strnuli hrůzou, když se jim naskytla podívaná, jíž byli prve svědky Amerotke s Menelotem. Z

míst, kde zůstali stát, se ozval překotný šepot. Někteří z mužů zjevně odmítali jít dál, ale jejich vůdce nedal jinak, než že musejí pokračovat, a mečem přitom ukazoval do míst, odkud vycházela vzdálená záře osamělé pochodně.

„Teď,“ zašeptal Meneloto. „Zmizíme, ať si tu dělají, co chtějí!“

„Musíme se přece podívat, co je za tou zdí!“ sykl Amerotke.

Meneloto zavrtěl hlavou.

Bandité postupovali pořád hlouběji do tmy. Amerotke

pochopil, že nemají na vybranou. Musejí uprchnout. Tápavě vykročil za bývalým kapitánem faraonovy tělesné stráže zpátky do schodů. Byli asi v polovině schodiště, když se nahoře objevila další postava v černém s pochodní v jedné a mečem ve druhé ruce. Muž chraptivě vykřikl a s napřaženým ostřím se vrhl proti nim. Meneloto se mu sice pokusil uhnout, ale hrot meče ho přesto zasáhl do prsou.

Zavrávoral a skácel se naznak. Útočníka přitom strhl s sebou a zády narazil do Amerotkea. Všichni tři se zřítili po schodech zpátky do temné hlubiny. Jako první se sice na nohou ocitl bandita, ale ve tmě naštěstí ztratil pochodeň.

Amerotke po něm mrštil nalezeným kusem kovu. Zločinec zavrávoral a padl zády na jeden z dřevěných trámů. Ozvalo se zaskřípění a vzápětí po něm i podezřelé prasknutí. Muž v černém se trámu chytil a pokusil se znovu vstát. Ve dřevě to opět zapraskalo a pilíř se zbortil. Spolu s ním se na zem sesypala spousta kamení a zdiva. Bandité, kteří už došli téměř na konec síně, se otočili a rozběhli se nazpátek, ale zborcení jednoho pilíře stačilo narušit křehkou stabilitu stropu a vyvolalo řetězovou reakci. Strop se ve změti kamení a písku začal rozpadat.

Amerotke zdvihl ze země pochodeň a rozběhl se k Menelotovi, který ležel pod schodištěm. Obrátil svého společníka na záda. Meč Menelota zasáhl do srdce a v místě, kde se o hranu schodu udeřil do hlavy, prosakovala krev.

Amerotke se mu pokoušel nahmatat tep, ale nedařilo se mu

to. Mračno zvířeného prachu, které se zvedlo po zborcení části stropu, jej vzápětí přinutilo ke kašli. Z hloubi síně se ozýval řev Dětí Amemaitiných. Amerotke přejel dlaní po Menelotově obličeji, zašeptal krátkou modlitbu a vyběhl po schodech vzhůru. Komora nahoře byla prázdná. Prskala tu jen pochodeň upevněná do štěrbiny ve zdi. Amerotke popadl železný kruh zasazený do kamenného kvádru a začal do něho střídavě strkat a tahat za něj. Prach, který se už valil po schodišti nahoru, v něm opět vyvolal záchvat kašle.

Konečně se mu podařilo vrátit kvádr na místo. Jakmile zapadl, umlkly i strašlivé zvuky ozývající se do té doby z temného jícnu zejícího pod ním. Soudce už na nic nečekal, hrábl po pochodni a rozběhl se ochozem podle spásných šipek rovnou ke dveřím v severní stěně pyramidy.

ATUM: pán všehomíra, stvořitel bohů a jedno z nejstarších božstev Egypta.

Amerotke sklopil opěrku postele a natáhl se. Pak jemně vymanil druhou ruku zpod Norfretina těla. Jeho manželka se ve spánku jen zavrtěla. Víčka lemovaná půvabnými uhlově černými linkami se zachvěla, parfémem provoněné tělo se překulilo, Norfret cosi zamumlala a usmála se ze sna.

Amerotke jen nehybně ležel a naslouchal jejímu dechu.

Upřeně přitom hleděl na nástěnnou malbu na protější zdi ložnice znázorňující dva levharty, jak si hrají s míčem jako děti na tržišti, a zajíce, který jim dělá rozhodčího.

Amerotke zavřel oči. Od chvíle, kdy se mu podařilo uniknout z té strašlivé pasti v pyramidě v Sakkáře, uplynuly dva týdny. Jakmile se tehdy dostal zpátky ke kotvící královské flotile, spláchl ze sebe prach, vymyl si oděrky a škrábance a rychle se převlékl. Sethos, kterému jako obvykle nic neuniklo, poznal, že se něco děje. Během snídaně podávané na zádi veslice vrhl na Amerotkea pohled,

tázavý a výmluvný zároveň. Soudce však pouze nepatrně zavrtěl hlavou. Už se rozhodl, že o tom, co se stalo, nikomu nepoví.

Když královská flotila doplula do Théb, přivítaly ji nadšené a bouřlivé ovace. Nábřeží bylo plné lidí a stejně přeplněná thébskými obyvateli a návštěvníky zblízka i zdaleka byla i Alej sfing.

„Dlouhý život, blahobyt a pevné zdraví!“ burácel dav, když Hatusu oděná v rouše faraonově majestátně vplouvala v krytých nosítkách do města.

„On zdvihl svoji mocnou pěst!

Silou svých paží nepřátele pobíjí a stíná!“

začal předzpěvoval velekněz.

„Veškerá zem ve své velikosti poslušna ho jest!

Pod nohama drtí soky jako hrozny vína!

Krása Amonova zračí se v jeho tváři!

Sláva Horova jde všude s ním!

Je srdcem ohně a světlem světel září!

Věčné Amonovo vtělení!“

Hatusu, aniž by hnula brvou, hleděla strnule před sebe, zatímco muži královské tělesné stráže společně s černými vojáky z pomocných oddílů rozháněli dav, aby prorazili

cestu nosítkům. Nosiči vějířů královnu, která se dala prohlásit faraonem, ovívali dlouhými svazky pštrosích per a vířili vzduch prosycený v jejím okolí vůněmi těch nejvzácnějších parfémů. Hatusu seděla bez jediného pohybu jako socha a nohy obuté do zlatých sandálů si opírala o válečnou helmici mitannského krále.

Slavnostní průvod se proplétal svátečně vyzdobenými ulicemi Théb. Amerotke kráčel před nosítky. Za nimi pak postupoval jeho vozatajský oddíl jako dlouhý, lesknoucí se had. Vozy naložené válečnou kořistí byly naleštěné stejně jako postroje koní, jejichž hlavy byly ozdobené chocholy symbolizujícími vítězství. Za dlouhou řadou vozů pak klopýtal zástup otrhaných, špinavých a zaprášených válečných zajatců.

Mohutná bronzová vrata chrámu byla otevřená. Kněžky rozezvučely svá sistra a rozběhly se po schodech dolů, aby uvítaly nového faraona. Všude kolem nosítek bylo rozprašováno kadidlo a rozstřikována posvátná voda a kněžky před ně pohazovaly spoustu těch nejkrásnějších květů. Když Hatusu vystoupila po schodišti do chrámu, obětovala kadidlo Amonovi a vydala povel k rituální popravě zajatců, která byla rovněž součástí obětního obřadu.

Amerotke byl rád, že se může konečně vzdálit. Norfret s oběma syny, Asural, Prenhoe a Šufoj už na něj čekali v jeho osobní svatyni vedle Síně obojí pravdy. Shledání to bylo skutečně bouřlivé! Následovala celá řada oslav trvajících

obvykle dlouho do noci, hostin a dalších radovánek, které Amerotkeův žaludek, zmučený chudou a jednotvárnou vojenskou stravou během válečného tažení, zpočátku snášel jen s obtížemi. Norfret se ho nemohla nabažit a on noc co noc s rozkoší přijímal dar jejího voňavého, pružného těla.

Měl pocit, že prožívá jen nádherný sen. Celé tělo ho ještě bolelo po přestálých útrapách. Za nocí jej však navštěvovaly úplně jiné sny, v nichž ho strašily děsivý útok Mitannců, masakr následující bitvy i síň v pyramidě plná oběšenců a uťatá hlava kněze, kterého tehdy našel kousek od vchodu.

Amerotke se obrátil na bok. Cítil se provinile, že Meneloto zemřel, kdežto jemu se podařilo uniknout. Co však mohl dělat?

Šufoj už mu vyprávěl, co všechno se po dobu jeho nepřítomnosti seběhlo. Amerotke jej však vždycky poslouchal sotva na půl ucha. Vlastně ho to doopravdy ani nezajímalo. Je prostě doma. Všechny hrůzy už jsou za ním.

Celé Théby nehovoří o ničem jiném než o tom, že trůn již

patří Hatusu. Malý faraon, který nikdy nebyl doopravdy korunován, byl jemně, nenásilně a nenápadně odsunut stranou. Titulem královského prince, který mu přiznali, byl vlastně do jisté míry usměrněn do patřičných mezí. Nyní si může spokojeně a bezstarostně hrát v královských zahradách. Amerotke se snažil pokud možno všech těch intrik stranit. V myšlenkách se však musel neustále vracet k nápisu na stěně oné příšerné síně v útrobách pyramidy. Nyní

již věděl, co tam Tuthmose objevil a proč Amenhotep ztratil víru. Pokud by tomu tak skutečně bylo, pak žádní bohové neexistují. Egyptští kněží zřejmě svůj lid přesvědčili o něčem, co vůbec není pravda. Amerotkeovi však toto zjištění nepřipadalo nijak zvlášť šokující. Což nebyl vždy tak trochu bezvěrec, když se k chrámovým rituálům prosazovaným v Thébách na každém kroku a propracovaným do nejmenších detailů stavěl s jen špatně skrývaným cynismem? I ke zbožňování krokodýlů či koček měl vždycky své výhrady. Jeho uctívání Maat, to bylo ovšem něco jiného. I kdyby si odmyslel sochu a chrámový rituál, pravda přece existuje, je nutno ji prosazovat, sloužit jí a za všech okolností se jí držet.

Amerotkea napadlo, jestli by se neměl do pyramidy vrátit, ale okamžitě se mu vybavilo bortící se zdivo. Zavřel oči. Ta podzemní síň je pro místo posledního odpočinku Dětí Amemaitiných jako stvořená. Jejich duchové mohou střežit toto místo. Za Menelota ale musí přinést zádušní oběť. Jenže komu? Kamenným sochám, které jsou vydávány za bohy?

Amerotke zaslechl z chodby jakýsi zvuk. Odhrnul přikrývku, navlékl si roucho, nazul sandály, opláchl si ruce a obličej parfémovanou vodou a sešel do přízemí.

Služebnictvo ještě nevstalo. Východ slunce se teprve začínal ohlašovat prvními paprsky vystupujícími nad obzor za městem. Soudce vyšel do zahrady, kde stále ještě vanul

chladivý větřík. Šufoj seděl kousek od domu pod sykomorou. Amerotke shodil sandály a po špičkách k němu zamířil. Trpaslík ho však stejně uslyšel přicházet a spěšně se otočil. Soudci neušel kradmý pohyb ruky, která se snažila zakrýt cenné předměty rozložené na rohoži. Amerotke si k trpaslíkovi přidřepl na bobek.

„Odkud to máš, Šufoji?“

„Koupil jsem to,“ odvětil sluha kvapně. „Člověk se musí lopotit od slunka do slunka, aby si vydělal na svůj chléb.“

„To jistě,“ odtušil Amerotke suše.

Šufoj se přišoural blíž a upřel na svého pána jasné, bystré oči.

„Změnil ses, pane, od té doby, co ses vrátil.“

„Viděl jsem hrozné věci. Strašlivé!“

Šufoj přikývl. „To přejde, můj pane. Všechno nakonec pomine.“

Amerotke prohrábl hromádku drahokamů a šperků na rohoži.

„Stává se z tebe bohatý muž.“

„Když z Théb odtáhla armáda, pane, propukla tu panika naplno. Lidé prodávali všechno, co se dalo, a to co nejrychleji.“

Amerotke si všiml malého zlatého pohárku. Zdvihl jej k očím. Jeho obruba byla zdobena výjevem z říše mrtvých.

Osiris na něm vážil duši zemřelého a Maat klečela vedle něj.

Pod tím byl zapsán rok nástupu Hatusina otce, faraona

Tuthmose I., na trůn. Vedle vyobrazení faraonovy pečeti pak bylo vyvedeno jméno již dávno zesnulého majitele, písaře z Domu stříbra.

„Kde jsi sehnal tohle?“ zeptal se Amerotke. Jeho zájem náhle prudce vzrostl.

Šufoj zpozorněl. Vycítil, že se něco děje, a bylo na něm znát, že si vyčítá svou neopatrnost. „Zrovna jsem to chtěl odnést do města a prodat, pane.“

„Tohle je zádušní pohár,“ naléhal Amerotke. „Byl vyroben zvlášť pro toho písaře a je dost malý na to, aby se do něj vešlo trochu vína a přitom mohl být postaven do hrobu.“ Náhle Amerotke vymrštil ruku a popadl Šufoje za rameno.

„Pane, přísahám při životě tvých dětí, že jsem to koupil od jednoho obchodníka v Thébách! Prodává poháry a umělecké talíře. Ten pohár byl za tak dobrou cenu, že se prostě nedalo odolat.“

„Je kradený!“ prohlásil soudce. „A ty to dobře víš, Šufoji. Tohle bylo odneseno z hrobky!“ V příštím okamžiku popadl rohož za všechny čtyři cípy a sbalil všechno, co na ní leželo, aniž by dbal Šufojových proseb a nářku. „Jdi do města,“ nařídil mu. „V Síni obojí pravdy najdeš Asurala. Ať si vezme pár mužů a jde s tebou. Pak půjdeš za těmi obchodníky, u kterých jsi tak výhodně nakoupil. Je mi jedno, jak to zařídíš, ale chci znát jméno člověka, od kterého se kupují tyhle věci. Šufoji, tenhle pohár by mohl docela

dobře pocházet z hrobu mého otce. Co sis koupil, to je tvé, ale zkus si představit, co by nastalo, kdyby se začalo proslýchat, že velký kouzelník a zaříkávač Šufoj se zapletl do vykrádání hrobů!“

Krátce nato vyšel trpaslík z domu s mečem a vakem a bez ustání si mumlal jedno přísloví za druhým. Amerotkeovi jeho nález okamžitě zvedl náladu. Hned si připadal čilejší.

Umyl se a převlékl, snědl trochu ovoce, a když těsně před polednem dorazil Sethos, byl nejvyšší soudce už zase v zahradě.

Sethos k němu rázně zamířil rovnou přes trávník.

Nezdálo se, že by ho tažení na sever nějak změnilo. I on se aktivně zúčastnil boje a odměnou mu bylo potvrzení vysoké funkce. Jeho zášť vůči Senenmutovi však sílila. Sethos se posadil na zahradní lavičku.

„Nechť ti bohové dají dlouhý život, zdraví a blahobyt!“

pozdravil Amerotkea.

Amerotke mu nalil pohárek piva a podal mu ho. Sethos usrkl a upřeně se zahleděl na okrasné jezírko, jako by jej fascinoval ibis postávající na jeho břehu.

„Neklidné dny, co, milý Amerotke?“ zeptal se, sejmul ze své šerpy lotosový květ a začal jím zamyšleně otáčet v prstech. „Tohle mi dnes ráno dala Její Výsost. Na znamení přízně.“ Sethos ke květu přivoněl a odložil ho na lavičku vedle sebe. „Tys nebyl na zasedání královské rady?“ zeptal se jakoby nic a pohlédl přes zahradu do míst, kde zahradníci

okopávali nevelkou vinici.

„Jsem ještě unavený,“ odvětil Amerotke.

„Rahimere, Bajlet a ostatní byli zatčeni,“ oznámil mu Sethos. „Moji lidé je zadrželi včera v noci, zrovna když

vycházeli z královského paláce.“

„Z čeho jsou obviněni?“

„Z velezrady.“

„To jim ale nikdo nedokáže.“

Sethos se pousmál a jeho vychytralá, hladce vyholená tvář se zbrázdila pobavenými vráskami, jako by se těšil z dobrého vtipu.

„Stanou před tvým soudem v Síni obojí pravdy.“

„V tom případě je zprostím obvinění pro nedostatek důkazů.“

„Ty jsi opravdu paličák, Amerotke!“

„Pokud to znamená totéž jako být nepodplatitelný, pak ano. Paní Hatusu sama dobře ví, že neexistuje jediný důkaz, že se Rahimere dopustil velezrady. Kolik lidí bylo zatčeno?“

„Celkem asi deset,“ odvětil Sethos. „Božský faraon,“

pokračoval vzápětí a ta dvě slova okázale zdůraznil, „je přesvědčen, že i kdyby se zadržení neprovinili velezradou, rozhodně jsou zodpovědní za smrt Tuthmose II., Ipuvera a velekněze Amenhotepa. Očekává, že prověříš důkazy, Amerotke.“

„Co proti nim máme?“ otázal se nevzrušeně soudce.

„Ano, její manžel zemřel v důsledku hadího uštknutí, ale jak

a kdy k němu došlo?“ Amerotke pokrčil rameny. „To nejsem schopen zjistit. Právě tak sice víme, že někdo podstrčil Ipuverovi do brašny na dokumenty hada, ale to mohl udělat kdokoli z královské rady. A pokud jde o Amenhotepa, ten se těsně před smrtí podle všeho sešel rovněž s někým z královských kruhů.“ Amerotke se na okamžik odmlčel a pak se zeptal: „Jak je na tom generál Omendap?“

„Rychle se zotavuje. Podle něj mu to otrávené víno mohl podstrčit někdo už v Thébách nebo v táboře. I on je přesvědčen, že za tím stojí Rahimere. Pokud by totiž

Omendap zemřel, v královské armádě by vypukl zmatek a byla by snadno zahnána na ústup.“

„To se ale nestalo, že?“

Amerotke vstal a nalil pivo i sobě. Nabídl Sethovi podnos s nakrájeným chlebem a sýrem, ale host jen odmítavě zavrtěl hlavou.

„A co když ty vraždy zosnovala sama Hatusu nebo její nový vezír Senenmut, ať už nezávisle na sobě nebo společně, můj ctihodný soudce?“ zeptal se lstivě Sethos a naklonil se k Amerotkeovi. „Viděl jsi přece, jak bezohledná dokáže být. Vojáci ji zbožňují. Považují ji za spojení Sachmety a Montua.“

„Ctihodný Sethe, jsi veleknězem Amonovým a k tomu královským vyšetřovatelem. I ty umíš být bezohledný, ale to z tebe snad ještě nedělá vraha, nebo ano? V tom je něco

jiného. Něco nám ušlo. Naše paní Hatusu nám zkrátka neřekla všechno. Já už chápu, v jakém byl Tuthmose rozpoložení, když se vracel do Théb.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Sethos ostře.

„V hrubých obrysech si už začínám dávat dohromady pozadí případu. Pokud však máme vypátrat vraha, pak bude muset být paní Hatusu upřímnější, sdílnější a konkrétnější.

Jestli mě bude pořád jen navádět směrem, který si sama určí, abych jako její poslušný lokaj kopal v hlušině, na pravdu nenarazíme. A hleďme!“

Amerotke právě zahlédl Šufoje kráčejícího zahradou. Za ním šli Asural, Prenhoe a nevelký oddíl příslušníků chrámové stráže. Šufoj se uklonil Sethovi.

„Máš to jméno?“ zeptal se bez okolků Amerotke.

Trpaslík podal svému pánu útržek papyrového svitku.

Amerotke ho rozvinul, podíval se do něj a po tváři se mu rozlil úsměv.

„Ctihodný Sethe,“ prohlásil a vstal, „myslím, že teď bys měl jít se mnou. Tohle tě nepochybně bude velice zajímat.

Tak Peaj,“ zamumlal si ještě pro sebe. Vzpomněl si, jak toho nabubřelého doktůrka zahlédl procházet uličkami nekropole s ochočenou opičkou na rameni. Vzápětí jej cosi napadlo, ale z myšlenek ho vytrhlo zavolání.

„Můj pane!“

„Co je?“

Prenhoe k Amerotkeovi přistoupil rovněž se svitkem v

ruce.

„V noci jsem měl sen, pane. Myslím, že bys měl…“

„Teď ne!“ vyštěkl Amerotke. „Asurale, jsou tví muži připraveni?“

Velitel chrámové stráže beze slova přikývl.

„Dobrá, takže poctíme našeho věhlasného lékaře návštěvou.“

Peaj právě odpočíval v nevelké zahradě svého honosného domu stojícího na břehu jednoho ze zavlažovacích kanálů, které vybíhaly z koryta Nilu.

Asural si na velké ceremonie nikdy nepotrpěl. Nyní jen rozkopl branku, hrubě odstrčil vrátného a rázně vykročil ke vchodu krytému sloupořadím. Amerotke, Sethos a ostatní měli co dělat, aby mu stačili. Peaj se roztřásl po celém těle.

Když se vzpamatoval, zavedl je do vstupní síně zařízené s okázalým přepychem. Podlaha byla obložená vonným cedrovým dřevem. Lékař cupital na roztřesených nožkách jako první a kynul nečekaným hostům, aby jej následovali do jeho pracovny. Tam je vybídl, aby se usadili na pohovky, a sám se uvelebil v křesle s vysokým opěradlem. Podle svého zvyku si hned začal upravovat drahocenné roucho.

„Je mi velikou ctí,“ vykoktal ze sebe.

Jako na zavolanou proskočil otevřeným oknem ze zahrady do pokoje kočkodan svírající v ručkách stříbrem vykládaný pohár, ze kterého Peaj nejspíš pil.

„Aha!“ prohlásil vítězoslavně Amerotke. „Takže máme i

spolupachatele.“

Peaj zbledl v obličeji jako stěna. „Co tím myslíš?“

zablekotal nakonec. Opička mu skočila na klín a do roztřesených tlusťoučkých prstů mu vtiskla pohár.

„Ty hroby vykrádáš ty, že je to tak?“ pokračoval zcela nenuceně Amerotke. „Jako lékař víš o každém bohatém a mocném, který v Thébách zemře. Dokonce tě zvou na pohřby, kde se s truchlícími dostaneš až do hrobky. O pár týdnů později se tam vrátíš i se svým malým a obratným přítelem. Strčíš ho do větrací šachty a dál už pracuje sám. Je cvičený na odnášení malých cenných předmětů. Sesbírá poháry, prsteny, porcelánové misky, vázy, náhrdelníky, vyleze s nimi ven a odevzdá ti je.“

Peajovi poklesla spodní čelist. Zděšeně třeštil oči lesknoucí se hrůzou zbabělců.

„Potkal jsem tě v nekropoli, kde tě dobře znají,“

pokračoval však Amerotke neúprosně dál. „Loupežemi sis vylepšoval příjem. Předpokládám ale, že během nedávných nepokojů tě napadlo, že možná budeš muset Théby opustit, takže jsi svůj lup rozprodal na tržišti a můj sluha něco z toho koupil.“

Peaj učinil pohyb, jako by chtěl vstát, ale Amerotke ho zatlačil zpátky do křesla.

„Co s tím vykradačem hrobů uděláme, ctihodný Sethe?

Ukřižovat? Oběsit? Pohřbít zaživa v Rudé zemi? Nebo ho jednoduše necháme pozřít jed v Domě smrti?“

Peaj se z křesla svezl na kolena, sepjal prosebně ruce a po tučných tvářích se mu začaly koulet slzy.

„Prosím vás,“ dal se do žadonění, „slitování, vznešení pánové!“

Amerotke pohlédl na Setha, který jeho pohled s povytaženým obočím mlčky opětoval.

„Ano, o slitování prosit můžeš,“ odvětil Amerotke. „Ty totiž dobře víš, že nějaká možnost tu bude. V tom svém prohnaném mozečku už se určitě trápíš otázkou, proč tě přišel zatknout nejvyšší soudce Amerotke osobně. Proč jednoduše neposlal Asurala, aby tě odvedl pod rouškou noci? Nemýlíš se. Jednu šanci zasloužit si slitování máš.

Můžeš odjet z Théb s koněm, vozem a vším, co uveze.

Tento dům a veškeré pozemky se zabavují, budou vydraženy a výtěžek připadne Domu života v Amonově chrámu.“

„Jaká laskavost!“ zakňoural Peaj lítostivě.

„Mám ale jednu podmínku!“ vyštěkl Amerotke.

„Pečoval jsi o faraona Tuthmose. Opravdu ho uštkl had?“

„Ano, můj pane.“

Amerotke měl rázem po náladě. Předklonil se a popadl tlustého mužíka za rameno. „Je to opravdu, jak říkáš?“

„Ano i ne. Nad patou neměl žádné stopy po uštknutí, můj pane, ale…“

„Ale co?“

„Noha byla podle mého názoru oteklá…“ Peajovi náhle

selhal hlas. „Mám hrozný strach!“ zadrmolil potom.

„Až tě povlečou do Rudé země, aby tě tam zaživa zahrabali do rozpáleného písku, ujišťuji tě, že budeš mít ještě větší,“ připomněl mu suše Amerotke.

„To hadí kousnutí tam bylo,“ prohlásil Peaj, jako by se mu nečekaně vrátila paměť, a mnul si přitom vypasené tváře. „Jed ale dál nepostupoval. Božský faraon vykazoval všechny známky úmrtí na padoucnici.“

„Cože?“

Peaj zdvihl hlavu. „Taková je pravda, můj pane.

Vypadalo to, že božského faraona uštkl had teprve poté, co zemřel.“

Sethos s Amerotkem kráčeli po schodišti Domu milionu let vzdáleného jen kousek od rozlehlého přístaviště na Nilu, který už Hatusu obsadila. Najatí umělci již na sloupech a na zdech v okolí brány ztvárňovali dramatické výjevy z Hatusina slavného tažení na sever. Otroci pod dozorem zednických mistrů přiváželi na dřevěných válečcích obrovské žulové kvádry.

„Paní Hatusu,“ poznamenal cestou Sethos, „dělá všechno pro to, abychom na její vítězství a slávu nikdy nezapomněli! Hned u vchodu budou vztyčeny dva pamětní obelisky. Na každém kroku se budeme setkávat s připomínkami jejího božského původu a slavných vítězství.

Ty obelisky budou tak honosné, že nikdo nezůstane na

pochybách, komu je Amon nakloněn.“

Amerotke si zakryl ústa před mračnem zvířeného prachu a otřel si rty. Asuralovi s Prenhoem už nařídil postarat se o to, aby Peaj ještě před západem slunce zmizel z Théb. Přesto jej však stále neopouštěl hněv. Jestliže byl v okamžiku hadího uštknutí Tuthmose již mrtev, pak o tom pozemská bohyně v rouše faraonově musela vědět, ale jak proti ní v jejím postavení může vznést takové obvinění? Jak by si mohl dovolit osočit královnu, válečnici bažící po slávě?

Uchopil Setha za paži.

„Půjdu sám.“

Sethos nic nenamítal.

„Jdu sám,“ zopakoval Amerotke.

Kapitán královské tělesné stráže soudce okamžitě poznal a uctivě se mu poklonil. Pak jej chodbami obloženými nejvzácnějším mramorem zavedl do nevelkého parčíku, který si Hatusu vyhradila sama pro sebe. Zahrada připomínala zelený ráj svěží trávy, nádherně vonících keřů, stromů poskytujících blahodárný stín a záhonků plných květin. Uprostřed se lesklo okrasné jezírko obložené stejně jako palácové chodby leštěným mramorem. Jeho voda byla tak průzračná, že kdyby měl Amerotke čas a náladu, mohl by pohodlně pozorovat nádherně zbarvené rybky.

Pestrobarevní ptáci hopkali po trávnících a hrabáním se snažili dostat k potravě. Ve větvích stromů pak visely zlaté a stříbrné klece, v nichž sladce trylkovali zpěvní ptáčci,

jejichž zpěv jen umocňoval zdání ráje na zemi.

Senenmut s Hatusu seděli jako děti na bobku na břehu jezírka a snažili se chytit některou z rybek. Hlavy měli u sebe a smáli se tak bezstarostně, jako by je nikdy nic netrápilo. Hatusu vzápětí vzhlédla a usmála se. Měla na sobě jednoduché průsvitné lněné šaty. Na hlavu si dnes nasadila krátkou naolejovanou paruku. Půvab její tváře zvýrazňovalo jen nepatrné nalíčení. Byla bosa. Senenmut si oblékl krátkou bílou suknici. Nahý trup se mu třpytil kapkami vody, kterou jej Hatusu před chvílí pocákala.

„Amerotke!“ Královna rychle vstala. Oběhla jezírko a popadla nejvyššího soudce za ruku. „Ty ses urazil? Proč jsi nepřišel na zasedání královské rady?“ Stoupla si na špičky a vyzývavě se mu zahleděla do očí. „To už mě nemáš rád?“

„Byl jsem navštívit Peaje,“ odvětil Amerotke vyhýbavě.

„Božský faraon, tvůj manžel a nevlastní bratr, byl už mrtev, když ho uštkl had, je to tak?“

Hatusu pustila jeho ruku a couvla.

„Líbí se ti tyhle ryby, Amerotke? Tak pojď! Vyzuj si sandály.“

„Mám špinavé nohy.“ Amerotkea Hatusina reakce vysloveně zmátla. Pohlédl přes její hlavu na Senenmuta, který z něj nespouštěl zachmuřený pohled.

„S ním si nedělej hlavu,“ zašeptala Hatusu. Sepjala ruce.

„Jsme jedno tělo, jedna duše, jedno srdce a jedna mysl.“

Amerotke si všiml vášnivého záblesku v jejích očích.

„Chceš, abych vypátral pravdu,“ odvětil. „Já ji ale nejsem schopen najít, Výsosti, pokud mi nedůvěřuješ.“

Hatusu se přikrčila na bobek a rozepnula mu přezky na sandálech.

„Pojď si opláchnout nohy.“

Amerotke si připadal poněkud směšně. Posadil se na okraj jezírka a nohy smočil v chladné vodě. Hatusu usedla po jeho pravici, Senenmut na opačné straně. Královna začala šplouchat nohama v jezírku. Amerotke měl náhle pocit, že to všechno snad ani nemůže být pravda. Sedí tu vedle ženy, která se uměla projevit jako učiněná lvice. Vedle ženy, jež

se dokáže nemilosrdně vypořádat se svými nepřáteli zvenčí i z vlastních kruhů. A teď si k němu sedne jako malá holčička, která čeká, až jí bude vyprávět pohádku.

„Tuthmose jsem milovala,“ začala po chvilce mlčení.

„Byl sice měkký, slabý a věčně nemocný, ale srdce měl dobré a laskavé. Trpěl padoucnicí a prohlašoval, že při záchvatech mívá vidění. Občas měl potíže věřit ve všechny ty podivné egyptské bohy a uctívat třeba krokodýla. Často se sám sebe ptal, proč by měl například veliký Amon mít zrovna hlavu hloupého berana? Ptal se na to mnoha moudrých a vzdělaných lidí. Nebyl nevěřící, jen hledal něco jiného.“ Hatusu vzdychla. „Pak vytáhl na sever proti vetřelcům z moře. V téže době obdržel dopis od Nerupa, strážce pyramid poblíž Sakkáry. Tuthmose se tam podle všeho na zpáteční cestě zastavil. Nerupe sice mezitím

zemřel, ale zanechal Tuthmoseovi jasné instrukce, kudy se má dostat do jistých chodeb vedoucích do dosud neobjevené knihovny velkého faraona Cheopse, který žil před stovkami let.“

Hatusu se odmlčela a setřela si špičkami prstů kapičky potu ze šíje.

„Napsal mi hned potom, co pyramidy navštívil. Dopis jsem sice zničila, ale nebylo těžké si ho zapamatovat. Bylo to jen pár řádků. Psal, že až se vrátí do Théb, nařídí uctívat jediného boha a zavrhnout falešné modly, kterých jsou prý naše chrámy plné.“ Pokrčila rameny. „Tuthmose mystik mě nikdy příliš nezajímal.“ Zhluboka se nadechla a znovu zašplouchala nohama ve vodě. „Prostě jsem se jen těšila na jeho návrat. Dřív než on ale do Théb dorazili jeho úředníci, aby připravili vše potřebné pro triumfální příjezd faraona.“

Hatusu se opět odmlčela.

„Pověz mu všechno,“ prohlásil Senenmut. „Řekni mu i o těch vyděračských dopisech,“ vybídl ji.

„Zatímco jsem na Tuthmose čekala,“ pokračovala tedy spěšně Hatusu, „začala jsem dostávat vzkazy na papyrových svitcích. Podle rukopisu to psal vzdělaný člověk.“ Zavrtěla hlavou. „Vydíral mě.“

„Vydíral?“ otázal se překvapeně Amerotke.

Královna se k němu prudce obrátila a přitiskla mu ukazovák na rty. Šarlatově namalovaný nehet mu přitom zaryla hluboko do kůže.

„To, co ti říkám, se nikdy nesmí dozvědět nikdo další, Amerotke. Když jsem byla ještě dítě, má matka Ahmose mi jednou v soukromí řekla, že jsem byla počata Amonem, který navštívil její komnatu.“ Podvědomě si přejela dlaní po paruce, natočila si na prst pramínek vlasů, a jak ho stiskla, vymáčkla z něj kapičku parfémovaného oleje. „Byla jsem sice dítě, ale matka byla vždycky tak oddaná bohům a jejich konání, že jsem to pokládala za bajku. Téhle historky se ale svým způsobem chytil i ten vyděrač. Tvrdil, že má matka byla otci nevěrná s knězem z Amonova chrámu. Prý nepocházím z krve faraonovy, nýbrž jsem bastard. Skvrna na královském rodě. Panchart. V těch dopisech mi sdělil, že pokud neudělám, co mi nařídí, mohu si následky přičíst sama. Neměla jsem na vybranou. Vyděrač tvrdil, že má důkazy, kterými může pravdivost té historky doložit.“

Amerotke se zahleděl na protější břeh jezírka. Viděl, jak tam mohutný zoborožec právě odehnal drobného zpěvného ptáčka se zlatistým peřím a začal dychtivě hrabat v zemi.

Vzpomněl si na Senenmutovy oslavné projevy před nastoupeným vojskem po velkém vítězství nad Mitannci.

„Ty tohle všechno víš?“ zeptal se ho.

„Ano,“ odvětil nevzrušeně Senenmut. „Rozhodl jsem se obrátit to v náš prospěch. Pokud byla božská Hatusu skutečně počata samotným bohem, proč se tím tajit? Proč to hrdě neoznámit světu?“ Senenmut se usmál. „Zjevně to vyšlo. Od chvíle, co jsme se vrátili do Théb, už paní Hatusu

nedostala jediný list.“

„Chci se pomstít!“ přerušila jej náhle Hatusu. Její výraz se prudce změnil. Oči se jí rozšířily a pokožka na vystouplých lícních kostech se napjala. „Chci vidět toho vyděrače viset za ruce na kříži! Chci, aby jeho tělo roztrhali psi, takže se jeho ka nikdy nedostane za Daleký obzor.“

Zaujata myšlenkami na co nejstrašlivější pomstu si Hatusu ani neuvědomila, že zatíná nehty Amerotkeovi do nohy.

„A božský Tuthmose?“ zeptal se soudce, aby ji vrátil ke skutečnosti.

„Ten opravdu zemřel při záchvatu. Přišlo to na něj před Amonovou sochou. Bylo to strašné. Toho vzrušení na něj prostě bylo mnoho. Skácel se k zemi a jediné, co ze sebe ještě vypravil, bylo: ‚Je to jen modla!‘ Chvíli nato zemřel.

Odtáhla jsem jeho tělo do královské zádušní svatyně. Tam jsem s ním zůstala. Ani nevím, jak se uvnitř ocitli ostatní členové královské rady. Nevím ani, kdo všechno tam byl.

Nakonec jsem z toho všeho dostala hlad. Když jsem se natáhla pro nějaké jídlo, co leželo na podnose za dveřmi, našla jsem malý černý váček. Byl v něm vzkaz. Výhrůžky byly naprosto jasné. Měla jsem pečlivě dodržet všechny pokyny.“ Hatusu vzdychla. „Ve váčku byla také slonovinová vidlička s hroty napuštěnými jedem.“

„Vidlička roztažená jako hadí tlama?“ zeptal se Amerotke, kterému už to začínalo docházet.

Hatusu přikývla. „Měla jsem ji zapíchnout manželovi do

nohy těsně nad patu. Udělala jsem to. Nakonec to opravdu vypadalo jako hadí uštknutí. Kůže opuchla a otravě odpovídala i její barva, protože jed pronikl poměrně hluboko. Tu vidličku i vzkaz, se kterým jsem ji dostala, jsem potom spálila.“ Rozhodila bezmocně rukama. „Už tehdy jsem věděla, že by to nemuselo vypadat tak jednoznačně. V

těle už neproudila krev, takže jed nepostupoval dál. Co jsem ale mohla dělat? Než se manžel vrátil do Théb, bála jsem se, že mu vyděrač něco našeptá, a připraví mě tak o mé postavení. Ostatně, ani jsem mu nedala syna. Jakmile však Tuthmose zemřel, byla jsem ještě zranitelnější. Musela jsem čelit Rahimereovi i ostatním. Jak dlouho bych se asi udržela, kdyby vyděrač začal po Thébách šířit takové zvěsti?“

„A Meneloto?“ zeptal se Amerotke.

„Dva dny po manželově smrti jsem dostala další dopis.

V té době už jsem věděla o znesvěcení manželova hrobu i o neblahých znameních, která se objevila při jeho návratu do Théb. Ani tentokrát jsem neměla na vybranou. Na palubě královské lodi se našel had. Já jsem měla vznést obvinění proti Menelotovi a o Sakkáře vůbec nemluvit.“

„A co ti další mrtví?“

„O tom nic nevíme,“ vložil se do hovoru Senenmut.

„Co jsem měla dělat?“ zeptala se Hatusu. „žila jsem ve strachu, že bude zpochybněn můj původ. Musela jsem čelit Rahimereově klice. Pak mě vyslali na sever a všichni moji nepřátelé se kojili nadějí, že válku prohraji, ale bohové stáli

při mně.“ Hatusu zdvihla hlavu. „Matka měla pravdu. Jsem božského rodu. Jsem vyvolená Amonova!“

„A pachatel?“ otázal se nevzrušeně Amerotke.

„Rahimere. Sethos už nějaké důkazy má. Možná že je zodpovědný i za Amenhotepovu a Ipuverovu smrt.“

Královna se otočila a usmála se. „Na tom už nám ale nemusí záležet. žádné další důkazy už totiž nepotřebujeme.“

Naklonila se k Amerotkeovi tak blízko, až ucítil závan jejího svěžího dechu. „Dostaly se nám do rukou dokumenty nalezené v hlavním stanu mitannského velení. Rahimere byl s králem Tušrattou tajně ve spojení. Už se těším, až mu to povíš, Amerotke! To bude doznání! Smrt ho nemine, ale cestu, po níž se bude do říše mrtvých ubírat, si ještě může zvolit sám!“

MAAT: bohyně pravdy a rovnováhy.

Amerotke vkročil do temných chodeb Domu smrti pod chrámem Maat. Pod prskajícími smolnými pochodněmi vetknutými do štěrbin ve zdi stáli strážní s maskami na tvářích. žalářník nadzdvihl těžkou dřevěnou závoru a kopnutím rozrazil dveře. Rahimereova cela byla velmi malá a jediným zdrojem vzduchu a světla tu byla díra proražená do omítnuté zdi až nahoře pod stropem. Bývalého velkého vezíra by nyní poznal jen málokdo. Obličej měl samou modřinu a tam, kde zrovna nebyly podlitiny, byly propadlé tváře zažloutlé a zarostlé. Jen jeho oči stále žhnuly záští. Ani se neobtěžoval vstát z lůžka vystlaného jen prostou zelenou rohoží. Dřepěl dál a jen si občas popotáhl ušpiněnou bederní roušku.

„Přišel ses mi vysmívat?“

„Přišel jsem tě vyslechnout.“

„V jaké věci?“

„V záležitosti Ipuverova a Amenhotepova úmrtí, vražedného útoku na generála Omendapa a vydírání královny.“ Amerotke to ze sebe vysypal co nejrychleji, aby už to měl za sebou.

Rahimere si zastrčil nohy pod sebe a ušklíbl se.

„Vydírání? Jsem obviněn z vydírání Její Výsosti?“

„A také z těch vražd,“ vypravil ze sebe Amerotke. Po setkání s Hatusu a Senenmutem byl pořád ještě poněkud otřesený a nedokázal se soustředit.

„žádnou vraždu jsem nespáchal. A Ipuver?“ Rahimere rozhodil rukama. „Proč bych měl zabíjet zrovna jeho?“

Předklonil se a zašeptal: „Ipuver měl rád malá děvčátka.

Slíbil jsem mu jich plný harém, ale proč bych měl někoho vydírat?“

Soudce pochopil, že tady ztrácí čas. Obrátil se tedy k odchodu.

„žádné důkazy proti mně nezískáš!“ vřískl za ním Rahimere. „Jestli mě chce ta čubka vidět mrtvého, bude na mě muset poslat svoje pohůnky!“

„To nebude třeba.“ Amerotke se u dveří ještě zastavil.

„Našly se tvé dopisy adresované mitannskému králi. Víš přece, jaký je trest za velezradu, nebo ne?“

Pak už Amerotke na nic nečekal, práskl za sebou dveřmi a vyrazil chodbou pryč. Snažil se příliš si neprohlížet maskované strážné. Měl pocit, že to tu páchne smrtí. Chtěl už být co nejrychleji venku, někde, kde by mohl v klidu

přemýšlet a připravit si všechny důvody, jimiž by Hatusu přesvědčil, že tajemná úmrtí i všechno to vydírání musí zůstat tajemstvím. Záhy vešel do Síně obojí pravdy. Všude bylo pusto a prázdno. Soud neměl zasedat ještě nejméně následujících pět dní. Amerotke věděl, že počet případů, které pak dostane k rozřešení, bude vzhledem k nedávným nepokojům obrovský. Opřel se o jeden ze sloupů a zahleděl se na soudcovskou stolici, na nevelký leštěný stolek a polštáře pro písaře. Ležely před nimi i svitky s dokumenty.

Z nádvoří před Síní obojí pravdy zazněl šum hovoru.

Klábosili tam spolu písaři a občas se ozval i křik a smích hrajících si dětí.

Amerotke pomalu přešel soudní síň a zadíval se na jednu z nástěnných maleb. Bohyně Maat s pštrosím perem ve vlasech seděla na patách před Osiridem třímajícím váhy spravedlnosti. Jakým rozsudkem to všechno skončí?

Amerotkeovi táhly hlavou samé chmurné myšlenky. Jak to jenom má vyřešit? Zamířil do své postranní svatyně. Ve svatostánku stála socha Maat. Podlaha byla posypaná čerstvým pískem, nádobky na posvátnou vodu dolité a někdo, pravděpodobně Prenhoe, dokonce doplnil i kadidelnice. Na svých místech byly i misky s voňavou skořicí a dalšími vonnými přísadami. Celá svatyně byla čisťounká a provoněná. Před svatyní byly rovněž za jeho nepřítomnosti rozloženy nové polštáře.

Amerotke poklekl a už se chtěl začít modlit a prosit

Maat o radu, když si uvědomil, že si neočistil ústa ani ruce.

Cožpak už je na tom jako Amenhotep? Myslí mu zavířily výjevy jasné jako nástěnné obrazy, které si prohlížel před chvílí. Opět viděl krvavý masakr před vojenským ležením.

Slyšel řev zmítajících se raněných a před jeho vnitřním zrakem opět odstřikovala krev od kol vozů. Znovu viděl pádící koně, jejichž kopyta drtila těla těch, kdo se ocitli na zemi. Slyšel zoufalé prosby o slitování, které nebyly vyslyšeny, a viděl veterány mnoha předchozích válek, kteří se na mladých mitannských šlechticích ještě předtím, než

jim rozmlátili lebky na kaši, dopouštěli zvěrstva nejohavnějšího. Vzápětí se mu vybavila Hatusu přijímající hold svých vojsk, Meneloto ležící v krvi pod schodištěm v pyramidě a Děti Amemaitiny hemžící se kolem něj jako temné stíny. A co ta stéla? Amerotke civěl jako duchem nepřítomný do otevřeného svatostánku se sochou bohyně spravedlnosti a pravdy. Je to snad všechno jen výmysl? Je tam vůbec někdo, kdo jeho modlitbám naslouchá? Pak se vedle něj mihl jakýsi stín, který rovněž poklekl. Amerotke se po něm ohlédl.

„V noci jsem měl sen, můj pane. Zdálo se mi, že sedím pod palmou, která se najednou změnila v sykomoru. A tys v jejím stínu ničil své šaty.“

Prenhoe se tvářil tak napjatě a papyrový svitek svíral tak úpěnlivě, že se Amerotke ovládl a spolkl podrážděnou odpověď, kterou užuž měl na jazyku.

„A co to znamená, Prenhoe?“

„To znamená, že se mi dobře povede a ty že budeš zbaven všeho zla. Jsem dobrý úředník, můj pane.“

„Povýšení se dočkáš.“

„Pane, jsem dobrý úředník,“ opakoval však Prenhoe.

„Zapisuji vždy přesně a podrobně všechno, co bylo u soudu řečeno. Zatímco jsi byl pryč,“ pokračoval Prenhoe chvatně, protože si všiml zlostného záblesku v soudcových očích, „radil jsem se se svými spolupracovníky.“

Amerotke si vzdychl. „Prenhoe, já teď nemám myšlenky na…“ Raději však nedopověděl a jen mávl rukou.

„Šufoj mi to řekl,“ drmolil však Prenhoe dál. „Pověděl mi o tvé návštěvě u toho starého hadího kněze, který byl svědčit u soudu. Vím i o tom, jak tě Šufoj zachránil, a –“

„Ne abys o tom něco vykládal před paní Norfret!“ skočil mu Amerotke prudce do řeči.

„Ne, můj pane, ale napadlo mě, že bys měl vidět tohle.“

Prenhoe se zvedl, přicupital blíž a rozvinul před nejvyšším soudcem svitek papyru. „Ten starý kněz se ve své výpovědi zmínil o jedné věci. Není to zvláštní?“

Amerotke se sehnul a zblízka se do svitku zahleděl.

Špatné osvětlení nebylo ke čtení hieroglyfů zrovna nejvhodnější.

„Ne, tady ne, ale zde,“ upozornil jej Prenhoe a zapíchl prst do jiného místa na svitku.

Amerotke se do zápisu výpovědi začetl. Vzápětí

zamžikal a zapomněl na veškerou důstojnost. Rozložil svitek na zemi tak, aby byl co nejrovnější, a sklonil se k němu ještě níž.

„Já… já…“ vykoktal po chvíli a vzhlédl. „Co to znamená, Prenhoe?“

Písař vzrušením ztěžka polkl. „Vydal jsem se do Města mrtvých. Obcházel jsem Domy věčnosti tak dlouho, až jsem našel ten, ve kterém jsou jeho rodiče. Matka byla kněžkou ve službách bohyně Meretseger.“

„Hadí bohyně!“ vydechl Amerotke.

Taková že by tedy byla pravda? zeptal se vzápětí v duchu sám sebe. A proč na ni takovou dobu nepřišel? že by k podnícení mysli a ducha bylo zapotřebí nějaké neviditelné jiskry? Otočil se k Prenhoeovi, vzal jeho hlavu do obou dlaní a prudce ho políbil na čelo. Mladý písař celý zrudl rozpaky.

„Jsi nejen můj příbuzný, Prenhoe, ale také můj přítel.

Tys objevil to, co já jsem přehlédl. Nevěnoval jsem pozornost tomu, na cos naštěstí přišel ty, takže až budu příště soudit, ty budeš mýma očima a ušima. Od této chvíle si, pokud jde o mne, můžeš snít, jak se ti zachce. Pokud to pokaždé přinese takové výsledky, tak ti to dokonce nařizuji.“

Podstatnou část dne strávil Amerotke v okolí Síně obojí pravdy. Vyšel si k jezírku, kde se celý očistil. Omyl si tělo i obličej v posvátné vodě, z níž pil uctívaný ibis. Pak se

převlékl do čistých šatů, které měl uložené v malé místnůstce za svatyní. Vyčistil si ústa natronovou solí a před sochou bohyně rozvířil trochu dýmu z kadidla. Teprve pak poklekl před svatostánkem a čelem se dotkl země.

„Zhřešil jsem!“ vyznal se. „Zapochyboval jsem! Mé srdce je však čisté a chci ti pohlédnout do tváře. Dovol mi žít v pravdě a sloužit jí!“

Byl natolik zaujat modlitbami a duchovní očistou, že zapomněl i jíst. Teprve když se slunce naklonilo k západu, vyšel na chrámové nádvoří a koupil si kousek husí pečeně, kterou na dřevěném uhlí připravovali mladší kněží. Sedl si na zem, aby pojedl a trochu se napil vína. Na opačné straně nádvoří zahlédl Asurala s několika muži chrámové stráže.

Vzápětí se objevil Prenhoe, a než se Amerotke stačil vydat za svým dalším cílem, dorazil i Šufoj. Soudce jim nařídil, aby počkali na místě a nevyrušovali ho. Od Asurala si ale vzal nůž, který pečlivě ukryl v záhybech roucha. Teprve pak se vrátil zpět do svatyně. Posadil se tam a opřel se zády o stěnu. Dveře naa už byly zavřené. Rozsvítil alabastrové olejové lampy, aby bylo všechno připraveno. V pravý čas, protože vzápětí vešel Sethos.

„Jsem rád, žes mohl přijít, ctihodný Sethe.“

Královský vyšetřovatel se posadil. V jeho štíhlé, ostře řezané tváři se zračilo zaujetí. Jeho pozornému pohledu jako obvykle nic neušlo. Vedle sebe si položil brašnu na psací náčiní.

„Co ti sdělila paní Hatusu?“

„že Rahimere bude obviněn z velezrady.“

„Z vraždy ne?“

„Ne, ctihodný Sethe. Z té budeš obžalován ty!“

Sethos se napřímil, ale vzápětí se mu podařilo vyloudit na rtech úsměv.

„Amerotke, Amerotke, nezatemnilo ti slunce rozum?

Nebo snad bitevní vřava…?“

Soudce ukázal na svatyni. „Ona se dívá, Sethe. Ta, která je sama pravdou, ví o temných zákoutích tvé duše. Sethos, královský vyšetřovatel, Oči a uši faraonovy. Blízký přítel božského faraona Tuthmose, jenž mu odhalil vše, co objevil v temných chodbách pod pyramidou v Sakkáře.“

Sethos nehnul ani brvou.

„Sethos,“ pokračoval Amerotke chladně dál. „Vysoce postavený kněz Amonův, královský velekněz a bývalý zpovědník matky božské Hatusu, královny Ahmose. Jak to bylo, Sethe? Vyděsilo tě, co ti Tuthmose řekl? Nedokázal ses vyrovnat s tím, že bohové Egypta nejsou nic než

kamenné modly? Vystrašilo tě faraonovo rozhodnutí po návratu do Théb zničit svatyně a vytvořit nový řád zasvěcený jedinému bohu, který kdysi v pradávnu, než

vypukly války a než bylo roztříštěno zrcadlo pravdy, žil s lidmi? Ze zrcadla pravdy nám zbyly jen střepy, Sethe.“

Amerotke se předklonil. „Co mi na to povíš?“

„Dobrá historka, to se musí uznat,“ poznamenal Sethos

jízlivě.

„Tuthmose ti řekl všechno. Poslal tě napřed, abys v Thébách všechno připravil na faraonův příjezd a vypracoval plány chystaných obrovských změn v celé zemi. Tys ale propadl strašlivému zmatku. Znamenalo by to konec velkolepých chrámů a uctívání neviditelných božstev a také konec obohacování kněží chrámovými poklady a oběťmi.

Muselo to být hrozné být v takovém ohrožení, mít tak málo času a muset tak rychle něco vymyslet! Nejspíš jsi předstíral, že faraonovu záměru nasloucháš a že s ním souhlasíš, ale v hloubi duše už jsi chystal pomstu. Chytrý jsi a možnosti ti také nechyběly.“ Amerotke se na okamžik odmlčel. „Jako královský vyšetřovatel dobře znáš temné thébské podsvětí. Najal jsi tedy bandu zabijáků, kteří si říkají Děti Amemaitiny. Potřeboval jsi vyvolat zmatek, nejistotu a chaos. Zaplatils jim, aby se přeplavili přes Nil do nekropole a znesvětili tam faraonovu hrobku. Nebyla v tom snad ani tolik nenávist k Tuthmoseovi jako spíš vztek.

Musel jsi mít v hlavě hrozný zmatek. Faraona nebylo možné od jeho záměru odvrátit. Jeho tvrdohlavost byla příslovečná.

Už jako chlapec pohrdal kněžími a těmi, kdo neznali nic jiného než uctívání model. To Hatusu byla jiná. Mladá…

zranitelná… A svému manželovi nedala následníka.“

Sethos se zhluboka nadechl, až se mu roztáhlo chřípí.

„Jestliže ovšem nebylo možné řídit Tuthmose, pak Hatusu ovladatelná byla. Ze strachu a nejistoty se nechala

vlákat do tvé léčky.“

„A co mi ještě povíš?“ přerušil ho ostře Sethos. „Zabil jsem snad v Amonově chrámu Tuthmose já?“

„Ale ne, tys tam přece vůbec nebyl,“ odvětil Amerotke.

„Byl jsi na nábřeží.“

„Chceš mi snad naznačit, že to já jsem schoval toho hada na královské lodi?“

„Ale kdepak, na to došlo až později. Jsi přece knězem Amonovým. Odnesl jsi pár holubic, které v chrámu hnízdí, na nějaké opuštěné místo. Tam jsi je pořezal, a teprve potom nechal zas letět. Holubi, ať jsou zranění či nikoli, se pochopitelně vždycky vracejí zpátky do svého hnízda. Kolik jich bylo, Sethe? Šest? Sedm? Pár jich uhynulo cestou, některé spadly mezi lidi, jiné je postříkaly krví. Zlé znamení při faraonově návratu! Cos měl vlastně v plánu dál? Další znamení? Hodlal jsi vyděsit Tuthmose nebo proti němu vzbouřit lid?“ Amerotke natáhl ruce před sebe a začal odpočítávat na prstech. „Chtěl jsi ovládat faraona, zahubit myšlenky a nápady, které pojal v Sakkáře, vystrašit ho zlými znameními a pak jím manipulovat prostřednictvím paní Hatusu.“

„Tuthmose zemřel!“ odsekl Sethos ostře.

„Zajisté. Tos musel považovat za znamení z nebes,“

odvětil Amerotke. „Za odpověď na své modlitby. Unavený Tuthmose vyčerpaný dlouhým tažením a s myslí zmítanou plány a úvahami se, shodou okolností právě před

Amonovou sochou, zhroutil a zemřel. Od toho okamžiku už jsi zraněné holubice ani znesvěcené hroby nepotřeboval.

Tuthmose byl ze hry, takže bylo třeba posílit moc nad paní Hatusu. Také jsi musel vysvětlit faraonovu smrt jako boží soud. Musel být uštknut hadem, symbolem temnoty podsvětí.“

Sethos povytáhl obočí. „A tohle jsem zařídil jak?“

„Jsi přece jeden z nejvýše postavených Amonových kněží. Oči a uši faraonovy! Můžeš si chodit, kam se ti zachce, a nikdo si nedovolí na něco se tě vyptávat. Nechal jsi v zádušní svatyni otrávenou vidličku a přinutil jsi Hatusu, aby ji vbodla do mrtvoly svého manžela. Mezitím jsi ukryl na palubě královské veslice toho hada. Měl jsi to všechno dokonale promyšlené, viď? Potřeboval jsi vyvolat zmatek, chaos a nejistotu, aby byly jakékoli Tuthmoseovy plány zapomenuty. Rovněž bylo nutné postarat se o několik dalších lidí, kteří faraona doprovázeli k pyramidám v Sakkáře, o Menelota, Ipuvera a Amenhotepa. Když se faraon svěřil tobě, mohl se přece právě tak svěřit i ostatním, že ano? Musels je tedy umlčet. Prostřednictvím svých tajemných dopisů jsi Hatusu nařídil, aby proti Menelotovi vznesla obvinění. Ipuvera jsi zavraždil na zasedání královské rady a ubohý Amenhotep se nechal ctihodným Sethem vylákat na schůzku. Bezelstně se vydal na nějaké opuštěné místo na břehu Nilu. Zabil jsi ho osobně, nebo už

tam čekaly Děti Amemaitiny? Dals jim rozkaz, aby ho

zavraždili, usekli mu hlavu a poslali ji zabalenou jako dárek na tu osudnou hostinu, kde způsobila tolik rozruchu a hrůzy?“

„Opravdu dobrá povídačka,“ prohlásil Sethos. „Proč bych to všechno dělal?“

„Abys uchránil zavedené uctívání model v našich chrámech. Abys vyvolal zmatek a paniku, díky nimž budou zapomenuty Tuthmoseovy plány, sny a všechno, co s nimi souviselo. Jistě jsi byl přesvědčený, že jsi k tomuto úkolu předurčen bohy. Rivalita panující mezi Hatusu a Rahimerem byla pro sémě tvých intrik tou pravou úrodnou půdou.“

„A co ti hadi?“ nedal se Sethos vyvést z míry.

„Ach ano! Vzpomínáš si na soudní proces s chudákem Menelotem? Nechal jsi jako svědka obhajoby předvolat kněze Labdu. Ten hovořil o hadech, ale také se kupodivu v dosti překvapivé souvislosti zmínil o tobě. Když popisoval účinky hadího jedu a jednotlivé druhy hadů, řekl: ‚Ctihodný Sethos to zajisté bude vědět!‘ V tu chvíli tomu nikdo nevěnoval pozornost, ale tebe to varovalo. Labda tím totiž

narážel na skutečnost, že ačkoli byl tvůj otec knězem Amonovým, tvá matka byla kněžkou ve službách hadí bohyně Meretseger. Věděla všechno o hadech, kterým se daří v poušti, i o těch, kteří obývají břehy Nilu. Její hrob v nekropoli o tom vypovídá dostatečně výmluvně. Můj příbuzný Prenhoe si to šel ověřit. To on mě upozornil na tato zdánlivě bezvýznamná slova starého Labdy. Prenhoe je totiž

možná snílek, ale zároveň má mimořádně bystrý pozorovací talent. Podařilo se mu objevit hrob tvých rodičů. Je na něm vyobrazena i tvá matka.“

Sethos zamžikal a poprvé uhnul očima.

„Určitě si na ni ještě dobře pamatuješ, viď? Jako bych ji viděl, jak v kněžském rouše schovává hada a vytahuje ho, aby svého synka naučila, jak tyto tvory bezpečně chytat.

Tím synkem, kterému se již v útlém věku dostalo důkladného poučení o zacházení s hady, jsi byl samozřejmě ty.“ Amerotke se pohodlněji usadil a pokračoval. „Sehnal sis tedy hada a ukryl jsi ho na palubě královské lodi.

Mimochodem, vím i to, že vidličku, kterou jsi podstrčil božské Hatusu, hadí kněží často užívají!“

Sethos začal rychle a přerývaně dýchat. Zaklonil hlavu a přivřel oči.

„Když člověk ví, jak s hady zacházet,“ dal se Amerotke znovu do řeči, „nejsou mu nebezpeční. Přinesl jsi proto bez potíží dalšího do poradní síně v brašně na dokumenty.

Protože byl nakrmený, v tašce byla tma a nehýbalo se s ní, had v klidu odpočíval. Když byla vyhlášena přestávka v jednání, brašny jsi jednoduše vyměnil. Chudák Ipuver do ní pak prudce sáhl a had okamžitě zaútočil. A pokud jde o Omendapa, byl v tom víně hadí nebo jiný jed? Ty otrávené láhve jsi mu mezi jeho zavazadla přidal ještě předtím, než

jsme vytáhli z Théb, nebo až během tažení na sever?“

„Dokaž to!“ zachrčel Sethos. „Pořád jsi ještě nepředložil

jediný důkaz.“

„Byl jsi přesvědčený, že se všechny důkazy v těch zmatcích ztratí,“ odvětil klidně Amerotke. „Pak jsi ale pojal podezření, že se sice klopotně, ale přece jen začínám prokousávat k pravdě. Také sis uvědomil, jak nebezpečný by ti mohl být starý Labda. Věděl, z jakého prostředí pocházíš a co všechno znáš. Bylo třeba ho umlčet. Proto ses vypravil do jeho svatyně, zavraždil jsi ho a mě jsi tam vylákal. Pak jsi odstranil dřevěný můstek. Mohlo to trvat celé měsíce, než

by se našlo to, co by ze mě hyeny nechaly. Další záhada, která by mátla a děsila lidi a přiživila fámy šířící se po celých Thébách, by byla na světě.“ Amerotke se na chvilku odmlčel a pak pokračoval. „Zmizel bych, stejně jako měl zmizet Meneloto. Děti Amemaitiny jej měly odvléct do Rudé země, tam ho zavraždit a ukrýt jeho mrtvé tělo. Celé Théby by ho pak pokládaly za uprchlého sprostého zločince.

Zmatek nad zmatek! Ty voskové figurky, znamení smrti, roznášel vůdce Dětí Amemaitiných? To on ti oznámil, že Meneloto jim utekl?“

Sethos zkřivil rty a cosi zavrčel.

„Jako pro královského vyšetřovatele,“ pokračoval neúprosně soudce, „pro tebe určitě nebylo obtížné se s tou bandou nájemných vrahů nějak spojit. Jistě jsi věděl, co na ně bude platit. Muselo tě to stát dost peněz, když tak ochotně následovali vojsko a vyčkávali na vhodnou chvíli, aby mohli zaútočit na Omendapa, na mě nebo na Hatusu.“

Amerotke sepjal ruce. „Znám velké tajemství, Sethe,“

pronesl pak vážně. „Přečetl jsem tu stélu v Sakkáře.“ Znovu na okamžik umlkl a upřeně sledoval Sethovu reakci.

„Sledovali mě s Menelotem až dovnitř. Poskytli mi veškeré důkazy, které jsem potřeboval. Jednoho z nich jsme totiž

zajali.“

„Všichni jsou mrtví!“ vyštěkl Sethos. Vzápětí zavřel oči, protože si uvědomil, jak strašlivé a osudové chyby se právě dopustil.

„Šel ses tam také podívat?“ zeptal se tvrdě Amerotke.

„Vydal ses také do té tajné chodby?“

Sethos se schoulil s hlavou sklopenou jako hromádka neštěstí.

„Uvědom si, jaké mám proti tobě důkazy, Sethe,“

naléhal Amerotke. „Jako královský vyšetřovatel jsi o Dětech Amemaitiných věděl. Zároveň jsi byl důvěrníkem božského Tuthmose. Jako novic jsi byl zpovědníkem královny Ahmose. Věděl jsi o jejích smyšlených představách o Hatusině početí. V den faraonova návratu do Théb ses pohyboval v přístavišti. Byl jsi přítomen, když ten starý kněz před soudem narážel na to, kdo byla tvá matka. Vyznáš se v hadech. Byl jsi u toho, když byl zavražděn Ipuver.

Amenhotep ti důvěřoval a určitě by uposlechl tvé výzvy, ačkoli byl zoufalý a stranil se světa. I ke generálu Omendapovi jsi měl snadný přístup. Pokud by ses pohyboval v blízkosti jeho zavazadel, nikomu by to

nepřipadalo divné. Sice tě teď nesoudím, ale kdybychom byli v Síni obojí pravdy, rozhodně by ses měl z čeho zodpovídat.“

Sethos si přejel rukou tvář a slabě se pousmál.

„Nakonec,“ začal zvolna, „nakonec jsem však stejně zvítězil já, Amerotke. Dosáhl jsem toho, co si bohové přáli.

Tuthmose se mi svěřil se vším, co v Sakkáře objevil.“

Sethos rozhodil rukama. „Co jsem měl dělat? Mohl jsem dopustit, aby se ten bláznivý snílek vrátil do Théb a zničil chrámy a zřízení existující po staletí? Aby vyplenil jejich bohatství a zbavil se kněží? Choval se jako chlapec, který dostal novou hračku! A ještě se mi s tím pochlubil, jako by snad čekal, že začnu skákat radostí!“ Sethos unaveně zavrtěl hlavou. „Proto jsem tak spěchal zpátky do Théb. Modlil jsem se, aby mi byli bohové nápomocni. To znesvěcení hrobu a pořezané holubice, to byly jen zoufalé pokusy vyvolat paniku, ale teprve když dostal Tuthmose ten záchvat a zemřel, uvědomil jsem si, že bohové moje modlitby vyslyšeli. Hatusu jsem ovládat mohl nebo jsem si to tehdy alespoň myslel. Zmýlili jsme se v ní všichni, co, Amerotke?

Ona má v sobě víc mužských ctností než její manžel a otec dohromady. Ano, chtěl jsem vyvolat zmatek. Chtěl jsem vymazat všechny vzpomínky na Tuthmoseovy plány a odhalení. Domníval jsem se, že soud s Menelotem způsobí nejistotu, rozkol a paniku. Nebyl jsem si také jistý, kolik toho ví a kolik by toho mohl před soudem prozradit.

Ctihodný Amerotke mi však velkoryse poskytl ještě jednu noc, abych se o něj mohl postarat. To už mi bylo jasné, že jsem udělal chybu, když jsem ho nevyřídil dřív. Menelota bylo třeba zabít, ale utekl. A ti ostatní?“ Sethos pokrčil rameny. „Amenhotepa bylo nutno umlčet a nevěděl jsem, kolik toho Tuthmose navykládal Ipuverovi, nebo dokonce generálu Omendapovi. Předpokládal jsem, že pokud využiji nepřátelství mezi Hatusu a Rahimerem, budou veškeré ztřeštěné výmysly zemřelého faraona navždy zapomenuty.“

Zvedl ruce a začal odpočítávat na prstech. „Tuthmose byl mrtev, takže kdo další mohl něco vědět? Hatusu? Rahimere?

Omendap? Meneloto? Amenhotep? Kdyby došlo k výměně panovníků mírovou cestou, kdo ví, jaké nesmyslné ideje by se ještě dostaly na světlo? Cožpak to nechápeš? Neměl jsem jinou možnost! Tuthmose nebo ti, které se mu podařilo přesvědčit, by zaútočili na samu podstatu naší víry. To, co jsem ti s Dětmi Amemaitinými provedl v Údolí králů, mě sice mrzí, ale opět musím zopakovat, neměl jsem jinou možnost.“ Sethos se předklonil a upřel na soudce planoucí zrak. „Vedli mě bohové, Amerotke! Set ovládl moji duši. Co znamená lidské hemžení proti vůli Amonově?“

„Zemřeš,“ odvětil klidně Amerotke.

„Zemřeme všichni, Amerotke. Každým dnem jsme říši stínů blíž. žádám tě alespoň o jedinou laskavost. Nechci být pohřben v Rudé zemi ani nechci, aby mé nahé tělo viselo někde na hradbách. Nechci, aby na mě chodila plivat lůza.

Nestojím o to, aby se někdo dozvěděl, proč jsem to všechno učinil. Nechme Sakkáru zavát pískem a Cheopsova pyramida nechť si uchová svá tajemství.“ Sethos si špičkou jazyka přejel oschlé rty. „Dal bych si víno. Jen kapku.“

Amerotke přistoupil k místu, kam kněží ukládali jídlo a pití pro svoji bohyni. Když měl kameninový pohár plný asi do poloviny, zaslechl za sebou jakési zašustění. Jakmile se otočil, uviděl, že Sethos si se zakloněnou hlavou kape do úst poslední krůpěje z fioly, kterou vytáhl z brašny na psací potřeby.

Vzápětí

královský

vyšetřovatel

odhodil

vyprázdněnou lahvičku na podlahu.

„Jed,“ hlesl pouze. „Jed, který zastavuje srdce a sráží krev.“

Lehl si jako dítě chystající se ke spánku a hlavu si podložil brašnou. Pak natáhl ruku.

„Nechci umírat sám, Amerotke.“

Soudce si k němu klekl. Uchopil ho za ruku, která už

začínala chladnout a vlhnout, ačkoli její stisk byl dosud pevný.

„Pomodli se za mě,“ zašeptal Sethos. „A nech mě řádně pohřbít, ať moje ka může vejít do říše Osiridovy, kde se budu zodpovídat ze svých činů.“

Chvilku jen mlčky a klidně ležel, ale pak se celé jeho tělo napjalo v křeči a v koutku úst se objevila slina. Vzápětí se mu víčka zachvěla a hlava klesla na brašnu. Amerotke pustil ruku, kterou až dosud pevně svíral. Odříkal krátkou

modlitbu a ohlédl se po zavřených dveřích naa. Rozhlédl se po kadidelnicích, posvátných pohárech a miskách a sklopil hlavu.

„Nakonec vždycky zůstane jedině pravda!“ prohlásil tiše.

Děj románu, který jste právě dočetli, se odehrává v době kolem roku 1479 př. n. l., kdy se Hatusu (Hatšepsut, též

Hatšepsovet, pozn. red.) chopila moci. Její manžel zemřel za záhadných okolností a Hatusu po tvrdém mocenském zápase nastoupila na trůn. Pomohl jí v tom i Senenmut, který se vynořil neznámo odkud, aby se s ní podílel na vládě. Jeho hrob dosud existuje a nese dnes číslo 353. Dokonce je na něm patrný hrubě načrtnutý portrét tohoto Hatusina oblíbeného dvořana. Není pochyb, že Hatusu a Senenmut byli milenci. Byly objeveny fresky, na nichž je jejich důvěrný vztah znázorněn velmi výmluvným způsobem.

Hatusu vládla pevnou rukou. Na nástěnných malbách bývala často zobrazována jako válečnice a z historických pramenů je známo, že táhla do válek v čele svých vojsk.

Možnost, že se pod pyramidami a Sfingou nacházejí tajné chodby, komory, svatyně či knihovny, je mezi

egyptology neustále dikutována. Scéna z podzemní síně oběšenců, popisovaná v tomto románu, se objevuje v poutavé studii Otty Neubeta o Tutanchamonovi. Teorií o ztraceném poznání vědeckém i duchovním se zabývali i tak uznávaní egyptologové jako Bauval a Hancock (mj. i v česky vydaném díle Otisky božích prstů nebo Zrcadlo nebes, pozn. red.). List Sunday Times v srpnu roku 1997 přinesl zprávu, že ztracené Cheopsovy knihovny by ještě mohly být nalezeny.

Egyptská teologie do doby Kristovy zdegenerovala na uctívání zvířat a hmyzu, což bylo zesměšňováno již

starořímskými autory. Zpočátku však Egypťané usilovali o náboženskou jednotu. V egyptské historii hraje idea jediného „praboha“, milující matky a otce v jedné osobě, skutečně významnou roli. Je třeba mít na paměti, že Egypt byl vlastí židovského vůdce Mojžíše a že pouhých sto třicet let poté, co se odehrály události popisované v tomto románu, dovedl faraon Achnaton říši na pokraj občanské války právě kvůli revolučnímu náboženskému názoru, na jehož základě odstraňoval systém chrámového uctívání jednotlivých božstev a klaněl se bohu jedinému.

Ve všech ostatních otázkách jsem se snažil držet se historických poznatků o této úžasné a dosud plně neprobádané civilizaci. Fascinace starověkým Egyptem je pochopitelná, je totiž exotický a záhadný současně. Ano, tato civilizace existovala před třemi a půl tisíci lety, ale když

se začteme do básní a hymnů této doby, mnohdy i dnes cítíme s tehdejšími lidmi těsnou spřízněnost, díky níž k nám i přes propast staletí stále promlouvají.