Píše se rok 1479 před naším letopočtem a ve slavné staroegyptské říši, mocné Obojí zemi, se děje něco nevídaného. Po drtivém válečném vítězství nad výbojnou sousední Mitánií a razantní čistce, kterou poté provedla mezi dvorskými úředníky a hodnostáři, usedla na trůn, žena! žena třímá v rukou berlu a důtky, na hlavu si nasazuje posvátnou Dvojí korunu a připíná si obřadní vous faraonů. Ta ohromná opovážlivost se jedněm nelíbí, druhé popuzuje a mnohé přivádí k zuřivosti. Královna Hatusu (což není nikdo jiný než panovnice, jejíž jméno zná dneska celý svět, sama legendární Hatšepsovet) si však chce vládu udržet za každou cenu.

Co k tomu ale nezbytně potřebuje, je podpora nejmocnějších egyptských chrámů. Nařídí tedy svolat sněm velekněží a v prastarých spisech nalézt jakoukoli zmínku, jež by jí dávala právo panovat. Jejím plánům však „kdosi“ nepřeje.

Zatímco shromáždění zasedá, je brutálním způsobem zavražděn jeden z kněží zasvěcených sokolímu božstvu, Horovi. O život přijde starý učenec, po něm je nalezen mrtev další služebník chrámu. A další… a další… jako by se vrah snažil navždy je umlčet.

V této chvíli se jeví nezbytné povolat muže, jenž by si se záležitostí tak nebezpečnou a hrůznou

dokázal

poradit.

A

takovým

„profesionálem“ na svém místě je samozřejmě osvědčený, bystrý a odvážný soudce, ctihodný pán Amerotke. Jeho úkolem není nic menšího než

dopadnout a potrestat vraha.

První dynastie starověkého Egypta vznikla kolem roku 3100

př. n. l. Mezi touto dobou a obdobím Nové říše prodělal Egypt řadu radikálních proměn. Podél Nilu vyrostla nová města, byly vystavěny pyramidy, došlo ke sjednocení Horního a Dolního Egypta a rozvinul se náboženský kult boha slunce Rea, boha Osirida a bohyně Isidy. Egypt musel čelit cizím nájezdníkům, mezi nimiž byli nejmocnější asijští Hyksósové, kteří říši nelítostně vyplenili. V letech 1479-1478 př. n. l., kdy tento příběh začíná, stál osvobozený Egypt sjednocený faraonem Tuthmosem I. na počátku nového oslňujícího vzestupu. Faraoni přesunuli své hlavní město do Théb. Pyramidy byly nahrazeny hrobkami ve Městě mrtvých na západním břehu Nilu a v Údolí králů vzniklo královské pohřebiště.

Pro zjednodušení jsem použil řeckých názvů měst, např.

Théby nebo Memfis, nikoli jejich staroegyptských podob

Veset nebo Mennofer. Místní název Sakkára zde užívám k označení celkového komplexu pyramid kolem Memfidy a Gízy. (Proto jsme také místo správných staroegyptských jmen bohů, Anupev, Usirev, Eset, museli v překladu užít jejich pozdější řecké verze, Anubis, Osiris, Isis –, přestože v době, kdy se děj odehrává, ještě neexistovaly, pozn. red. ) Použil jsem rovněž zkrácené verze jména královny Hatšepsut a nazývám ji v tomto románu Hatusu.

Tuthmose II. zemřel v roce 1479 a po krátkém období zmatků si Hatusu udržela postavení panovnice po dalších dvaadvacet let. Během její vlády se Egypt stal politickou velmocí a nejbohatším státem světa.

Rovněž egyptské náboženství se vyvíjelo, zvláště kult boha Osirida, zavražděného svým bratrem Setem a oživeného milující manželkou Isidou, jež mu porodila syna Hora. To se v podobě rituálu opakovalo s každým faraonem, jenž byl během vlády živoucím Horem, zatímco po smrti se stával ztělesněným Osiridem. V egyptské tradici bylo hluboce zakořeněno uctívání všech živých bytostí. Zvířata i rostliny, potoky a řeky byly pokládány za posvátné a jejich vládce faraon byl uctíván jako ztělesnění boží vůle.

Bohatství egyptské civilizace kolem roku 1479 př. n. l.

se odráželo nejen v náboženských rituálech, ale také v architektuře, oblékání, vzdělanosti i celkově pohodlném životním stylu. Na vrcholu společenského žebříčku stáli vojáci, kněží a písaři. Zjemnělá kultura používala pro

označení osob a institucí metaforických opisů. Tak například faraon byl „Zlatý sokol“; pokladnice byla „Domem stříbra“; a válečná období byla nazývána „Obdobím hyeny“; královský palác zase „Domem milionu let“. Egyptští politici si však doma i v zahraničí dovedli počínat v případě potřeby nečekaně krutě a nelítostně. Královský trůn byl vždy ohniskem intrik, žárlivosti a tvrdého soupeření. A v tomto politickém ovzduší se v roce 1479 př. n. l. objevuje mladá královna Hatusu.

Během následujícího roku překvapila své domácí i cizí kritiky a odpůrce, když na severu dosáhla skvělého vítězství nad královstvím Mitanni a zbavila trůn svých politických oponentů, vedených velkým vezírem Rahimereem. Tato pozoruhodná mladá žena našla vynalézavého pomocníka ve svém prvním ministru a milenci, lstivém Senenmutovi. Díky jejímu odhodlání se jí podařilo dosáhnout, že ji všechny složky společnosti uznaly jako vládkyni Egypta. A stejně jako tomu bylo u všech převratů a revolucí, náklonnost a podpora kněží byla rozhodující.

Paul Doherty

POžÍRAČKA SRDCÍ: Amemait, „přísedící“

u egyptského Posledního soudu.

Muž slezl ze svého dromedára. žluto-červené sedlo a otěže, pokryté vrstvou čerstvého písku, byly otlučené a odřené.

Sebral je mrtvole královského posla, který ztratil cestu i život ve vyprahlé Rudé zemi, která se rozkládala na východ od Théb. Zvěd, vyslaný svým kmenem loupeživých kočovníků, si stáhl ze zad malý kostěný luk a ujistil se, že má toulec s šípy po ruce. Od hlavy k patě byl zahalený do špinavých, roztrhaných šedivých hadrů, ze kterých mu vykukovaly jen oči, pátravě přejíždějící po poušti, nad níž se snášel podivný, nachově modrý soumrak.

Už dorazil k oáze Amarna, ale pouštním vzduchem se k němu nesl lomoz kol nějakého vozu a hlasy. Musí být opatrný. Ty křoviny nejsou nikdy tak prázdné, jak se zdají.

Často sem zajížděly vojenské oddíly na vozech a výzvědné hlídky z Théb, o partách slídičů ani nemluvě. Těm všem se musí vyhnout. Většinou jsou po zuby ozbrojení a dobře

zásobení. A thébští šlechtici navíc nikdy neváhali nechat pocítit svůj hněv, takže potulní lupiči útočili jen tehdy, když

si byli jistí snadným vítězstvím. Poušť skrývala ještě další nebezpečí. Od úst k ústům letěly mezi kmeny rozličné fámy.

O tom, že se v oáze Amarna zjevuje obrovský lev se zlatou hřívou, lidožrout živící se obyvateli pouště, který v noci napadá tábory.

Muž přiložil šíp na tětivu luku a plížil se vpřed. Stál tam osamělý vůz s ojí opřenou o zem. Ale kde jsou vozatajové?

A kde koně? Jak zíral do houstnoucí tmy, všiml si stop po dalším voze. Byl to ten, který před chvílí slyšel, teď už

uháněl směrem k městu. Stáhl si látku z obličeje a zavětřil.

Cítil vůni, lačně ji nasával. Připomněla mu den, kdy se svým kmenem tábořil před Thébami a s kumpány vyrazili do Domu potěšení. Nikdy nezapomene, jak se vlnila ta tanečnice v naolejované paruce! Náušnice jí cinkaly, pleť měla barvy mědi a celé její tělo vonělo parfémem. Dobře jí za její služby zaplatil. Byl to zážitek, který ho ještě dnes nutil polknout sliny.

Plížil se dál. Ucítil vůni připravovaného jídla, spatřil dohořívající ohniště, rozbitý pohár a měch na víno. Teď už

se k vozu blížil s větší jistotou. Levhartí kůže na oštěpy byla prázdná. Luk a toulec s šípy, které obyčejně visí na háku bronzového zábradlí, byly taky pryč. Ale kde je majitel?

Kočovník si pozorně prohlížel vůz. Spletené stěny byly natřené na modro a zdobené stříbrnými hvězdami. Čtyři

malá kola byla červená, náprava elegantně černá, ne, to nebyl válečný vůz, ale hračka nějakého velmože z Théb.

Jindy poklidný velbloud za jeho zády vyplašeně zafrkal.

Dlouhý krk se mu chvěl, hlavu měl vztyčenou. Mužův strach zápasil s chamtivostí. Ten vůz má velikou cenu a opilí thébští šlechtici by mohli být snadnou kořistí. Za jejich zbraně, šaty a šperky by na všech tržištích podél Nilu dostal spousty mědi a stříbra. Ale musí být opatrný.

Nočním vzduchem náhle zazněla tichá, ale zřetelná slova písně:

Když v náručí tisknu milenku svou, jsem jako ten, kdo do Puntu se plaví.

Svět celý je voňavou květinou, růží rozkvetlou!

Kočovník ta slova znal: byla to oblíbená milostná píseň, kterou tak často zpívali vojáci. Nebylo to tak dávno, co sloužil jako zvěd v Horově pluku, se kterým pochodoval na sever porazit armádu království Mitanni.

Dromedár teď kolem sebe začal kopat, snažil se osvobodit přední nohy, které měl svázané provazem. Muž se přikrčil a postupoval dopředu. Upřeně se zahleděl do pouště a konečně zjistil, odkud zpěv vychází. Bylo to místo, od něhož se jeho kmen vždycky snažil držet co nejdál. Říkalo se mu Síň zásvětí, bylo to bludiště v poušti. Stařešinové

tvrdili, že krutí Hyksósové, kteří kdysi pustošili Egypt a okupovali města, tam vybudovali obrovskou pevnost, ze které ovládali oázu. Po zemětřesení strhli žulové opevnění a vybudovali tento klikatý labyrint. Šedivé desky, některé vysoké jako dva dospělí muži, vytvářely bludiště táhnoucí se nejméně míli daleko. Málokdo se odvážil do něj vstoupit, ale z vyprávění u táborových ohňů muž věděl, že se tam thébští šlechtici rádi vydávají na stezku odvahy. Jsou majitelé vozu uvnitř? Za jak dlouho se vrátí? Pohlédl nahoru na oblohu; zdála se mu tak blízko, hvězdy zářivě planuly z nachově zabarvené tmy. Pohladil bronzové zábradlí.

Nemůže to tady přece nechat. Otočil se. Dromedár kolem sebe zuřivě kopal a řval. Ale proč? Vtom zaslechl tiché zavrčení a spatřil temný stín plížící se nocí. Zamumlal modlitbu:

Seděl jsem v bráně hořící divokým plamenem.

Prošel jsem kolem Domu noční bárky.

Bůh všemohoucí ať mě chrání před Požíračem lidí, Před Lamačem kostí!

Byla to jména označující lva-lidožrouta. Muž nasál noční vzduch. Ve chvíli, kdy ucítil pach mršiny, vyřítila se na něj ze tmy obrovská šelma.

Horova svatyně, obří chrám vybudovaný na místě starší

stavby, se rozkládala na břehu Nilu jihovýchodně od Théb, města zahrad, domova bohů se zlatými branami. Horův chrám všichni pokládali za posvátné místo. Komplex rozlehlých budov chránila vysoká zeď a strážní věže, které se tyčily nad branami. Ve středu trůnila veliká svatyně s Chrámem bárek a v ní naos neboli svatostánek se sochou boha Hora. Kolem ní byly paprskovitě umístěné postranní svatyně. Do samotného srdce chrámu se dalo vstoupit pouze přes hypostyl, sloupovou síň obloženou narůžovělou žulou.

Ostatní budovy se rozkládaly kolem tohoto místa: Dům stříbra, jeho pokladnice, Dům záhuby, kde byl porážen dobytek na jídlo i na obětní dary, Dům života, akademie učenců. Všechny byly obklopeny nádhernými, rajskými zahradami vybudovanými lidskýma rukama. Rostly tam palmy, posvátné sykomory, akácie a exotické rostliny i květiny, jimž se v bohaté černozemi speciálně přivezené z Mezopotámie báječně dařilo.

Chrám se pyšnil vinicemi a sady, které byly důvtipně zavlažovány systémem kanálů, přivádějících vodu z Nilu.

Bylo to velkolepé, bohatstvím oplývající místo. Dům zásob schraňoval šperky, drahokamy, stojany s květinami, kadidlo, sudy vína, pytle obilí, hrozny, fazole, fíky i datle a obrovské proutěné koše přetékající tím nejvybranějším ovocem, zeleninou, okurkami, pórkem a bylinami, aby jídla, servírovaná chrámovým kněžím, byla ještě chutnější.

Nyní byly však Horovy zahrady prázdné. Kněží, hetéry,

tanečnice, chrámové sbory a stráže, ti všichni se shromáždili u hlavního vchodu. Hatusu, královna-faraon Egypta, doprovázená ctihodným Senenmutem, velkým vezírem, měla přijet obětovat bohům a zároveň získat požehnání kněží. Hatusu přivezli k chrámu ve voze z elektronu, namodralé slitiny zlata a stříbra, taženém dvěma sněhobílými syrskými klisnami. Za ní se v úchvatné záplavě barev táhl průvod jejích šlechticů, rádců a nejvyšších vojenských velitelů. Hatusu byla svrchovaným faraonem, byla králem i královnou Dvou zemí, panovnicí Země devíti luků. Porazila všechny nepřátele jak uvnitř říše, tak za hranicemi. Ale jak se šeptalo po tržištích, stále to byla jenom žena. Může mít Egypt královnu? Znamení a věštby jí však byly nakloněny. Nil tekl svobodně a vody bylo dost.

Obchodní trasy byly znovu otevřeny a bedlivěji střeženy, všechny posádky z nilské delty na jihu, za prvním kataraktem, ctily její sílu a odhodlání panovat. Oddíly vozatajů hlídaly poušť na východ i na západ od Théb.

Královnu uctívali Libyjci, puntská šlechta, núbijští válečníci odění do levhartích kožešin. Dokonce i obyvatelé Mitanni, zabírající velikou sinajskou poušť, před ní pokorně ohnuli hřbet. Její slávě se kořily celé Théby. Chrámy a paláce, Domy uctívání, byly přestavěny a rozšířeny. Lazurit, ametysty, zlato i stříbro proudily z dolů v Sinaji, vzduch byl prosycen vůní kadidla poslaného jako obětní dar smíření ze země Punt. Nebylo to ale jenom přechodné období?

Hatusu rozdrtila veškerou opozici. Neměl by však korunu nosit její šestiletý nevlastní syn? Šeptalo se, že pravým vládcem musí být mužský potomek Hatusina manžela, faraona Tuthmose, jehož mumifikované tělo nyní odpočívalo ve zvlášť k tomu postaveném Domě věčnosti ve Městě mrtvých na druhém břehu Nilu.

Jestli ji takové pochyby trápily, nedávala to Hatusu nikterak najevo. Vystoupila z vozu v oděvu faraona.

Naolejovanou paruku měla připevněnou zlatou čelenkou zdobenou drahocennými rozetami. Vepředu se tyčil ureus, plivající egyptská kobra, vybroušená z drahocenného tyrkysu, s planoucíma očima z nejzářivějších rubínů. Z uší královně visely těžké kruhy podobné slunečním diskům a kadeře paruky byly obtočené stříbrem vykládaným drahokamy. Od hlavy k patě byla zahalená do jemného bílého plátna nevyčíslitelné ceny. Kolem krku jí visel zlatý a stříbrný pektorál zdobený karneoly, tyrkysy a lazurity.

Modrý vykládaný medailon zobrazoval bohyni Maat s pštrosím perem ve vlasech, jak se klaní svému otci, bohu Reovi.

Služebná k ní přiklekla, aby se ujistila, že má paní dobře zavázané sandály. Potom Hatusu, třímajíc berlu a důtky, začala stoupat po dlouhém schodišti k oltáři, zdobenému záplavou hyacintů, lotosů a akáciových větví. Vzduch byl prosycen nejvzácnějšími vůněmi z alabastrových nádob.

Kněží a kněžky tloukli do činelů a potřásali sistry,

posvátnými chřestítky, a sbor slepých zpěváků začal notovat božský hymnus:

Hore, Zlatý sokole,

ty, který vdechuješ život pravým, ty, jenž dech bereš nepravým.

ty, který sídlíš ve věčných pláních Západní země, sláva na nebesích!

Hatusu si dovolila mírně se pousmát, když došla na vrchol schodiště. Zpívají o Horovi? Nebo spíš o ní? Pohlédla vzhůru na bílou sochu Hora se sokolí hlavou, která stála za oltářem. Sotva dvacetiletá královna si však nechávala svoje myšlenky pro sebe. Ve skutečnosti v egyptské bohy nevěřila. Opravdová moc spočívala v jejích oddílech vozatajů a v pevných šicích pěšáků, v Červeném domě a v Bílém domě, v pokladnicích Horního a Dolního Egypta a v muži, který tiše, ale pevně stojí po jejím boku. Lidé ho nazývali jejím stínem, projevem jejího ka, ducha. Hatusiny oči, temné jako trnky, pobaveně zajiskřily.

„Teď obětujeme kadidlo, Senenmute,“ zašeptala. „Já, která jsem sama bohyní, se mám modlit k nějakému bohu!“

Senenmut sklonil hlavu; jeho ostře řezaná tvář byla bez výrazu, ale pohled měl plný obdivu k této mladé ženě, která byla jeho faraonem a milenkou zároveň.

„Musíš to udělat podle pravidel,“ sykl. „Už jsme získali

všechny kromě kněží. Potřebujeme jejich přízeň.“

Hatusu pohrdavě našpulila rty. Za několik hodin se shromáždí velekněží z nejvýznamnějších chrámů Théb a budou okázale diskutovat o změnách ve vládě. Vlastně budou debatovat o tom, jestli může žena nosit dvojitou korunu egyptských faraonů.

Senenmut shlédl dolů pod schody, kde čekal Hani, velekněz Horova chrámu. Byl to muž středního věku, s úzkou tváří, světlemodrýma očima, oholenou hlavou a bystrým mozkem. On a jeho žena Vechlis tiše podporovali Hatusinu cestu k moci. Senenmut byl přesvědčený, že jeho královně se od kněží nakonec dostane veřejného uznání, které si zaslouží.

Přistoupil k ní o krok blíž. „Tvá láska,“ zašeptal, „mě činí tvým zajatcem a mé srdce zpívá s tvým.“

„Myslím jen na tvou lásku. Tvé srdce je připoutané k mému,“ odpověděla mu šeptem Hatusu, když se klaněla soše.

Kněží pod nimi si sborově povzdechli. Sbor slepých pěvců začal pobrukovat a Hani stoupal vzhůru po schodech s miskou kadidla v ruce. Hatusu podle Senenmutovy rady sestoupila ze schodů a dvorně ho vedla vzhůru. Ozvalo se uznalé zabručení dole shromážděných kněží a činely se hlasitě rozezněly. Před oltářem se Hatusu nechala na znamení očisty okouřit dýmem z kadidla. Potom, s Hanim po pravici a Senenmutem po levici, nabídla oběť bohům.

O několik hodin později Horův chrám s bělostnými zdmi, barevnými podlahami a stěnami pokrytými glazovanými dlaždicemi a skvostnými hieroglyfy utichl. Obývaly ho už

jenom stíny. Ale dole pod chrámem procházel starodávnými podzemními chodbami Neria, knihovník Domu života, školy patřící k Horovu chrámu, a mířil k Síni věčnosti. Každou chvíli se zastavil, aby od té, kterou nesl, zapálil další z olejových lamp. Jak plameny tančily a zvětšovaly se, rostl i jeho stín a vypadal stále zlověstněji. Neria se usmál. Sem dolů měli přístup pouze velekněží. Teď to tu zelo prázdnotou. Proč by sem nemohli chodit i jiní? Zdejší jeskyně a podzemní chodby bývaly tajnými egyptskými skrýšemi, kdysi, v Období hyeny, kdy se to všude hemžilo krutými hyksóskými nájezdníky, kteří překročili Nil a pustošili město ohněm i mečem. Toto bylo posvátné místo.

A v jeho středu ležela Síň věčnosti.

Neria pospíchal do svatyně. Úzký vchod do podzemního chrámu hlídaly sochy bohů Ápida a Hora. Zapálil pochodeň a vstoupil do komory připomínající jeskyni.

Podlaha byla obložena glazurovanými dlaždicemi.

Každičká píď stěn byla vyzdobená nějakým vlysem nebo obrázkem, podrobně znázorňujícím výjevy z historie Egypta. Ve velikém černém mramorovém sarkofágu leželo mumifikované tělo prvního faraona Egypta jménem Menes, zakladatele dynastie Škorpiona. Byla to hrobka neskutečné

krásy, vysoká nejméně pět loktů a dlouhá asi šest. V každém rohu byla zdobená zlatem, stěny vnější rakve pokrývaly magické symboly ze stříbra a elektronu. Nad veřejemi byly namalované dvě rudé, pronikavé oči, aby se mrtvý faraon, pokud by si to přál, mohl dívat do země živých. Nahoře na sarkofágu se tyčil mramorový sup s roztaženými křídly. Na jednom konci byl zpodoben bůh Osiris, na druhém jeho manželka Isis.

Neria se v úžasu zastavil. To je skutečně posvátné místo!

Poklonil se před sarkofágem a potom se rychle vydal prohlédnout si vlys v rohu pohřební komory. Chvíli seděl přikrčený, pochodeň nad hlavou, aby mu neunikl žádný detail. Ano, byl si jistý, že vlys znázorňuje to, co už viděl v knihovně. Co kdyby se to někdo dozvěděl? Neria se usmál.

Představoval si hlučný potlesk dvora, přízeň nové vládkyně.

Dotkl se pro štěstí tetování na stehně, ještě jednou se uklonil zdroji svého budoucího blahobytu a chvatně Síň věčnosti opustil. Podzemními chodbami se vydal na zpáteční cestu.

Došel k úpatí kamenného schodiště a pustil se po něm nahoru, ozvěna odrážela jeho kroky. Vzpomněl si, že za sebou neuhasil olejové lampy, a otočil se. Dveře nahoře se náhle rozletěly. Neria vyděšeně vzhlédl. Proti světlu se tyčil jakýsi stín, v ruce držel vědro.

„Co je to za…“

Postava s šakalí maskou na obličeji pozvedla nádobu, a než stačil Neria uskočit, polila ho celého olejem. Neria

uklouzl, zvedl hlavu a spatřil, že na něj letí hořící hadr.

Padal ze schodů, odíral si kotníky a zápěstí. žhoucí látka zapálila olej a v několika okamžicích se knihovník změnil v planoucí pochodeň.

V poradní síni Horova chrámu zaujali svá místa thébští velekněží a zasedli k prvnímu kolu svého důležitého jednání. Byli to mocní muži, odění ve sněhobílých plátěných rouchách a levhartích kůžích svých úřadů. Krky a zápěstí měli zdobené zlatými náhrdelníky a náramky, jejich oholené hlavy a vyzáblé, protáhlé tváře se leskly drahocennými oleji.

Byli to svatí muži, ti, kteří přicházeli k oltářům bohů a nabízeli oběti před posvátným naem nebo svatostánkem nesoucím Horovu podobu. Byli to muži, kteří ve svých chrámech neomezeně vládli železnou pěstí.

Seděli na polštářích se zlatými třásněmi u stolků z akáciového dřeva, na kterých měli rozložené spisy, svitky papyru a psací palety. Svou okázalost dávali povýšeně najevo, sledovaly je nejen celé Théby, ale samotná božská Hatusu, nová královna, je žádá o radu. Seděla někdy na faraonově trůně žena? Nosila někdy dvojitou korunu a držela berlu a důtky? Hatusu se prodrala k moci svou prohnaností a velikými vítězstvími na severu. Nyní jí měli požehnat oni. Ve městě se vědělo, že se jí tohoto požehnání dostane neochotně, pokud vůbec. Tady, v této síni, kde byly stěny plné výjevů ze života Hora, zlatého boha se sokolí

hlavou, se o tom rozhodne. Jejich slova se odtud bleskově rozšíří jako oheň suchou trávou, celým městem, po jeho širokých cestách i úzkých uličkách.

Nahoře trůnil vznešený Hani, velekněz Horova chrámu, a vedle něj ctná Vechlis, jeho manželka, mnohem mladší než on. Byla to vysoká, impozantní žena. Na vyholené hlavě měla nasazenou oslnivě nádhernou paruku, atletickou postavu zahalenou v nejjemnějším plátně. Byla mocná, první konkubína Horova. Poklepávala teď svými nachově rudými nehty a na rtech jí pohrával úsměv. Ti dva byli pokládáni za jediné skutečné královniny příznivce. Ostatní velekněží, známí pod jmény bohů, kterým sloužili, čekali, až

se začne: Amon, Hathor, Isis, Anubis a Osiris. Každý z nich byl obklopen písaři a úředníky, odborníky na teologii, chrámové uctívání a historii Egypta. Hani zatleskal, sklonil hlavu a přednesl modlitbu.

„Začneme?“ Pohlédl nalevo, kde seděl jeho vrchní písař Sengi s připraveným perem, hotov zapisovat průběh jednání.

„Víme, proč jsme se zde sešli,“ promluvil velekněz Amon. Rozhlédl se po shromážděných. „Začněme otázkou, od níž se bude odvíjet vše ostatní.“ Významně se odmlčel.

„Byla někdy v historii lidu země Devíti luků panovnicí na faraonově trůně žena? Může o tom někdo přinést nějaký důkaz?“ Triumfálně se usmál, když se po jeho otázce rozhostilo hluboké ticho.

MAAT: egyptská bohyně pravdy a rovnováhy, často zobrazovaná jako mladá žena klečící na modlitbách.

V Síni obojí pravdy, posvátném Domě bohyně Maat, se právě schylovalo k vynesení faraonského ortelu. Amerotke, vrchní soudce Théb a nejvyšší předsedající všech soudů egyptských, přítel královnin a oddaný člen její družiny, seděl vzpřímeně na své soudcovské židli. Byl to vysoký muž

přísného vzhledu, s hlubokýma očima a ostrým nosem. Plné rty měl přísně sevřené, na sobě bíle lemovaný šat a sandály téže barvy, symbolizující čistotu. Kolem krku mu visel zlatý a tyrkysový pektorál zobrazující bohyni pravdy Maat klečící před svým otcem Reem.

V soudní síni bylo ticho. Všechny oči byly upřené na soudcův vážný obličej a přísně sevřená ústa. Amerotke se každou chvíli dotýkal kadeře černých vlasů, která mu visela podél pravé tváře. Hrál si se zlatým náramkem na levém zápěstí nebo si prohlížel soudcovský prsten na malíčku pravé ruky. Nadechl se. Byl zvyklý časně vstávat a snídal

jenom pár datlí a medový koláč. Potom se procházel po tržištích se svým sluhou, maličkým neforemným Šufojem s drzýma očkama, který mu poskakoval po boku. Nosil svému pánovi slunečník a byl vždy připraven ho chránit před ranními paprsky a provolávat, tak aby to všichni slyšeli –, že se blíží ctihodný Amerotke, nejvyšší soudce Síně obojí pravdy. Pán ho většinou okřikoval, aby zavřel ústa, ale Šufoj se nedal umlčet. Rád sledoval rozruch, který jeho velitel působil, ať už to bylo při kontrole vah či poctivé míry zboží trhovců anebo při menších soudních přích, které se projednávaly v předsálích chrámů: Kenbetu, Saru a Zazatu.

Amerotke chodil do své soudní síně vždycky včas. První paprsky sotva pohladily zlacené obelisky a chrámové sbory ještě nedozpívaly ranní chvály vycházejícímu slunci, když

už usedal do svého křesla vykonavatele faraonovy spravedlnosti.

Olízl si rty. Toto byl vážný okamžik. Doufal jen, že mu nezakručí v břiše nebo že nepřijede nějaký uřícený a zaprášený posel z Domu milionu let. Amerotke obdržel tajnou informaci, že královna Hatusu a její velký vezír Senenmut by si s ním rádi promluvili. Nejvyšší soudce měl zlost. Případ, kterému právě naslouchal, ho naplnil vztekem a odporem. Ale pamatoval na učení kněží: „Podléhej hněvu jen tehdy, je-li to doopravdy nutné.“

Pozvedl hlavu a zahleděl se na vězně. Měl kostnatý obličej, kruté oči a úlisné rty. Jeho pružné, opálené tělo

pokrývaly špinavé hadry, na mozolnatých nohou měl rákosové sandály. Amerotke věřil na démony, byl přesvědčený, že se mohou zabydlet v duši člověka. Tohle byl určitě právě takový případ. Obviněný se zdál klidný a vyrovnaný navzdory nezvratným důkazům, které ho usvědčovaly z krvavé a ničemné vraždy nejméně dvou, ale spíše čtyř lidí. Provokoval ho, ponoukal soudce k tomu nejhoršímu.

Amerotke se rozhlédl po soudní síni. Nalevo viděl za sloupovím chrámové zahrady a fontány: zelené louky, kde se pásla stáda Maat a ibisové pili ve stínu palem a akácií posvátnou vodu. Soudce tam zatoužil být také. Chtěl by přemýšlet, rozjímat. Po levici seděli na polštářích s psacími podložkami na kolenou jeho kancléř a správce písemností a jejich šest úředníků včetně jeho příbuzného, mladého Prenhoea. Všichni měli připravená pera a napjatě čekali na vynesení rozsudku.

Na opačném konci sálu blízko dveří byli shromážděni chrámoví strážci se svým svalnatým velitelem Asuralem.

Stál v pozoru jako na přehlídce s koženou helmicí v podpaží. Po Amerotkeově pravici klečela Majarch, královna kurtizán, velitelka cechu prostitutek. Paže měla rozepjaté, tučný zmalovaný obličej mokrý od slz. Líčidla a černidlo z víček jí v pramíncích stékaly po rozechvělé tváři. Amerotke potlačil úsměv. Majarch byla dokonalá herečka. Takto klečela od chvíle, kdy skončilo soudní líčení, paruku měla

nakřivo, tlusté prsty pozvednuté k nebi, jako by si chtěla přitáhnout boží spravedlnost. Trochu to přeháněla, šperky a zvonečky našité na její róbě se každou chvíli hlasitě rozcinkaly.

„Můj pane,“ protrhla Majarch rozechvělým hlasem ticho. „Voláme po spravedlnosti!“

„Nehemu.“ Amerotke se předklonil, levou rukou se dotkl sošky Maat na podstavci vedle svého křesla. „Nehemu, ještě jednou se tě ptám, existuje nějaký důvod, proč by nad tebou neměl být vynesen rozsudek smrti?“

Zločinec se jenom ušklíbl. „Amerotke!“ zvolal výsměšně.

V soudní síni se ozvalo sborové zasyčení. Tím, že soudce neoslovil příslušnými tituly, projevil mu Nehemu nehoráznou neúctu.

„Budeš oslovovat soud patřičným způsobem,“ vyštěkl Amerotke.

„Amerotke, nejvyšší soudce Síně obojí pravdy,“ zavrčel Nehemu, „chceš něco říct ty, než bude rozsudek smrti vynesen nad tebou?“

Soudce zůstal nehnutě sedět, ale Prenhoe a všichni ostatní písaři vyskočili. Asural vykročil, dlaň mu sjela k jílci spletenému z měděných drátů.

„Jestli chceš přidat na seznam svých zločinů ještě jeden, pokračuj,“ zahřímal Amerotke.

Nehemu zvrátil hlavu, oči přivřené. „Jsem jedním z Dětí

Amemaitiných,“ zasípěl.

Amerotke potlačil záchvěv strachu. Děti Amemaitiny bylo bratrstvo úkladných vrahů. Uctívali strašlivou bohyni, Velkou požíračku srdcí Amemait, a zběsilé kočičí božstvo Mafdet. Je snad Nehemu jedním z jejích dědiců?

Obžalovaný mlaskl jazykem, vychutnával si zděšení, které vyvolal.

Amerotke se rozhodl: „Nehemu, jsi špatný člověk! žiješ a schováváš se ve Městě mrtvých. Jsi jako šakal. Nejméně dvakrát ses násilím zmocnil hetéry, zpěvačky, tanečnice, ženy z cechu prostitutek –“

„Jsou jenom bláto pod mýma nohama!“ zašklebil se Nehemu.

Asural vykročil se širokým koženým opaskem v ruce.

Rychle jej přehodil Nehemuovi kolem krku a pevně stáhl.

„Mám ho uškrtit, můj pane?“ ptal se.

„Ne, ne. Zatím ne.“ Amerotke mávl rukou. „Poslouchej, Nehemu, poslední slovo bude mít tento soud.“

„Pchá! Poslední slovo budu mít já! A moje bratrstvo!“

Nehemu se mu vysmíval, vyrážel ze sebe dávivě slova, jak ho kožený opasek škrtil.

„Dej ten řemen pryč,“ poručil Amerotke.

Asural ho neochotně poslechl. Zůstal stát těsně za vězněm, připraven rázně utnout jakýkoli jeho další výpad nebo náhlý pohyb. K něčemu takovému docházelo jen zřídka. Vězni, obzvlášť takoví, jako byl Nehemu, obvinění z

těžkých zločinů, většinou doufali v milosrdnou smrt: pohár otráveného vína nebo rychlou popravu škrtící smyčkou.

Nehemu se nyní o tuto šanci připravil.

„Zmocnil ses těch mladých žen,“ pokračoval Amerotke, „zneužil je pro své potěšení. Potom jsi je uškrtil a jejich těla vhodil do Nilu, do míst, kde se slézají krokodýli a hodují.“

Nehemu pohrdavě zakvokal.

„Zbavil jsi je života a tím, žes po smrti znesvětil jejich těla, znemožnil jsi jim bezpečnou cestu do Západní země, do Blažených polí.“ Amerotke se předklonil. Na smokvoňovém stolku před ním ležely papyrové svitky obsahující faraonovy rozsudky a insignie jeho vlastního vysokého úřadu. Zvedl hůl z terebintového dřeva, na konci zdobenou vyřezaným škorpionem. Soudní síní se rozlehl úlevný povzdech: konečně bude vynesen rozsudek smrti.

Majarch spustila ruce a čelem se pokorně a vděčně dotkla podlahy.

„Slyšte můj rozsudek.“

Písaři hbitě zapisovali.

„Nehemu, jsi ničemný a hříšný člověk. Tvé zločiny jsou strašlivé. Kapitán stráže tě odvede na stejné místo, kde jsi zavraždil své oběti. Budeš svázán a zaživa přišit k tělu čerstvě poraženého prasete, ještě mokrého od krve. A takto budeš vhozen do Nilu.“

Když uslyšel ten strašlivý rozsudek, Nehemu zamžikal a poklesla mu brada.

„Poznáš hrůzu vlastních zločinů,“ pokračoval Amerotke.

„Kapitáne, chop se ho!“

Nehemu se vzpamatoval. Výhružně se naklonil a z úst se vydralo zavrčení. Asural ho za pomoci dalších strážců popadl a táhli ho pryč. Amerotke svěsil hlavu a položil hůl se škorpionem zpátky na stolek. Přál si, aby bylo všechno jinak, ale co mohl dělat? Došlo ke svatokrádežnému zmaření několika životů a k těžké urážce faraonova soudu.

Náhle se ozval výkřik. Amerotke zvedl hlavu. Nehemu se vyrval strážcům, jednomu vytrhl z pochvy dýku a s napřaženou paží se hnal k soudci. Amerotke se nehýbal.

Nevěděl, jestli je to odvahou, nebo strachem. Jenom viděl, jak se k němu Nehemu řítí s nožem v ruce a tváří zrůzněnou vztekem. Zadrnčela tětiva luku. Zločinec byl už téměř u něho, když rozhodil paže a upustil dýku. Zapotácel se, jednou rukou si sáhl na záda, jako by se z nich snažil vyškubnout dlouhé opeřené šípy. Před soudcovým stolkem klesl na kolena, vyprskl krvavé sliny a obrátil oči v sloup.

Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale ozvalo se zachroptění a potom nesrozumitelně zamumlal nějaké slovo.

Amerotke si nebyl jistý, jestli to bylo „pomsta“ nebo „pamatuj“. Potom se Nehemu zhroutil na stůl. Všechny svitky a spisy popadaly na zem.

Chvíli panoval v sále zmatek, potom Amerotke povstal a zatleskal.

„Tato záležitost skončila. Spravedlnost byla vykonána.“

Chabě se usmál. „I když překotně a nečekaně. Kapitáne Asurale, dej vyčistit soudní síň. Odneste tělo dolů k řece, ať je rozsudek naplněn. Vyhlašuji krátkou přestávku.“

Všichni se vzpamatovali a uklonili se mu. Amerotke se také uklonil a odešel. Když se konečně ocitl v malé postranní svatyni, zavřel za sebou dveře, opřel se o ně, povzdechl si a klesla mu ramena.

„Měl jsi být hercem, Amerotke,“ zašeptal.

Pravá ruka se mu nezvladatelně třásla, žaludek se zvedal, bylo mu na zvracení, horko a zima zároveň. Pohlédl na své šaty a děkoval bohům, že nejsou od krve. Sundal si sandály, pektorál, náramek i soudcovský prsten a položil to všechno na malý šachovnicový stolek umístěný hned za dveřmi.

Potom vhodil do nádoby s posvátnou vodou špetku natronové soli a pečlivě si umyl ruce, ústa i celou tvář.

Posadil se na polštář před naos. Dveře byly otevřené a v nich klečící socha Maat, bohyně pravdy, se sepjatýma rukama, klidnou tváří a kamennou korunkou s pštrosím perem na hlavě. Bylo to Amerotkeovo nejmilejší místo k modlitbám.

K egyptským bohům měl silné výhrady. Hluboce se zajímal o náboženství a víru a stále víc se mu zamlouvali teologové, kteří tvrdili, že Bůh je věčný duch, Otec i Matka veškerého stvoření, zjevený ve slunci, zdroji všeho světla. Maat byla jeho součástí a pravda zůstává stále čistá. Amerotke zavřel oči a šeptal svou oblíbenou modlitbu.

„Ach, Paní Země devíti luků, milované slovo Boží.

Udržuj mě v pravdě, zasvěcuj nás do pravdy. Vzdávám ti díky za svůj život i za život mé ženy Norfret a mých dvou synů Kurfaje a Ahmose.“

Amerotke otevřel oči. Vysoké lícní kosti bohyně, její šikmé oči a usměvavá ústa mu vždycky připomínaly jeho Norfret. Byla tak klidná, a přesto, když byli spolu sami, tak vášnivá při milování. Soudce se rychle vzpamatoval, natáhl se, aby urovnal už tak vzorně rozestavené vázy s květinami, nádoby s parfémy a malou misku s jídlem, kterou jeden z kněží položil před bohyni. Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte!“

Dveře se rozlétly. Na prahu stála Majarch, královna prostitutek, lesklý podbradek se jí třásl. Upírala na něj úpěnlivý pohled.

„Přišla jsem ti poděkovat, ctihodný Amerotke.“

Usmál se. „Pojď dál.“

„Nejsem čistá, nejsem očištěná.“

„Totéž by se dalo říct o celém Egyptě,“ odtušil Amerotke.

Tlustá kněžka lásky se tou lichotkou radostně rozzářila.

Prodrala se v oblaku drahocenného parfému dveřmi, šperky jí cinkaly. Když se uvelebovala na polštářích u zdi, připadala soudci jako hroch, který šťastně klouže do vody.

Této tlusté herečce a prostitutce vždycky rád věnoval trochu svého drahocenného času. Byla laskavá, vzorně se starala o svá děvčata a pýcha jí byla cizí.

„Přišla jsem ti poděkovat, můj pane.“

„To není třeba. Je mi těch děvčat líto.“ Ukázal na oltář.

„Bohové jsou slitovní. Snad jejich ka dojdou do Blažených polí a budou přenesena přes Daleký obzor.“

Majarch přikývla a oči se jí zalily slzami. Ostýchavě si je otřela, jedno po druhém. Amerotke si povšiml jejích rubínově nalakovaných nehtů. Byly tak dlouhé, že její ruce vypadaly jako pařáty.

„Jsi vždycky vítán, můj pane Amerotke, v našem Domě rozkoše.“ Po tlusté tváři se jí rozléval úsměv. „Mohl by sis zašpásovat s mými děvčaty…“

Soudce zavrtěl hlavou. „Děkuji ti, paní, ale já mám jen jednu ženu, svou manželku.“

„Ach ano, paní Norfret. Je krásná jako měsíc na hvězdném nebi.“ Majarch pokrčila svými buclatými rameny a s cinkotem zvonečků a šperků se zvedla. „V tom případě, můj pane…“

Sotva se vybelhala ven, vpochodoval Asural s Prenhoem za zády. Kapitán chrámové stráže nepostupoval podle protokolu. Svýma malýma, jako uhel černýma očima zíral divoce na nejvyššího soudce.

„Tu spoušť jsme uklidili, ale neměl jsi to dopustit. Už

jsem ti to říkal kolikrát, Amerotke. Vězni by měli být spoutaní.“

„Zemřel rychlou smrtí.“

„Patřil opravdu k Dětem Amemaitiným?“ ptal se

úzkostně Prenhoe. S usouženým výrazem ve tváři usedl na polštáře. „Včera v noci se mi zdálo, že plavu v Nilu s nahou dívkou na zádech. Měla malá a pevná ňadra –“

„Přál bych si mít takové sny,“ přerušil ho Asural.

„Ne, ne.“ Prenhoeův podlouhlý, vyzáblý obličej byl plný úzkosti. „Plaval jsem a ve vodě se objevil had. Zeptal jsem se Šufoje, co si o tom myslí. Řekl mi, že ten sen byl předzvěstí velikého nebezpečí, které mi hrozí od někoho blízkého.“ Vytřeštěnýma očima hleděl na svého příbuzného.

„Šufoj měl pravdu,“ zašeptal.

„Šufoj má vždycky pravdu,“ prohlásil Amerotke.

„Neřekls mu to ale, že ne?“

„Nemohl jsem ho najít,“ odpověděl Asural. „Nejspíš má plné ruce práce s prodáváním amuletů a skarabů.“

„On už se o takové věci nezajímá,“ oznámil Prenhoe.

„Říká, že tržiště jsou plná podvodníků a šmelinářů a Škorpionovi muži k prodeji drahých cetek nikoho nepouštějí.“

„Tak co tedy prodává?“ ptal se Amerotke. „Ven s tím, Prenhoe.“

„Koupil si nějaký starý papyrus o léčitelství.“

„To snad ne!“ Amerotke si zakryl tvář dlaněmi.

„Má širokou nabídku medikamentů,“ pokračoval Prenhoe. „Na opary na rtech, na záněty uší –“

„Co ty Děti Amemaitiny?“ uťal rázně jejich debatu Asural. Opovržlivě pohlédl na mladého písaře. „Jen tak

mimochodem, co dělá tvoje sada per? Nestýská se jí po tobě?“

Amerotke kývl ke dveřím na znamení, že Prenhoe má vskutku odejít. Písař se tedy obřadně poklonil před svatostánkem, povzdechl si a šel. Něco si pro sebe mumlal.

Asural za ním zavřel a zamkl dveře. „Děti Amemaitiny,“

opakoval. „Byl Nehemu opravdu členem toho bratrstva profesionálních zabijáků?“

Amerotke se dlouze zadíval na sochu. „Myslel jsem, že jsou už všichni po smrti.“

„Proč sis to myslel?“ zeptal se Asural tajnůstkářského soudce a poklekl na druhém konci místnosti.

„Neměl jsem k tomu žádný konkrétní důvod.“ Amerotke zavřel oči. „Ale už jsem se s nimi kdysi střetl.“ Vzpomněl si na temné chodby pod pyramidami v Sakkáře, drolící se zdi a černě oděné postavy, jak se k němu řítí, a jak je potom drtí žulové kvádry.

„Těch bratrstev je několik,“ varovně informoval Asural.

„Co když byl Nehemu skutečně členem některého z nich?“

„Zavraždil chrámovou služebnici,“ vyštěkl Amerotke.

„Vraždil sám.“

„Já nevím.“ Asural se zvedl. „Heslem těch slizkých hadů je, že útok na jednoho je útokem na všechny. Ale jestli Nehemu blafoval,“ Asural pokrčil rameny, „tak to byl jen písek v pouštním větru.“

„A jestli ne?“

„Dostaneš koláč z lusků rohovníku pomazaný kočičím lejnem a krev nějakého zvířete,“ odpověděl Asural. „To posílají Děti Amemaitiny jako varování. že tě pronásleduje jejich bohyně.“

„Tím zdvořile ohlašují, že se chystají na návštěvu?“

zažertoval Amerotke, skrývaje strach. „Nelze je podplatit nebo zastrašit?“

„Ne,“ Asural vykročil ke dveřím. „Mají svá vlastní krvavá pravidla. Když pošlou znamení, dvakrát se tě pokusí zabít. Jestliže se jim to nepodaří, budou tě pokládat za nedotknutelného, vyvoleného Velké požíračky, a už nikdy proti tobě nepozvednou ruku.“

„Ale já mám přece tebe, Asurale. Ty mě ochráníš,“

dobíral si ho Amerotke.

„Jsem tvůj věrný hlídací pes. Ale pamatuj, můj pane, že Velká požíračka vždycky útočí v noci.“ S těmi slovy Asural odešel.

Amerotke znovu poklekl. Z hrozby Dětí Amemaitiných si nedělal ani to nejmenší. Věřil Maat. Byl zvyklý bojovat v předních liniích a jako soudce musel každodenně čelit nějakým výhrůžkám.

Odkudsi z hlubin chrámu se ozvalo zatroubení na lasturu, signál, že se znovu schází soud. Amerotke se poklonil bohyni, vstal a nasadil si odznaky svého úřadu: pektorál, prsten a náramek. Upravil si šaty a přistoupil ke kazetě ze santálového dřeva. Otevřel ji a vytáhl malé,

tyrkysy vykládané kapesní zrcátko.

„Obličej soudce,“ zašeptal. Amerotke si vzpomněl na radu svých učitelů: Soudce prožívá mnoho emocí, ale nikdy je nesmí dát najevo. Srovnal si pektorál a do uší zavěsil dva kruhy. Ozvalo se zaklepání na dveře. Vstoupil jeho kancléř.

„Všechno je připraveno, můj pane. Ti tři už čekají.“

Amerotke na něj úkosem pohlédl.

„Ten případ se týká ženy, která má dva muže,“

vysvětloval úředník.

„Ach ano.“ Amerotke si promnul ruce. Papyrus o tom případu měl prostudovaný. Vydal se zpět do soudní síně. Po zmatku, který způsobil Nehemu, už tam nebylo ani památky.

Černá mramorová podlaha se jen leskla, odrážely se v ní stříbrné květiny namalované na zeleném stropě. Stůl stál přímo před soudcovým křeslem, písaři seděli mezi sloupy a Asural se svými strážemi zaujal místa na opačném konci u dveří.

Amerotke se usadil a pohlédl na lidi, kteří před ním klečeli.

„Vaše jména?“

„Antef, můj pane,“ promluvil muž po jeho pravici. Byl vysoký, opálený, s obličejem vojáka a šlachovitým tělem.

Vypadal hrdě, ale pohled měl arogantní, jako by očekával, že spravedlnosti bude učiněno zadost a to hodně rychle.

„A čím jsi?“

„Byl jsem důstojníkem v Nachtu-aa, u Faraonových

statečných, můj pane.“

„Ach tak.“ Amerotke se usmál. Dobře znal ty „chlapce silných paží“, veterány, pěšáky, kteří v bitvách kráčeli za vozy. „Ve kterém pluku?“

„V Anubidově, můj pane. S oddílem Supů jsem bojoval v královnině velké bitvě na deltě.“

„Byl jsem tam,“ pomalu pronesl Amerotke. Chtěl získat důvěru těch tří lidí a zároveň ukázat celému soudu, že ho Nehemuův útok ani v nejmenším nerozrušil. Položil si ruce na kolena a zadíval se na vojáka. Vrátily se mu vzpomínky na dlouhý, žíznivý pochod a krvavou vřavu bitvy, ve které se Hatusu, hrozivá jako lví bohyně Sachmet, vrhla na Mitannce a rozdrtila jejich sílu.

„A jak se jmenuješ ty?“ obrátil se k mladé ženě, krásce s obličejem panenky, silně nalíčenými tvářemi a očima zvýrazněnýma černými linkami. Měla paruku se stříbrným okrajem, dlouhé kadeře se téměř dotýkaly bílého šálu, který měla přehozený kolem ramen.

„Dalifa.“

„A kdo jsi?“

„Je to moje žena,“ odpověděl místo ní voják.

Mladík po Amerotkeově levici pozvedl ruce na znamení, že chce promluvit. „Můj pane, to tedy není!“

„Já jsem Paneb,“ dodal překotně. „Písař v Síni pravdy v Osiridově chrámu.“

Mládenec Amerotkeovi připomínal Prenhoea. Bylo

vidět, že jsou do sebe s mladou ženou hluboce zamilovaní.

Soudce se v křesle zaklonil. Takové případy měl rád, žádné vraždy ani krveprolévání, ale hluboké, propletené vztahy, které buď lidi spojily, nebo je rozťaly.

Pokynul vrchnímu písaři, aby přečetl zápis o pozadí případu. Antef před šesti měsíci, v období Setby, pochodoval na sever s královninou armádou. Dostal ránu do hlavy, ztratil paměť a zůstal ve Velké zeleni, v deltě, dokud se neuzdravil. Za několik měsíců se vrátil a zjistil, že jeho krásná mladá žena, v domnění, že je vdovou, získala povolení kněží a vdala se za mladého Paneba.

Amerotke se poškrábal na bradě. „A já mám rozhodnout, jestli je první sňatek stále ještě platný a ten druhý zda by měl být zrušen?“

Antef rozhodně přikývl.

„Miluješ Antefa?“ zeptal se soudce Dalify. „Nikdy jsem ho nemilovala.“ Pozvedla hlas. „Mé manželství domluvil můj otec.“

„A kde je?“

„Byl obchodníkem s kadidlem,“ odpověděla žena.

„Zemřel před dvěma měsíci. Měl shnilé plíce.“

Amerotke soucitně přikývl. Všiml si zoufalého výrazu v Panebově tváři.

„Byl tvůj otec bohatý?“

„Ano, můj pane,“ odvětila Dalifa. „A já jsem jeho jedinou dědičkou.“

Soudní síní to zašumělo. Amerotke se usmál. Antef nechce zpátky jenom svou ženu, pomyslel si, ale rád by měl také podíl na jejím dědictví.

„Je to otázka lásky?“ zeptal se. „Nebo majetku? Antefe, spokojil by ses s částí manželčina dědictví?“

„O to tady nejde,“ ozvala se mladá žena.

Amerotke pozvedl ruku, aby ji umlčel. Antef byl příliš lstivý, než aby se dal chytit do pasti.

„Je to samozřejmě otázka lásky,“ odvětil chladně, „nikoli bohatství, můj pane. Chci zpátky svoji ženu.“

„Chce měď a stříbro!“ zvolal Paneb a tvář se mu zkřivila vztekem. „Dobře to víš, můj pane.“

„Já nevím nic,“ pronesl Amerotke. Kousl se do spodního rtu. Jestliže rozhodne, že mladá žena může zůstat s druhým manželem, Antef se odvolá a využije vlivu svých nadřízených. Senenmut občas rád zvrátil rozhodnutí soudu, jenom aby ukázal svoji moc.

Amerotke pohlédl pátravě na Antefa. „Utrpěl jsi poranění na hlavě. Kde přesně?“

Voják se obrátil a soudce spatřil na levé straně jizvu.

„A co bylo potom?“

„Upadl jsem do bezvědomí, ctihodný. Když jsem se probral, ležel jsem mezi mrtvými. Jedna žena procházela bitevní pole, našla mě a vzala s sebou do své vesnice blízko oázy. Tam jsem zůstal a potom odcestoval do Memfidy.

Děkoval jsem bohům, že se mi vrátila paměť. Vzpomněl

jsem si na svou ženu a rozjel se zpátky domů, do Théb.“

Amerotke sklopil oči, aby zakryl neklid. On na tom bitevním poli byl. Jakožto Merienu, „nejstatečnější ze statečných“, měl na starosti sbírku uřezaných penisů všech mrtvých nepřátelských bojovníků. Byl to nápad královny Hatusu. Poslala je jako výsměšnou, příšernou trofej svým odpůrcům do Théb. Zároveň chtěla ukázat, jak veliké množství nepřátel pobila.

„Připadá mi to divné.“ Amerotke zvedl hlavu a všiml si, jak Antef uhnul pohledem. Lže ten voják?

„Proč, můj pane?“

„Byl jsi přece jedním z Merienu, těch silných, statečných bojovníků. Nosil jsi znak Anubidova pluku. Jak je tedy možné, že tě nenašli, když pročesávali bitevní pole?“

„Byl jsem stranou od ostatních, můj pane,“ odpověděl Antef. „Asi si pamatuješ, že se bitva roztáhla po celé poušti.

Našla se mrtvola a oni si mysleli, že je moje.“

Amerotke přikývl.

„Jsem voják,“ pokračoval Antef. „Bojoval jsem za božskou královnu. A tohle jsem dostal za odměnu? Dalifa je moje žena.“ Antef se rozhlédl po soudní síni, jako by žádal o podporu. „Cožpak nemohou thébští válečníci odejít od svých žen bojovat proti nepřátelům Egypta a nebát se, že po návratu najdou ve své posteli a u svého stolu někoho jiného?“

Amerotke spatřil v Dalifiných očích bolest.

„Já ho nemiluji.“ Zoufale natáhla ruce. „Byl to krutý muž, bil mě. Můj pane, našla jsem touhu svého srdce.

Rozdělím se o svůj majetek, abych mohla zůstat s Panebem.“

Amerotke přikývl. „Faraonova spravedlnost nebude s rozhodnutím spěchat. Manželka muže je manželka muže,“

prohlásil. Dalifa si zakryla tvář dlaněmi a rozplakala se.

„Ale kterého muže,“ dodal soudce škodolibě, „o tom rozhodne tento soud. A dokud tak neučiní, nařizuji, aby byl Dalifin dům zapečetěn. Mladá žena se nastěhuje do Domu odloučení v chrámu bohyně Isidy.“ Amerotke rychle pohlédl na Antefa. Už podruhé toho dne spatřil v očích člověka chuť vraždit.

PEHTES: černý honicí pes egyptského panteonu.

Nad Rudou zemí kroužil sup se široce roztaženými křídly, pouštní vítr mu čechral peří. Zvěstoval smrt nad malou oázou blízko rozlehlé Síně zásvětí. Sup vytušil pach krve ještě dřív, než se něco stalo. Věděl, jak to chodí v poušti, a neustále kroužil nad zabijáky. Zahlédl lidožrouta, Lamače kostí, jak se plazí po břiše. Lev se plížil za obchodníkem, který se zastavil v oáze, aby napojil svého osla a sám si smyl prach a špínu z očí a úst.

Obchodník, vysloužilý voják z Memfidy, putoval nahoru a dolů podél Nilu a prodával měděné prsteny a jiné cetky.

Vůbec netušil, že se blíží jeho smrt. Oáza byla tichá.

Palmové listy se ve žhavém slunci ani nepohnuly, lesknoucí se opar zkresloval obraz pouštní krajiny. Ale osel byl neklidný. Obchodník vzhlédl a zamračeně přivřel oči, když

spatřil na nebi mrchožrouta.

„Dnes ne, ty faraonova slepice!“ zamumlal.

Sklonil se a chlemtal vodu jako pes; bylo mu příjemné, jak chladivě stéká po tvářích. Potom se otřepal, na kameni vedle sebe rozvázal plátěný uzlík a začal žvýkat sušené datle. Osel, veterán dlouhých cest s šedivou lysinou, stál s nastraženýma ušima. Každou chvíli zvedl hlavu a zahýkal.

Obchodník vstal, narovnal si otrhaný šál, aby mu chránil nos i ústa, a vydal se k okraji oázy. Co je to? Lidé z pouště, kočovníci? Mohli by ho přepadnout lupiči, jistě, ale oáza nebyla daleko od města. Pohlédl vzhůru: sup tam pořád ještě kroužil. Na muže padla tíseň, vrátil se ke studni, dřepl si a pozorně naslouchal. Vzpomínal na příběhy o démonech, kteří žijí v poušti: chlemtají krev, dloubají oči z důlků, chutná jim lidské maso. Vyschlo mu v ústech a znovu ponořil hlavu do vody. Bylo to tak příjemné. Vzhlédl a upřeně se zadíval. Poprvé si všiml, že mezi oázou a strašidelným labyrintem něco leží. Jsou to snad kosti?

Trosky vozu? Vypadalo to jako hromada, navršená těmi, kdo žijí v písečných pustinách.

Obchodník vstal. Osel najednou hlasitě zahýkal. Rychle se otočil. Polil ho ledový pot. Zvíře ho málem porazilo, otřelo se o něj a vyděšeně odcválalo. Ten obrovský lev se žlutohnědou hřívou jako by se vynořil z horkého oparu. Byl to skutečný lev, nebo sama Sachmet Ničitelka? Jen nehnutě stál, jednu tlapu mírně nakročenou. Nebyl to přelud, byl to zkušený lovec, který se lstivě plížil tak, aby vítr nepřinášel jeho pach. Obchodník ještě nikdy v životě neviděl tak

hrůzostrašnou šelmu.

Lev se spustil dolů. Byl opatrný. Už lovil člověka a znal nebezpečí meče, dýky i luku, jeho zjizvené boky nesly stopy všech těchto zbraní. Ale znal také paniku, kterou dokáže vyvolat. Utíkající oběť byla snadnou kořistí. Otevřel tlamu a zařval. Obchodník ze sebe setřásl děs a rozběhl se. Nikdy v životě se nehnal tak rychle. Ticho znovu prořízl řev. Ohlédl se. Lev se zamotal do ranců a řemenů, které nechal pohozené na zemi. Obchodník uháněl dál. Už byl venku pod pražícím sluncem, písek ho pálil do kotníků a chodidel.

Běžel směrem k labyrintu. Znal příběhy a legendy, které se o něm vyprávěly, ale má snad na vybranou? Rychle se ohlédl, lev ho pronásledoval.

Obchodník dorazil ke vchodu do bludiště a téměř s vděkem přivítal chladnou tmu jeho děsivých černých kamenů. Nestaral se, co bude dál. Toužil se jenom dostat pryč, schovat se té bestii, která mu řvala za zády. Hnal se stále hlouběji do bludiště. Ze zvuků za sebou odhadoval, že lev se pustil za ním. Obchodník zaklel a zaúpěl, když zakopl a narazil na kamennou zeď.

Nahoře, nad lovcem a jeho kořistí, plachtil sup. Čeká ho hostina, krev, maso a zbytky. Tak to bylo s Požíračem lidí vždy. Sup viděl oba, lovce i pronásledovaného. Dostal se do vzdušného proudu, vzlétl výš, křídla i hlavu měl nehybné, krk natažený. Zakroužil nad zemí a snášel se dolů, ale potom zase zmateně vzlétl. Nechápal to. Všechny oběti, ať to byl

králík nebo mládě gazely, se vždycky snažily někam schovat. Tentokrát to ale bylo jiné. Labyrint tam dole byl tichý. Sup už neviděl ani prchajícího obchodníka, ani lva, který mu byl v patách. Jako by oba zmizeli z povrchu země.

Nic: žádný zvuk, žádný boj, žádný zápas. Jenom labyrint, Síň zásvětí, se tiše rozkládala pod spalujícím slunečním žárem.

V Síni obojí pravdy Amerotke, nejvyšší soudce Théb, hleděl k zemi. Snažil se udržet emoce na uzdě. Před dvěma hodinami byl napaden, skoro zabit, a teď tento arogantní voják odmítá přijmout jeho rozsudek. Antef klečel a upíral na něj zuřivý pohled. Amerotke se zhluboka nadechl a vzhlédl.

„Byl jsi důstojníkem v Nachtu-aa?“

„Ano, můj pane.“

„A ve velké bitvě proti Mitanni jsi sloužil v Anubidově pluku pod generálem Omendapem?“

„Ano, můj pane.“

„Jak jsi starý?“ Amerotke se snažil být zdvořilý.

„Asi dvacet sedm let.“

„A ty, Dalifo?“

„Právě jsem dovršila dvacátý čtvrtý rok. Narodila jsem se…“Amerotke ji pohybem ruky umlčel.

„A kolik let jste manželé? Chci říct,“ dodal rychle, „jak dlouho jste jimi byli, než se to událo?“

„Devět let,“ odpověděl Antef.

„Devět let?“

Amerotke byl zmatený a přestal se ovládat. Zkoumavě pohlédl na Dalifu. Byla krásná, měla hladké tváře, hebký krk, oblá ňadra a štíhlý pas. Elegantně klečela a ostýchavě k němu vzhlížela zpod dlouhých řas. Šufoj by ji nazval „buchtičkou k nakousnutí“ nebo „měkounkou rohoží“.

Paneb, mladý písař a její nový manžel, vypadal nevinně.

Amerotke si všiml lstivého výrazu ženiny tváře. Mezi ní a Antefem byla bezpochyby nějaká vazba. Soudce se rozhodl zjistit, o co jde.

„Byli jste manželé devět let,“ zopakoval. „Byly to šťastné roky? Byli jste někdy u soudu? Bylo někdy třeba volat do vašeho domu stráž? Museli příbuzní zasahovat do vašich hádek?“

„Můj jediný příbuzný,“ odvětila tiše Dalifa a zamrkala, Amerotkeovi stále víc připomínala rozkošnou holubičku, „byl můj nebohý otec. Teď je mrtvý.“

„A ty, Antefe?“

„Já nejsem z Théb, můj pane. Pocházím z delty.“

„Máš nějaké příbuzné?“

Soudce postřehl, jak Dalifa zneklidněla, zavrtěla se na polštářích a pozvedla prsty k ústům. Antef se také tvářil znepokojeně.

„Co se děje?“ chtěl vědět Amerotke. Jeho zvědavost sílila. „Máš tedy nějaké příbuzné, Antefe?“

„Vychovávala mě stará teta společně s mým bratrem, dvojčetem.“

Amerotke se rozhlédl. Ostatní v soudní síni, písař, soudcův kancléř, stráž u dveří, vycítili jeho netrpělivost a také zneklidněli. „Chci, abys jasně odpověděl na mou otázku,“ poručil Amerotke. „Takže jsi měl bratra. Dvojče.

Kde je teď?“

„Můj pane,“ Antef rozpřáhl ruce. „Nějakou chvíli jsem musel čekat na tento soud. Slyšel jsem, co se povídá…“

„Odpovíš laskavě na moji otázku?“

„Měl jsem bratra,“ rychle hovořil voják. „Byl to hazardní hráč, marnotratník. Já jsem vstoupil do armády, on se stal kameníkem, ale většinu času trávil po nálevnách a nevěstincích v přístavech. Zapletl se do nějaké hádky a uzavřel sázku.“

„Ano?“ zajímal se Amerotke. „Jakou sázku?“

„že bezpečně projde Síní zásvětí.“

Soudní síní to zašumělo. Písaři s podložkami na kolenou na sebe pohlédli a usmáli se. Amerotke zachoval netečný výraz ve tváři.

„Ty něco víš o Síni zásvětí?“

„Ano, můj pane, vím.“

Amerotke pozvedl ruku. „Nepřejeme si, aby se jeden případ zapletl do jiného. Nežádám popis labyrintu ani žádné vysvětlení. Chci jenom vědět, jak bratrova sázka dopadla.“

„Vydal se do Síně zásvětí. Zavedl jsem ho tam jednou v

noci. Dal jsem slovo důstojníka, že na něho počkám, než

vyjde ven.“

„A?“

Antef roztáhl ruce. „Můj pane, už nikdy jsem ho nespatřil. Byl to můj poslední příbuzný. Ale nechápu, co to má společného s mým manželstvím.“

„Ano, vraťme se k tvému manželství,“ souhlasil Amerotke.

„Byli jste spolu devět let. Bojoval jsi v královnině armádě?“

„Ano, můj pane, účastnil jsem se menších tažení v Rudé zemi.“

„A co válka proti Mitanni?“

„To bylo něco jiného.“

„To ano,“ souhlasil Amerotke.

Jak by někdo mohl zapomenout na ten předlouhý pochod, vedro a prach: jak Hatusu zoufale pátrala po mitannské armádě a zrádcích z egyptských oddílů. Hatusu, zuřivá a neúnavná jako levhartice, ukázala, že je pravou dcerou svého otce. Rozdrtila nepřátele a vrátila se do Théb se vší slávou. To se o tomto muži říct nedalo. Amerotke seděl s prsty na ústech a upřeně hleděl na dvojici. Něco tu velmi, velmi nehrálo. Byl tu mladý voják, který slavně bojoval, ale ztratil paměť, toulal se po egyptských městech a potom se vrátil k manželce, která byla nyní bohatá, ale vdaná za jiného.

„A co ty, Dalifo?“ Amerotke se usmál na mladou ženu.

„Je pravda, co říká tvůj manžel?“

„On žádný můj manžel není!“

„To rozhodne tento soud!“ vyštěkl Amerotke. „Nuže, vraťme se k těm vzrušeným dnům, kdy armáda odcházela z Théb. Rozloučila ses s Antefem? Sladce jsi ho políbila?“

Mladá žena přikývla.

„Přála jsi mu mnoho štěstí? Odpověz, prosím.“

„Ano, můj pane, přála jsem mu hodně štěstí.“

„Ve kterém chrámu ses modlila za jeho bezpečný návrat domů?“ pokračoval sladce soudce. „Tak to přece manželky vojáků dělávají, nebo ne?“

„Můj otec mi dal kadidlo na modlení,“ vyhrkla chvatně.

„Obětovala jsem ho za něj v Osiridově chrámu.“

Amerotke ignoroval Prenhoeovo ušklíbnutí.

„Aha, tak tam ses seznámila s mladým Panebem?“ chtěl vědět soudce. „Ale on je písař, ne kněz.“

„Byla jsem plná úzkosti,“ odpověděla Dalifa. „Chtěla jsem vědět, kam se armáda vydala. Ukázal mi mapy. Byl ke mně laskavý.“

Amerotke pohlédl výhružně na písaře, kteří se smáli do hrstí.

„Panebe.“ Laskavě pohlédl na písaře. „Věděl jsi, že je Dalifa vdaná žena? Manželka jednoho z královniných statečných bojovníků?“

Mladý muž seděl, jako by oněměl.

„Choval se navýsost počestně,“ vložila se do toho Dalifa.

„Jak to?“ ptal se Amerotke. „Je nyní tvým manželem, tedy alespoň v tvých očích. Je pravda, že bývá zvykem, aby se vdova znovu provdala. Obzvlášť je-li mladá jako ty.“

Dalifa se uculila. „Ale nač ten spěch?“

„Čekala jsem na nové zprávy,“ odvětila plačtivě.

„Slyšeli jsme o slavném královnině vítězství. Když se Anubidův pluk vrátil a vojáci se utábořili před Thébami, zjistila jsem, že Antef mezi nimi není. Jeden důstojník mi řekl, že padl.“

Amerotke zvedl ruku.

„Je mi to líto,“ prohlásil, „ale určitě ti řekli, že je mrtvý?

že se našlo jeho tělo? Který z velitelů ti to oznámil?“

Dalifa zatřepala svými krásnými prstíky.

„To ti nemůžu říct, můj pane. Já…“

Kancléř povstal s papyrem v ruce.

„Můj pane, tady mám seznam padlých z Anubidova pluku.“

Amerotke přikývl a písař přistoupil. Soudce pečlivě pročítal seznam. Našel hieroglyf s Antefovým jménem; u něj stálo „znetvořen: zabit v boji“.

„Co to znamená?“ chtěl vědět. „Znetvořen: zabit v boji?“

„Popisuje to stav mrtvoly, můj pane,“ odvětil písař. „Jak víte, snažíme se všechny naše mrtvé důstojně pohřbít.“

„Takže Antefova mrtvola byla identifikována?“

„Och, ano, zajisté, můj pane. Předvolali jsme vojenského lékaře.“

Amerotke musel čekat, než se do soudní síně dokolébal objemný medikus. V ruce držel zdobený vějíř a malou misku s parfémem. Čichal k ní, jako by mu celý zbytek světa připadal nečistý a nakažený. Jeden sandál měl rozbitý, pleskal mu o podlahu. Vypadal jako klaun. Výhružně se rozhlédl, když se ozval přidušený smích vítající jeho příchod. Uklonil se Amerotkeovi, který mávl rukou a vyzval ho, aby usedl na polštáře pro svědky, položené kousek stranou. Lékař s funěním usedl. Amerotke si nedokázal představit, jak takový člověk pochoduje s plukem a snáší žhavý suchý vítr, sluneční žár, spěch a útrapy, s jakými se armáda chystá k boji. Potom si ale vzpomněl, že ho během jedné výpravy viděl. Ten muž samozřejmě nikdy nepochodoval, vezli ho jako nějakou trofej na voze.

„Tvé jméno?“

„Baki, lékař pluku.“

Amerotke zvedl ruku, aby skryl úsměv. Baki se hlásil jako profesionální důstojník.

„Takže tys byl u Anubidova pluku?“

„Můj pane, byl! Bylo to slavné vítězství.“

„A potom?“ ptal se soudce.

„Jak víš, pane, my vojáci po takovém velikém vítězství odpočíváme a oslavujeme…“

„Ano, jistě, tak pokračuj!“ naléhal Amerotke.

„Mým úkolem bylo ošetřit raněné. Ti byli rozděleni na těžké případy –“

„A lehké,“ dokončil za něj soudce.

„Přesně tak, můj pane,“ zamumlal Baki.

„A co mrtví?“ upřeně na něj pohlédl Amerotke.

„Ty přinášeli na nosítkách a rovnali do řad podle pluků a oddílů. Potom jsme se snažili je identifikovat. Někdy je to snadné, když se jedná o ránu šípem nebo bodnutí mečem, ale někdy, v některých případech, bývá tělo rozdrcené vozem nebo obličej rozdupaný koňskými kopyty.“

„A co ten voják jménem Antef?“

Baki se zahleděl na vojáka klečícího opodál.

„Po pravdě řečeno, můj pane, na mrtvolu vypadá neobyčejně živě a čile.“

Amerotke čekal, než v soudní síni utichne smích. „Ale tys tu mrtvolu poznal?“

„Ne, můj pane. Já jsem se jen domníval, že je to Antefova mrtvola. Nezapomeňte, že ta bitva se odehrála blízko oázy a potom se rozšířila, vojáci pronásledovali prchající nepřátele. Mrtvoly ležely v okruhu několika mil.

Sbírat se začaly až následujícího dne za úsvitu. Během noci se měly čile k světu smečky lvů a hyen. Několik bojovníků z Anubidova pluku bylo nezvěstných. Mrtvoly jsme zařazovali podle znaků. Myslel jsem, že jedno z těl patří Antefovi.“

„Můj pane, tak to určitě nebylo.“ Antef pozvedl zápěstí a ukázal chránič s obrázkem šakalí hlavy, symbol Anubidova pluku. Také si poklepal na měděný nákrčník.

„To jsou tvé osobní insignie?“ ptal se Amerotke.

„Ano, můj pane. Je na nich mé jméno a jméno mého pluku.“

„Takže to se na mrtvole nalézt nemohlo,“ ujišťoval se Amerotke u Bakiho.

„Ne, můj pane, nemohlo. Udělal jsem chybu.“

„Než odejdeš,“ soudce vztáhl ruku, „pověz, v jakém stavu ta mrtvola byla?“

„Rozsekaná a znetvořená.“ Baki přimhouřil malá očka.

„Hlavně obličej a skráň. Chyběl jí jeden sandál. Určitě měla bederní roušku a suknici Anubidova pluku. Někdo prohlásil, že je to Antef. Už si nepamatuju, kdo to byl, ale znáte úředníky!“ Falešně se usmál na písaře, kteří pilně zaznamenávali jeho slova. „Dokonce i mrtvola se musí nějak jmenovat a téhle bylo dáno jméno Antef.“

Amerotke mu poděkoval. Doktůrek se s hekáním zvedl a odkolébal se pryč. Soudce nepřítomně hleděl do soudní síně, jako by se ztratil v myšlenkách. Ve skutečnosti se snažil skrýt vlastní nejistotu. Něco tu nehraje. Každá část toho příběhu funguje, ale samostatně. Dohromady to žádný smysl nedává.

„Antefe, jak dlouho jsi byl pryč z Théb?“

„Několik měsíců, můj pane.“

„Byl jsi překvapený, když ses vrátil a zjistil jsi, že se tvoje manželka vdala?“

„To tedy byl,“ ušklíbl se voják.

„A co ty, Dalifo? Rychle jsi přestala truchlit!“

„Dodržela jsem předepsaných sedmdesát dní,“ odsekla dotčeně. „Ale byla jsem tak nešťastná! Zemřel mi otec a Paneb pro mě byl“, pohlédla svýma trnkovýma očima na nového manžela, „jediným zdrojem útěchy a podpory.“

„To si dokážu představit!“ zařval Antef.

„Ticho!“ zvolal vrchní písař.

„Kde bydlíš?“ ptal se Amerotke vojáka. „Vrátil ses ke svému pluku?“

„Ne, můj pane, byl jsem s poctami uvolněn ze služby.“

Antef mávl rukou. „Obličeje mých spolubojovníků vyvolávaly vzpomínky na věci, na které jsem se snažil zapomenout. Pronajal jsem si komůrku nad obchodem s vínem, abych tam počkal na rozhodnutí soudu.“

„To bude těžké.“ Amerotke se poškrábal na bradě. „Chci říct, že ty možná svoji bývalou ženu chceš, ale ona tebe rozhodně nechce. Co kdyby vás soud rozvedl?“

„V tom případě,“ Antef téměř zavrčel, „bych od bývalé manželky požadoval tučné vyrovnání.“

Amerotke pohlédl na svého kancléře, který byl odborníkem na takové případy. Ten ale jenom sešpulil rty a smutně zavrtěl hlavou. Amerotke pátravě hleděl na Dalifu a Antefa. Paneba, toho po uši zamilovaného mladíčka,

zblázněného do bohaté vdovy, vynechal. Ale co Antef a Dalifa? Měli se rádi? On odešel do války, a když se vrátil, jeho takzvaná vdova byla manželkou jiného. Amerotke si všiml, jak se vyhýbají pohledu jeden na druhého. Skutečně ji Antef miluje tak, jak říká? Nebo mu jde o manželčino nově nabyté bohatství? Ta záležitost rozhodně vyžaduje další šetření.

Kývl na Prenhoea, aby mu přinesl zápis, a rychle si jej pročetl.

„Antefe, popisuješ, jak jsi byl při boji poraněn na hlavě.

A jak tě nějaká místní žena našla a vzala s sebou do své vesnice.“

„Ano, můj pane.“

„A cos tam dělal?“

„Obdělával půdu, pásl kozy.“

„Jak dlouho?“

„Tři nebo čtyři měsíce.“

Amerotke zachytil v jeho očích záblesk neupřímnosti.

„Vrátila se mi paměť.“ Antef luskl prsty. „Ne hned, bylo to jako voda prosakující zdí, nejdřív malé kapky a potom se to všechno slilo dohromady. Špatně jsem spal a měl jsem noční můry. Ale jakmile jsem si vzpomněl, kdo jsem, rozhodl jsem se odejít.“

„A máš na to svědky?“ chtěl vědět Amerotke. „Nebo,“

dodal s úsměvem, „je tvá paměť stále ještě zamlžená?“

„Můj pane, žena, která mě našla, zemřela.“

„Ale ta vesnice stále stojí. Někdo si tě bude pamatovat.“

Soudce gestem požádal o klid.

„Mé původní rozhodnutí se nemění,“ prohlásil.

Tentokrát to byl Antef, kdo klopil oči k zemi. Dalifa probodávala svého bývalého manžela pohledem plným vášnivé nenávisti. Když Amerotke odsunul židli, Paneb skryl obličej do dlaní.

„Jednání skončilo,“ oznámil soudce. Rozpřáhl ruce jako k modlitbě. „Nechť je moc faraonova stálá a věčná.“

„Tak jest!“ odpověděli mu sborem písaři.

Pak se soudce vydal do postranní svatyně. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně. Někde v hlubinách chrámu zpívala kněžka. Amerotke se usmál, byla to jedna z jeho oblíbených písní.

„Bohyni Pravdy pravdu říkej.

Zlému se vyhýbej.

Spravedlnost muže počestného před ním kráčí, potom zmírá.

Pravda však, ta navěky trvá!“

Amerotke se zadíval na rytiny na stěně: zlatá rakev s mumií s maskou z lazuritu byla odnášena do pohřební komory, jejíž

sloupy byly z červeného a zeleného kamene. Soudce si vzpomněl na zmínku o Síni zásvětí. Tím se bude muset brzy začít zabývat. Ale co Dalifa a Antef? Je-li pravda, maat, víc

než jenom pouhé slovo, bytí, podstata, entita, bohyně, neplatí totéž o jejím opaku? Má také lež svůj vlastní život?

Vydává svoji vlastní, strašlivou vůni? Amerotke si byl jistý, že v tomhle případě tomu tak je, že Dalifa i Antef lžou a ta lež je svazuje. Soudce se kousl do rtu. Bude potřebovat pomoc. Je čas poohlédnout se po tom mrňavém lumpovi Šufojovi.

APOP: had, „Ten, který přebývá v temnotách“, nepřítel Rea, boha Slunce.

Amerotke s chocholem k odhánění much v ruce vyšel z chrámu Maat na rozlehlé dlážděné prostranství, které se peklo v horkém poledním slunci. Prenhoe zkontroloval vodní hodiny a hlásil čas. Soudce vyhlásil na dobu největšího vedra přestávku. Davy kolem stánků také prořídly, lidé pospíchali domů, k řece nebo do zahrad za stínem, ulevit si od parna.

Amerotke se zastavil a sledoval důstojný průvod místokrále Kuše do Domu milionu let, královského paláce poblíž řeky. Nad hlavou mu sloužící drželi zlatý slunečník a jeho osobní strážce, jehož bílé náušnice se odrážely od širokých snědých lící, si vykračoval vedle něj v bílé skládané suknici s levhartí kožešinou přehozenou přes záda.

Jejich oholené hlavy pokrývaly krátké, zlaté a zelené paruky zdobené pery. Kušitský princ, oděný v přepychové kožešině z rysa, se nesl pyšně jako páv. Stříbrné náramky pokrývaly

jeho paže a na vršku zlaté paruky mu trůnila absurdně maličká korunka, připomínající šaškovskou čapku. Před ním pobíhali profesionální lichotníci a provolávali, kdo přichází.

Každou chvíli se vrhali na zem, zvedali paže a hlasitě volali: „Buď pozdraven, princi Kuše! Milovaný panovníče!

Daruj nám dech! Daruj nám život!“

Amerotke je chvíli sledoval a potom se vydal ke stánkům. Hetéra v drahocenné paruce a bílé průsvitné říze mu přišla zašeptat své sladké pozdravení. Na stříbrném vodítku za ní cupitalo gepardí mládě. Když poznala soudce Amerotkea, rychle pospíchala pryč. Soudce kráčel hlouběji do tržiště, nasával sladký vzduch prostoupený aromatickým dechem balzámů, kůry, skořice, bylin a jiného drahého zboží, které tam nabízeli prodavači. Toto byla bohatá část tržiště, kde se za neuvěřitelné ceny daly koupit drahocenné ozdoby a přepychové šaty. Amerotkea napadlo, že by mohl něco koupit Norfret. Rozhodl se pro slonovinovou sošku pantera ve skoku.

Vyšel z tržiště a vydal se přes široké prostranství. Šufoj by tady někde měl být. Konečně ho našel v koutě jednoho průchodu vedoucího do chrámového komplexu, jak leží pod palmou. Mužíček spal, paže zkřížené a slunečník přivázaný provazem k zápěstí. Amerotke se sklonil a zkoumavě se zahleděl na trpaslíkův scvrklý obličej s ohyzdnou jizvou místo uříznutého nosu. Šufoj byl obětí strašlivé nespravedlnosti. Amerotke ho přijal do svého domu, aby ji

odčinil, a trpaslík mu to splácel bezmeznou oddaností a báječným smyslem pro humor. Soudce nevycházel z údivu nad jeho vědomostmi a odhodláním za každou cenu zbohatnout. Vymýšlel k tomu účelu jednu činnost za druhou.

„Já nespím, můj pane.“

„Tak proč máš zavřené oči?“ dobíral si ho Amerotke.

„Daří se mému pánovi dobře?“

Amerotke úlevně vydechl. Šufoj se o Nehemuově vražedném útoku ještě nedoslechl.

„Vede se mi vždycky lépe, když tě vidím, Šufoji.“

Trpaslík otevřel oči a roztáhl rty do bezzubého úsměvu.

Rozhlédl se a poklepal na kožený měšec, který měl přivázaný na šňůrce kolem pasu.

„Dnes dopoledne se mi dařilo, pane.“

„Copak jsi prodal?“

Amerotke se pohodlně usadil.

„Lék na průjem. Vezmeš brouka, usekneš mu hlavu a křídla, upečeš ho na hadím sádle a smícháš s medem.“

Trpaslík zatleskal malýma ručkama. „A několik dní nebudeš muset na latrínu!“

„No, to je něco,“ usmál se Amerotke. „A jaký máš lék proti zácpě?“

„To vezmeš brouka,“ poučoval ho Šufoj, „utrhneš mu hlavu a křídla, upečeš s pšeničnými klíčky, smícháš se šťávou z fíků…“

„A už běžíš na latrínu?“ ptal se Amerotke.

Šufoj si povzdechl a vstal. „Všichni jsou pryč, každý teď odpočívá. Je pravda, co se říká, pane. Obchod a zlato závisí na počasí. Už jsi jedl?“ Pohlédl na Amerotkea. „Měl jsi ráno jenom kousek koláče.“ Pohrozil mu prstem. „Paní Norfret se bude zlobit –“

„Jedl jsem,“ odpověděl soudce.

Kolem prošel nějaký kupec. Vedl soumara, kterému po obou bocích visely košíky zdobené zvonečky, které hlasitě vyzváněly.

„Můžu ti prodat ucpávky do uší,“ nabízel Šufoj. „Pane, proč jsi za mnou přišel? Brzy se sem vrátí davy lidí, musím pracovat.“

„Něco bych od tebe potřeboval, Šufoji. Znáš lodníky od řeky?“

„Pár bych jich znal, to jo.“

Amerotke chytil trpaslíka za ruku a jemně mu ji stiskl.

„Shromažďují pomluvy jako rybáři ryby. Chci, aby ses jich zeptal na jednoho vojáka. Jmenuje se Antef. Bojoval v té velké bitvě na severu. Ztratil údajně paměť, nějakou dobu zůstal v Memfidě a potom se vrátil. Teď chce zpátky svou ženu, která mezitím nesmírně zbohatla.“

Šufoj našpulil rty a nafoukl tváře. Amerotkeovi připomínal trpasličího boha Bese, zlomyslného skřítka, který prý ochraňuje děti a zvířata.

„Můžeš to pro mě udělat, Šufoji?“

„Budou za to chtít zaplatit.“

„Dám ti drahý kámen,“ nabízel Amerotke. Všiml si záblesku ukřivděnosti v Šufojových očích. „Dva drahokamy.

Jeden pro tebe a jeden pro člověka, který nám poskytne informace.“ Otočil se a odcházel.

„Budu tady za soumraku, můj pane,“ zavolal za ním Šufoj.

Amerotke se už neotočil.

„Tamhle kráčí veliký soudce, vznešený Amerotke!

Nejvyšší sudí ze Síně obojí pravdy!“ hřímal trpaslík. „Ten ctihodný muž mi právě přišel blahopřát k výrobě léku na nemocný žaludek. Přistupte, jen přistupte blíže!“

Amerotke pospíchal pryč. Šufojovi se podařilo přilákat pozornost skupinky kněží.

„Doufám, že jim chutnají brouci,“ zamumlal si pro sebe soudce. V duchu se modlil, aby byl Šufoj opatrný. V mnoha případech už musel potrestat různé felčary a mastičkáře, kteří prodávali léky, co nadělaly víc škody než užitku.

Vydal se po příjemně chladných mramorových chodbách chrámu, které vedly dozadu do Síně obojí pravdy. Prenhoe už na něho čekal, přešlapoval z nohy na nohu a držel v ruce malý papyrový svitek s královninou kartuší.

„Čekám na tebe, pane. Posel říkal, že je to naléhavé.“

Amerotke si svitek vzal, políbil pečeť a rozlomil ji.

Zpráva, vlastnoručně napsaná Senenmutem, byla strohá.

„Amerotke je povolán do Domu milionu let. Musí být přítomen audienci před západem slunce.“

„Nějaké potíže?“ ptal se Prenhoe. „Včera v noci se mi zdál další sen, pane. Já a Šufoj jsme se společně milovali s jednou dívkou…“

Amerotke vešel do malé svatyně a zavřel mu dveře před nosem. Ale Prenhoe se nemínil tak lehce vzdát a za dveřmi barvitě vyřvával pikantní podrobnosti svého snu. Amerotke si pospíchal umýt ruce a tvář, ozdobil se insigniemi svého úřadu a otevřel dveře.

„Ještě slovo o tvých snech,“ varoval písaře, „a pošlu tě zpátky do Domu života.“

„Pane, to nesmíš udělat. Na konci období Setby dělám zkoušky.“

„Tak pilně studuj. Prenhoe, soud čeká!“

Jakmile se usadil a pohlédl na listy papyru, které mu podal jeho kancléř, okamžitě vytušil, že případ, který ho čeká, bude vážný a choulostivý zároveň. Vzhlédl. Všichni byli na svých místech a proti všem zvyklostem se nedívali na něho, ale na mladého důstojníka, velitele válečných vozů, který klečel na polštářích na místě obžalovaného. Amerotke se na něho usmál. Mladík vypadal nervózně. Neustále se tahal za řízu se střapci nebo si hrál s měděným náramkem na zápěstí, který označoval jeho funkci v oddíle Anubidova pluku. K Amerotkeovi už se donesly pomluvy, sama Norfret mu je zvěstovala. Všechno se dozvěděla na návštěvě přítelkyň ve městě. Soudce se vždycky snažil nenechat se ovlivnit klepy, vyhýbal se situacím, kdy se ho někdo snažil

vtáhnout do rozhovoru, a měl se na pozoru, aby neřekl něco, co by později mohlo být překrouceno. Pohlédl na svého kancléře.

„Myslel jsem, že tento případ má přijít na řadu později.“

Kancléř, muž s přísnou tváří, potřásl hlavou a ukázal na soudní síň. „Ráno jsem ti nechal zprávu, pane, ale potom zaútočil ten zločinec…“ Odmlčel se. „Tato záležitost,“

dodal, „je neodkladná.“

Amerotke studoval papyrus na klíně. Zprávy o případu prolétly celými Thébami k velké radosti klevetníků a drben.

Mladík před ním, Rahmose, byl nejmladší syn Omendapa, vrchního velitele egyptských vojsk, osobního přítele Senenmuta a Hatusu, muže, který hrál klíčovou roli v královnině bravurním vítězství a následné cestě k moci.

Podle souhrnné zprávy byl Rahmose kamarádem dvou mladých důstojníků, Banopeta a Usurela. Byla to dvojčata, synové Pešedua, správce Domu chleba a Domu stříbra.

Pešedu byl jedním z nejbohatších Egypťanů, řídil prodej obilí a dodávek stříbra z významných měst království. Podle zprávy měli Pešeduovi synové s Rahmosem jakýsi spor.

Odjeli svým vozem do Rudé země k Síni zásvětí, obrovskému labyrintu vybudovanému v poušti Hyksósy.

Rahmose se údajně vydal za nimi do pouště, aby se s nimi usmířil. Dojel se svým vozem na místo a zjistil, že jeho kumpáni už odešli do bludiště. Rozhodl se zažertovat, odvázal jim koně od vozu a dovedl je zpátky do Théb.

Uplynul den, ale dva mladí důstojníci se nevrátili.

Pátralo se po nich, našel se vůz a pozůstatky jakéhosi kočovníka, kterého rozsápalo nějaké divoké zvíře. Do Rudé země vyrazily hlídky a našly stopy obrovského lva. Podle řečí, které kolovaly po oáze, terorizovala široké okolí bestie, které se přezdívalo „Lamač kostí“ nebo „Požírač lidí“. Ale důležitější bylo, že žádné stopy po oněch dvou mladících se nenalezly. Pešedu obvinil Rahmosea z jejich vraždy.

Amerotke dočetl a vzhlédl.

„Jsi vrahem, Rahmose?“

„Ne, můj pane.“

Soudce pozvedl ruku. „Proč se tví přátelé vydali do labyrintu? Měli s sebou zbraně?“

„Ano, a také měchy s vínem a jídlo,“ odtušil nervózně Rahmose. „Na večírku předtím se vychloubali, že projdou bludištěm a dostanou se ven.“

„To by nemuselo být těžké.“

„Vznešený soudce, byl jsi někdy v tom labyrintu?“

„Byl jsem poblíž.“ Amerotke zalétl pohledem ke svému vrchnímu písaři. „Co je o tomto bludišti, Síni zásvětí, známo?“

„Podle legendy, můj pane,“ odpověděl písař, „předtím, než Božský dům vyhnal Hyksósy ze země, vybudovali blízko oázy Amarna velikou pevnost.“

Vrchní písař, pompézní, samolibý muž, si viditelně liboval, že se může blýsknout svými znalostmi. Amerotke

zabubnoval prsty na koleno. Dával tím najevo, že začíná být netrpělivý. Vrchní písař si ale svoji chvíli slávy vzít nedal.

„Zasáhli egyptští bohové,“ prohlásil hlasitě. „Veliký pozemský had Apop se začal chvět –“

„Jinými slovy, nastalo zemětřesení?“ vyštěkl Amerotke.

„Veliký had se začal chvět,“ pokračoval vrchní písař.

„Pevnost se zbořila, ale král Hyksósů měl temnou duši. Dal odvézt do Rudé země otroky a válečné zajatce a žulové kvádry přestavět do obrovského labyrintu. Krvežízniví Hyksósové pak v bludišti uvěznili muže, ženy i děti, nechali je tam bez jídla a vody. Mnozí zemřeli, jejich bílé kosti teď práchnivějí v temných chodbách labyrintu.“

Taková bezbožnost zvedla v soudní síni znechucené mumlání. Zabít člověka a potom mu odepřít náležitý pohřeb bylo pokládáno za největší krutost, neboť tak byla duši odebrána síla putovat do Západní země přes Daleký obzor.

„Občas,“ pokračoval vrchní písař, „byla do bludiště vpuštěna divoká zvěř. Ta se tam také ztratila a živila se lidským masem.“

„A nyní?“ přerušil ho Amerotke. „Je možné, že tam divoká zvířata stále přebývají?“

Prenhoe pozvedl pero. „O tom pochybuji, můj pane.“

Zahanbeně se usmál, když vrchní písař nesouhlasně zamlaskal.

„Pokračuj, Prenhoe,“ vybídl ho Amerotke.

„Síň zásvětí je klikatý labyrint,“ vysvětloval mladý

písař. „Divoké zvíře jako lev nebo hyena se asi dokáže dostat ven.“ Prenhoe položil pero na psací stolek. „Ale pochybuji, že by se tam vůbec pustilo.“

Vrchní písař se snažil prosadit svou autoritu a pozvedl ruce na znamení, že chce promluvit. „Je tu ale ještě jedna věc.“

Amerotke kývl.

„Síň zásvětí je místo s neblahou pověstí. Pouštní lid a kočovníci tam nikdy nevstupují. Ale v posledních letech se tam občas vydávají nerozvážní mladíci od dvora,“ pohrdlivě se usmál, „aby ukázali svoji odvahu.“

„A dál?“

„Někteří vyjdou ven, můj pane. Jiní ne.“

„Co tím myslíš?“

„Prostě zmizí. Říká se, že tam číhají démoni, aby se zmocnili jejich těla i duše.“

Amerotke hleděl na slunce prosvítající sloupovím; ve zlatých paprscích tančila smítka prachu. Chtělo se mu říct, že na démony nevěří, člověk přece nemůže jenom tak zmizet z povrchu země.

„Pátralo se po těch zmizelých?“

„Ach zajisté, vznešený soudce, ale nikdy se po nich nenašla ani stopa. Jenom kostry těch, které zabili Hyksósové.“

„A jak to bylo tentokrát?“ Amerotke netrpělivě podupl.

„Dva mladí důstojníci, dvojčata, synové jednoho z

královniných ministrů, zmizeli.“

Amerotke se podíval na Rahmosea. Tento muž zajisté jednal nerozumně, ale je to vrah?

„Pátrání bylo důkladné?“ chtěl vědět.

„Ano, můj pane. Předvedu s vaším dovolením odpovědného důstojníka.“

Amerotke souhlasil. Vrchní písař povstal a zatleskal.

„Nechť před soud předstoupí Charfu!“

Vzadu v síni nastal pohyb. Asural ustoupil stranou a uvolnil cestu vysokému, šlachovitému muži. Měl koženou čapku, vozatajské boty, válečnou suknici s bronzovými přezkami a knoflíky. Nahou hruď měl přepásanou tlustým koženým řemenem s prázdnými vaky a pouzdry. Svědkům nebylo dovoleno předstoupit před nejvyššího thébského soudce se zbraněmi. Amerotke ukázal na červené polštáře poblíž malého oltáře Maat. Muž se sklonil, dotkl se prsty oltáře, zavřel oči a zopakoval krátkou přísahu, kterou mu přečetl písař. Amerotke si Charfua pozorně prohlížel.

Typický voják s ošlehanou tváří, propadlými lícemi, očima zúženýma od ustavičného hledění do žhavého slunce a mhouření před pouštním větrem. Jeho svalnaté tělo bylo plné jizev a růžových šrámů po zhojených ranách. Soudce si všiml chráničů se střapci na zápěstích a modrých a červených per, která zdobila pás suknice. Je to voják, ale taky nejspíš velký elegán, usoudil. Muž, jenž se rád předvádí v nálevnách piva a hází okem po tanečnicích.

„Ty jsi Charfu?“

„Ano, můj pane.“

„Smekni před soudem,“ mírně ho vyzval Amerotke.

Voják okamžitě poslechl a strhl si čapku.

„Jsi voják?“

„Vrchní stopař Isidina pluku, oddílu Gazel.“

„A byl jsi vyslán, abys pátral po zmizelých mužích?“

„Já a tucet dalších z mého oddílu. Vydali jsme se je hledat časně ráno.“

„A co jste našli?“

„Vůz a kopí. Pochva a toulec byly prázdné.“

„Takže ti zmizelí si vzali zbraně s sebou do labyrintu?“

„Vypadá to tak, ctihodný. Našli jsme ohniště, rozbitý pohár, prázdný měch na víno. Také ostatky nějakého člověka, nejspíš loupeživého kočovníka, ohlodané kosti a roztrhané zakrvácené šaty. A lví stopy. Ten muž asi přišel z nedaleké oázy. Jeho velbloud utekl.“

„Mohl ten lev napadnout i ty zmizelé muže?“

Voják zavrtěl hlavou. „Poslal jsem jednoho ze svých lidí prohledat okolí labyrintu. žádné zvířecí stopy nenašel.“

„Kolik má to bludiště vchodů?“

„Pět nebo šest. Ale nenalezli jsme žádné stopy, jenom kolem místa, kde byl ten vůz.“

„Pokračuj.“

„Stopy už byly staré, ale moji hoši jsou dobří. Zjistili, že ti dva muži vstoupili dovnitř.“

Amerotke ukázal na obviněného. „Mohl jít dovnitř i on?“

„Možná, ale opakuji, že žádné stopy jsme nenašli.“

„Jak víme, že ti dva důstojníci nejsou pořád ještě v labyrintu a nebloudí tam, hladoví, žízniví a vyčerpaní?“

„Myslím, že nejsou naživu, můj pane. Usurel měl s sebou s největší pravděpodobností lovecký roh. Kdyby se ztratili, zatroubil by na něj. A navíc moji stopaři také troubili na rohy. Nikdo se jim ale neozval.“

„A co jste tedy udělali potom?“ chtěl vědět soudce.

„Váhali jsme, jestli máme vstoupit. Neměli jsme strach z povídaček, co o bludišti kolují, ale ze lva lidožrouta, který se tam možná ještě schovává. Někteří z mých mužů bojovali v horských oblastech, jsou to dobří lezci. Kvádry bludiště jsou od sebe vzdálené na výšku dospělého muže.“

„Aha.“ Amerotke se usmál a zavrtěl se na židli. „Takže jsi poslal své muže nahoru na ty kameny?“

„Ano, můj pane. Skákali z jednoho na druhý. Bylo to únavné, ale zvládli to. Prozkoumali celé bludiště. Našli nějaké kostry nešťastníků, kteří tam zemřeli před mnoha lety. Ale po těch dvou mladých důstojnících, Banopetovi a Usurelovi, tam nebylo ani stopy.“

„Takže,“ nejvyšší soudce se obrátil na Rahmosea, „jaká je tvoje verze těch událostí?“

„Předevčírem, můj pane, jsem měl s těmi dvěma spor.“

„O čem?“

„O statečnosti. Chtěli, abych se s nimi vydal na stezku odvahy do labyrintu. Odmítl jsem. Nazvali mě zbabělcem.“

„Kde se ta hádka odehrála?“

„Dole v krčmě blízko Svatyně lodí. Řekli, že půjdou se mnou.“ Mladý muž si nervózně přejel prsty po zlatém řetěze kolem krku. „Druhý den ráno přišli ke mně domů. Znovu jsem odmítl. Se smíchem a pošklebky odjeli ve svém voze.“

„A ty ses rozhodl jet za nimi?“

„Ano, můj pane, ale když jsem dorazil k Síni zásvětí, bylo už hodně pozdě. Kamarády jsem tam nikde neviděl, ale slyšel jsem zpěv. Myslel jsem, že to je Usurel.“

„Zpíval?“ Amerotke se předklonil.

„Byly to jen vzdálené útržky písně, které se nesly ve větru. Dostal jsem vztek. Řekl jsem si, že jim dám za vyučenou. Tak jsem jim odvázal koně a jel s nimi zpátky do Théb.“

„To bylo ale trochu pošetilé, nemyslíš?“

„Dnes to vím taky, můj pane, ale myslel jsem to jako vtip. Vychloubali se, jak jsou stateční. Říkal jsem si, že jim procházka po svých trochu zchladí hlavy. Byli to vojáci, dobře ozbrojení.“

„Ale co ten lev?“ ptal se Amerotke. „A co loupeživé kočovné kmeny?“

„Loupeživí kočovníci nikdy nenapadnou dobře ozbrojené vojáky,“ odpověděl Rahmose. „A pokud jde o toho lva, můj pane, o tom jsem nic nevěděl.“

„Ale stejně to nebylo příliš moudré.“ Amerotke poklepal prstem a zvedl ruce na znamení, že se chystá vynést rozsudek. „Není pochyb, že ti dva mladí muži jsou mrtví.

Neměli důvod někam utéct a nevrátit se domů. Důkazy svědčí o tom, že vešli do Síně zásvětí. Nic nenasvědčuje tomu, že by kdy vyšli ven. Ty, pane,“ ukázal na Rahmosea, „jsi jednal pošetile a hloupě. Rozhodl jsem, že se z toho budeš zodpovídat.“ Mávl rukou na znamení, že domluvil.

Klečící Rahmose zaklonil hlavu a zakryl si rukama obličej. Úředníci ožili a začali si mezi sebou šeptat. Soudcův verdikt přivítali souhlasným pokyvováním. Ze vzdáleného konce soudní síně se ozývalo mručení diváků. Amerotke mávl na svého číšníka, který k němu neprodleně přispěchal s pohárem maru, chladného bílého vína. Amerotke se napil a číši mu vrátil. Úředníci spěchali připravit soud na formální slyšení. Velké polštáře už byly rozmístěny po podlaze.

Vzadu v soudní síni zpozoroval Amerotke nějaký pohyb.

Ozvalo se pleskání stříbrem pobíjených sandálů a dopředu se přikolébal Valu, královský prokurátor. Měl na sobě okázalou řízu z přepychového bílého plátna a přes ramena přehozený brokátový šál. Valu byl podsaditý, neměl skoro žádný krk a tvář tak sádelnatou, že se v ní jeho černá pichlavá očka téměř ztrácela. Amerotkeovi připomínal tlustého vrabce, který věčně něco hledá. Jeho příchod vyvolal v sále přidušený smích. Valu se líčil jako žena. Pod očima měl černé linky, víčka zelená, rty karmínové a na

tvářích víc červeně než leckterá kurtizána. Se sípotem a funěním poklekl na polštář a uklonil se Amerotkeovi.

Nejvyšší soudce si povšiml, že má na nehtech temně zelený lak, který mu ladí s náramky na zápěstích.

„Můj pane,“ zaculil se. „Je to správné a moudré rozhodnutí.“

„Vítej, vznešený Valu,“ pronesl Amerotke.

Pohlédl na královského prokurátora. Tuhle příležitost si Valu nemohl nechat ujít. Rád si hrál na naivku, ale byl to obávaný ambiciózní právník s pověstí vychytralého lišáka.

Od chvíle, kdy absolvoval Akademii života, se stal jedním z nejvýznamnějších právníků v Thébách, byl Očima i ušima faraonovýma, odhaloval spiknutí, drtil všechny nepřátele Božského domu. Královský prokurátor byl u všech důležitých případů. Bylo mu jedno, koho urazí. Točil se a kroutil jako had a prohlašoval, že pouze vykonává vůli faraonovu. Kdo by se opovážil mu odporovat?

„Dobré a moudré rozhodnutí, vznešený soudce,“

opakoval Valu, „hodné toho, kdo zastává nejvyšší úřad v Síni obojí pravdy.“

„Já si myslím, že to není ani moudré, ani dobré rozhodnutí,“ odsekl Amerotke. Kdyby souhlasil, že je to dobré rozhodnutí, byl by vystupoval zaujatě a nesmírně tím rozčílil generála Omendapa.

„Můj pane?“ Valu překvapeně pozvedl své vyholené obočí. „Obávám se, že ti nerozumím.“

„Je na soudu rozhodnout, co je moudré a dobré. Mé rozhodnutí je pouze výsledkem chladné logiky. Nuže, s čím přicházíš, Oči a uši faraonovy?“

„Četl jsem výpovědi.“ Valu si olízl rty, Zamnul si ruce a dosedl na paty.

„A?“

„Víme, můj pane, že se ti dva mladí důstojníci vydali do Síně zásvětí. Nemáme jediný důkaz, že by je v Rudé zemi napadla divoká šelma nebo nepřítel. Máme za to, že nejspíš vstoupili do labyrintu. Kdyby tomu tak bylo,“ Valu rozpřáhl ruce, „buď by se jim podařilo najít cestu ven, nebo by se v něm ztratili. Ven ale nevyšli.“ Valu se usmál. „Ale od vojáků víme, že tam nejsou.“

Amerotkea zamrazilo a popadla ho zlá předtucha. Ten mladík Rahmose by mohl být obviněn z pošetilosti, z hloupého činu. Ale Valu se snaží přivést soud na jinou cestu, vedoucí k daleko závažnější obžalobě.

„Toto ponechávám bez komentáře,“ prohlásil Amerotke.

„Vznešený Valu, uveď své argumenty.“

Valu si povzdechl a zalupal klouby svých tučných prstů.

„Ti dva mladí důstojníci se nevrátili zpátky do Théb. Nejsou v labyrintu. Neexistuje důkaz, že by je napadl nějaký člověk nebo zvíře. Rahmose otevřeně přiznává, že s těmi mladíky měl spor, že ho uráželi a vysmívali se mu.“

Valu pozvedl hlavu, zaklonil se a položil si dlaně na stehna.

„Já, Oči a uši faraonovy, tvrdím, že Rahmose neodvedl jenom jejich koně, ale že ty dva mladé muže zabil a že jejich mrtvoly stále ještě leží v horkém písku Rudé země.“

„Obviňuješ ho z vraždy?“ zeptal se Amerotke a gestem ruky se snažil utišit rozruch v síni.

„Ano, můj pane. Z dvojnásobné!“

AMDUAT: Kniha o tom, co se nalézá v duatu, egyptské říši mrtvých.

V zahradní věži Horova chrámu unaveně stoupal po točitých kamenných schodech kněžský sluha a strážce Sato. Byl skutečně unavený. Ten den vypil víc piva, než bylo moudré, a potom dováděl s mladou prostitutkou v Domě potěšení.

Byla divoká a plná síly, její olejem potřené tělo pod ním klouzalo a kroutilo se. Sato stále ještě cítil její parfém, vzpomínal na její hladkou tvář a naolejovanou paruku.

Dnes už kráčel vzhůru podruhé, předtím zapomněl na koláče a pivo, vrátil se tedy zpátky do kuchyně a popadl tác, který nechal v malé skříňce pod schodištěm. Byl tak unavený! „Kéž bych už byl v posteli,“ zaúpěl.

Ale snášela se tma a starý kněz, ctihodný Prem, bude před spaním studovat hvězdy. Sato má noční hlídku. Prem se občas nad ránem budil, měl ve snech vize, a potřeboval nahlédnout do svatých knih. Tehdy většinou vyžadoval džbánek piva a medové koláčky. Vysvětloval, jak astrologie

a astronomie, o vizích ani nemluvě, bystří mysl a povzbuzují chuť k jídlu. Ale říkal to se svým bezzubým úsměvem a Sato si nebyl jistý, jestli si z něho náhodou netropí žerty.

Prem byl podivín. Měl malou hlavičku, žilnatou a kostnatou, ale zato byla skutečnou pokladnicí znalostí a učenosti. Byl to muž ze staré školy, studoval v Domě života a modlil se v Horově chrámu od doby, kdy byl chlapcem. „Potřebujeme Hora,“ říkával starý kněz. „Zlatého egyptského sokola s diamantovýma očima. Je to náš ochránce. Horus roztáhne svá stříbrná křídla a ochrání Egypt ve chvíli, kdy se najednou z oblohy střemhlav začne snášet posel smrti, ten černý démon, přinášející bolest, hlad a války!“

Sato se zastavil a pohlédl nahoru do tmy. Věž byla stará, postavená z hrubého kamene, uprostřed zahrad a stromů se tyčila k obloze. Říkalo se, že ji vybudovali Hyksósové jako pevnost, když si chtěli podmanit lid Devíti luků. Nyní byla součástí Akademie a sloužila těm, kdo studovali oblohu.

„Zatraceně,“ ulevil si Sato.

Doplazil se nahoru, odhodil kožený vak, odepnul odřený vojenský pás a mrštil jím do kouta. Prem je divný patron.

Říkalo se, že jako mladík přemohl posledního Hyksóse. Sato se v téhle věži bál, měl strach z duchů a démonů, kteří zde určitě straší. Zaklepal na dveře komnaty. „Ctihodný otče?“

žádná odpověď.

„Určitě už je nahoře,“ zašeptal Sato.

Pokračoval dál. Samozřejmě, dveře na střechu byly

pootevřené. Sato vyhlédl ven. Noční obloha byla modročerná, hvězdy jasné. Prem tam byl, seděl obrácen zády k němu. Na hlavě měl slaměnou čapku, která ho chránila před chladným nočním větrem, kolem shrbených ramen omotaný tlustý bílý šál.

„Ctihodný otče, jsem tady.“ Kněz zvedl ruku a kývl hlavou. Sato si povzdechl, zavřel dveře a vydal se zase po schodech dolů. Prem má plné ruce práce se svými tabulkami a mapou hvězdné oblohy. Dnes je šťastná noc, chrámem označená jako vhodná k takovému studiu. Prem asi hledá „Husí hlavu“ nebo „Hvězdu tisíců“, či snad dokonce jednu z těch obrovských padajících hvězd, jazyk věčného ohně, jak jim Prem říkal.

Sato se usadil na stoličce a hleděl na podivné malby na stěně. Gryfové s planoucíma očima a černými špičatými jazyky honící lvy a jiné tvory krvavě rudou krajinou. Muži ve zvláštní zbroji za nimi jedou na vozech. Sato si říkal, jestli to jsou Hyksósové, ti krutí, krvežízniví lovci. Zaslechl nějaký zvuk a vyskočil. Byl to noční vítr? Nebo se po schodech plíží nějaké zvíře? Sato si pevněji omotal šaty kolem těla a úzkostlivě se rozhlížel po temném schodišti, jestli tam neuvidí hada nebo škorpiona. Nic tam nebylo.

Nebo jsou to snad strašidla? Bohovy konkubíny, ty užvaněné ženské, děsí malé děti vyprávěním o minulosti chrámu, o temných katakombách a podzemních chodbách, které obývají duchové těch, které zavraždili Hyksósové.

Cožpak neslyšel, že k honům na lidi užívali pantery? Sato zavětřil. Kéž by se starý Prem vrátil dolů, mohli by se oba vyspat a užít si trochu klidu. Vždyť žijí v těžké době.

Velekněží z jiných chrámů se sešli pod záminkou teologických debat, ale pravý důvod všichni znají. Královna Hatusu se prohlásila faraonem. Může to kněžstvo přijmout?

Armáda ji za její vítězství zbožňovala. Kupci, bankéři a obchodníci na ni nedali dopustit, protože obchody se obnovily a rozšířily. Velký vezír Rahimere, který byl právě teď nemilosti, měl však u dvora své příznivce, kteří stále doufali, že Hatusu svrhnou. Nechte ji panovat, popichovali, ale bude se to líbit bohům?

Sato slyšel, jak se dveře nahoře otvírají, jak Prem sípavě oddechuje a zvuk kroků, jak opatrně sestupuje dolů. Sato vyskočil. Něco cinklo a kutálelo se po schodech. Sato se vrhl za zvukem. Byl to prsten, který před ním chvíli poskakoval, než se zastavil. Sluha jej zvedl a vydal se zpátky nahoru. Prem už odemkl dveře do své ložnice a vešel dovnitř.

Starý kněz seděl na stoličce zády ke dveřím. Mávl rukou směrem ke stolu.

„Polož ho sem,“ šeptl.

Sato poslechl. Odešel z místnosti, zavřel za sebou dveře a stařičký kněz, jako obyčejně, zasunul závoru. Sato se uklidnil. Otevřel kožený vak, vytáhl pšeničný koláč a s chutí se do něj zakousl. Když se z ložnice svatého muže ozval ten

příšerný výkřik, zaskočilo mu a málem se udusil. Sato nikdy neslyšel žádnou lidskou bytost takhle zakřičet. Bylo v tom tolik bolesti a hrůzy! Upustil koláč, vyskočil a začal bušit na dveře.

„Ctihodný otče! Ctihodný otče!“ žádná odpověď.

Úprkem vyrazil po schodech dolů. Uklouzl a poranil si kotník. S nadávkami a klením seběhl zbytek schodiště, trhnutím rozrazil dveře a vyběhl ven do zahrady. Volal o pomoc. Neodvažoval se od věže odejít. Co když je ten útočník ještě uvnitř a pokusí se uniknout? Běžel zpátky ke dveřím a křičel z plných plic. Ustal, až když se přes trávu přiřítili strážci s tasenými meči. Pospíchali k němu i ostatní, kněží z jiných budov v chrámovém komplexu.

„Něco se stalo ctihodnému otci Premovi!“

Stráže se protlačily kolem něj a vyběhly nahoru. Sato je následoval. Na schodišti nastala tlačenice. Sluha se opřel do dveří. Byly stále zamčené na závoru.

„Někdo napadl ctihodného otce,“ lapal po dechu. „Slyšel jsem ho křičet.“

„Utekl oknem!“ zvolal jeden ze strážců.

„To není možné,“ křičel jiný. „je to aspoň dvacet loktů nad zemí.“

„O laně jste nikdy neslyšeli?“ ironicky poznamenal velitel.

Strážci pospíchali dolů. Sata odstrčili, přinesli platanovou kládu a na velitelův rozkaz vyrazili dveře.

Dřevěný zámek na druhé straně se vylomil, bronzová závora odskočila a dveře zůstaly viset na kožených pantech. Strážci se nahrnuli dovnitř, Sato jim byl v patách.

V komoře se vznášela vůně růžové vody a pergamenu, ale bylo tam ještě něco jiného. Připomínalo to železitý pach jatek. Prem ležel na posteli, slaměná čapka se skutálela na podlahu a z jeho chytré staré hlavy vytékala krev, prosakovala podhlavníkem i plátěnými povlaky. Satovi se udělalo špatně a začal zvracet do měděné mísy v rohu.

Objevili se kněží vedení veleknězem Hanim.

„Při Horově dechu,“ zašeptal dost slyšitelně Hani. „Má díru v hlavě.“

Sato přistoupil k posteli. Vznešený Hani měl pravdu.

Čelo svatého muže bylo promáčknuté dovnitř. Po obou stranách obličeje měl dlouhé škrábance jako od drápů nějaké obrovské kočky.

„Vypadá to, že tady bylo nějaké zvíře,“ prohlásil velitel stráže.

„Ale jak by se sem dostalo?“ divil se Hani.

Sato se ohlédl. Dřevěné okenice byly zavřené. Přistoupil k nim a trhnutím je otevřel. Zhluboka vdechl noční vzduch a podíval se dolů. Z té výšky se mu zamotala hlava. Strážci držící pochodně k němu vzhlédli.

„Nejsou tu žádné stopy ani žebřík,“ zvolal jeden strážný.

Ukazoval na zem. „Půda je tady mokrá a bahnitá, ale žádné otisky tu nejsou.“

Sato zavřel okenice.

„Co říkaly stráže?“ chtěl vědět Hani.

„Ctihodný, ať zabil otce Prema kdokoli, oknem neunikl.“

„Ale to není možné,“ vyštěkl velitel. „Dveře byly zamčené zevnitř.“

„Prohlédněte to nahoře na věži,“ nařídil Hani.

Strážci rychle dusali vzhůru po schodišti. Když se vrátili, měli sklíčené obličeje.

„Nebylo tam nic, ctihodný, jenom stolek a dva polštáře.“

V komoře nastalo ticho. Sato věděl, o čem vojáci přemýšlejí. V téhle věži straší démoni. Byla to nějaká temná síla, tajemný stín, který povstal ze zásvětí a zavraždil tak hrůzným způsobem svatého muže? Hani přistoupil k lůžku a jemně přetáhl prostěradlo přes Premův krví potřísněný obličej.

„Odneste tělo do Domu smrti,“ poručil. „Ať se balzamovači pustí do práce.“

Hani se vydal ke dveřím, potom se otočil a zaklonil hlavu. Jeho ostrý nos nasával vzduch, pohled zpod jeho těžkých víček těkal po komoře.

„Půjdu do paláce,“ prohlásil. „Toto je druhá vražda v našem chrámu. Božská královna o tom musí být informována.“

Tvůj horní ret je Isis,

tvůj spodní ret je Neftys, tvůj krk je bohyně,

tvé zuby jsou meče,

tvé tělo je Osiris,

tvé ruce jsou božské duše.

Tvé prsty jsou modří hadi, tvé boky dvě pírka našeho měsíce.

Jsi náš otec a my tví synové.

Jsi starcova hůl, jsi pěstoun dítěte.

Jsi dechem trpících.

Jsi vínem žíznivých.

Jsi zlatým štítem egyptské země.

Ze stříbrných misek stoupaly bílé obláčky kuřidla a mísily se s hořkosladkou vůní bylin a těžkým dechem růží a nespočetných girland visících na zdech. V Domě milionu let, ve velké audienční síni, která se nacházela hned vedle hodovního sálu, klesl Amerotke na kolena a dotkl se čelem země. Před ním, pod honosným svatostánkem se štukovými sloupy natřenými azurovou a žlutou barvou a zdobeným řadou zlatých kober, seděla Hatusu, faraon Egypta.

Amerotke naslouchal jen napůl sborům stojícím po obou stranách Božské svatyně. Nebylo mu to příjemné, ale aby dodržel protokol a etiketu, netroufal si zvednout hlavu.

Stěny v síni se třpytily drahokamy, stříbrné hvězdy na světlezeleném stropě a slunce s paprsky, zdobící modrou

mramorovou podlahu, se navzájem mísily a vrhaly oslnivé záblesky.

Amerotke si uvědomoval, že je mu prokazována veliká čest. Královna ho povolala na tuto velkolepou audienci, aby celý Egypt viděl, jak vysoce si svého nejvyššího soudce ze Síně obojí pravdy cení. Zpěv utichl jako píseň ve větru.

„Smíš pozvednout hlavu.“

Amerotke tak učinil a zavrtěl se na péřových polštářích, aby se mu lépe klečelo. Hatusu seděla na velikém alabastrovém trůně zkrášleném zlatem a slonovinou a vykládaném zářivými drahokamy. Nohy v bohatě zdobených sandálech spočívaly na podnožce se lvími tlapami. Přes ramena, na bílé říze, měla vzácný nenes, posvátný plášť faraonů Egypta. Pro dnešní den si vybrala supí čelenku se zlatým kotoučem uprostřed velkolepých barevných pštrosích per. Amerotke se díval na její olivovou tvář, krásnou, ale chladnou. Hatusu viděla sotva dvacet záplav, nicméně Obojí zemi vládla železnou pěstí. Své černě podmalované oči upírala kamsi do dálky, ústřicově růžové nehty zarývala do opěradel trůnu, která měla tvar skákajících gepardů.

Po její pravici stál Senenmut oděný v bílém rouchu.

Usmíval se, jednou rukou se zlehka dotýkal trůnu, druhou si poklepával na drahocenný zlatý pektorál na prsou, znak funkce prvního ministra, velkého vezíra egyptské říše.

Senenmut si odkašlal a mrkl na Amerotkea. Nejvyšší

soudce zrudl rozpaky. Byla mu prokázána nesmírná čest, na což je třeba zareagovat.

„Vidím tvou tvář, ó Božská. Tvá oslňující krása zasahuje mé srdce. Má duše je naplněna potěšením při pohledu na tvůj majestát.“ Amerotke se uklonil.

Senenmut slabě tleskl do dlaní. Naznačil, že audience je u konce. Strážci s vyztuženými bílými a modrými pokrývkami hlavy, bronzovými kyrysy a koženými suknicemi s kovovými cvočky se otočili a pochodovali směrem ke dveřím. Každý držel v jedné ruce kopí a ve druhé štít s emblémem posvátného ibise. Amerotke zůstal klečet.

Objevili se dva otroci, zatáhli před svatostánkem hedvábnou zlatou oponu a skryli tak božskou královnu před zraky smrtelníků. Amerotke pořád čekal. Síň se pomalu začínala vyprazdňovat, odešel už správce parfémů, opatrovnice královniných sandálů, královský ovívač, komoří i ostatní dvorní přisluhovači. Soudce se ohlédl. U stříbrem vykládaných dveřích zůstalo už jenom několik strážců.

Objevil se Senenmut, blížil se k němu mezi sloupy.

Rozpřáhl ruce a zvedl Amerotkea na nohy.

„Bylo to trochu úmorné,“ zašklebil se velký vezír, „ale Její Veličenstvo rádo předvádí svou božskou záři a také chce ukázat celým Thébám, jak velmi si cení svého nejvyššího soudce.“

„Mám trochu otlačená kolena,“ odtušil Amerotke, „ale dá se to vydržet.“

„Hatusu tě nyní přijme.“

Senenmut ho vedl úzkou chodbou. Stěny zářily jasnými barvami a Amerotke si s pobavením povšiml, jak všechny malby svítí novotou a zobrazují královnino nedávné triumfální vítězství nad Mitanni.

Hani, Horův velekněz, čekal v předpokoji. Vedle něj seděla jeho manželka Vechlis, vysoká žena s ostrými rysy, silně nalíčenýma očima a tvářemi pokrytými vrstvou růže.

Černá naolejovaná paruka jí visela na ramena, každá kadeř byla sepnutá stříbrnou ruličkou. Měla velitelskou, dravou tvář, pronikavé oči a přísná ústa. Amerotke ji znal od dětství. Zastavil se a uklonil.

„Rád tě vidím, paní.“

Vechlis se na něj usmála. „Já tebe také, Amerotke. Tvoje činy a tvá slova jsou nyní slavné po celých Thébách.“

Přistoupila k němu a vzala jeho tvář do dlaní. Oči měla zalité slzami. „Zdá se mi, jako by to bylo včera,“ povzdechla si, „když jsem se s tebou procházela chrámovými zahradami a ukazovala ti zpívajícího ptáka. Byl jsi takový tichý, vnímavý hoch! Potřebujeme tě, Amerotke. Musíš se zúčastnit shromáždění v Horově chrámu. Tvá přítomnost pomůže božské královně i mému manželovi.“

Amerotke se uklonil a následoval Senenmuta do Hatusiny soukromé komnaty. Stěny byly bez ozdob, pouze vybílené vápnem. Hatusu už odložila všechny korunovační klenoty. Seděla na zemi na polštáři a opírala se zády o stěnu.

Povívala si řízou, aby se osvěžila večerním vánkem proudícím z otevřeného okna.

„Při všech bozích,“ ušklíbla se, „vláda a majestát jsou někdy tak únavné! Senenmute, zavři dveře.“ Nabídla Amerotkeovi ruku k políbení a ukázala na polštáře. „Udělej si pohodlí.“

Amerotke i Senenmut se usadili proti královně. Nejvyšší sudí cítil mírné rozpaky. Hatusu nyní vypadala jako kterákoli jiná mladá žena; měla zářivé oči a pootevřené rty, jako kdyby tančila na nějaké oslavě a přišla si sem odpočinout. Vzpomněl si, jak ji před lety potkával na dvoře jejího otce. Přesně takto sedávali a vyprávěli si příběhy.

Nyní tato žena, která získala korunu faraonů, ten odznak nejvyšší důstojnosti, seděla jako kdejaká ženská na tržišti, která chce přetřást nejnovější klepy ze sousedství.

„Dáš si něco k pití?“ zeptala se. „Máme bílé víno nebo ledový šerbet.“

Amerotke zavrtěl hlavou.

„Neklečel jsi příliš dlouho?“ dodala jízlivě.

„Nikoli, Božská,“ zašveholil Amerotke, „vychutnával jsem si každou vteřinu.“

Hatusu zvrátila hlavu a rozesmála se. Potom natáhla ruku a poklepala mu na rameno. „Ty jsi takový lhář, Amerotke!“ Potom zvážněla. „Slyšela jsem, jak tě u soudu napadl ten ničema Nehemu. Nařídila jsem, aby byla jeho mrtvola vystavena na hradbách.“ Pohled jí ztvrdl. „Pro

výstrahu. Na faraonovy úředníky nikdo nesmí vztáhnout ruku!“ Sáhla po vějíři a začala si ovívat obličej. „Takže Omendapův syn byl obviněn z vraždy?“

„Tvrdí to královský prokurátor. Prohlásil, že ti dva Rahmoseovi přátelé se neztratili v bludišti v Síni zásvětí, ale že je ten mladík zavraždil a jejich těla zahrabal v poušti.

Zanedlouho se na tom místě zastavil nějaký kočovník, nejspíš chtěl ukrást z vozu něco cenného. Zabil ho lev.“

„A Rahmose jim sebral koně? To by vrah neudělal,“

prohlásila Hatusu. „Přiznal, že se vydal do Rudé země hledat své kamarády. K tomu by se přece vrah nepřiznával.“

Amerotke potřásl hlavou. „To není pravda, má paní. Než

jsem odešel od soudu, prostudoval jsem si svědectví, které předložil prokurátor. Podle něj Rahmose vypřáhl jejich koně a jel zpátky do Théb. Už se stmívalo. Za normálních okolností by dorazil do města, aniž by si ho někdo všiml.

Královský prokurátor říká, že může předvolat svědky, kteří potvrdí, že Rahmose nikomu neřekl, kam jede ani k čemu se chystá. Jenom jednomu otrokovi sdělil, že jede na krátkou projížďku kolem Nilu a že se brzy vrátí.“

Senenmut zvážněl a vrhl krátký pohled na Hatusu.

„Ale na zpáteční cestě měl Rahmoseův vůz nehodu,“

pokračoval Amerotke. „Nic vážného, jenom se mu uvolnilo kolo, a on musel zastavit. Jeden kůň se splašil a rozběhl se přímo k vozatajské hlídce. Hlídka ho chytla, jela zpátky po jeho stopách a narazila na Rahmose, který se právě chystal

odjet. Podle výpovědi důstojníka se Rahmose pokusil uprchnout. Odvázal druhého koně, kterého sebral, a ujížděl, jako by ho honili démoni zásvětí.“

„Ale kolo se uvolnilo podruhé,“ přerušil ho Senenmut.

„Ano, můj pane, Rahmose musel zastavit. To vyvolalo u hlídky silné podezření. Viděli, že ti koně jsou nesmírně vzácní. Jeden měl dokonce Pešeduův cejch.“

„Proč ten důstojník neposlal hlídku k Síni zásvětí?“

zeptala se přísně Hatusu.

„Už byla noc. Koně byli schvácení a unavení. Měli s sebou málo zásob a nejdřív chtěli vyslechnout Rahmose.“

„Kolik lidí zná tyto podrobnosti?“

„V tuto chvíli už skoro celé Théby, má paní. Zdá se, že Omendapův syn zkoušel lhát.“

„Tak, tak.“ Senenmut si opřel lokty o kolena a spojil konečky prstů. „Něco tvrdí Rahmose, z něčeho ho viní prokurátor. Tuším, kam chce ten svéhlavec soud dovést.

Vykreslí to tak, že Rahmose se potají vytratil z Théb, přijel k Síni zásvětí, zabil své dva kamarády, zahrabal jejich těla do písku, sebral jim koně a chtěl s nimi ujet. Kdyby na něj nenarazila vozatajská hlídka, byli by z činu obviněni loupeživí kočovníci, obyvatelé pouště nebo libyjští nájezdníci.“

„Ano, to si také myslím,“ souhlasil Amerotke.

„Byla tam nějaká zmínka o tom, že se našly stopy těch dvou pohřešovaných a že vedly do bludiště,“ poznamenala

Hatusu.

Amerotke hleděl z okna. Norfret na něho čeká. A kdepak je asi Šufoj? Prenhoe mu prve šeptal, že ho prý viděli v živé rozpravě s nevěstkou Majarch. Soudce se kousl do rtu.

Napadlo ho, jestlipak trpaslíkovi nabídla totéž co jemu.

„Vznešený soudce,“ Hatusu se k němu naklonila a zaryla mu růžové nehty do kolena, „čekáme s napětím na tvou odpověď.“

„Stopy vedoucí k bludišti nic neznamenají,“ zamumlal.

„Dokazují jediné, jestli to vůbec stopy těch dvou pohřešovaných důstojníků jsou: že byli u vchodu.“

„Ale je vůbec možné, aby Rahmose ty dva zabil?“ ptal se Senenmut.

„Proč ne?“ Amerotke si otřel ústa hřbetem ruky.

„Řekněme, že přijel ve svém voze. Jeho kamarádi jsou unavení, možná opilí. Měli s sebou přece měch s vínem.

Stojí u vchodu do bludiště. Potácejí se mu vstříc, vítají ho, pokřikují a vysmívají se mu. Rahmose je obratný lučištník.

Vytáhne z toulce dva šípy. Ve chvilce leží oba mrtví.

Rahmose seskočí z vozu, rychle těla naloží, odveze je a zahrabe někde do písku. Stejně tak jejich zbraně. Vzpomeňte si, že se tam našel jen měch na víno a rozbitý pohár.

Královský prokurátor může tvrdit, že Rahmose sice neodjel z Théb se záměrem ty dva mladé muže zavraždit, ale potom došlo k hádce a byla prolita krev, takže se musely odstranit mrtvoly. A Rahmose uprchl.“

„Tedy,“ uzavřela Hatusu, „Omendapův syn by se mohl vyhnout rozsudku jedině tehdy, kdyby se ti dva důstojníci našli, ať živí, nebo mrtví. Kdyby žili, nebylo by co řešit.

Kdyby byli mrtví, Rahmose bude podezřelý, dokud se neprokáže, že s jejich vraždou nemá nic společného.“

„Tak proto jsem tady?“ zeptal se úsečně Amerotke.

„Božská královna mi hodlá udělit lekci ze své dalekosáhlé moudrosti?“

Hatusu se sykavě nadechla. „Nepletu se do práce svých soudců!“ vyštěkla.

Ne, ne, pomyslel si Amerotke, pokud nemusíš. Dotkl se prstenu, odznaku svého úřadu. Pokud na něho královna míní naléhat, rezignuje a bude to. Neměl v úmyslu stát se terčem posměváčků v krčmách, nechtěl být označen za Hatusinu loutku, za člověka, kterého lze koupit a prodat.

„Jen klid, Amerotke,“ zamumlal Senenmut a stiskl mu paži. „Polož si jednu otázku: Je Rahmose vrah?“

„Setkal jsem se v životě s mnoha lotry, můj pane, kteří se nevinně usmívali. Říká se, že tichá voda břehy mele. Vy na tom případu máte veliký zájem, že? Pokud bude Rahmose shledán vinným, ztratíte přátelství a podporu Omendapa, vašeho vrchního velitele vojsk. Pokud ale bude žaloba zamítnuta, ztratíte naopak podporu bohatého Pešedua, otce těch dvou zmizelých mládenců.“

„žádný kompromis neexistuje?“ zeptal se Senenmut.

„Můj pane, musíme počkat, až bude shromážděno víc

důkazů, a teprve potom můžeme uvažovat o nějakém kompromisu.“

„Půjdeš tam?“ chtěla vědět Hatusu. „Do Síně zásvětí?

Prohlédneš si to tam osobně?“

„Samozřejmě, má paní. Jen bohové vědí, co se skrývá v tom labyrintu.“

„Ale to nějakou chvíli potrvá,“ zamumlala Hatusu.

Popotáhla si řízu a nechala ji trochu spadnout. Objevilo se perfektně tvarované ňadro se zlatě nalíčeným hrotem.

Amerotke rychle odvrátil zrak. Hatusu se koketně zasmála.

„Vznešená Norfret tě velmi zaměstnává, ctihodný soudce.“

„Nikdy tak mnoho jako ty, má paní.“

Znovu se ozval smích, holčičí zahihňání.

„Omendapův syn může počkat,“ pronesla rozvážně.

„Vyslala jsem do Rudé země průzkumníky. Pro tebe mám ale jiný úkol, Amerotke. Slyšel jsi ty fámy o veleknězích?“

„Ach, zajisté. Sejdou se v Horově chrámu.“

„Je to velice důležité,“ prohlásil Senenmut. Sundal si pektorál, položil si jej na koleno a něžně pohladil zlatý medailon zobrazující boha Osirida. „Znáš situaci, Amerotke.

Hatusu je faraonem z vůle bohů. Zdědila trůn po svém otci Tuthmoseovi I. a v lůně své matky byla počata samotným bohem Amonem.“

Amerotke zachoval nehybnou tvář. Tato propaganda byla šířena po celých Thébách, na chrámových malbách, na sloupech i v textech modliteb, vytesaných ve všech

svatyních a královských stavbách. Hatusu nebyla jenom božským dítětem svého otce, ale do jejího početí zasáhl sám Amon.

„Triumfální vítězství naší božské paní na severu,“

pokračoval Senenmut, „zničení nepřátel a to, jak ji velebí lid, potvrzuje její skutečné poslání.“

„Stačí jen vyčkat souhlasu kněží,“ dodal Amerotke. „a vše bude rozhodnuto.“

„Chci, aby ses toho zítřejšího shromáždění zúčastnil.“

Hatusiny temně modré oči hrály úsměvem. „Přimluvíš se za mě, Amerotke. Podpoříš mě. Ty, Horův velekněz společně se vznešenou paní Vechlis…“

„žádné další horoucí příznivce nemáš,“ přerušil ji Amerotke. „Je to tak, záležitosti v Síni obojí pravdy mohou počkat. Ale co dál?“

„Víš, Amerotke,“ usmála se Hatusu. „Rozhodl se zasáhnout jeden tvůj starý přítel.“

Amerotke se zatvářil zmateně.

„Mluvím o vraždě,“ vysvětlovala. „O ruce rudovlasého boha Seta!“

KA: ve staroegyptštině éterické tělo, dvojník, „duch“ mrtvého.

Amerotke musel chvíli čekat. Senenmut poskládal polštáře na hromadu a rozestavil židle, aby bylo vytvořeno formálnější prostředí.

„Nejdůležitější je udělat dobrý dojem,“ prohodil škodolibě.

Hatusu usedla na trůn, Amerotke a Senenmut na stoličky před ní. Byl uveden velekněz Hani s paní Vechlis. Hatusu rychle vykonala formality, dovolila veleknězi a jeho manželce, aby jí políbili sandály, a potom ukázala na stoličky před sebou.

„Božská, přicházíme rovnou z chrámu,“ oznámila Vechlis. „Ctihodný otec Prem byl brutálně zavražděn.“

Zběžně popsala okolnosti jeho smrti. Její manžel byl viditelně rozrušený. Oficiálně byl znám jako Horus a jeho protáhlý jemný obličej skutečně trochu připomínal sokola, kterému sloužil. Vechlis vypadala přísněji; měla tvrdou tvář

a oči jí žhnuly, kdykoli pohlédla na Hatusu. Amerotke ohromeně naslouchal.

Většina vražd byla neobratných, zlomyslných, naplánovaných buď špatně, nebo vůbec. Tato byla jiná.

Když Vechlis domluvila, Hatusu pohlédla na Amerotkea.

„Všechno nasvědčuje tomu, nejvyšší soudce,“ pronesla, „že svatého muže zabila nějaká divoká kočka. Ale,“

pohlédla na velekněze, „byly v jeho komnatě po takovém zvířeti nějaké stopy?“

Hani zakroutil hlavou.

„Je možné, že mu někdo usiloval o život?“

Znovu záporné zavrtění hlavy.

„Všichni ho tolik milovali,“ prohlásila Vechlis. „Byl to učenec ze staré školy. Kdo by tak ohyzdným způsobem zabíjel starce?“

„A je tu samozřejmě ještě ta další smrt.“

„Ano, vznešený Senenmute,“ ozval se Hani. „Neria, náš archivář a hlavní knihovník. Sešel dolů do starobylých chodeb pod chrámem, do toho podzemního bludiště. V jeho středu, jak víš, je hrobka nejstaršího egyptského faraona, Mena z rodu Škorpionů. Stalo se to v den, kdy božská královna navštívila chrám.“ Hani se odmlčel. „Všichni naši návštěvníci a hosté odpočívali po oslavách. Jeden otrok spatřil ze schodů do hrobky vycházet kouř. Spustil poplach.“

Potřásl hlavou. „Příšerný pohled,“ zašeptal. „Neria se nejspíš vracel nahoru, když někdo otevřel dveře, polil ho

olejem a zapálil. Zbylo z něj jen na uhel spálené, černé tělo.“

„A ty si myslíš, že ty vraždy,“ přerušil ho Amerotke, „mají něco společného se shromážděním kněží v tvém chrámu?“

„Je to možné,“ přitakal Hani. „Ale jsou to svatí muži, vznešený Amerotke. Nosí jména egyptských bohů: Isidy, Osirida, Amona, Anubida a Hathor. Bylo jich pět, se mnou šest.“

„Ale,“ naléhal Amerotke, „vraždy začaly až po jejich příchodu. Jak dlouho tam byli?“

„Dva nebo tři dny. Zatím jsme probírali světské záležitosti: clo, daně, studium v Domě života, zvyklosti a rituály různých chrámů.“ Tvářil se rozpačitě. „Tedy, začali jsme debatovat o právoplatné vládě Božské, ale příliš daleko jsme se nedostali.“

„Tedy mi pověz, kdo trval na tom, aby se uznání Její Výsosti odložilo na pozdější dobu?“

Hani pokrčil rameny. „To skutečně nevím, vznešený Amerotke.“

„Ale no tak!“ zvolal netrpělivě Senenmut. „Je dobře známo, ctihodný Hani, že velekněží, kromě tebe a tvé ženy, nepřijímají vůli bohů s žádným velikým nadšením. My,“

rychle pohlédl na Hatusu, „jsme se rozhodli věc trochu uspíšit tím, že se jich zeptáme na jejich názor.“ Pokrčil rameny. „Někteří to pokládají za chybu. My ne. Věc je otevřená, ale,“ dodal varovně, „požadujeme jejich podporu.“

„Jsou to přísní zastánci tradic,“ namítl Hani. „Viděli ty nepokoje, způsobené –“ zarazil se a bázlivě pohlédl na Hatusu.

„Jen to pověz, ctihodný,“ pronesla pevně. „Vyplivni ta slova ze svého srdce!“

„Hyksósové byli odpudiví,“ Hani téměř koktal.

„Posledních šedesát let žila Obojí země v míru, bezpečí, respektovaná cizími říšemi. Proč by měli přijímat královnu jako faraona, když je tu…“ Hlas se mu zlomil.

„Mladý syn tvého manžela Tuthmose,“ dokončila místo něj Vechlis. „Má paní, říkám, co jsem slyšela. Velekněží věří, že dvojitou korunu Egypta by měl nosit ten chlapec.“

„Kdy začaly ty řeči?“ chtěl vědět Amerotke.

Vechlis se pousmála. „O nás ženách se říká, že jsme klepny, ale na velekněze a jejich žvanění nemáme.“

„Takhle nesmíš mluvit o svých bratrech!“ vyštěkl Hani.

Vechlis ho zpražila pohrdavým pohledem a podívala se jinam.

„Jak bude ta debata pokračovat?“ ptal se Amerotke. „Co přesvědčí ty, jak říkáte, užvaněné kněze o tom, že Hatusu vládne z vůle bohů?“

„Studium historie,“ pohotově odpověděl Hani. „Kritický rozbor starých rukopisů, pátrání v archivech.“

„Aha.“ Amerotke zvedl ruku. „Tak proto byli Neria a Prem zavražděni. Byli to učenci zkoumající minulost Egypta, že ano?“

Hani přikývl.

„Vsadím zlatou misku s kadidlem,“ prohlásil Amerotke, „že o jejich zájmu se dobře vědělo.“

„Mysleli si totéž, co my,“ pravila Vechlis. „že vznešená Hatusu byla nadpozemsky počata samotným Amonem a že její triumfální vítězství nad královstvím Mitanni i porážka domácích nepřátel jsou dostatečnými známkami toho, že Božská má právo panovat.“

„Hatusu vskutku vládne armádě i lidu,“ připomněl Amerotke. „Jak by to kněží mohli překroutit? Říkat, že nemá právo? Hodlají jí sebrat berlu a důtky, dvojitou korunu a nenes?“

„Ne, ne.“ Vechlis si hrála se stříbrným střapcem na paruce. „Jsem si jistá, že tak odvážní ani hloupí nebudou.

Její Výsost ví, co by se stalo.“

„Něco se šušká?“ zeptal se Senenmut.

„Ano, můj pane. Jejich odpor nebude vichřicí, ale jemným, vytrvalým vánkem hledajícím jakýkoli projev nespokojenosti nebo nesouhlasu.“

„A ty vraždy,“ vyštěkla Hatusu, „budou jistě chápány jako znamení nepřízně bohů.“

„Přesně tak, Božská.“ Hani se naklonil. „Běž na tržiště, na nábřeží, do Svatyně lodí, do pivnic nebo přejdi na druhý břeh Nilu do Města mrtvých. Dokonce tady, v Domě milionu let, uslyšíš zlé jazyky jako hbité hady. Plazí se všude kolem a hledají příležitost. Na nic jiného nečekají.“

„A já je mám umlčet?“ ptal se Amerotke. „Božská paní, já nejsem učenec ani teolog.“

„Jsi symbolem mé božské vůle,“ sdělila mu Hatusu.

„Máš bystrou mysl a důvtip. Postavíš se za mě a vypátráš toho vraha. Věř mi,“, královna sevřela pěsti a vzpřímila se, oči jí žhnuly, „postarám se, aby byl, ať je to kdokoli, ukřižován na městských hradbách!“

Amerotke si natočil stoličku čelem k Hanimu a jeho manželce. „Ty vraždy budou mít mnoho společného,“

prohlásil. „Oběťmi byli lidé z vašeho chrámu. Oba muži se zabývali historií Egypta a zemřeli za podivných okolností.“

„Co z toho vyplývá?“ chtěl vědět Hani.

„že vrah je někdo, kdo dobře zná Horův chrám.“

„Ale zapomínáš,“ vložila se Vechlis, „že každý kněz v Egyptě studoval v našem Domě života a Škole písařů.“

Amerotke přikývl. Na to zapomněl. Horův chrám byl věhlasný svou učeností, a protože uchovával tělo prvního egyptského faraona, tajemného božského Škorpiona, byl pokládán za obzvláště posvátný, za svatyni, poutní místo.

„Říkáš,“ Amerotke si hrál s prstenem na malíčku, „že debata o uznání božské královny za faraona vyvolala mezi kněžími mnoho polemik, ovšem ty, vznešený Hani, a tvoje žena jste výjimkou. Vy oddaně stojíte na straně královny.“

„Ale kdo ne?“ vyhrkl Hani.

„Ostatní kněží,“ ostře odvětila Hatusu. „Neskrývají své nepřátelství.“

„A kdo ještě?“ chtěl vědět Senenmut.

„Víš to moc dobře, můj pane,“ odpověděla mu Vechlis.

„Sengi, vrchní písař v našem Domě života. Jeho odpor je mezi učenci dobře znám.“

Při zmínce o Sengim zrudla Hatusu vzteky. Amerotke zaslechl dokonce i v Síni obojí pravdy, jak tento výřečný vynikající učenec, oblíbenec Hatusina zemřelého manžela Tuthmose II., neustále vyjadřuje pochyby nad tím, jak může na egyptském trůně sedět žena, i když nepatřil k žádné konkrétní skupině.

„Sengimu pomáhá,“ pokračovala Vechlis, „jeden potulný učenec, věhlasný řečník a debatér. Tento starý přítel našeho vrchního písaře přispěchal do Théb nabídnout svoji pomoc.“

„Pepi!“ zvolala Hatusu.

„Ano, má paní, je to Pepi.“

Amerotke se zachmuřil. Vzpomněl si na dobu, kdy sám studoval v Domě života v chrámu Maat. Ano, jistě, Pepi.

Hostující učenec, který provokoval kněze a písaře dlouhými vlasy a vousy. Byl vysoký, štíhlý, s potměšilýma očima a tvrdými rty. Učenci si šeptali, že Pepi nevěří ničemu, pro něho neexistoval Daleký obzor, bohové ani Blažená pole.

Prohlašoval, že mumifikování těl je ztráta času i klenotů, že mrtví mají být rozprášeni v pouštním větru.

„Znám Pepiho,“ zavrčel Senenmut. „Říká se, že nevěří v bohy.“

„Můj manžel ho měl nechat upálit,“ sykla Hatusu.

„Je příliš chytrý, Božská.“ Senenmut se natáhl a pohladil ji po ruce, aby ji uklidnil.

„Pepi je vynikající učenec,“ souhlasil Hani. „Sengi mu zaplatil, aby přijel z Memfidy. Pepi nedokáže odolat zlatu, stříbru a drahokamům.“

„Ale proč jste ho pustili do svého chrámu?“ zvolala Hatusu.

„Co jsem měl dělat, má paní?“ Hani rozhodil bezmocně rukama.

Amerotke si všiml, jak suché a vrásčité má prsty, byly dlouhé a připomínaly kočičí drápy.

„Pepi je známý mistr diskusí. Je pravda, že proti němu byla vznesena jakási obvinění, ale žádné z nich mu nebylo dokázáno. Kdybych ho poslal pryč, nařkli by mě ze zaujatosti.“

„Sengi,“ vyštěkla Vechlis, „není člověk, který lehce odpouští. Začal by rozhlašovat, že Horův chrám se s tvým tichým souhlasem, Božská, snaží ty rozhovory umlčet.“

„Ten Pepi,“ ptal se Amerotke, „nyní studuje ve vašem chrámu?“

„Až do včerejška tomu tak bylo,“ odpověděl Hani.

„Sengi a Neria ho pustili do knihovny. V našich archivech jsou vzácné spisy, staré stovky let. Je tam také sbírka nápisů, kreseb a různých textů v jazycích, které vůbec neznáme.“

„Vy jste pustili toho ničemu do tak vzácné knihovny?“

vykřikl Senenmut. „Ctihodný Hani! Pepi možná je věhlasný učenec, ale jeho láska ke zlatu a stříbru je taky věhlasná.

Několik knihoven, akademií a Domů života už ho přece obvinilo z krádeží rukopisů!“

„Myslel jsem si totéž,“ přišla pohotová odpověď.

„Pepimu byl proto povolen vstup do knihovny pouze v doprovodu dvou chrámových strážců. Seděli s ním u stolu, a když odcházel, prohledali mu zavazadlo i šaty. Dnes ale nepřišel.“

„Cože?“ podivil se Amerotke.

„Přidělili jsme mu ložnici, ale on má rád, jak bych to řekl, větší luxus. Před dvěma dny si prý pronajal pokoj nad tavernou na nábřeží.“

„To je pro takového sukničkáře typické!“ vykřikla Hatusu. „Je to bezostyšný poživačník a hýřil, jak jsem se doslechla.“

„Dnes měl přijít do chrámu,“ pokračoval Hani, vyplašený královniným hněvem, „ale nedorazil.“

„Nuže?“ chtěl vědět Amerotke.

„Poslal jsem na nábřeží jednoho chrámového strážce, aby zjistil, jestli je všechno v pořádku. Sengi mě k tomu přinutil. Pepi doma nebyl, ale bylo zjevné, že se tam vskutku zdržuje a podle všeho se mu daří až moc skvěle.“

„Zkontroloval jsi knihovnu?“ zeptal se Senenmut.

Hani vylekaně zavrtěl hlavou.

„Chceš naznačit, že něco ukradl?“

„Možné by to bylo,“ připustil Senenmut. „Prsty ho nad starými rukopisy svrběly už tolikrát! Na nábřeží by jistě našel kupce, bohaté obchodníky, kněze z jiných chrámů.“

„Chtěl jsem nařídit kontrolu,“ koktal Hani. „Ale potom ta Premova smrt a moje návštěva zde…“

Hatusu tleskla do dlaní. „Vznešený Amerotke, už jsi slyšel dost. Případy v Síni obojí pravdy na tebe počkají, jsou jako dobré víno, mohou tedy ještě nějakou chvíli zrát. Zítra ráno se opět shromáždí kněží. Budeš tam. Také zapojíš všechny síly, abys našel toho Pepiho. Nalezni ho, třeba budeš mít pachatele.“ Po tváři se jí rozlil úsměv. „Vznešený Hani, Vechlis…“ Natáhla ruku a rozevřela dlaň.

Hani zalapal po dechu. Měla na ní dvě kartuše z ryzího zlata. Na nich se skvěly hieroglyfy s její osobní pečetí.

„To je vaše,“ pronesla tiše. „Znamení a symboly mého přátelství. Doveďte tuto záležitost do úspěšného konce a budete z Balkonu audiencí prohlášeni za blízké přátele božské královny.“

Pokynula rukou na znamení, že setkání skončilo. Hani, Vechlis a Amerotke rychle poklekli a uklonili se. Soudce se snažil skrýt svůj hluboký, dusivý strach. Hatusu měla pravdu. V Horově chrámu číhal ničitel, rudovlasý Set, bůh náhlé smrti a vraždy.

Šufojovi se zdálo, že překročil Daleký obzor a ocitl se v Blažených polích. Majarch, královna kurtizán, ho pozvala

do jednoho ze svých vyhlášených domů blízko Svatyně lodí.

Nebyl to žádný bordel ani vykřičený hanbinec, ale skutečný Dům lásky s chladivými halami a překrásnými bazénky mezi nádherně pomalovanými sloupy. Šufoj ulehl na lůžko.

Skláněly se nad ním konkubíny, jejich štíhlá nahá těla byla pečlivě oholená a naolejovaná, rty namalované, černé linky kolem očí, nehty na rukou i na nohou natřené karmínovou barvou. Jedna mu přinesla fajánsovou misku plnou lotosových květů, aby potěšila jeho čich, jiná nabízela sladké, ledově chladné melouny, aby uhasila jeho žízeň.

Šufoj překotně mumlal slova díků a otočil se k místu, kde skupina nahých krásek začínala hrát jakousi stolní hru. S

chichotáním rozestavovaly smaltované terakotové figurky s hlavami gazel, lvů a šakalů. Za trpaslíkem stály další dvě konkubíny a ovívaly ho naparfémovanými pštrosími pery.

Šufoj se nevěřícně rozhlížel a chrochtal blahem. Zdi byly pokryté výjevy vyvedenými v zářivých barvách: ptáčci poletující nad růžovými keři, gazely skrývající se v listí, ryby plující modrou vodou.

Ze vzdáleného konce Síně lásky zaznívaly harfy a lyry.

Přišla dívka ze země Kuš, poklekla vedle něj a začala zpívat:

„Vedla mě za ruku.

Šli jsme se projít do její zahrady.

Plást medu nabídla mi.

V zeleném rákosí, mezi keři rozkvetlými.

Červenější než rubíny byly její angrešty a třešně.

Tak chladné a vzdušné byly ty křoviny!

Dárek dala mi:

náhrdelník z lazuritu s tulipány a liliemi.“

Děvče dozpívalo a odběhlo. Hudba sílila, objevily se tanečnice, hroty ňader měly modré, husté paruky svázané dozadu.

Šufoj zavřel oči. „To je život,“ zamumlal. „Člověk si musí odpočinout, musí se starat nejen o duši, ale také o tělo.“

„Šufoji!“

„Ten hlas znám.“ Trpaslík otevřel oči.

Tyčil se nad ním Amerotke, za ním poskakovala Majarch a třepala tlustými prstíky.

„Vznešený soudce!“ kvílela. „Když nemůžeme potěšit tebe, dovol nám způsobit potěšení alespoň tvému sluhovi.“

Šufoj pohlédl na svého velitele. „Nech mě tady, pane!

Nech mě tady plout jako lilii po rybníce!“

„Já ti dám lilii!“ zahřímal Amerotke. „Paní Majarch?“

Obrátil se ke kurtizáně. „Vrchní soudce nesmí brát žádné dary a jeho sluha také ne!“

Jakmile ta slova vyslovil, hned věděl, jak byla hloupá a zároveň nadutá. Otočil se zpátky k Šufojovi.

„Jestli chceš, tak si zůstaň. Já musím jít domů.“

Trpaslík spustil své krátké nožky z lůžka. Popadl

Majarch za buclatou ruku a políbil jí prsty. „Tak někdy jindy, má skvostná. Mám teď nějakou práci se svým pánem.“

Šufoj popadl slunečník a malý vak. Přesvědčil se, jestli mu některá z dam neulehčila o nějakou medicínu, a pospíchal za Amerotkem. V ulicích a průjezdech stále ještě panoval čilý ruch. Bohaté dámy a pánové si užívali svěžího večerního chladu, velcí tohoto světa se mísili s lidmi z ulice v mnohabarevném, štěbetajícím davu. Urození šlechtici předváděli svoji noblesu a vznešený původ v nevýslovně přepychových šatech a špercích. Úředníci se vraceli domů z práce, v rukou třímali dlouhé hole, byli čerstvě oholení a nalíčení, odění do skládaných plášťů a povlávajících suknic.

Holohlaví kněží, sbíhající se do hejn jako slepice, se líně procházeli v obláčcích bílých rouch s nápadnými ozdobami.

Skupina vojáků postávala před pivnicí. Vyřvávali starou vojenskou odrhovačku:

„Pojď, budu ti vyprávět, jak jsme Sýrií táhli a v cizích zemích bojovali, po vítězství prahli.

Piješ zkaženou vodu a prdíš jako trumpeta, Jo, to je válka tuhleta.

Když vrátíš se, jsi jako staré dřevo prolezlé červotočem.

Hodí tě na zem a už není mluvit o čem.“

Amerotke se protlačil těmi davy. Každou chvíli zachytil nějakou jinou pronikavou vůni nebo pach: mastnotu z jídelen, drcené fíky smíchané s olivovým olejem a medem.

V úzkých uličkách čistili kanálníci otevřené stoky a vybírali latríny. Kolem poletovaly husté černé roje much. Psi štěkali, nahé děti se honily a bouchaly dutými hůlkami. Lidé pokřikovali z horních pater, dole si vykračovali chrámoví strážci.

Konečně se Amerotke se Šufojem vymotali z tlačenice a vydali se dolů k městským bránám. Soudce se zastavil a smutně pohlédl na maličkého chlapíka.

„Je mi to líto,“ omlouval se. „Vážně. Ale byl jsem unavený.“

„Mně je to taky líto.“

Šufoj se zakabonil. „Jazyk by měl říkat pravdu, srdce by mělo mluvit k srdci.“

„Co to blábolíš, Šufoji?“

„Neřekl jsi mi, že na tebe dnes ráno v soudní síni někdo zaútočil.“ Trpaslík udeřil slunečníkem o zem a bezmála se roztancoval vzteky. Zastavil se a vzhlédl. „Já myslel, že všichni členové Dětí Amemaitiných už jsou po smrti.“

Amerotke ho popadl za rameno a táhl pryč. „Bratrstvo těch vrahů už mi mnohokrát zkřížilo cestu.“

Šufoj stiskl pánovi zápěstí. „Ale říkal jsi, že jsou mrtví, že byli rozprášení v poušti.“

„Někteří asi přežili,“ odpověděl Amerotke. „Faraonští

zvědové z Domu tajemství mě informovali, že bratrstvo Dětí Amemaitiných se přeskupilo a nabralo nové členy.“

Poklepal Šufoje po hlavě.

Trpaslík ruku odtáhl a nasadil si čapku.

„Ty o nich víš víc než já,“ pokračoval Amerotke.

„Posloucháš klepy na bazarech a tržištích.“

Šufoj přikývl. „Vyznávají Velkou požíračku, Amemait, a Mafdet, bohyni, která na sebe bere podobu kočky-vražedkyně. Kdyby slavnostně přísahali, že tě zabijí –“

„Ano, ano, o tom koláči vím,“ přerušil ho Amerotke.

„Zkusím něco zjistit. Děti Amemaitiny možná rády vraždí, ale zlato mají v ještě větší oblibě.“

Amerotke se odmlčel. Blížili se k městským bránám.

Kapitán stráže se uklonil, když poznal nejvyššího soudce.

Bez problémů mohli projít na hlavní cestu.

„Vážně si myslíš, že Nehemu byl jedním z nich?“ ptal se Šufoj.

„Možná lhal,“ odpověděl Amerotke. „Nezbývá nám než

čekat. Uvidíme. Ptal ses svých známých u řeky, zjistil jsi něco o Antefovi?“

„Ano, jistě. Zrovna jsem se odtamtud vracel, když mě potkala Majarch. A co ten další případ, ten v Síni zásvětí?“

„Uvidíme. Uvidíme.“ Soudce se zadíval na řeku, kterou stále ještě hojně brázdily bárky a přívozy, mířící k městské přístavní hrázi. „Už se těším domů,“ povzdechl si. „A ještě jednou se ti omlouvám, Šufoji, že jsem tě odvedl od těch

krásek.“

Šufoj se rozhodl, že se na pána přestane zlobit, a začal mu vyprávět oplzlý příběh o knězi, tanečnici a nové poloze, kterou mu nabízela. Amerotke poslouchal jen napůl ucha.

Minuli šedé, přelidněné boudy dělníků, kteří se stahovali na předměstí a hledali tam práci a levné jídlo. Bylo to nehostinné, páchnoucí místo. Několik akácií a sykomor skýtalo stín, půda byla ale posetá hromadami odpadků, na nichž se odehrávaly zuřivé bitvy psů, sokolů a supů. Muži byli v plné práci, opravovali své chatrné cihlové domky zničené nedávnou bouří. Podél cesty postávali povaleči s napuchlýma očima a v úsměvu odkrývali černé zuby, zkažené špatnou moukou a shnilým masem. Amerotke se zastavil a rozdával almužny. Šufoj celou dobu nezavřel ústa.

Konečně byli z města venku. Tady, za zdmi s cimbuřím a vraty z těžkého cedrového dřeva, stály vily thébských státních úředníků. Amerotke si říkal, jestli má Hatusu v plánu rozdělit to bohatství, omezit boháče a dát chudým šanci lépe žít. Jestlipak se ta záležitost bude řešit u dvora?

Byl zrovna ponořený do takových myšlenek, když ho Šufoj zatahal za zápěstí. Byli doma. Trpaslík tloukl na boční dveře slunečníkem a jménem svého pána se dožadoval vstupu.

Dveře se rozletěly a Amerotke vstoupil do svého soukromého ráje. Cítil se provinile při představě bídy, kterou před chvílí viděl. Toto byla oáza klidu. Z nádherných stromů visela jablka, granátová jablíčka, mandle a fíky.

Sluncem vyhřáté záhonky plné cibule, okurek, baklažánů a jiné zeleniny vydávaly příjemnou pikantní vůni. Amerotke s Šufojem v patách prošel po cestě ke schodům, vedoucím do vstupní haly.

Norfret už na něj čekala. Vyzula mu sandály a přinesla vodu na umytí rukou a nohou, a také alabastrovou nádobu s olejem, aby mu pomazala hlavu. Kolem krku mu pověsila girlandu květin. Šufoj se rozhlédl. Neviděl nikoho ze služebnictva. Vstupní hala byla prosycena přenádhernou vůní parfému. Norfret měla na sobě jednoduchou bílou řízu, na nohou zlaté sandály. Trpaslík se začal cítit trapně. Paní si viditelně přála být se svým manželem o samotě. Zamumlal tedy něco na omluvu a vydal se porozhlédnout se po otrocích, jejichž hlasy zaznívaly z opačné části domu.

Amerotke vzal Norfretinu tvář do dlaní a něžně ji políbil na čelo.

„Za těmito zdmi,“ zašeptal, „je člověk člověku vlkem.

Ale tady uvnitř je ráj.“

Norfret šibalsky zajiskřily oči a usmála se na něj.

„Slyšela jsem, co se stalo u soudu,“ hovořila tiše. „O tom útoku.“

„Prenhoe tady byl?“

Přikývla.

„Takové věci se dějí, to víš.“

„Nemám z toho strach.“

Objal ji. Postřehl škodolibost v jejím hlase. „Copak ti

ještě Prenhoe vyprávěl?“

„Jak tě královna kurtizán Majarch pozvala do svého Domu potěšení.“

Amerotke se zasmál. „Co bych tam dělal? Tady jsem přímo v chrámu lásky.“

Norfret si vylekaně přiložila prsty ke rtům. „Posel něco přinesl!“

Vstala, odběhla do malé alkovny a přinesla umně okovanou krabičku ze santálového dřeva. Otevřela ji.

Amerotke vyndal papyrus, rozvinul jej a spatřil, rohovníkový koláč!

Pepi, potulný učenec a písař, se nadouval pýchou, ale také pivem a vínem, které vypil. Potácel se páchnoucí ulicí plnou poletujících much ke svému podnájmu. Nemohl uvěřit svému štěstí. Bohové se skutečně… Zastavil a olízl se. Jestli existují, pak se na něho bohové vskutku usmáli. Před malým dvorkem zůstal stát a mžoural na tryskající fontánu.

Klopýtavě prošel vraty, uculil se na vrátnou, ukňouranou stařenu usazenou ve výklenku, a vtiskl jí do dlaně minci.

Nejistým krokem se vydal nahoru po schodišti do Domu potěšení. Objevili se sloužící s girlandami květin, hlavu mu skropili parfémem. Hleděli na něj ale úkosem, ba co víc, s opovržením. Pepi si nechával růst vlasy a vousy, bílý hábit i křiklavě barevný plášť přehozený přes ramena měl poseté odpudivými skvrnami. Ale slyšeli cinkot jeho váčku a všimli

si i drahocenného náhrdelníku. Zavedli ho do Síně očekávání. Dívky se lenošně povalovaly na lehátkách, půvabné jako laně. Všechny byly nahé, jen s plátěnou bederní rouškou, a na krku, pažích a kotnících se jim leskly ozdoby.

Pepi kolem nich procházel, prohlížel si je. S nově nabytým bohatstvím si připadal jako lev v poušti. Jedna ho zaujala. Byla nádherná, půvabně tvarovaná, měděné tělo se jí lesklo olejem. Vzal ji za ruku a zvedl. Vstala neochotně, zdráhavě, ale Pepi tu hru znal. Při příchodu se s paní domu domluvil na ceně, usmál se na jejího kušitského otroka s mečem a holí.

„Nebudeš si své potěšení užívat tady, pane?“ culila se žena.

Pepi zavrtěl hlavou. „Rozdíl doplatím,“ zabručel.

Mince změnily majitele a Pepi se svou společnicí vyšel na ulici. Dívka cupitala za ním. Každou chvíli se zastavil, aby ji objal a chtěl ji líbat. Dívčiny oči, silně orámované černým líčidlem, mžikaly. Bránila se mu. Využil příležitosti a smyslně se k ní přimáčkl. Zvonečky na zápěstích a kotnících se jí líbezně rozcinkaly. Zastavila se u nich skupina vojáků a začali jim udílet oplzlé rady. Děvče mu něco zašeptalo do ucha a Pepi pospíchal pryč.

Už padla tma, v oknech a ve dveřích se začínaly rozsvěcet lampy. Pepi dorazil k taverně a vydal se vzhůru po schodech. Otevřel úzké dřevěné dveře a pustil dívku do

pokoje. Vědra s olejem, které stálo přímo za dveřmi, si nepovšiml. Děvče nakrčilo nos a zavětřilo. Pepi ji plácl po zadnici. Polekala se a zatvářila se uraženě. Zalovil ve váčku a vytáhl dva malé kousky stříbra.

„Jeden je tvůj,“ vyslovil ztěžklým jazykem.

Vzpomněl si na papyrus, který studoval v Memfidě.

Byly na něm obrázky s lechtivými scénami. Ukáže té maličké, co určitě nečeká. Chtěla jít naplnit poháry vínem, ale chňapl ji za zápěstí a táhl k širokému lůžku pod oknem.

Znovu ten odpor a zdráhání, ale Pepi se nenechal odbýt, položil ji, lehl si vedle ní a rukou jí začal přejíždět po těle.

Byl tak vzrušený, že ani neslyšel, jak se otevřely dveře.

Dívka polekaně vykulila oči. Pepi se otočil, ale nestačil se ani zvednout z lože. Jenom bezmocně zíral, jak někdo uchopil dřevěné vědro, jak jeho obsah chlístá ven a zalévá jeho i konkubínu. Zvedl se z postele a opilecky zavrávoral, ale v tu chvíli se převrhlo druhé vědro, postavené přímo ve dveřích, a dopadla na ně lampa. Plameny se rozběhly po oleji a místnost se změnila v ohnivé peklo.

AKÁCIE: strom, pod nímž se podle staroegyptských představ rodili bohové.

Amerotke poklepával prsty na stůl a snažil se uklidnit. Přijel do Horova chrámu s Prenhoem a Šufojem krátce po úsvitu.

Byl uvítán a pohoštěn. Shromáždění trvalo už dvě hodiny, zatím se však nedosáhlo žádného pokroku. Amerotke se v duchu vrátil ke svému nejzávažnějšímu případu v Síni obojí pravdy. Nařídil ho dočasně odložit. Královský prokurátor hledal další důkazy a Rahmose dostal domácí vězení. Koláč z lusků rohovníku, to strašlivé varování od Dětí Amemaitiných, soudce ignoroval. Norfret se mu podařilo rychle rozptýlit, škádlil ji, potom se přesunuli do své komnaty, kde se najedli, napili a pak odpočívali na lůžku na střeše domu. Leželi tam, přitulení k sobě, a hleděli nahoru na noční oblohu.

Amerotke si povzdechl a rozhlédl se po sněmovní síni.

Byla to starodávná část Horova chrámu, ponurá místnost s pochmurně holými stěnami. Girlandy květin to místo jen

nepatrně zvelebovaly, zaháněly zatuchlý pach. Přestože sem úzkými, vysokými okny pronikaly paprsky světla, muselo se zde svítit olejovými lampami a pochodněmi. Amerotke seděl spolu s ostatními na polštářích, před sebou měli stolečky, rozestavené do oválu. Velekněží Isis, Osiris, Anubis, Amon a Hathor byli všichni přítomni. Jejich pravá jména Amerotke neznal, ostatně ho ani nezajímala. Vypadali všichni stejně: mužové s vychytralými obličeji, pod jejichž pokornými a svatouškovskými výrazy se skrývaly silné ambice a touha vyniknout. Všichni měli na sobě stejná roucha z bílého lněného plátna, zdobená levhartími a panteřími kožešinami.

Po jeho levici trůnil Hani, nohy mu spočívaly na malé stoličce, jako by tím chtěl zdůraznit svou nadřazenost. Vedle něj seděla jeho manželka Vechlis se stříbrnou obroučkou kolem paruky. Měla svrchované právo být přítomna jakožto hlavní konkubína boha Hora a velekněžka chrámu.

Amerotkea však víc zajímal muž naproti: Sengi, vrchní písař Domu života, malý podsaditý člověk s masitými rty, tlustými tvářemi a ušima, které mu odstávaly jako ucha na hrnci. Zachytil Amerotkeův pohled a zvedl oči k nebi, jako by se také nesmírně nudil. Zatím se neprodiskutovalo nic, pouze protokol a etiketa, kdo bude kde sedět, kdo bude prvním řečníkem, jaké důkazy budou předneseny a přijaty.

Sengi něco nezřetelně mumlal. Amerotke mu nerozuměl, proto vrchní písař uchopil pero, napsal cosi na papyrus, předal ho jednomu z otroků a ukázal na Amerotkea.

Velekněz Isis vznesl dotaz, jestli by se shromáždění nemělo konat někde jinde. Amerotke pohlédl na zprávu před sebou: „Jsi zástupcem královny. Tenhle nesmysl musí skončit.“

Amerotke se usmál a přikývl. Posunul se na polštářích a hlasitě zatleskal. Kněží na něj překvapeně pohlédli.

„Můj pane,“ ta slova byla určena Hanimu, „jak dlouho už zde sedíme?“

Vechlis se zasmála do dlaně.

Otrok pohlédl na vodní hodiny v rohu. Přistoupil k veleknězi a zašeptal mu cosi ucha.

„Přes dvě hodiny,“ unaveně odtušil Hani.

„Ctihodní pánové,“ Amerotke rozhodil ruce, „sedíme tu a dohadujeme se, zatímco nás čekají důležitější záležitosti.

Toto je kartuše božské Hatusu.“ Zvedl předmět ze stolu a ukázal přítomným. Kněží pokorně sklonili hlavy.

„Zajisté, to je přece věc, kvůli níž jsme se sešli,“

prohodil jízlivě velekněz Amon. Hluboké oči mu vzplanuly vztekem, úzké rty se zuřivě pokřivily.

„Na jakémkoli jiném místě, můj pane,“ sdělil mu Amerotke, „by tvá slova byla chápána jako zrada. Božská Hatusu je faraonem a královnou Obojí země. V jejích žilách koluje královská krev a své panování si zasloužila triumfální porážkou nepřátel stejně jako přijetím svého lidu.“

„O tom nepochybuji,“ odtušil Amon. „Ale egyptští velekněží mají výsostné právo o tom diskutovat.“

Amerotke zkoumavě pohlédl do jeho zlostné tváře. Ten

muž má jasnou představu o tom, co pokládá za správné: faraon musí být muž; Hatusu by se měla zavřít do Domu odloučení, žít tam ve společenství ostatních žen z harému, a nikoli třímat berlu a důtky. Vechlis upřeně hleděla na Amona; položila dlaň na manželovo zápěstí, jako by ho chtěla umlčet.

„Účelem tohoto shromáždění,“ pokračoval Amon, odhodil si roucho dozadu a pohlédl na ostatní kněze, jako by je žádal o podporu, „je prodiskutovat tuto záležitost, a nikoli, vznešený Amerotke, přijmout královský výnos o tom, co máme přijmout.“

„A potom jsou tu ty vraždy,“ řekl Hathor. „Je Horův chrám vůbec vhodným místem pro jednání? Nebyly tyto prostory poskvrněny násilnou smrtí?“

„To je pravda,“ souhlasil Amerotke. Byl rád, že se debata začíná ubírat správným směrem. „Dva lidé z tohoto chrámu byli zavražděni, ale to je záležitost, kterou bude řešit faraonův soud. Pokud se nemýlím, oba muži veřejně souhlasili s Hatusiným nástupem na trůn a oba zemřeli násilnou smrtí. Říkáte, že si lidé šeptají, jestli má Hatusu právo vládnout. Také si ale kladou otázku, proč byly ty vraždy vlastně spáchány.“

„Chceš naznačit, že v této místnosti sedí vrah?“ přerušil ho Sengi. „Co tě k tomu opravňuje?“

„Nejsme obžalovaní u soudu,“ prohlásil Isis. „Nejsme v Síni obojí pravdy. Nejsme žádní zločinci! Jsme velekněží

Egypta!“

„Já jsem neřekl, že jste zločinci,“ klidně pokračoval Amerotke. „Hovořil jsem o tom, co se povídá mezi lidmi.

Když byli Neria a Prem zavražděni, kde jste byli vy všichni?“

Jeho otázka vyvolala okamžitý rozruch. Hathor vyskočil.

Kdyby ho nezadržel vedle sedící Amon, malý mužík s opičí tváří by mrštil stolkem přes celou síň. Amerotke pozvedl královskou kartuši.

„Můžeš tady poskakovat jako tanečnice,“ řekl jízlivě, „nebo odpovědět na mé otázky, tady, v Síni obojí pravdy, nebo před samotnou královnou. Neria a Prem byli zavražděni, protože schvalovali její nástup na trůn. Ty vraždy byly promyšlené, odporné a bezbožné.“

Pohled na královskou pečeť utišil jejich hněv. Vechlis cosi zašeptala Hanimu. Přikývl a pozvedl ruce, žádaje o klid.

„Vznešený Amerotke má pravdu. Je královniným nejvyšším sudím. Než budeme pokračovat, každý řekne, co v té době dělal. Neria byl zavražděn o deváté hodině.

Všichni v této místnosti musejí podat vysvětlení.“ Hlasitě si povzdechl. „Já začnu. V noci, kdy byl Neria zavražděn, jsem byl se svou ženou v naší komnatě.“

„Jak to dokážeš?“ ptal se Amon.

„Byli jsme spolu,“ odsekla Vechlis. „Když vodní hodiny ukazovaly devátou, nařídila jsem, aby z chrámové kuchyně přinesli jídlo. Můj manžel mi to dosvědčí a já zase jemu.

Ale,“ rozhodila rukama, „když byl zavražděn ctihodný otec Prem, byl můj manžel ve svatostánku před Horem. Kde jsem byla já, to si nevzpomínám.“

To ostatním kněžím ulehčilo výpovědi. Amerotkeovi došlo, že jejich pohotová vysvětlení nikdy nevyjeví pravdu.

Jenom Sengi mlčel.

„Kde jsi byl ty, pane?“ ptal se Amerotke.

Vrchní písař potřásl hlavou. „Po pravdě a při všem, co je mi svaté, nemohu říct nic jiného, než že jsem se po oba večery věnoval studiu.“

„Co jsi studoval?“

Sengi pokrčil rameny. „Jako všichni bratři zde jsem prohlížel záznamy a archivy. Horův chrám je starobylý, v jeho knihovnách jsou poklady, jaké nenajdeš nikde jinde v Egyptě.“

„A co jsi hledal?“ naléhal soudce. „Poděl se s námi o své vědomosti.“

„Historie egyptské říše,“ hovořil Sengi, „je stovky let stará, začíná prvními faraony dynastie Škorpiona. Já, stejně jako ostatní zde shromáždění, bedlivě zkoumám, jestli v naší linii starověkých vládců někdy nosila žena dvojitou korunu, třímala berlu a důtky a seděla na trůně všemocného Rea.“

„A objevil jsi něco?“

Sengi zavrtěl hlavou.

„Nic, co by ti mohlo posloužit jako důkaz?“

Všechna pozornost byla nyní upřena k nejvyššímu

soudci.

Hani se pro sebe usmíval, potěšen, že se shromáždění konečně začíná věnovat pravému důvodu, proč se sešlo.

„Může to být cokoli,“ dal se slyšet Hathor. „Výnos, dopis, fragment…“

Diskuse byla přerušena zaklepáním na dveře. Vešel chrámový strážce a cosi pošeptal Hanimu. Ten podrážděně luskl prsty a vyskočil.

„Ctihodní, podle všeho byl ve svém pokoji na nábřeží zavražděn písař a učenec Pepi.“

„Co se stalo?“ zvolal Sengi a vymrštil se.

„Známe jen několik podrobností,“ odtušil Hani.

„Městská stráž už to vyšetřuje. Náš potulný učenec zřejmě přišel k nějakému bohatství. Dosyta pil a jedl, včera v noci si zaplatil kurtizánu z Domu rozkoše a přivedl si ji k sobě.

Oheň pohltil jeho, prostitutku i celou místnost.“

„Nemohla to být nehoda?“ zeptal se Isis.

„Majitel, který tím přišel i o tavernu, na to má vcelku jasný názor,“ sděloval Hani. „V Pepiho pokoji nebylo tolik olejových lamp, aby tam mohl vypuknout takový požár. Z

těl zůstaly jen černé škvarky.“

Amerotke se rozhlédl po knězích. Nemělo cenu se ptát, kde byli předchozí noci. Dostalo by se mu hromady dalších neurčitých blábolivých vysvětlení.

„Stejným způsobem zemřel Neria.“ Soudce povstal.

„Nechci slyšet žádné nesmysly o nepřízni bohů. Pánové,

jedná se o vraždu.“

„Knihovna!“ zvolal Sengi a zakryl si dlaní ústa.

„Co je s ní?“ chtěl vědět Amerotke.

„Přede dvěma dny tady Pepi byl.“ Sengi vypadal rozrušeně.

„Jdi ven!“ nařídila Vechlis strážci.

Muž se spěšně vzdálil. Všichni se znovu posadili. Sengi si nyní mnul tváře.

„Poděl se s námi o své starosti, bratře,“ vyzval ho jemně Amerotke.

„Pepi byl nesmírně vzdělaný, ale chudý. To tady vědí všichni. Ustavičně o něco žebral. A najednou se vystěhuje z chrámu a pronajme si pokoj. Nacpe si břich vším nejlepším a má na to, aby si zaplatil nevěstku…“

„Takže možná něco ukradl,“ dopověděl za něj Amerotke. Sengi přikývl. „Najal jsem ho, aby nám pomohl.

Ale nikam nedošel. Možná –“

„To je směšné!“ zvolal Hani. „Naše knihovna je dobře střežená. Pepi byl pod dozorem a pokaždé ho prohledali.“

Amerotke opět vstal. „Myslím, že je třeba začít s vyšetřováním.“

Nikdo nic nenamítal. Opustili sněmovní síň.

Prenhoe se Šufojem seděli ve výklenku, mezi nimi ležel trs hroznů. Vyskočili, když se Amerotke oddělil od ostatních.

„Prenhoe, ty poneseš moji pečeť.“

„Ano, můj pane.“

„Vrátíš se zpátky do chrámu Maat. Vezmeš s sebou Asurala a několik chrámových strážců. Půjdete na nábřeží a budete se ptát na muže jménem Pepi, který spolu s nevěstkou uhořel ve svém pokoji. Nebudeš muset pátrat dlouho. Víš, jak rychle se šíří klepy.“

Amerotke se vrátil k ostatním a pospíchali v čele s Hanim kolonádou, přes zahrady, chladnými, překrásnými místy s bujnými vinicemi, kde dlouhé červenofialové hrozny visely z laťkových mříží kolem kamenných zdí. Minuli posvátné jezírko obklopené palmami, rybníky s rybami, loubí a sady fíkovníků, kde vycvičené opice nosily chrámovým otrokům ovoce z vysokých větví. Zahrady se střídaly s malými oborami, kde se pásli jeleni a ovce. Prošli kolem dalších budov, skladišť, sýpek, Školy života a jatek.

Amerotke pohlédl nahoru na vysokou zahradní věž, která čněla nade vším. Její špička s cimbuřím se vzpínala k modré obloze. Po strmé kamenné zdi by stěží dokázal někdo vyšplhat. Znovu nechápavě přemýšlel, jak mohl být starý kněz Prem tak brutálně zavražděn.

Na vzdáleném konci chrámových zahrad, obklopených kamennou zdí, byly brány zavřené na dvojitou závoru.

Hlídali je strážci knihovny, prostorné, dvoupodlažní budovy z bílého vápence. Překlady a sloupy velkých cedrových dveří byly pokryté úchvatnými barevnými hieroglyfy a malbami zobrazujícími písaře a učence, jak čtou, píší,

debatují či sedí u nohou svých učitelů. Uvnitř, v malé hale s podlahou vykládanou libanonským dřevem, bylo chladno.

Lampy měly zvláštní stínítka z alabastru. Strážci a sluhové vítali vzácné hosty hlubokými úklonami.

Hlavní knihovna, dlouhá obdélníková místnost, byla v prvním poschodí. Sykomorové okenice byly dokořán, ale okna měla mříže a byla úzká, aby jimi nemohl prolézt žádný zloděj. Stěny knihovny byly opatřeny speciálně vyrobenými policemi a přihrádkami, kde byly vyrovnané rukopisy a svitky papyru. Pod nimi, ve středu místnosti, stála řada stolů, kolem nichž ležely polštáře pro učence. Na každém stole byla tabulka na psaní s pery a nádobky s modrým, červeným a zeleným inkoustem. Vonělo to tam klovatinou, pryskyřicí, papyrem a inkoustem. Z jedné postranní komory vyšel mladý písař.

„Ctihodný otče,“ pozdravil Haniho a uklonil se.

„Knihovna je prázdná?“ zeptal se velekněz.

„Ctihodný, bylo přece tvým výslovným přáním, aby během toho důležitého shromáždění byla knihovna k dispozici hostům a, samozřejmě, učenci Pepimu.“

„Právě kvůli němu přicházíme,“ sdělil mu Sengi.

„Pracoval tady, že ano?“

„To je už dva dny.“ Mladý písař vypadal znepokojeně.

Amerotke předstoupil. „Čekáš, že se vrátí? Já jsem Amerotke, nejvyšší soudce ze Síně obojí pravdy.“

„Ano, já vím, můj pane. Vynesls kdysi rozsudek ve

prospěch mé matky. Byl to spor o pole, jehož hraniční kameny byly posunuté. Ale ano, skutečně jsme čekali, že se Pepi vrátí.“

Amerotke se vydal dál do knihovny, prohlížel si přecpané police a přihrádky, stoupající až ke stropu. Všiml si malého vlysu podél zdi, těsně pod stropem, zobrazujícího opice, jak sbírají ze stromů spisy. Nahoře bylo vševidoucí oko Amon-Rea a anch, symbol věčného života.

„Pepi je mrtvý,“ pronesl tiše Amerotke. „Byl zavražděn kousek od nábřeží. Podle toho, co se říká, stal se náš učený Pepi boháčem.“

„Když tady byl, nebylo tomu tak,“ koktal písař.

„Nemohl si dovolit ani pořádné pero. Pořád o něco prosil a něco si půjčoval.“

Písař zbledl jako stěna a přitiskl si prsty na ústa. „Ach, bohové!“

„Které rukopisy studoval?“ chtěl vědět soudce.

Písař pohlédl na Haniho.

„Vznešený Amerotke má na tyto informace zákonné právo,“ upozornil ho velekněz.

Mladý muž tedy pospíchal do útrob knihovny, ke komodám a dubovým truhlicím s bronzovým kováním.

Jednu otevřel a vyndal skříňku z leštěného sykomorového dřeva. Položil ji na stůl, uvolnil uzávěry a otevřel ji.

Návštěvníci ho obklopili. Hani uchopil několik hlazených listů papyru, mezi nimiž byly vložené fragmenty s nápisy.

„Co je to?“ chtěl vědět Amerotke. Poznal, že písmo je staré, byly to hieroglyfy a symboly, jaké studoval v Domě života.

„Jsou to fragmenty rukopisů,“ sdělil mu Sengi. „Některé jsou staré stovky let.“

Amerotke vytáhl další útržek velikosti dlaně. Barva už

vybledla. Byl na něm vyobrazený kněz před oltářem a dole napsáno cosi, co vypadalo jako požehnání nebo kletba.

Vrátil jej na místo.

„Chybí něco?“

Písař vyprázdnil celou skříňku, spočítal listy papyru a potom si prohlížel neuměle vypsaný seznam, přilepený zevnitř na víku. Začal znepokojeně oddechovat a znovu se pustil do počítání. Na čele se mu perlily krůpěje potu.

„Co se děje?“ naléhal Sengi.

„Mělo by tady být jedenáct kusů. A je jich tu jen deset.“

„Co chybí?“ zeptal se Amerotke.

„Fragment papyru velký tak dvě dlaně na délku a půl na šířku. Je to úryvek z kroniky, starobylého spisu starého asi tisíc tři sta let.“

Amerotke hvízdl, rozruchu za svými zády si nevšímal.

„Byl to obrázek,“ koktal písař. „První faraon z dynastie Škorpiona.“

„Menes?“ ujišťoval se Amerotke.

Písař přikývl a skryl tvář do dlaní.

„Má vysokou cenu?“

„Samozřejmě.“ Sengi se horečně prohraboval rukopisy.

„Ano, je pryč.“ Probodával knihovníka pohledem. „Na tomhle Pepi pracoval?“

Mladý písař vyděšeně kývl. Krádež takového starobylého rukopisu z chrámové knihovny by ho mohla přivést do hanby, do vězení, nebo mu dokonce vysloužit smrt.

„Ale to není možné!“ zvolal. „Když sem Pepi přišel…

Počkejte tady, ctihodní pánové, prosím počkejte!“

Vyběhl ze dveří. Vrátil se se dvěma strážci, hřmotnými chlapíky, oblečenými podobně jako „chlapci silných paží“ z faraonovy gardy: měli kožené suknice a sandály, svalnatá těla přepásaná válečnickými řemeny. Na hlavě oběma seděly tuhé červeno-bílé paruky, které jim spadaly do týla.

„Tito strážci tu byli,“ oznámil písař.

„Hlídali jste toho učence, Pepiho?“ ptal se Amerotke.

„Samozřejmě,“ odpověděl ten vyšší a řečnější.

Rozmáchl se rukou po knihovně. „Seděl u stolu, my naproti němu. Proč, něco se stalo?“ Neklidně přejížděl očima po přítomných. „Nikdy jsem ho neměl rád,“ dodával spěšně.

„Zásadně jsme ho nenechávali samotnýho, a když odcházel, vždycky jsme ho prohledali.“

„Měl nějaké zavazadlo?“ ptal se Amerotke.

„Zavazadlo?“ ušklíbl se voják. „To si nemohl dovolit.

Dokonce jsme se s ním dělili i o jídlo.“

„A vždycky jsme ho pořádně prošacovali,“ dodal ten

druhý. „Od hlavy k patě. Můj pane,“ uklonil se a rozpřáhl ruce, „Pepi pro nás nic neznamenal. Pokládali jsme ho za smradlavýho učence.“ Nevšímal si toho, jak Sengi zalapal po dechu. „Měl křivý pohled a zlodějský prsty. Jsme věrní Horovi, jen na něm nám záleží.“

„Mohlo se mu podařit schovat si nějaký rukopis?“ chtěl vědět Amerotke.

„To je ten problém,“ vložil se do toho mladý písař.

„Kdyby se o to pokusil, ten starý papyrus by se určitě zmačkal a popraskal.“

„Všimli jste si, že by se nějak zvlášť zajímal o ten chybějící kus?“ naléhal Amerotke.

Knihovník pokrčil rameny. „Můj pane, žádal to a ono, ale ano, nad těmito spisy strávil víc času než nad jinými.“

Strážci přikyvovali.

Amerotke usedl na stoličku a upřeně se zadíval na skříňku ze sykomorového dřeva. „Co vlastně stálo v tom rukopise?“

„Nevím. Pod tím obrázkem byly nějaké hieroglyfy.

Nebylo to nic pozoruhodného.“

„Ale hodnotu měl?“

„Ano, to jistě. Nejméně tři nebo čtyři kroužky ryzího zlata.“

„Sengi,“ Amerotke pohlédl s trpkým úsměvem na vrchního písaře, „tys toho muže najal –“

„Já nic nevím!“ vykřikl Sengi pohoršeně. „Pepimu

nezáleželo na tom, kdo sedí na trůně. Slíbil, že bude hledat zmínky o ženě-faraonovi a dá mi vědět. Nakonec,“ Sengi si olízl rty, „mi neřekl nic.“

„Ale ptal ses ho, nebo ne?“

„Jistěže ptal. Řekl, že mi všechno poví, až bude hotov.“

„Nu, tak to teď tedy je!“ ušklíbla se Vechlis.

Amerotke požádal gestem o ticho. Stiskl rty. Théby byly plné bohatých kupců, sběratelů starožitných artefaktů, vzácných relikvií z egyptské minulosti. Pokud Pepi ten fragment ukradl a potom prodal, může teď být kdekoli.

Propustil strážce a požádal ostatní, aby usedli ke stolu.

Spěšně tak učinili; odhalení krádeže rukopisu je přinutilo respektovat Amerotkeovu autoritu. Teoreticky byly všechny chrámy a vše, co obsahovaly, majetkem královny. Hatusu nebude mít radost. Soudce gestem vyzval mladého písaře, aby usedl s nimi.

„Je to záhada,“ začal. „Kdyby se Pepi pokusil ten rukopis ukrást, strážci by ho u něj našli. Ale je pryč. A Pepi, než byl zavražděn, zbohatl.“ Rozhlédl se po knihovně.

„Neria tady byl vrchním správcem, že?“

Mladý knihovník zesmutněl, oči se mu zalily slzami.

„Byl to dobrý pán, opravdový učenec, můj pane.“

„Nevíš, proč by ho někdo chtěl zabít?“

„Neria byl křehká duše, můj pane. Tohle byl jeho svět, knihy a rukopisy. Často jsem ho tady našel pozdě v noci, jak bádá nad nějakým spisem a vede samomluvy.“

„A co ve dnech před smrtí?“

„Neria byl učenec, vznešený Amerotke, starý mládenec.

Prohlašoval, že rukopisy jsou jeho ženy a děti. Velice prožíval tohle setkání velekněží a s napětím čekal, co přinese.“

„Řekl ti něco?“

„Ne.“ Knihovník zavrtěl hlavou. „Neřekl mi nic. Neria uměl být veliký tajnůstkář. Pepiho rozhodně neměl v lásce.

Jednou jsem zaslechl, jak si vyměňují nějaká ostrá slova.

Ale nevím, o co šlo.“

Vechlis poklepala svými purpurovými nehty na desku stolu. „Neriu všichni zbožňovali, ale co se vědomostí týče, byl skrblík. Vyhrabal spoustu cenností, vzácných kousků, ale nechával si všechno pro sebe.“

„Neria byl také zapojen do hledání důkazů, které měly potvrdit nebo zpochybnit královnino právo panovat, že?“

„Ano, máš pravdu,“ přisvědčil Hani.

„O Pepim nevím nic, ale Neria měl plné ruce práce,“

vložila se do toho Vechlis. „Často jsem ho tady vídala, jak píše. Popsal celou roli papyru. Jednou jsem se ho na to ptala.

Pohlédl na mě, oči měl plné vzrušení. Usmál se a potřásl hlavou. Chci ti říct, vznešený Amerotke, že ten večer, co Neriu zabili, nechal můj manžel pečlivě prohlédnout jeho ložnici. Ten svitek papyru zmizel a s ním i plody Neriova bádání.“

„Prošel jsem pečlivě jeho věci,“ potvrzoval Hani. „A

Sengi taky. Nenašlo se nic.“

„A jak to pokračuje dál?“ ptal se Amerotke.

„Znovu jsem se do toho pustil,“ odpověděl knihovník, „ale nejsem takový učenec jako můj pán Neria.“

„Objevil jsi něco?“

Mladý písař pohlédl na Haniho. Velekněz udělal drobné gesto.

„Nenašel jsem nic.“

Amon natáhl ruku a namířil ukazováček na mladého knihovníka. „Chceš říct, že jsi nenašel nic, co by svědčilo o tom, že nějaká žena kdy třímala berlu a důtky a byla faraonem Egypta. Je to proto, že něco takového nikdy nikde nenajdeš!“

„Nebuď opovážlivý!“ zvolala Vechlis. „Ta záležitost ještě není rozhodnuta.“

Vrátili by se k slovní půtce započaté ve sněmovní síni, ale Amerotke je pohybem ruky umlčel.

„Vznešený Hani, měl bys použít chrámového bohatství k nalezení toho rukopisu, který Pepi prodal.“ Usmál se.

„Určitě máš informátory všude po přístavu. Prodej takové drahocennosti by jistě vyvolal rozruch mezi sběrateli a kupci. Ale mám jednu otázku: Ten den, kdy byl Neria zavražděn, poctila božská královna svou návštěvou tento chrám, aby přinesla oběti. Potom odešla. Kde byl po celou tu dobu Neria?“

„Později se konala oslava,“ rychle vysvětloval Hani.

„Hostina tady pro mé bratry a jejich družiny. Neria tam měl být, ale nepřišel. Odešel tajnými podzemními chodbami do katakomb pod chrámem k Menově hrobce.“

„Proč?“ chtěl vědět Amerotke.

Hani na něho jen němě pohlédl.

„Co je tam dole?“ naléhal vrchní soudce.

„Přímo pod svatyní,“ odpověděla Vechlis, „je královská hrobka Mena, prvního egyptského faraona, zakladatele dynastie Škorpiona. Je tam pohřbený. Když Hyksósové v Období hyeny vtrhli do Egypta, když plenili zemi ohněm i mečem a vody Nilu zrudly krví jejich obětí, Horovi kněží opustili chrám a schovali se tam.“ Mávla rukou po knihovně. „Hyksósové tohle všechno zabavili. Ale dole v tajných chodbách několik kněží přežilo. Jeden z nich si myslel, že světlo Egypta navždy uhaslo. Pokryl tedy stěny faraonovy pohřební komory freskami. Jsou kronikou egyptské historie. Chtěl, aby si budoucí generace mohly alespoň přečíst, jak slavný byl Egypt před příchodem barbarů.“

„Neria tam rád chodil.“ Mladý písař se usmál a odsunul sykomorovou skříňku. „Říkal, že tam má klid na přemýšlení.“

„Takže se všeobecně vědělo, že Neriu může každý najít tam dole,“ poznamenal Amerotke.

„Jistě.“ Vechlis se skoro zasmála. „Kdybys ho hledal, najdeš ho buď tady v knihovně, nebo v Menově hrobce.

Vlastně se sám pasoval na strážce sarkofágu, i když nebyl veleknězem.“

„Jednou jsem sešel dolů,“ vyprávěl Sengi. „Pochodně a lampy hořely. Tiše jsem našlapoval po chodbě. Neria seděl před sarkofágem a hovořil k němu, jako kdyby si povídal se starým přítelem.“

„Něco ale přece jenom řekl.“ Mladý knihovník zíral do stropu. „Ptal jsem ho na božskou Hatusu,“ sklonil hlavu, „a na shromáždění, které se tady mělo konat, slavný sněm velekněží.“ Odmlčel se.

Amerotke si všiml, jaké nastalo v knihovně ticho. Rušilo ho jenom bzučení much, které prolétly dovnitř mřížemi, přilákány vůní květin a sladce vonícího dřeva.

„Co říkal?“ ptal se Amerotke.

„Já… já se snažím si vzpomenout, můj pane. Ptal jsem se ho na jeho názor. Neria odpověděl: ‚Na začátku nebylo nic, jen božská Matka. Všechny věci na počátku jsou ženského rodu.‘“

Vechlis vzrušeně zatleskala. „Vidíte!“

„Ale to všichni přijímáme,“ pravil Hathor. „Učenci tvrdí, že předtím, než byla stvořena země, zkrocena rozbouřená moře a světlo odděleno od tmy, existovala jediná bytost: Nut, bohyně oblohy.“

„Já bych ale řekl, že tím Neria myslel něco víc,“

pokračoval knihovník. Všiml si podrážděného výrazu v Hathorově tváři. „Ale já nejsem učenec,“ dodal spěšně.

„Máte někdo ještě nějaké otázky?“ Osiris, vyzáblý muž

se sardonickým obličejem, povstal. „Je čas očisty. Musíme se modlit a odpočinout si. Dnes byl perný den.“

Ostatní souhlasili. Amerotke udeřil pěstí do stolu.

„Hovoříte o rituálech a očistě, o jídle a pití. Budete se povalovat ve stínu sykomor. Neriu už slunce po tváři nikdy nepohladí! Ctihodný otec Prem se už nikdy nepotěší pohledem na hvězdnou oblohu! Tady se jedná o vraždy! Set, bůh Rudé země, tvůrce chaosu a nejednoty, je přítomen v tomto chrámu. Tím, že si nacpeme břicha medovými koláčky a prolijeme hrdla nejsladším vínem a nejvybranějším pivem, se ho nezbavíme. Copak to nechápete, svatí mužové?“ zvolal zlostně. „Posel smrti může ukázat na kohokoli z nás.“

BA: ve staroegyptštině slovo pro mentální tělo, duše člověka.

Amerotkeova slova je zchladila. Sengi moudře přikyvoval.

Vechlis sepjala ruce v němém souhlasném potlesku. Hani se usmál.

„Tvá slova jsou pravdivá, vznešený Amerotke. Tvá nesmlouvavost je vyhlášená.“

„Nezamýšlel jsem být nesmlouvavý, pouze pravdivý.

Jen se podívejte kolem sebe. Chrámové zahrady jsou prostorné a plné slunce, vzduch omamně voní růžemi, liliemi a lotosy. Hrozny jsou zralé a šťavnaté. Kolonády skýtají chládek. Ale jsou tu i temná místa, úzké chodby, výklenky plné stínů. Když se večer přikrade tma, budete se cítit bezpečně? Můžeme sedět a povídat si, ale nezapomeňte, proč tady jsem. Dva kněží, učenci, písaři, vysoce vážení členové Horova chrámu, byli brutálně zavražděni. Došlo k tomu až poté, co byl svolán tento sněm. Jsem pevně přesvědčen, a doufám, že vás tím nevylekám, že vrah je

mezi námi.“ Amerotke si povzdechl. „Až tady skončíme, chci si prohlédnout krypty a podzemní chodby pod chrámem. A nezapomínejte, prosím, že můj život je také v ohrožení.“

„Dám zapálit lampy a pochodně,“ zabručel Hani.

„Dávám ti zcela za pravdu, můj pane. Všichni bychom si měli dávat pozor na Setův rudý stín a kráčet obezřetně.“

Ostatní kněží váhavě přikyvovali, jejich zkřivené rty ale naznačovaly zjevný vzdor. Nakonec ale Amon, Osiris, Hathor, Anubis i Isis souhlasili. Amerotke ale viděl, že není lehké tyto tvrdé, zaryté a ambiciózní muže získat na svou stranu. Hatusin nástup na trůn jim umožnil žvanit a předvádět se. Toho se tak lehce nevzdají. Čekal, že se budou bránit, že prohlédnou jeho lstivou radu: Horův chrám je nebezpečné místo, a čím rychleji vyřeší to, kvůli čemu se sešli, tím dříve mohou pospíchat pryč.

„Máte ještě jiné otázky?“ ptal se netrpělivě Osiris.

Amerotke přikývl: „Smrt ctihodného Prema je skutečnou záhadou. Studoval hvězdy, potom odešel ze střechy zahradní věže a vrátil se do své ložnice. Nato byl brutálně zavražděn, ale když strážci vyrazili dveře, vrah tam nebyl. Jak mohl uprchnout? Oknem utéct nemohl. Podařilo by se mu to jedině po laně, ale půda pod oknem byla netknutá. Vrah by také potřeboval k útěku víc času.“

„Je to záhada,“ přitakal Sengi.

„Vlastně jsou tu záhady dvě,“ odtušil Amerotke. „Za

prvé, jak se vrahovi svatého muže podařilo uniknout? Za druhé, proč na to šel tak složitě?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Hathor.

Amerotke rozhodil ruce v tázavém gestu. „Ctihodný se často procházel v zahradách nebo odpočíval pod stromem.

Jedl a pil. Šíp nebo otrávený pohár by smrtonosné dílo vykonaly daleko snáze než rána do hlavy v jeho vlastním pokoji.“

Po těchto slovech se rozhostilo ticho.

„Jedna věc je jistá,“ řekl mladý knihovník. Olízl si rty a nervózně pohlédl na svého velekněze. „Vypadalo to, jako by ctihodného Prema zabil panter.“ Ukázal za sebe na police s rukopisy. „Staré kroniky jsou plné příběhů o krutostech Hyksósů. K pronásledování a zabíjení svých nepřátel používali divoké kočky, pantery a levharty. Hyksóští válečníci také nosili bronzové hole s panteřími drápy na koncích.“

„Existují takové hole ještě dnes?“ chtěl vědět Amerotke.

„Máme takové věci z jejich doby. Jsou uložené v Domě války.“ To mluvil o chrámové zbrojnici. „Můžete si je ale také nechat vyrobit nebo koupit na tržištích.“

„Ale proč nepoužít obyčejnou hůl nebo dýku?“ zeptal se soudce.

Všichni upřeli pohledy na mladého knihovníka. Zarděl se, neuvyklý takové pozornosti svých nadřízených.

„Zahradní věž je velice stará,“ odpověděl. „Říká se, že ji

nechali postavit sami Hyksósové svými otroky. Když

dědeček božské královny útočil na Hyksósy, ti barbaři se často opevňovali v takovýchto citadelách.“

„A co to má společného se smrtí otce Prema?“ vyštěkl Osiris.

Amerotke gestem vyzval mladého knihovníka, aby pokračoval.

„Vypráví se, že Hyksósové míchali lidskou krev s vápnem a vodou do cihel a že své zajatce zaživa pohřbívali v základech jako oběti svému bohu války. Ve věži prý straší duchové těch nešťastníků a Hyksósů, kteří tam padli.“

Knihovník se odmlčel. „Je možné, že ten zločinec chtěl provokovat nepokoj a neklid v naší chrámové rodině, víc nedokáže znepokojit mysli a duše členů naší komunity víc než povídačky o přízračné vraždě a brutální smrti, způsobené neviditelnými silami.“

Amerotke se pozorně zahleděl na knihovníka. Byl uhlazený, měl protáhlou tvář, oholenou hlavu a úzký křivý nos, nejspíš někdy zlomený. Vypadal trošku jako fintil; z lalůčku pravého ucha mu visel zlatý kruh. Soudce však obdivoval jeho vzdělanost a bystré postřehy.

„Jak se jmenuješ?“

„Chaliv, můj pane.“

„A na tohle všechno jsi přišel sám?“

Mladý muž přikývl. Rty měl pevně sevřené. „V tom případě tě musím pochválit. Vznešený Hani,“ Amerotke se

obrátil k veleknězi, „chrám Maat by nesmírně ocenil takového písaře, jakým je váš knihovník.“

„Je tu ale ještě něco,“ pokračoval Chaliv. „Hyksósové byli krutí. K ženám, dokonce i ke svým vlastním, se chovali jako ke zvířatům. Jejich božstva neměla nikdy ženskou podobu.“

„Zajímavé,“ zabručel zaujatě Amerotke. „Myslíš, že vražda ctihodného Prema v zahradní věži byla naplánovaná a provedená tak, aby znepokojila chrámovou komunitu ve chvíli, kdy velekněží z celých Théb diskutují o uznání práva božské Hatusu spočinout na Věčném trůně?“

„Ano, můj pane.“

„Řekl bych, že se nemýlíš.“ Amerotke varovně pozvedl ukazováček a rozhlédl se po shromážděných knězích. „Za normálních okolností bychom o královninu právu debatovali v klidné, akademické atmosféře. Panuje tu ale krvavý chaos, skryté hrozby, tajemné vraždy.“

„Ale to námi neotřese,“ promluvil Amon. „Vůle bohů musí být poznána.“

Amerotke ze zarytého výrazu Amonovy tváře pochopil, že tento velekněz už došel k rozhodnutí. Ale je to jen otázka principu, nebo ho Hatusu něčím popudila? Nebo, což by bylo daleko horší, ho nehodlala podplatit? Amerotke už

nebyl na pochybách. Došlo mu, proč Hatusu tak stála o to, aby sem přišel. Pokud budou velekněží jako Amon takto neoblomní, její vláda bude neustále vnímána s tichou

nelibostí a kněžská aristokracie z Théb o ní bude nadále šířit pomluvy.

„Už vím, proč byl zavražděn Neria,“ odtušil úsečně.

„Ale co Prem?“

„Byl to učenec,“ odvětil Hani. „Také se zabýval otázkou nástupnictví ženy na egyptský trůn.“

„Byli si Prem s Neriou blízcí?“ chtěl vědět soudce.

„Byli přátelé,“ informovala ho Vechlis. „Ale jako učenci nebyli kolegové. Jejich vztah se odvíjel spíš na duchovní rovině, Neria pokládal Prema za svého důvěrníka.“

„Chodíval se s ním radit, svěřoval se mu?“

„Každý kněz v tomto chrámu si vybere takového člověka,“ vysvětloval Hani.

„Je tedy možné, že Neria řekl Premovi o něčem, co objevil nebo spatřil. Takže museli zemřít oba. Ale co to bylo a proč byli zavražděni, ovšem zůstává záhadou.“

„To by ale také znamenalo,“ pravila Vechlis, „že vrah to tajemství musel znát.“

„Ano, ano, to jistě,“ souhlasil Amerotke. „Musíme si tedy položit otázku: S kým z chrámu Neria a Prem ještě hovořili?“

Všechny oči se upřely na Haniho. Zbledl a otřel si ústa koncem plátěné šerpy. „Já nic nevím,“ zahučel odmítavě.

„Vůbec nic. Už jsi skončil, vznešený Amerotke?“

„Pro tuto chvíli ano.“

Soudce se posadil. Všichni opustili místnost, jen

knihovník Chaliv zůstal.

„Potřebuješ něco, můj pane?“ zeptal se.

„Budou prohledáni?“ Amerotke ukázal ke dveřím.

„Ne, můj pane, jenom kdyby si tady chtěli prostudovat nějaký rukopis. Potom bych zavolal strážce a následoval by obvyklý postup.“

Amerotke mu poděkoval. Mladý písař se odebral do malé místnosti vedle knihovny. Nejvyšší soudce zůstal sedět a díval se na police a přihrádky. Pozorně naslouchal.

Harmonie této překrásné, voňavé místnosti nebyla ničím rušena. Snažil se uspořádat si myšlenky a představy, které se mu honily hlavou. Případ té mladé ženy, Dalify, která je zamilovaná do svého nového manžela. Vzpomněl si na Antefův arogantní obličej, na nenávist v jeho očích. Nuže, s tím v tuto chvíli nic nenadělá. A Rahmose, který má teď domácí vězení, protože je podezřelý z vraždy? Amerotke věděl, že by se měl vydat do Síně zásvětí, že by si měl labyrint osobně prohlédnout. K tomu by ale potřeboval vojenský doprovod. Oáza Amarna je nebezpečné místo, nejenom kvůli lidožravým lvům. Hemží se to tam kočovníky, obyvateli pouště a loupeživými Núbijci, neúnavně číhajícími na snadnou kořist. Čím víc o tom případu přemýšlel, tím víc rostlo jeho podezření.

Rahmose jednal buď velice hloupě, nebo velmi zlomyslně. Proč sebral ty koně? Co se stalo s těmi dvěma mladíky, vycvičenými vojáky? Přece nezmizeli z povrchu

zemského! Ale kdy se tam může vydat? A co tato záležitost?

Neria byl brutálně zavražděn. Premova smrt je skutečnou záhadou. A jaké bylo spojení mezi nimi? Neria byl zdroj.

Pracoval tady v knihovně, ale také se pohyboval v katakombách, kde nalezl svou smrt.

Amerotke ucítil tlak za očima. Dveře do knihovny se rozlétly a vešla Vechlis, v patách za ní její otrokyně.

„Měl by sis odpočinout.“ Hlavní Horova konkubína se usmála. Převlékla se do bílé řízy z čisté vlny, pas jí obepínal stříbrný kovaný pásek. Sundala si paruku. Amerotke si povšiml, jak mnohem mladší teď vypadá, štíhlá, šlachovitá žena, ale půvabná a majestátní.

„Jdu si zaplavat,“ oznámila.

„Ale ne do Nilu!“ zažertoval Amerotke.

Ohlédla se po služce, která pořád stála ve dveřích. „Jsem si jistá, že právě to by se některým kolegům mého manžela líbilo! Řeka, která teče kolem našeho chrámu, je plná krokodýlů. Ale možná by si mě ani nepovšimli. Už nejsem taková sladká rybička jako kdysi.“

„Jsi pořád krásná,“ ujistil ji Amerotke. „Když jsem přišel sem do Domu života –“

„Ššš!“ Vechlis zvedla ruku a nervózně přešlápla.

„Sladké vzpomínky mě rozesmutňují. Ostatní teď hodují v zahradách. Měl bys jít za nimi, Amerotke. I když jim tvoje společnost není příjemná.“

„Moje společnost je jim nepříjemná?“

„Bojí se tě. Pořád se na něco vyptáváš. Ten tvůj ostrý, odměřený hlas, tvůj pátravý pohled! Nedivím se, že se všichni zločinci v Thébách třesou jenom při vyslovení tvého jména.“

„Lichotíš mi.“

Vechlis se zasmála a odešla. Amerotke si povzdechl a vstal. Měl hlad, byl unavený, ale chtěl se podívat do podzemích chodeb a krypt, chtěl si prohlédnout hrobku Mena, prvního egyptského faraona.

Opustil knihovnu, od sluhy si nechal vysvětlit cestu a vydal se liduprázdnými chodbami. V některých částech byl chrám prostorný a zářil zlatem, světlo se odráželo na úchvatných malbách na bělostných vápencových zdech, mramorových podlahách, sloupech a nádobách s drahými parfémy. Ze zahrad k němu doléhal smích a ze svatyní se ozýval zpěv. Skupina tanečnic si zkoušela kroky na sluncem zalitém dvoře. Tančily, jejich nahá, vzrušující těla byla pokrytá tenoučkými, průhlednými hávy, na hlavách měly přenádherné paruky. Tváře měly nalíčené, rty karmínové, kolem očí černé a zelené linky. Pohybovaly se jako jediná bytost, vlnily se v pomalém, úchvatném rytmu, ze kterého se tajil dech. Sistra v rukou jim chřestila, připomínajíce zvuk bubínků, a šňůry zvonečků kolem zápěstí a kotníků cinkaly a vyzváněly. Když procházel kolem, zachytil Amerotke slova jejich písně:

Tančím pro tebe, můj bože, u řeky a na zelených pláních.

Své tělo otevřela jsem ti, tvá sladká síla do mě vstoupila.

Zpívaly tiše, ale vroucně. Jedna dívka zachytila jeho pohled a usmála se, ale její učitelka udeřila holí o vydlážděnou podlahu. Amerotke se omluvně usmál a kráčel dál. Prošel branou, přes otevřenou dvoranu lemovanou kolonádou, která skýtala trochu stínu. Zdi byly zdobené podobiznami bohů, vyvedenými v jásavých barvách. Potom se už ocitl v temnějších, sevřených prostorách, kam pronikalo jen pár paprsků slunce. Napravo i nalevo se otevíraly temné výklenky a chodby, ze kterých na něj vykukovaly černé žulové sochy bohů a exotických zvířat. Ochladilo se, vápenec vydával vlhký a kyselý pach. Byla to stará část chrámu. Pochmurné zdi jen tlumeně propouštěly zvuky ze zahrad: smích, zvonivé drnkání harfy a bublání vody.

Ještě jednou si dal od stráže ukázat směr a potom už

Amerotke konečně dorazil k ponuré, temné chodbě svažující se do podzemí. Dveře tam dole, pobité měděnými cvoky a okované mosazí, byly otevřené. Hani splnil, co slíbil: pochodně plály, olejové lampy svítily ve výklencích. Soudce se vydal dolů po schodech, strašidelnými chodbami do komory připomínající jeskyni, plné tančících stínů.

Uprostřed se tyčil obrovský sarkofág zdobený podivnými

hieroglyfy a symboly.

Černý mramor hrobky byl studený jako led. Amerotke ji pomalu obešel, a když spatřil oči, namalované nad rudými veřejemi, přeběhl mu mráz po zádech. To se Menes, starý faraon z dynastie Škorpiona, pořád dívá ven na svět? To se sem jeho ka z Plání věčnosti pořád vrací? Amerotke si vzpomněl na Neriu a vydal se chodbami zpátky ke schodům.

Pach spáleného oleje a lidského masa už zmizel, schody někdo pečlivě vydrhl a posypal pískem. Ale na stěně byla pořád ta skvrna a stopy po ohni.

Vrátil se k sarkofágu a vydal se kolem stěn. Fresky a malby byly vytvořeny spěšně, barva nanášena hrubě a neuměle, ale dýchal z nich zvláštní, svérázný život. Byly to výjevy z historie Egypta: budování měst, stavění pyramid v Sakkáře, nájezdy pastýřských králů a invaze Hyksósů. Ti byli zobrazeni jako příšerní válečníci, jejich koně, démoni ze zásvětí, měli planoucí oči a od kopyt jim létaly jiskry. Malíř věnoval pozornost nejmenším detailům, jako by měl strach, aby ze slávy Egypta něco nevynechal. Amerotke vytáhl z držáku ve výklenku pochodeň a zblízka si na fresky posvítil.

Na každé stěně byl jiný výjev, zabralo by celé týdny, kdyby je chtěl člověk důkladně prostudovat. Co tady Neria chtěl najít? Něco, co není ve starých rukopisech? Některé malby byly vybledlé, na mnoha místech omítka opadala a rozpadla se.

Amerotke přistoupil k místu, kde kronika začínala.

Poznal symboly označující moře a písek, kartuš nebo pečeť dávných králů. Všichni panovníci byli zobrazeni ve vší nádheře na trůně. Amerotke pohlédl na podobiznu Mena, prvního faraona dynastie Škorpiona. Měl hladkou tvář, trnkové oči, elegantní čelenku a náhrdelník zdobený drahokamy. Část malby vybledla, stěna byla poškrábaná.

Chtěl pokračovat v prohlížení, když zaslechl hlas, hluboký a dutý, jak na něj volá.

„Vznešený Amerotke!“

„Ano, co se děje?“ Mezi ním a dveřmi stál obrovský sarkofág. Chtěl jej obejít, ale zarazil se. Kolik lidí ví, že je tady dole? Kdyby to byl nějaký sluha nebo posel, proč by nepřiběhl rovnou k němu?

Amerotke v duchu zaklel. Nebyl ozbrojený, dokonce neměl ani dýku u pasu. Vyhlédl přes sarkofág. V tu chvíli zasvištěl vzduchem šíp a odrazil se od stěny za ním. Schoval se za faraonův sarkofág a rychle se rozhlédl. Spatřil tmavý nahrbený obrys a viděl, jak opět pozvedá kostěný luk.

Vzduchem prolétl další šíp, proděravěl omítku za jeho zády.

Amerotke se horkými, zpocenými zády přitiskl k chladnému mramoru. Co jiného mu zbývalo? Lučištníkovi bude chvíli trvat, než vytáhne nový šíp. Ale kdyby se dal na útěk, nemusel by to zvládnout. Světlo pochodně z něj dělalo snadný cíl. Přikrčil se. Mohutná rakev byla jeho jedinou ochranou. Zasykl další šíp. Rozhlížel se, ale nikoho už

neviděl. Utekl ten tajemný, mlčenlivý střelec pryč? Nebo se

pořád schovává v kryptě na opačné straně sarkofágu?

Amerotke se pokoušel uklidnit. Použil techniku, kterou se naučil v Domě života: hluboké, dlouhé vdechy, uvolnění ramen, svěšení paží podél těla. Naslouchal. Kdyby se útočník pohyboval, slyšel by jeho dech. Bylo však naprosté ticho. Soudce si navlhčil rty a obezřetně se plížil kolem sarkofágu. Komora byla prázdná. Vešel do chodby. Nic, jen hluboké ticho. Vystoupal po schodech, otevřel dveře a rozhlédl se. Útočník by tady jistě nečekal. Prošel kolonádou a snažil se utišit hněv. Uslyšel nějaký zvuk, zastavil se a přitiskl ke zdi. Slyšel hlasité oddechování, sténání plné rozkoše. Vyhlédl a spatřil velekněze Amona, jak tiskne ke zdi jednu z tanečnic. Vyzvedl si ji nahoru, aby ho stehny obemykala kolem pasu, a zarýval jí prsty do zadnice. Drsně a chvatně s ní souložil. Škubal sebou dopředu a dozadu jako nějaký námořník pojímající děvku u zdi pivnice v páchnoucí uličce. Děvče se nebránilo, zvonečky na rukou a nohou jí zacinkaly pokaždé, když se do ní Amon vnořil. Tvář měla pokřivenou blahem.

Amerotke se usmál a pospíchal pryč. Pohled na velekněze s holou zadnicí, jak neurvale souloží s tanečnicí, mu pomohl zapomenout na hrůzu prožitou v kryptě. Vrátí se a důkladně prohlédne chodby vedoucí ven, ale ozbrojí se a bude ho doprovázet Šufoj nebo Prenhoe.

Konečně se ocitl v zahradě. Napadlo ho, že by mohl zjistit, kde kdo po celou tu dobu byl. Ale to by zabralo celé

hodiny. Polední žár začínal ustupovat, po modrém nebi pluly bílé mráčky. Usedl pod strom a uklidňoval se ptačím zpěvem. Myslel na Amona a jeho drsný akt s tou dívkou.

Přemýšlel o tom, jestli Neriova a Premova vražda skutečně souvisí s kněžským shromážděním. Nebo jsou to jen politické intriky chrámu? Pohlédl vzhůru na cimbuří zahradní věže. Rozhodl se, že tam zajde.

Zvedl se ze země a vydal se přes trávník. Horovy zahrady byly překrásné, plné květinových záhonů, zavlažovacích kanálů, nádrží s vodou a stromů, jaké si jen lze představit: fíkovníky, palmy, sykomory, avokádovníky.

Ve vzduchu tkvěly sladké vůně z různých dílen a skladišť, kde probíhaly rušné přípravy obětin na ranní bohoslužbu: chleba, koláčů, piva, vína, zeleniny a ovoce. Amerotke si uvědomil, že má strašný hlad. Vzpomněl si, že večer se koná velká hostina.

Konečně dorazil k zahradní věži. K dřevěným dveřím vedly schody. Nejdřív ji ale obešel. Měla oválný půdorys a hladký povrch, jen tu a tam stavitelé nechali čnít ostrý kámen, jako by tím chtěli odradit každého, kdo by se chtěl pokusit po té strmé, k nebi se vzpínající stavbě vyšplhat.

Okna byla velká a čtvercová. Amerotke si dokázal představit, jak se tady v době obležení dalo ukrýt a odolávat útokům přesily.

Vyšel po schodech a otevřel dveře. Zdi věže byly silné jako délka paže. Takovou tloušťku by dokázal prorazit

jedině velký, těžký prak metající kamenné střely nebo beranidlo. Uvnitř to sladce vonělo, po podlaze byly rozházené květiny. Vydal se nahoru po schodišti; přidržoval se provazového zábradlí. Na každém odpočívadle byla jedna místnost. Věž sloužila především jako skladiště, suché, jeskyním podobné prostory byly plné košů, bedniček, sudů, sítí a všeho dalšího, co chrám potřeboval uchovat v suchu a mimo dosah hmyzu. Vystoupal až nahoru. Otevřely se dveře a ven se vykolébal sluha. Byl vysoký a hřmotný, na sobě měl přepásanou suknici. Hruď se mu leskla potem. V ruce držel malířskou paletu ze zimostrázového dřeva. Zůstal stát a drze na Amerotkea vyjel.

„Co tady pohledáváš, pane?“

Amerotke se představil. Chlapík okamžitě zkrotl, najednou byl úslužný a zdvořilý.

„Jmenuju se Sato,“ vysvětloval. „Sloužil jsem ctihodnému otci Premovi. Slyšel jsem o tobě, vznešený Amerotke. Jsi chlapec s čapkou.“ Byla to narážka na dny, kdy Amerotke sloužil v královském paláci jako páže. „Jsi tady na návštěvě, že ano?“ mlel dál. „Vyptáváš se, vyšetřuješ. Ví o tom celý chrám.“

„Opravdu?“ Soudce se usmál. Ukázal na dveře. „To byla ložnice ctihodného Prema?“

„Ano. Já jenom třídím jeho…“ Oči se mu zalily slzami.

„Dávám do pořádku jeho věci. Tělo už je u balzamovačů.

Brzy bude převezen přes řeku. Chrám tam má své vlastní

hrobky.“ Sato se usmál. „Slíbili mi tam pohřební komoru, malý výklenek vedle mého pána.“

„Jistě zaslouženě,“ odtušil Amerotke.

Protáhl se kolem Sata a vstoupil do pokoje. Vypadal jako nějaká krabice, zdi byly natřené vápnem a bělostně zářily. Byl téměř prázdný, zůstala v něm jenom rákosová spací rohož, několik stoliček, židle a polštáře. Police byly prázdné kromě několika hrnců a prasklého umyvadla.

„Kde míval ctihodný Prem uloženy své rukopisy?“

„Můj pane, měl jich málo. Co potřeboval, vzal si z knihovny. Nebo z archivu rukopisů v Domě života.“

„Ale tu noc, kdy zemřel, měl u sebe mapy hvězdné oblohy, ne?“

„Jistě, pane, ale ty už jsme uklidili, odnesli pryč.“

„Ještě něco jiného?“

Sato zamžikal, dlaň mu vyletěla k ústům. Tenhle soudce s pronikavýma očima se mu vůbec nelíbil. A jak se připlížil po schodech jako kočka na lovu! Vrátily se mu ošklivé vzpomínky. Toužil zapomenout na ten příšerný večer, proto se snažil pokoj tak rychle vyklidit. Ctihodný otec Prem odešel, odcestoval do Západní země. Lépe by bylo o tom všem nemluvit, zůstat v klidu a míru.

„Na něco jsem se tě ptal,“ naléhal Amerotke.

Sato si povzdechl a posadil se na okraj postele.

„Ctihodný Hani se mě ptal na totéž a… víte, pane, můj pán měl skutečně…“ Odkašlal si. „Tedy, před smrtí s sebou

nosil svitek papyru, převázaný červeným provázkem. Bral ho všude s sebou. Pamatuju si na to. Vždycky sem přišel a zamkl se ve svém pokoji. Když jsem mu přinesl jídlo nebo pití, byl ke mně vždycky laskavý. Jen pojď dál, Sato, říkal.

Ale všiml jsem si, že ten spis pokaždé zakryl rukou, jako by nechtěl, abych si něco přečetl nebo uviděl.“

„A podařilo se ti něco zahlédnout?“ Amerotke zalovil v malé kapse svého roucha a vyndal váček. Otevřel jej a vytáhl kousek stříbra.

Sato se usmál. Stříbro potřeboval, hlavně pro budoucí dny. Nakonec, co jiného byl než chrámový sluha, který si rád zavdá piva?

„Před dvěma dny,“ začal, „jsem mu donesl večeři.

Ctihodný otec jako obyčejně zakryl papyrus rukou, ale potom, aby nepřevrhl pohár, ruku zas odtáhl.“

„A co jsi viděl?“

„Nejsem si jistý.“ Sato postřehl soudcovu netrpělivost.

„Myslím, že to byl nějaký brouk, kresba brouka.“

„Brouka?“

„Nebo to možná byl škorpion. Ano, myslím, že to byl škorpion.“

Amerotke sevřel stříbrný zlomek. „Řekni mi pravdu.“

Sato zavřel oči. „Já… já… jsem si jistý, že to byl škorpion, taková neumětelská kresba škorpiona.“

„Výborně.“ Amerotke vtiskl stříbro do sluhovy masité dlaně. Potom ho uchopil za palec a stiskl. „A kde je ta

kresba teď?“

„To vážně nevím, pane. Když jsme vyrazili dveře do pánovy komnaty, přiznávám, že jsem byl zvědavý. Rozhlížel jsem se, ale nikde jsem ten papyrus neviděl.“

„A nebylo ti nic podezřelé?“

Sato zavrtěl hlavou.

„Předtím, než tvůj pán zemřel, stýkal se často s Neriou?“

„Ne, to ne.“

„Chodil sem Neria?“

Sato opět zavrtěl hlavou.

„Dobrá,“ ucedil podrážděně Amerotke, „chodíval tedy ctihodný Prem navštěvovat jeho?“

„Ne, pane. Ale,“ Sato zalétl pohledem ke dveřím, „myslím, že jejich smrt spolu souvisí.“

Sato najednou Amerotkeovi nepřipadal jako prosťáček.

Zahlédl v jeho očích prohnanost.

„Nu tak, ven s tím, Sato,“ vybídl ho. „Pověz mi pěkně, co víš.“

DVEŘE: ve starověkém Egyptě symbol obrany a zároveň vstupu.

Vrah seděl v Domě smrti v Horově chrámu a sledoval lékaře a balzamovače, jak připravují mrtvé tělo ctihodného otce Prema na jeho poslední cestu do Západní země. Na opačném konci síně ležely na desce černé pozůstatky archiváře Nerii zabalené v bílé gáze. Balzamovači se snažili, seč mohli, ale co se dalo dělat s tělem seškvařeným na uhel, rozteklými očními bulvami, jazykem a orgány scvrklými a černými?

Pochopí to Osiris, otec těch, kdož přebývají v Západní zemi? Bude Neriovu ka dovoleno putovat do Blažených polí? Neria byl dobrý člověk. Až bude jeho srdce zváženo v Síni mrtvých, dostane se mu snad ochrany před Požíračkou, zlým démonem, který se krčí za vahami spravedlnosti a číhá na srdce, která bohové odvrhli. Vrah necítil žádné výčitky svědomí. Co bylo třeba udělat, učinil. Jak by se mohla žena, taková osoba jako Hatusu, opovážit nosit posvátnou dvojitou korunu a svatý plášť, položit své půvabné nožky na

starověkou stolici faraonů?

Vrah předstíral, že přišel vzdát poslední hold mrtvému knězi. Ve skutečnosti se ale chtěl přesvědčit, že se nepřišlo na nic, co by ho mohlo odhalit. Naštěstí bylo osvětlení slabé.

Balzamovači a omývači se soustředili na posvátné úkony a dávali pozor, aby dodrželi rituál, předepsaný v Knize mrtvých. Premovo tělo leželo natažené a nahé v této tmavé podzemní komoře. Světlo červených pohřebních svící ve stříbrných filigránových stojanech osvětlovalo kontury podsaditého těla. Mistr balzamovač se nyní nakláněl nad mrtvolou a pomocí bronzových háčků vytahoval nosními dírkami mozek. Ten byl potom uložen do zlaté mísy. Kněz odzpíval modlitbu a písař nakreslil na nebožtíkově levém boku červeným inkoustem čáru, čtyři palce dlouhou. Bylo to přesně to místo, kde Horus kdysi otevřel tělo božského Osirida. Nožem z etiopského obsidiánu pak tudy vedli hluboký, široký řez. Balzamovač do něj zajel rukama, pronesl modlitbu a začal vytahovat vnitřnosti, srdce, plíce a játra. Ty byly také vloženy do zlatých mís. Dutinu pak vymyli kořeněným palmovým vínem. Otroci poté mrtvolu zvedli a ponořili do obrovského sudu s natronem. Tam zůstane sedmdesát dní. Potom se břicho naplní jemným plátnem, pilinami a parfémovanou vlnou.

Vrah se rozhlédl po balzamovací síni. Už se také připravovaly ostatní pohřební předměty: drahocenné látky, stříbrná maska, zlatý pektorál symbolizující Premovo ka,

jeho ducha odcházejícího na onen svět. Řetízky a prsteny na nohy i ruce, drahocenná etuje s polštářkem na Knihu mrtvých. Kanopy zdobené hlavami muže, sokola, šakala a paviána byly připravené pojmout vnitřnosti a mozek.

Vrah sledoval, jak se tělo potápí do obří koupele plné natronové soli, a v duchu se pomodlil. Všechno šlo hladce.

Nikdo si ničeho nevšiml. Lékaři i balzamovači byli víc zaujatí přípravou mrtvoly než zjišťováním příčiny smrti.

Vrah se uvolnil. Pravda, Amerotke unikl. Jeho zkoumavé oči a bystrá mysl budou muset být umlčeny, ale to počká.

Není kam spěchat. Šeptanda se pomalu začínala šířit.

Pomluvy a klepy prosákly na bazary a tržiště, omílaly se ve vinných sklepech a pivnicích. Má být Hatusu faraonem? Je jedno, co říkají její příznivci, nezáleží na tom, co všechno vykonala, jak by mohla lidu Devíti luků vládnout žena?

V zahradní věži začínal být Sato, posilněný pivem, sdílnější.

Nejvyšší sudí mu velice zalichotil, když osobně sešel dolů a vrátil se zpět se džbánem z nepálené hlíny a dvěma poháry.

Sato také propadal sebelítosti a chmurným představám, co s ním teď, po smrti ctihodného Prema, bude. Amerotke upíjel pivo a čekal. Vzpomněl si na oblíbenou průpovídku trpaslíka Šufoje: „Víno a pivo sváže břicho, ale rozváže jazyk.“

„Ctihodný Prem vždycky studoval tady?“ vrátil se Amerotke zpátky k tématu.

„Ano, jistě. Věž je úplně prázdná. V ostatních místnostech jsou skladiště. Můj pán byl astronom. Byly doby, kdy se s ním radil sám božský faraon.“

„Ale nehrozilo mu přece žádné nebezpečí. Proč jsi u něj vůbec držel stráž?“

„Bylo tomu tak vždycky,“ hájil se Sato. „Ctihodný otec byl někdy duchem nepřítomen. Často zapomínal. Třeba šel spát a neuhasil knot. Nechával olejové lampy blízko svých pergamenů. Nebo chtěl nad ránem něco k jídlu nebo k pití.“

„A co tu noc, kdy zemřel?“

„Bylo to jako vždycky.“ Sato vysunul bradu. „Byl jsem unavený.“ Oplzle se usmál. „Ráčila si mě všimnout jedna tanečnice. Strávil jsem s ní a se džbánem piva celé odpoledne.“

„Ach tak,“ poznamenal Amerotke. „Takže jsi do věže přišel pozdě, že? Neboj se, nikomu to neřeknu.“

„Ano, zpozdil jsem se,“ přiznal Sato.

„Je v tom ale ještě něco jiného, viď?“ Amerotke přitlačil. „Řekni mi konečně pravdu!“

„Přišel jsem sem, pane, ale zapomněl jsem na jídlo. Tak jsem pospíchal zpátky do kuchyně. Potom jsem se vrátil.

Vyšel jsem po schodech. Ničeho zvláštního jsem si nepovšiml. Pokoj ctihodného otce byl zavřený a zamčený.“

„Bylo tomu tak vždycky?“

„Občas.“

„Ale říkal jsi, že často zapomínal.“

„Jeho pokoje se to ale netýkalo. Nikdy. Takže jsem si pomyslel, že je asi na věži, studuje nebo se modlí. Neměl rád, když ho někdo rušil. Šel jsem nahoru a nakoukl tam.“

„Co dělal?“

„Klečel. Měl šál přes ramena a na hlavě svou oblíbenou slámovou čapku.“

„V noci?“

„Chránil si hlavu před nočním chladem.“

„A pak?“

„Sešel jsem dolů a čekal.“

„Ctihodný Prem potom přišel za tebou?“

„Scházel dolů po schodech. Slyšel jsem, jak sípá. Nosil stříbrný prsten. Spadl mu. Šel jsem ho zvednout. Když jsem se vrátil, ctihodný otec už byl ve svém pokoji. Seděl u stolu.

Položil jsem prsten sem.“ Ukázal na malý leštěný stolek vykládaný lazuritem, hned za dveřmi. „Ctihodný otec potom zavřel dveře a zasunul závoru. Za chvilku se ozvalo to příšerné zaječení.“ Sato zkřivil obličej a po odulé tváři se mu začaly kutálet slzy. „Zbytek znáš.“

„Ne, neznám.“ Amerotke se usmál. „Pověz mi, jak to bylo.“

„Uháněl jsem dolů po schodech, ven z věže. Křičel jsem.

Přiběhli strážci a sluhové. Potom se objevili všichni ostatní kněží.“

„Kteří to byli?“

„No, všichni.“

„A dál?“

„Vyrazili jsme dveře. Ctihodný ležel mrtvý na posteli, měl proraženou lebku a poškrábaný obličej.“

„Nevšimli jste si nějaké hole?“

Sato se hlučně napil. „To je taková věc…“

„O co jde?“

„Ctihodnému Hanimu jsem to neřekl, ale otec Prem měl hůl s panteří tlapou na konci.“

„Prosím?!“

„Já… já jsem si na to právě vzpomněl,“ koktal Sato.

„Ctihodný Prem si z toho dělal legraci. Říkal, že je to památka na Období hyeny, čas hladu a meče.“

„A ta zbraň je samozřejmě pryč, že ano?“

„Ano, můj pane, je.“

Amerotke vstal a přešel k oknu. Všechno dávalo smysl, až na útěk toho vraha. Ohlédl se, dveře do pokoje nebyly opravené. Bylo patrné, na kterém místě je vyrazili. Ale jak mohl ten vrah uniknout? Shlédl dolů přes římsu. I vycvičenému vojákovi by zabralo nějakou chvíli, než by připevnil lano a spustil se dolů. I tak by měl kolena a paže sedřené od ostrých kamenů.

„Chtěl bych se podívat nahoru na věž.“

Sato odložil pohár s pivem a vedl ho vzhůru po schodech. Dveře nahoře byly otevřené a pronikal jimi chladný vánek. Amerotke vyšel ven. Střecha byla čtvercová, ohraničená vysokým cimbuřím se střílnami pro lučištníky.

Uprostřed stál malý stolek, zpuchřelý a popraskaný. Sato mu vysvětlil, že si na něj Prem pokládal mapy a tabulky.

Amerotke přistoupil ke zdi a rozhlížel se. Odpoledne pokročilo, vál mírný, chladný, osvěžující vánek. Dole se procházeli lidé, ve vzduchu byla cítit směs vůní z kuchyní a vinic. Z věže byl také úchvatný pohled na Théby. Zahlédl vysoké pylony Domu milionu let, pozlacené obelisky, Alej sfing, červené stožáry chrámů. Vyklonil se do závratné hloubky. Na jednom místě u věže rostl růžový keř a další dřeviny. Amerotke se pomalu vydal dokola. Střecha věže byla vysypaná hrubým pískem. Neviděl žádné stopy.

Najednou se zarazil, sehnul se a zvedl kousek roztřepeného lana. Připomínal koňské žíně, ale byl tužší a mastný od oleje. Ukázal jej Satovi.

„Vlákna z lana, že ano?“

„Ctihodný otec tady žádné neměl. Jenom si sem nosil jídlo, papyrus, krabičku s pery a inkoust.“

Amerotke se posadil a opřel se zády o zeď. Točil kouskem lana mezi prsty. „To je chytré,“ zamumlal. „Ale teprve se ukáže, jestli má domněnka stojí na písku, nebo na skále.“ Vstal. „Děkuji ti, Sato.“

„Pane?“

Amerotke ho poplácal po rameni. „Pomohls mi víc, než

si myslíš.“

Sato otevřel a poslouchal, jak nejvyšší soudce sestupuje po schodech. Šel pomalu za ním a zastavil se ve dveřích,

stejně jako té noci, kdy byl zavražděn ctihodný Prem.

Neviděl tehdy něco? Něco zvláštního? Co to jen bylo?

Královnin soudce byl velice štědrý, za ten kus zlata, co od něj dostal, si bude moct koupit půvaby té tanečnice, která se k němu teď chová tak odměřeně. Byla tak chladná, když

spolu leželi a ona se pod ním kroutila. Sato si povzdechl a posadil se. Snažil se vzpomenout, co tu noc viděl. Olízl si rty. To děvče bylo tak mladé a tak pružné! Hned ji vyhledá.

Amerotke vyšel z věže a vydal se k růžovému keři, který viděl seshora. Měl silné větve s ostrými trny. Opatrně se k němu přiblížil a všiml si polámaných větviček. Našel také pár vláken z provazu. Zavřel oči a pomodlil se.

„Ukázalas mi svou tvář, ó božská Pravdo, a usmála ses na mě.“

„Nevěděl jsem, že se zajímáš o růže.“

Amerotke sebou škubl a otočil se. Spatřil Šufoje; v jedné ruce třímal hůl, ve druhé kožený vak. Vedle něj stáli Prenhoe s Asuralem, celí sklíčení a zaprášení.

„Hledáme tě všude.“ Velitel chrámové stráže si otřel čelo. „Pane, jsem unavený a mám hlad.“ Asural se poškrábal na masitém nose.

„Když musíte všude chodit po zuby ozbrojení a navlečení v těch kožených krunýřích, nedivte se. Ale pojďte.“

Vedl je chrámovým komplexem kolem vinic do stínu akácií, kde ve voňavém vzduchu poletovali nad květinami

motýli a divoce se rojily včely. V dálce se v zapadajícím slunci lesklo posvátné jezero. Amerotke je vybídl, aby se posadili. Natáhl se a pohlédl do korun stromů. Pozoroval dudka, jak se houpe na větvi, jako by i on vychutnával odpolední vánek.

„Nespi.“ Šufoj se nad ním sklonil a přiblížil svůj legrační obličejík těsně k jeho tváři. „Máme pro tebe novinky.“

„I já vám toho chci hodně říct.“

Amerotke pomohl Asuralovi sundat kožený krunýř. Dal Šufojovi svůj prsten a poslal ho do chrámových kuchyní.

Trpaslík byl za chvíli zpátky s otroky, kteří přinášeli mísy s čerstvě upečeným chlebem, pečenou husou a ovocem.

Položili jídlo na trávu.

„Chystají oslavu,“ zářil Šufoj. „Paní Vechlis nás všechny zve.“

Amerotke se usmál a nechal je, aby uhasili žízeň a utišili hlad.

„A teď povídejte o Pepim.“

„Není toho moc,“ zabručel Asural, „protože z něho zbyl jen škvarek. Případ vyšetřuje městská stráž, takže jsem toho kdovíkolik nezjistil. Pepi byl možná skvělý učenec, ale jinak poberta, neustále žebral o jídlo a víno. Potom si najednou pronajal pokoj a měl víc stříbra a zlata než bohatý kupec.“

„A co ten oheň?“ chtěl vědět Amerotke.

„Jeho pokoj a celá krčma lehly popelem. Z Pepiho a jeho

kurtizány zůstaly jen lebky a ohořelé kosti.“

„Takže všechno bylo zničeno?“

Asural si otřel pot z krku. „Všechno je pryč,“ vyhekl.

„Mudrci praví,“ prohlásil pochmurně Šufoj, „že hloupá žena jedná instinktivně, je pošetilá a nic neví. Tomuto bláznovi říká: ‚Kradené vody jsou sladké a chleba chutná lépe, když se pojídá potají.‘“

„Co to meleš, Šufoji?“

„Ta kurtizána,“ odtušil Šufoj. „V Pepiho případě její tajný chleba vedl ke smrti.“

„Jak přišel k tomu náhlému bohatství?“ ptal se Amerotke. Jinotaje svého sluhy zatím ignoroval.

Asural potřásl hlavou. „To nikdo neví.“

„Nezaslechli jste, že by Pepi prodával nějaké rukopisy?“

„Ne. Proč, něco tady ukradl?“

„Je to možné,“ opáčil Amerotke.

„Za hřích se platí smrtí,“ pokračoval v moudrostech Šufoj. „Copak může někdo nosit oheň pod košilí, aniž by mu vzplály šaty? Může kráčet po rozžhavených uhlících a chodidla si nepopálit?“

„žijeme v nebezpečné době.“ Prenhoe se rozhodl taky se trochu blýsknout. „Včera v noci se mi zdál sen, pane. Seděl jsem na břehu Nilu. Přišla ke mně žena, vypadala jako krokodýl. Chtěla se mnou obcovat –“

„Tak dost!“ vyštěkl Amerotke. „Řeknu vám, co jsem tady zjistil.“

„Okamžik, pane.“ Asural se posunul po trávníku.

„Pamatuješ na Nehemua?“

„Jak bych na něj mohl zapomenout?“

„A jeho výhrůžky?“

Amerotke uhnul pohledem.

„Dostal jsi varování, že ano?“

„Ano,“ Amerotke mu pohlédl do tváře. „Rohovníkový koláč, zabalený v plátně, v krabičce ze santálového dřeva.“

„Cože?“ vybafl překvapeně Šufoj.

„Něco ti povím,“ pokračoval Asural, nevšímaje si trpaslíka. „Na Děti Amemaitiny můžeš zapomenout.“

„Prosím?“

„Tohle bratrstvo zmizelo v období Setby. Odešli se svým pánem na sever a od té doby je nikdo neviděl.“

Amerotke zavřel oči. Vrátil se v duchu zpátky do těch tajných chodeb pod Velkou pyramidou. Strop se propadal dovnitř, drtil těla černooděnců.

„Pane?“

Soudce otevřel oči.

„Slyšel jsem zvěsti,“ vyhrkl Šufoj, „že se přeskupili a nabrali nové členy.“

„V Thébách jich pár zbylo,“ prohlásil Asural. „Ale jsou jako oblázky rachotící v prázdném džbánu. Pane, chci, abys se mnou šel na druhý břeh Nilu a sešel se s Lehketem, jedním z Nemrtvých.“

Prenhoe nesouhlasně zasykl, ale Amerotke si ho

nevšímal.

„Nemrtví!“ vykřikl Šufoj s ústy plnými masa. S

námahou polkl. „Co má komunita malomocných společného s Dětmi Amemaitinými?“

„Lehket byl jedním z nich,“ vysvětloval Asural, „než se nakazil. Byl jsem za ním, pane. Musíš si s ním promluvit.

Ale tys nám chtěl říct, co jsi zjistil tady.“

Amerotke se snažil nedat najevo neklid. Co by mu mohl Lehket říct? Není to nějaká past? Nenastražil na něj někdo úskočnou lest?

„Je spolehlivý, pane,“ dodal jemně Asural, jako by mu četl myšlenky. „Neublíží ti, ale patří k těm, které je třeba platit zlatem.“

„Jak jsi ho našel?“

Asural se ušklíbl. „Ty máš své zákony, já mám své špehy. Lehket nás čeká zítra ráno po východu slunce.“

„A co ty další záležitosti?“ ptal se Amerotke. „Ta mladá žena provdaná za dva muže?“

„Mám to pod kontrolou,“ pronesl sebevědomě Šufoj.

„Ale co se děje v Horově chrámu?“ I když se celou době pilně ládoval chlebem a husí pečínkou, nespouštěl z Amerotkea oči. Cítil, že něco je v hrozném nepořádku. Jeho pán byl neklidný a podrážděný. Jídla se skoro ani netknul, ale pivo vypil rychle.

„Napadli mě,“ sdělil jim soudce.

„To byla pěkná hloupost!“ vyjel Šufoj a varovně svému

pánu pohrozil prstem. „Šel jsi někam sám, že? Já tě varoval!

Kdyby se to tak dozvěděla paní Norfret!“

Amerotke popadl Šufoje za prsty a stiskl mu je. „Ale to se nestane, viď? Důležitější však je, že jsem zjistil, jak byl ctihodný Prem zavražděn. Seděl nahoře ve věži a vrah tam za ním přišel. Musel to být někdo, komu Prem věřil a koho měl rád. Nejspíš si spolu dali pivo nebo víno. Jenomže v Premově nápoji byl silný lék, který ho uspal. Vrah mu pak sebral hyksóskou válečnickou hůl a udeřil ho do hlavy. Jeho stará lebka se rozkřápla jako vajíčko s křehkou skořápkou.

Vrah se potom sháněl po skutečném důvodu své návštěvy, svitku papyru, který Prem nosil všude s sebou. Jenže si to všechno špatně načasoval. Objevil se strážce Sato. Opilý.

Vrah schoval Premovo tělo pod postel, vzal si jeho šál a čapku a šel nahoru na střechu.“ Amerotke se odmlčel.

„Nebo byl možná ještě mazanější. Třeba ho Sato vůbec nepřekvapil. Ale ať tak či onak, pro vraha bylo důležité odejít z věže, aniž by si ho někdo všiml.“ Poškrábal se na spánku. „Některé podrobnosti mi ještě nejsou jasné.

Každopádně si vrah vzal Premovu slaměnou čapku, šál a taky prsten. Potom vyšel nahoru na věž.“

„To je ono!“ přerušil ho Prenhoe. „A předstíral, že je ctihodný otec!“

„Přesně tak. V houstnoucí tmě vypadají všechny oholené hlavy zezadu stejně, obzvlášť jsou-li přikryté slaměnou čapkou a přes záda má dotyčný přehozený šál. Sato si

myslel, že je to jeho pán, a poslušně se vrátil na své místo.

Potom se vrah vydal dolů po schodech. Od Premova pokoje měl klíč, ale nejprve musel odvést strážcovu pozornost, aby měl dost času vejít dovnitř.“

„Tak upustil prsten?“

„Ano. Sato jako věrný sluha a strážce se za prstenem rozběhl. Vrah potom odemkl dveře a vešel do tmavé ložnice.

Zůstal otočený zády ke dveřím. Sato položil prsten na stůl.

Potom se dveře zavřely a zapadly na závoru.“ Amerotke se odmlčel a pohlédl nad stromy, kde čněla k nebi zahradní věž.

„A pak to vrah provedl mazaně. Příšerně zaječel, jako kdyby byl Prem, kterého někdo vraždí. Provedl ten trik, vytáhl Premovo tělo zpod postele a hodil ho na ni. Možná teprve v té chvíli starce doopravdy zabil, udeřil ho do spánku tou holí.“

„Ale jak se dostal ven?“ nechápal Asural.

Amerotke se ušklíbl. „Jestliže uvažujeme, jak se dá utéct z pokoje, který je vysoko ve věži, napadne nás přirozeně, že je třeba slézt dolů. Ale Premův vrah byl vynalézavý. Než

odešel ze střechy, přehodil přes cimbuří malý provazový žebřík. Sahal k Premovu oknu.“

Šufoj zatleskal, jeho malá, nevzhledná tvářička se rozzářila. „Vylezl z pokoje zpátky na střechu a kopnutím za sebou přirazil okenice.“

Amerotke přikývl. „Když byl nahoře, odvázal provazový

žebřík a hodil ho dolů do růžového keře. Potom měl dvě možnosti. Buď mohl počkat nahoře, až strážci vyrazí dveře, a vmísit se mezi ostatní. Nebo mohl jít za Satem dolů po schodech, schovat se v některé ze spodních místností a teprve potom se přidat k ostatním, když běželi vyrazit dveře.“

„Ale proč to dělal tak složitě?“ chtěl vědět Asural.

„Nebylo by jednodušší ctihodného Prema místo uspávání rovnou otrávit nebo mu střelit do krku šíp? Proč vrah tolik riskoval?“

„Ano, nad tím jsem taky přemýšlel.“ Amerotke se zaposlouchal do pavího křiku na vzdáleném konci zahrady.

„Mám pro to několik vysvětlení. Za prvé, potřeboval Prema dostat od toho papyru. Ctihodný otec musel zemřít, aby mu vrah mohl drahocenný rukopis ukrást. To bylo nutno důkladně naplánovat a promyslet. Musel si být jistý, že když

udeří, bude ten spis už mít v ruce.“

„Ano.“ Asural si dolil do poháru pivo. „Starý kněz jako Prem měl ten papyrus určitě dobře schovaný. Vrah nejspíš projevil zájem a Prem se rozhodl, že se s ním o své vědomosti podělí.“

„Za druhé,“ pokračoval Amerotke a mimoděk vytrhl pár stébel trávy, „Prem měl své ustálené zvyky. Jak jsem se dozvěděl, trávil čas buď v knihovně, nebo v zahradní věži.

Když byl ve věži, Sato se obyčejně pohyboval poblíž. Proto ty důkladné přípravy. Provazový žebřík si tam vrah nejspíš

přinesl už dřív a schoval ho na střeše. A konečně,“

Amerotke odehnal mouchu, „vrah záměrně vytvořil atmosféru nejistoty a hrůzy. Neriova smrt byla nečekaná a brutální. Nejspíš šel právě nahoru po schodech z podzemní krypty, když byl polit olejem a změnil se v hořící pochodeň.

Myslím, že totéž se přihodilo našemu potulnému učenci a jeho konkubíně. Brutální, tajemné vraždy narušily poklidnou, mírumilovnou atmosféru kněžské komunity.“

„A co ten svitek papyru? Co ta hyksóská hůl? Co ten provazový žebřík?“

„Vsadím se, že ten papyrus byl zničen. Hůl a žebřík vrah odhodil do růžového keře a později odnesl. Souhlasím s Asuralem, že riskoval, ale nakonec se mu to vydařilo skvěle.

V nebezpečí byl jenom ve chvíli, kdy šplhal z Premovy ložnice nahoru na věž. Ale protože už byla tma a trvalo to jen chvilku, stálo za to ten hazard podstoupit. Všechno ostatní by mohl vysvětlit.“

„A motiv?“ ptal se Asural.

„Má to něco společného s kněžským sněmem a uznáním práva božské Hatusu na trůn.“ Amerotke se náhle odmlčel.

„O co se ten vrah vlastně snaží?“ zašeptal si pro sebe. „Byli Neria s Premem skutečně přáteli božské královny a jejího dvora?“ zeptal se nahlas. „Ach, Maat, stůj při mně!“ zvolal.

„Co se děje?“ ostře vyjel Šufoj. „Peskuješ mě, že sypu z rukávu přísloví, a sám mluvíš v hádankách!“

„Copak to nechápeš?“ Amerotke se usmál. „V každém

případě to vrah vyhraje. Máme dva věrné chrámové služebníky zavražděné v době, kdy velekněží diskutují o uznání vlády božské Hatusu. Spousta lidí si bude myslet, že byli zavražděni, protože přišli na něco, co evidentně dokazuje, že žena nemůže sedět na egyptském trůnu. A cynismus našeho potulného učence Pepiho byl věhlasný.“

„Takže všechny tři vraždy,“ ozval se Asural, „by mohly být vykládány jako královnina snaha umlčet debatu.“

„Ano, mohly,“ souhlasil Amerotke. „Ale až se božská královna dozví, že zavraždění muži objevili spisy na její podporu a byli kvůli tomu brutálně zabiti, její hněv nebude znát hranic. Co měl u sebe ve chvíli své smrti Neria? Co ukradl Pepi z knihovny? Co bylo na tom tajném papyrovém svitku otce Prema? Božskou Hatusu dobře znám. Pustí z řetězu svůj hněv a tím vyvolá u kněžstva ještě větší nenávist.

Vrah navíc narušil sněm. Vytvořil atmosféru hrůzy. Takže ho musíme brát jako lovce, který se snaží zahnat božskou Hatusu do kouta.“

„A co myslíš, že se z toho vyvine?“ naléhal Šufoj.

„Kdybych měl vynést rozhodnutí v Síni obojí pravdy,“

prohlásil Amerotke, „znělo by, že velekněžské sněmování k ničemu nevede. žádná strana by z toho nevyšla vítězně.

Pochyby a nejistota se budou hromadit, a v každém případě budou muset božská Hatusu, Senenmut, a dokonce i já sám, čelit obvinění z těchto vražd.“

„A máš nějaké řešení?“ Šufoje vyděsilo, jak je do věci

zapleten jeho pán.

„Řešení se nabízejí dvě, milý Šufoji. První: Musíme bez jakýchkoli pochybností dokázat, že žena může být faraonem. Druhé: Musíme dopadnout vraha.“

GEB: egyptský bůh země, často zobrazovaný jako krokodýl.

Velké dvoukřídlé dveře z libanonského cedru byly zavřené.

Světlo pochodní, svící a lamp se odráželo v jejich bronzové výplni jako v zrcadle. Amerotke sledoval ten třpyt, připomínal mu slunce tančící na vodní hladině. Udělal si pohodlí na polštářích. Odsunul od sebe malý stolek plný zlatých talířů, pohárů a stříbrných misek. Hodovní síň Horova chrámu byl velkolepý sál s rudými a zlatými sloupy, jehož stěny byly pokryté skvělými malbami zobrazujícími výjevy ze života bohů. Všude dominoval motiv Zlatého sokola. Na sloupech byly vyryté nápisy. Amerotke se usmíval, když se do jednoho začetl:

Pivo a víno rvou duši na kusy.

Člověk, jenž pití se oddá, je jako velbloud, jenž uzdu neokusí.

Dům bez chleba, nečistá voda,

nepravost brzy ho nadobro zadusí.

Skupina trpaslíků, z nichž jeden nápadně připomínal Šufoje, vedla na vodítkách ušlechtilá zvířata: faraonské palácové psy a chrty. Psovodi byli odění v šarlatových kabátech posetých zlatem a smaragdy.

Hani a jeho manželka seděli u čelního stolu. Otroci mnoha národností v bílých suknicích roznášeli misky s červeným zelím, sezamem, anýzem a kmínem. Byly to předkrmy, které měly vysušit hrdlo a naladit žaludek na ledově chladné pivo, které se podávalo. Amerotke se moudře rozhodl těmto pochutinám vyhnout.

Když velekněz Hani povstal, rozhostilo se ticho. Pozvedl zlatý pohár na stopce a všechny hlavy se otočily k místu na vzdáleném konci síně, kde stála obrovská, vápencová socha Hora s pozlacenou sokolí hlavou. Hani začal prozpěvovat modlitbu:

Obrať k nám svou tvář, Zlatý sokole.

Roztahuješ svá křídla nad oběma světy.

Ó Ptáku Světla, který

temnotu pod sebou zakrýváš.

Jeho slova pozdravilo souhlasné mručení. Potom se začaly roznášet hlavní chody, pečené husy a křepelky, telecí kýty prošpikované šunkou. V jednom rohu rozezvučely chrámové

hudebnice dvojité flétny, lyry a harfy, přidal se k nim tichý zpěv sboru, který tleskal a dodával hudbě rytmickou kadenci, která bezmála uváděla do transu.

Pážata začala obcházet stoly, na každý položila malou dřevěnou mumii v miniaturní rakvi. Pokaždé přitom tiše pronesla: „Pohleď, co přijde! Proto pij a raduj se nyní.“

Šufoj si tu svoji okamžitě schoval do záhybů roucha a vrátil se k rozhovoru s Prenhoem. Amerotke se naklonil, aby lépe slyšel. Šufoj byl rozhodnut stát se věhlasným prodavačem léků a mastí na thébských tržištích a bazarech a teď se se vší svou výmluvností snažil přemluvit Prenhoea, aby mu pomáhal.

„Povídám ti,“ brebentil Šufoj, „když smícháš ženskou moč s pšenicí, můžeš určit, jestli se narodí chlapec. Smíchej ji s ječmenem a zjistíš, jestli to bude děvče.“

Amerotke se kousl do rtu a měl co dělat, aby se hlasitě nerozesmál.

„Pane, ty si myslíš, že je to legrace?“

„Když je žena těhotná,“ odtušil Amerotke, „bude mít nejspíš buď chlapce, nebo děvče.“

„Ano, ale je to možné předpovědět.“

„Jakpak?“ ptal se zvědavě Amerotke.

„Podle toho, jak se vzorky zabarví.“ Šufoj se rozmáchl po síni. „Tady by mi obchody jen kvetly, pane.“ Ukázal na různé paruky kněží a jejich žen. Všechny byly už nasáklé parfémem, kterým jim při příchodu skropili hlavy.

Amerotke to však odmítl.

„Většina z nich se teď cítí dobře, je jim v těch voňavých parukách příjemně,“ drmolil dál Šufoj. „Později jim ale bude špatně od žaludku. Budou potřebovat chrtí stehno, datlové semínko smíchané s oslím mlékem a podávané v olivovém oleji. Nebo mořskou trávu a sušený…“

Amerotke se rozesmál a odvrátil hlavu. Zrovna se chystal zvednout pohár s vínem, když se z opačného konce síně ozval příšerný výkřik. Velekněz Hathor vyskočil, jednou rukou si svíral hrdlo, druhou si tiskl k břichu. Jeho spolustolovnice, krásná mladá konkubína, na něho s hrůzou třeštila oči. Hathor se zapotácel, snažil se zachytit stolu, ale převrhl ho. Poháry se vylily a talíře se s řinčením svezly na zem. Tvář mu zfialověla, oči mu lezly z důlků, na rty vystoupila bílá pěna. Amerotke vyděšeně sledoval, jak k němu velekněz klopýtá. Má nějaký záchvat? Hudba utichla.

Sluhové přispěchali, ale Hathor je odmítavým gestem ruky odehnal.

Padl na kolena, ústa se mu otevírala a zavírala. Potom rozhodil ruce, zhroutil se na podlahu, nohy mu škubaly.

Amerotke se vzpamatoval a vyskočil. Obrátil veleknězovo tělo naznak, aniž věnoval pozornost moči, která prosakovala jeho suknicí. Popadl Hathora za bradu a vsunul mu do úst dva prsty, možná mu něco zaskočilo. Nenahmatal však nic.

Věděl, že kněz umírá. Jeho kůže byla studená a lepkavá, pulz nitkovitý. Když vytahoval ruku z Hathorových úst,

poranil se o jeho nerovné zuby. Ostatní je obstoupili.

Zavolali chrámového lékaře, ale umírajícímu už nebylo pomoci. Ještě jednou sebou křečovitě škubl, nohy se napjaly a potom mu hlava klesla na stranu.

„Je mrtvý,“ konstatoval Amerotke.

„Vykliďte síň! Vykliďte síň!“ křičel Hani.

Objevili se chrámoví strážci s oštěpy a štíty potaženými teletinou. Sloužící, tanečnice, konkubíny a hudebníci byli vyhnáni ven. Hathorovo tělo přenesli na provizorní lůžko z polštářů. Přišel chrámový lékař a dřepl si vedle něj, prohmatával mu břicho, přikládal ucho k hrudi, nadzvedával oční víčka. Stejně jako Amerotke byl překvapen, jak je mrtvola chladná.

„Co jedl a pil?“

Přispěchal velekněz Amon. Zvedl tác, který tam otrok nechal, a posbíral talíře a poháry z Hathorova stolu. Lékař je důkladně prohlédl a potřásl hlavou.

„Co se stalo?“ ptal se Hani.

„Nemohu to říct se stoprocentní jistotou, ctihodný,“

odpověděl lékař, „ale domnívám se, že smrt velekněze Hathora byla způsobena –“

„Jedem?“ přerušil ho Osiris. „Byl otráven, že ano?“

Lékař přikývl.

„Jakým?“ chtěl vědět Amerotke.

Medikus potřásl hlavou. „Nevím, pane, ale na thébských bazarech není těžké koupit prášek, který zabije člověka v

několika okamžicích.“

Zbylí kněží vyčítavě hleděli na Haniho.

„Mysleli jsme, že tady jsme v bezpečí,“ prohlásil Amon.

„Ale jak se zdá, v Horově chrámu není před nebezpečím chráněn nikdo.“

Ostatní, stojící v hloučku kolem něj, souhlasili.

„Měli

bychom

odsud

odejít,“

prohlásil

Isis.

„Shromáždění velekněží by mělo být ukončeno.“

Jeho slova byla přivítána jednomyslným souhlasem.

„To není možné,“ vložil se do toho Amerotke, protože Hani byl tak zmatený, že se ani nezmohl na odpověď.

Vechlis mu také nepomohla. S otevřenými ústy zírala na mrtvé tělo, jednu ruku s purpurovými nehty zvednutou, jako by nemohla uvěřit, že ten člověk je doopravdy po smrti.

„Proč ne?“ naléhal Osiris. „Váš vlastní lékař řekl, že byl Hathor otráven. Jak dlouho poroste počet zavražděných?

Dokud nezemřeme všichni? Proto jsme tady? Královna si pak povolá jiné, kteří jí budou víc po chuti?“

„Kdybys takovou opovážlivost vyslovil jinde než v této síni,“ sdělil mu přísně Amerotke, „mohl bys být obviněn z velezrady!“

Osiridova tvář zbledla, zamžikal a něco si pro sebe zamumlal.

Amerotke uchopil Haniho za ruku. „Ctihodný otče, přestože to tvrdí lékař, nemusí být pravda, že Hathora otrávili.“ Znělo to přesvědčivěji, než se ve skutečnosti cítil.

„Ale jestli se jedná o vraždu, je nutné začít s vyšetřováním.“

Namířil ukazovák na Osirida. „Co tě vede k podezření, že za smrt tohoto muže je zodpovědný tvůj hostitel nebo božská královna? Slova je třeba pečlivě vážit, než je vypustíme z úst.“ Zalétl pohledem k místu, kde ze stínu za sloupem vykukovali Šufoj s Prenhoem.

„Vznešený Amerotke má pravdu,“ prohlásil Hani, který se konečně vzpamatoval. „Přizvu další, aby mrtvolu ohledali.“

Otočil se na patě a vedl je ven z hodovního sálu. Prošli chodbou do malé místnosti, sloužící jako čekárna pro hosty a významné návštěvníky chrámu. Ve zdi byla vestavěná lavice. Velekněží, Vechlis i Amerotke tiše seděli. Hani zavřel dveře na závoru a potom se o ně opřel. Soudce viděl, jak se chvěje. Ať byla pravda jakákoli, Hani za ty hrůzné vraždy nese svůj díl odpovědnosti. Je koneckonců hostitel, odpovídající za jejich životy a bezpečí.

„Je mi to líto,“ s námahou pronesl Hani. Strhl si z krku svůj velkolepý pektorál a málem jím mrštil o podlahu.

Potom si rozepnul ceremoniální náramky a podal je své manželce. Sesul se k zemi, dosedl zády opřený o dveře a začal kývat hlavou dopředu a dozadu, jako kdyby byl v transu.

„Neměli bychom nikoho obviňovat,“ prohlásila Vechlis, dřepla si vedle manžela a podsunula pod něj polštář, aby se mu sedělo pohodlněji.

„Co navrhuješ, vznešený Amerotke?“ zeptal se Isis.

„Jsme tady z královnina rozkazu. Všichni víte, o čem zde máme diskutovat. Když se rozejdeme, nic se nevyřeší.

Božská královna nám prostě nařídí, abychom v naší debatě pokračovali jinde a jindy.“ Amerotke domluvil a odmlčel se.

A do té doby může být dílo zkázy dokonáno, pomyslel si.

Jeho slova byla přijata s protesty a výkřiky. Amon se vymrštil a řítil se ke dveřím. Začal do nich bušit pěstmi.

„Přišel jsem sem debatovat, ne zemřít!“ zvolal.

Hani za pomoci své manželky vstal a třel si tvář rukama.

„Nikdo nezemře,“ promluvil zvolna. „Vznešený Amerotke má pravdu. Musíme prodiskutovat důležité záležitosti.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Soudce otevřel. Stál tam Asural, který se hostiny nezúčastnil, a tvářil se pochmurně.

„Slyšel jsem, co se stalo, můj pane,“ zašeptal. „Mrtvolu prohlédl další lékař a taky Šufoj, který se vyzná v jedech.

Ctihodný otec byl zavražděn.“

„Pojď dovnitř,“ vybídl ho Amerotke. Uvedl ho do místnosti a zavřel za ním dveře. „Naše nejhorší obavy se naplnily,“ řekl. „Kapitán mé chrámové stráže mě právě informoval, že Hathora vskutku otrávili.“

„Čím?“ zeptal se Amon.

„Nevím, ctihodný,“ pohotově odpověděl Asural. „Oba lékaři i sluha vznešeného soudce se ale shodují na tom, že jed účinkoval velice rychle.“

„Takže mu ho někdo musel podat při hostině,“

konstatoval Hani.

„Ano, ctihodný.“

„V tom případě,“ vyvozoval Amerotke, „to muselo být během prvního chodu. Ale jídlo se servírovalo z mís. Hathor jedl to, co my všichni.“

„A totéž platí o pivu,“ dodal Hani.

„Ale všechny naše poháry na pivo byly na stole,“

připomněl Isis.

„Co tím chceš říct?“ chtěla vědět Vechlis.

„Všichni jsme přišli do hodovní síně,“ přemýšlel nahlas Amerotke. „Každý zaujal své místo. Na stole před námi nebylo nic, jen talíře, mísy a pohár na pivo. Začal se podávat první chod, jídlo i pití, a potom byly talíře a poháry odneseny. Takže ten jed už v Hathorově poháru musel být.

Někdo ho tam musel dát ještě před hostinou. Potom se podávalo teplé jídlo a Hathor, stejně jako my všichni, vypil rychle své pivo.“

„Je to možné?“ žasl Hani.

„Proč ne?“ ozval se Amon. „Podíval jste se snad někdo do poháru, než vám do něj nalili pivo? Bylo snadné nasypat tam špetku nějakého prášku, který se potom v pivu rozpustil.

Pokud Hathorovi připadalo, že má nápoj nějakou divnou chuť, jistě si myslel jako každý z nás, že je to nějakým kořením. Pokud si uvědomil, o co šlo, bylo už pozdě.“

„Krom toho,“ dodal Amerotke, „by bylo zbytečné

vyslýchat osoby, které se v síni pohybovaly před hostinou.

Jejich seznam by byl nekonečný, služebnictvo, otroci, hudebníci. Nejspíš to bylo provedeno ve zlomku vteřiny.“

„Co teď uděláš, Amerotke?“ chtěl vědět Osiris.

„Ustanovíš vyšetřovací soud?“

„Možná k tomu dojde,“ odvětil nejvyšší sudí. „Ale zítra, vznešený Hani, musím odjet. Mám důležitou práci ve Městě mrtvých.“

„Budeš si tam chystat hrobku?“ popíchl ho Isis.

„Můj život je v rukou mé bohyně,“ odsekl Amerotke.

Obrátil se k Hanimu, nechtěl se pouštět do výměny urážek s těmi nevraživými kněžími. „Ctihodný Hani, ta záležitost je neodkladná.“

„Takže budeš potřebovat chrámový člun?“

Amerotke přikývl. „Můj písař Prenhoe tady zůstane.

Odjedu ráno, ale v poledne budu zpátky. Jinak,“ Amerotke povstal, „už není co dodat ani udělat. Jenom vás nabádám k ostražitosti.“ Uklonil se Hanimu, ostatních si nevšiml a opustil místnost.

Vrátil se do komnaty, kde byl ubytován. Vyprávěl Šufojovi, co se přihodilo, a omluvil se, že nepřišel včas.

„Mám svůj vlastní pokoj,“ vychloubal se Šufoj. Přehodil si roucho přes rameno. „Jako výraz úcty k odborníkovi na medicínu.“

Amerotke se sesul do židle a usmál se na svého jedinečného sluhu a přítele.

„Ty jsi vážně odborník, Šufoji?“

„Až se jím stanu, budu vědět víc než všichni mastičkáři a felčaři, kteří si říkají lékaři. Budu se specializovat.“ Šufoj vysunul odhodlaně bradu. „Stanu se strážcem konečníku, expertem na léčení střevních potíží.“

„To je asi to nejlepší slovo na závěr dnešního dne,“

zamumlal Amerotke.

Sundal si náramky a prsteny, pektorál i bílou řízu.

Uvázal si jen bederní roušku a ulehl do postele. Šufoj k němu přiskočil a přikryl ho plátěnou pokrývkou až po krk.

„Prohledej komnatu,“ zamumlal ospale Amerotke.

„Už se stalo, pane. žádný jedovatý had ani škorpion se sem neodváží vlézt. Natřel jsem stěny sádlem z lemura.“

Amerotke se usmál a usnul. Tím se vysvětlil divný zápach v této původně příjemné a voňavé místnosti.

Spal dlouho, Šufoj jím musel lomcovat, aby ho vzbudil.

Pořád ještě měl těžkou hlavu. Vyšel na balkon, obrácený k severu, odkud vanul Amonův božský dech. Poklekl, dotkl se čelem země a pomodlil se za sebe i za svou rodinu. Potom si zaplaval v posvátném jezírku a dovolil Šufojovi, aby mu vmasíroval olej do nohou a paží. Zatímco se holil, trpaslík mu přidržoval zrcadlo a celou dobu neustále brebentil. Ten chlapíček měl plnou hlavu svých nových medikamentů a lektvarů. Potom se Amerotke oblékl. Nechal se přesvědčit a připnul si válečný pás. Šufoj trval na tom, že si s sebou vezme svůj malý kostěný luk a toulec s šípy. Posnídali

společně s ostatními venku na trávě, ještě trochu vlhké od ranní rosy. Doléhal k nim zpěv hymnů. Chrámoví kněží slavili první jitřní bohoslužbu.

Když se vydali dolů k malému přístavišti, slunce už

rozehnalo mlhy a žhavě pálilo. Amerotke stiskl Prenhoeovi ruku, poprosil ho, aby byl opatrný, a potom se pustil po cestě vydlážděné červenými cihlami ke schůdkům a k čekajícímu člunu.

Bylo to dlouhé, štíhlé plavidlo, nazvané Horova sláva, vyrobené ze spleteného rákosu. Mělo jeden stěžeň, plachta už byla vytažená a příď zdobila ze dřeva vyřezaná sokolí hlava. Na zvednuté zádi, precizně vytvarované, seděl vrchní lodník s rukou na kormidle. Uprostřed člunu čekali po obou stranách dva veslaři. Proti slunci chránila pasažéry malá plátěná stříška, pod níž byly rozložené polštáře a pokrývky.

Amerotke, Asural i Šufoj se usadili. Na kormidelníkův povel odrazili od břehu. Na hladině Nilu se válely říční mlhy, když

loď zamířila k Městu mrtvých. Přístaviště a břehy už byly rušné. Posádka sledovala kněze a kněžky z jednoho malého chrámu, jak vyšli k řece a za kakofonického doprovodu kastanět, fléten, kravských rohů, činelů a tamburín tam prováděli svůj radostný rituál. Muži a ženy tančili kolem svých posvátných sošek a vlnili se do rytmu nástrojů.

Tempo se zrychlovalo, mávali rukama a vykopávali nohy rychlostí hraničící s šílenstvím. Trpaslíci s obrovskými slaměnými „faraonskými“ korunami na hlavách metali salta,

až se jim trhaly šaty.

„Měli bychom se k nim přidat,“ zvolal jeden veslař.

Ostatní lodníci ten nápad přivítali chraplavými obscénními poznámkami. Šufoj znechuceně mávl rukou.

Asural pohotově poznamenal, že jsou opilí a měli by raději dávat pozor, aby nespadli do řeky. „Jsou tam spousty krokodýlů,“ varoval.

Amerotke pohlédl nad koruny stromů, kde se tyčily terasy, chrámy a honosná thébská sídla. Pomyslel si, co asi dělá Norfret a chlapci. Kormidelník zakřičel rozkaz, loď se obrátila, vesla se zvedla a zase ponořila. Plachta s Horovým emblémem se vzdula. Lodníci tahali za lana, otáčeli a kroutili plachtou, aby se do ní mohl opřít ranní vánek. Z

podpalubí se ozvalo bouchání a klepání. Amerotke znepokojeně pohlédl na jednoho veslaře.

„To jsou jenom nádoby s vodou.“ Muž se usmál a předvedl křivé zuby. „Doufám, že je ti blázni pořádně utěsnili. Máme tam dole jídlo i oblečení.“

Amerotke se uklidnil. Loď začínala nabírat rychlost.

Veslaři odpočívali, vítr se opřel do plachty a usnadnil jim práci. Jen čekali, jestli vát neustane.

Ustal. Plachta splaskla. Kormidelník zavelel. Jeden veslař začal zpívat: „Mé děvče má ňadra měkká a šťavnatá, žádný strom taková jablíčka nemá.“ Jeho kumpáni se přidali k refrénu. Loď zaskřípěla, vesla jim šplouchala do rytmu.

Amerotke se ohlédl a spatřil šupinatou hlavu krokodýla.

Oči měl těsně nad hladinou a plaval přímo k nim. Nebyl to nijak nezvyklý pohled. Ještě bylo časné ráno a krokodýli se obyčejně nejdřív vyhřívají na slunci a teprve potom se z nich stávají zběsilí lovci.

Asural sledoval jeho pohled. Stiskl soudci paži.

„Podívej, pane, co je za námi!“

Objevili se další krokodýli. Pět, šest, sedm. Houfovali se u levoboku. Kormidelník si jich také všiml a vyskočil s polekaným výrazem ve tváři.

„Co se děje?“ zvolal.

Loď se zachvěla, jako by mu chtěla odpovědět. Bylo to jako náraz na skálu. Od pravoboku se ozývaly dunivé rány, rachot a bušení.

„Útočí na nás!“ zaječel jeden veslař a pustil veslo.

Vyskočil a vytřeštěně hleděl přes palubu.

Šufoj hbitě přiložil šíp na tětivu. Asural s Amerotkem tasili meče. Loď se houpala a nakláněla. Teď už nemohlo být pochyb. Krokodýli je obkličovali, potápěli se a naráželi do člunu svými tvrdými, šupinatými tlamami.

„To snad není možné!“ Veslař se otočil.

Amerotke s hrůzou sledoval, jak se jeden obrovský krokodýl vynořil z vody a divoce kýval hlavou s rozevřenými čelistmi. Příšerný pohled. Tlama s ostrými zuby se zahryzla veslaři do krku. Amerotke k němu přiskočil, ale muž už šel přes palubu. Šufoj vystřelil šíp, ale nebylo to k ničemu. Veslař se vynořil, z rozervaného hrdla

se mu dral výkřik. Připluli další krokodýli, točili se a zmítali ve vodě. Začali nebožáka rvát na kusy. Jedna obrovská bestie ho krutými čelistmi sevřela kolem pasu. Voda se vařila a pěnila, barvila se krví do ruda. Kormidelník řval rozkazy, snažil se nastolit nějaký řád.

„Co je přilákalo?“ bezmocně zalapal po dechu Asural.

Amerotke odhodil polštáře, otevřel poklop a seběhl po dřevěných schůdcích do tmavého podpalubí. Dvě nebo tři nádoby se převrhly. Pitná voda mu máčela sandály. Ale bylo tam ještě něco jiného, ten zápach mu připomínal chrámová jatka. Na boku to znovu zadunělo. Viděl, jak proraženým otvorem crčí voda. Sklonil se, nabral vodu do dlaní a čichl k ní. Rozběhl se zpátky po schodech nahoru.

„Je to krev!“ volal. „Ty nádoby jsou plné krve!“ Asural, Šufoj i ostatní na něho vytřeštěně zírali. Uvědomili si, v jak strašlivém nebezpečí se ocitli. Loď jako ta jejich nikdy nesmí převážet krev ani žádné maso, obzvlášť ne v těchto místech, proslulých spoustami krokodýlů.

„Ty potvory to ucítily,“ vyhekl Asural. Snažil se udržet rovnováhu na palubě lodi, která se opět zmítala a nakláněla.

Všichni se ze všech sil drželi co nejdál od boku. Amerotke zahnal muže zpátky k veslům a sám se chopil toho po mrtvém.

„Zaberte, zaberte!“ volal. „Nebo se potopíme!“ Veslaři ho poslechli. Kormidelník sevřel kormidlo. Amerotke se sklonil nad veslem. Asural stál na stráži na jednom boku,

Šufoj na druhém. Soudce cítil, jak mu po tváři stéká pot, do zad a paží vystřeluje ostrá bolest. Konečně se sjednotili a začali rytmicky veslovat. Snažil se soustředit na záběry a nevšímat si Šufojova křiku. Pluli příliš pomalu. Trhliny a díry v trupu lodi se zvětšovaly, voda se valila dovnitř. Loď se začínala potápět. Šufoj napínal luk jako zběsilý.

Rozzuření krokodýli se vrhají na všechno, včetně na sebe navzájem, ale trpaslíkovy šípy byly pro ty obrovské vodní bestie ve tvrdém, šupinatém pancíři jako mušky.

Člun se pohyboval pomalu. Zvedl se vítr, ale nestačili rozmotat a napnout plachtu. Amerotke vnímal jen ohlušující rány. Každou chvíli se z vody vynořil krokodýl s chňapající tlamou. Jeden z veslařů začínal propadat panice, ale Asural jej hrotem meče přinutil sednout zpět na místo. Lodník na přídi rozhoupal zvon, po řece se rozléhal smluvený signál ohlašující, že loď je v nebezpečí. Z podpalubí začala prosakovat rudě zbarvená voda.

Amerotke zavřel oči a začal se modlit k bohyni Maat.

Jestli se loď ponoří ještě víc, nezmůžou nic. Krokodýli se nahrnou dovnitř. Takové nehody nebyly na Nilu neobvyklé, opilí mladíci, kteří podcenili nebezpečí těchto říčních oblud, byli jejich častými oběťmi.

Najednou, jako by byly jeho modlitby vyslyšeny, uslyšel hlas jiného lodního zvonu. Nalevo se z mlhy vynořila veliká červeno-zelená loď. Její vysoko zvednutá záď, vyřezaná do tvaru lotosu, se k nim rychle blížila. Amerotke se snažil

udržet veslaře na místech, ale jeden z nich vyskočil, pospíchal k boku lodi, mával a křičel. Veliký krokodýl, rychlejší než ostatní, po něm skočil jako kočka po ptákovi.

Zakousl se mu do podpaží a stáhl ho pod vodu.

„Zůstaňte na svých místech!“ křičel Amerotke. „Držte se vesel!“

Muži uposlechli. Loď už byla blízko. U vesel seděly polonahé ženy. Amerotkeovi došlo, že je to svatba nebo nějaká jiná oslava. Kormidelník moudře nasměroval člun tak, aby boky obou plavidel přirazily k sobě. Amerotke měl strach, že se převrátí, ale jejich člun naštěstí udržel rovnováhu.

Ozval se křik a z boku sjely provazové žebříky. Soudce pomohl nejdřív vylézt Šufojovi, potom Asuralovi. Za nimi vyšplhal nahoru zbytek posádky, Amerotke jako poslední.

Cítil na tváři něžné dlaně, potom ho uchopily pevné paže a odnášely pod velkou stříšku blízko stěžně. Vůně drahých parfémů, zářivé barvy, červená, žlutá, modrá a zelená…

Měkké polštáře. Někdo mu vložil do rukou pohár chladného vína. Usrkl, ale udělalo se mu špatně. Zůstal nehybně sedět se svěšenou hlavou. Celým tělem mu pronikala ostrá bolest.

Znovu se napil a rozhlédl se po svých zachráncích. Loď byla dlouhá jako válečná galéra. Byla ozdobená nesčetnými kyticemi, barevnými fábory, všude stály stolečky přetékající jídlem a pitím. Nějaký mladík s věncem kolem krku si před ním dřepl a usmál se.

„Na naši svatbu jsme vás nezvali, ale přesto jste velmi vítaní.“

Amerotke mu stiskl rameno. „Slibuji ti,“ vydechl, „že najmu chrámového zpěváka, aby ti vyzpíval boží chválu!“

Rozhlédl se. Šufoj s Asuralem na tom byli stejně mizerně jako on. Jeden lodník omdlel. Ostatní štkali, napůl žalem nad tím, co je potkalo, a napůl úlevou. Amerotke se s námahou postavil a s pohárem vína v ruce se vydal přes palubu ke zvednuté zádi. Loď se otáčela. Pohlédl dolů.

Chrámový člun byl už skoro pod vodou, kolem něj se to jen hemžilo šupinatými hřbety krokodýlů, kteří naráželi na rákosový trup. Snažili se dostat k nádobám s krví, která je svým železitým pachem nepřestávala přitahovat.

„DĚLAT ZELENÉ VĚCI“: staroegyptské úsloví, které znamená konat dobro.

Sato, chrámový sluha, smutně vystoupal po schodech a zamířil do své ložnice nad skladišti v Horově chrámu. Byla to ošklivě páchnoucí místnost s malým okénkem a několika kusy jednoduchého nábytku. Dlaněmi si otřel zpocený obličej. Zatlačil slzy sebelítosti. Včera večer se pokusil vyhledat to děvče, se kterým si tak příjemně zašpásoval před několika dny. Ukázal jí stříbro, které dostal od Amerotkea, ale ona s ním nechtěla nic mít.

„Běž pryč!“ křičela a odtrhla se od něj, až jí náramky zacinkaly. Sato to nechápal. Chtěl si s ní promluvit, popovídat si s ní.

Hledal nejvyššího soudce po celém chrámu, ptal se všech. „Je pryč,“ řekl mu jeden z chrámových strážců.

„Odjel přes řeku do Města mrtvých.“

Sato pak dostal celou řadu úkolů. Hlasitě reptal. Jako bývalý sluha ctihodného Prema držel smutek, a oni by to

měli respektovat. Také se mu donesly novinky. Celý chrám byl zděšen náhlou smrtí velekněze Hathora. Sato dychtil ukázat své vědomosti a znovu všem, kdo byli ochotní naslouchat, vyprávěl o smrti svého pána. Nikoho to ale doopravdy nezajímalo. Možná by odsud měl odejít.

Hleděl na sošku Isidy na dřevěném podstavci v rohu místnosti. Byla to Satova oblíbená bohyně, ale teď mu soška stále povolávala vzpomínky na dívku z Domu potěšení. Asi by měl něco podniknout, aby si ho někdo všiml. Jediný člověk, který se k němu zachoval laskavě, byl nejvyšší soudce Amerotke. Sato toho hodně napovídal jiným chrámovým sluhům. Měl by si asi trochu lámat hlavu a snažit se lépe si vzpomenout, co vlastně tenkrát viděl.

Možná by ho Amerotke znovu odměnil, nebo mu dokonce zajistil lepší zaměstnání. Jak rád by odešel z tohoto místa, kde se brutálně vraždí! Sato zvedl hlavu a najednou si všiml láhve vína na stole. Vyskočil a přistoupil k ní. Láhev byla překrásná, z glazované keramiky, zdobená obrázky čápů, hus a jiných ptáků. Kolem hrdla měla omotaný tuhý papyrus převázaný provázkem. Vypadala čistě a nově. Sato si přinesl pohár. To je určitě dárek od štědrého Amerotkea.

Odvázal provázek, nalil si víno a jedním hltem je vypil.

Už se chtěl pustit do druhého poháru, když jím projela ukrutná bolest, jako by se mu v břiše otočil nůž. Sato zavrávoral. Ne, to není žádný dárek! Pokoušel se zvracet, ale nešlo to. Začal se dávit a dusit. Zamotala se mu hlava,

převrhl láhev. Víno z ní vyteklo jako krev. Sato si najednou vzpomněl, co vlastně té noci viděl. Omočil si ve víně ruce a doklopýtal k bílé zdi. Usilovně se snažil na ni otisknout dlaně, ale pak už byla bolest příliš veliká a on padl v bezvědomí na zem.

Amerotke, Šufoj a Asural seděli pod palmou blízko krčmy v přístavišti Města mrtvých. Soudce trval na tom, že jim koupí plátky gazelího masa grilovaného na uhlí a bohatě kořeněného, k tomu ošatku čerstvě upečeného chleba a džbánek světlého piva. Nejdřív seděli mlčky. Asural každou chvíli vstal a protáhl se. Šufoj prohlásil, že je tak bledý, že bude určitě každou chvíli zvracet.

Amerotke se snažil uvolnit, zhluboka dýchal a pokoušel se na nic nemyslet. Soustředil se na pronikavý, slaný zápach vycházející z „dílen na mrtvoly“, jak je nazval Šufoj, domů a pracovišť balzamovačů a jejich pomocníků. Nekropole měla jediný úkol, připravit mrtvé na cestu do Západní země. Kus dál u přístaviště se tyčila velká vyřezávaná socha Osirida, boha zásvětí, nejpřednějšího z obyvatel Západní země. V přístavišti panoval ruch, nosiči stěhovali na břeh rakve a mumiové schrány. Některé nesla rodina zemřelého.

Boháči to samozřejmě pojímali velkolepěji. Jeden vůz, celý postříbřený, vezl zlatou rakev. Táhli ho čtyři bílí voli, kolem rohů měli věnce. Obklopoval je dav kněží a zpěváků, prašná cesta před nimi byla kropena posvátnou vodou a mlékem.

„Oněměl jsi, pane?“

Amerotke pohlédl na Šufoje. Trpaslík seděl vedle něj a ještě pořád jím lomcoval vztek nad tím, jak málem přišli o život. Od chvíle, kdy vystoupili na břeh, si neustále tiše mumlal nějaké nadávky.

„Buď rád, že žiješ,“ nabádal ho Asural, který se už

vzpamatoval.

Trpaslík praštil pěstí do stolu. Jeho zažloutlý obličejík zrudl vzteky. „Ztratil jsem svůj vak! Darebáci!“ vřískal.

„Byla v něm moudrost celého Egypta, medikamenty, za které by každý kněz obětoval nevímco. Až je chytím, pane…“

Amerotke vybuchl smíchy. Smál se tak hlasitě, že se u nich zastavila skupina najatých plaček a s opovržením se na ně dívala.

„Kde jsou ti lodníci?“ ptal se Asural. „Rád bych si s nimi promluvil.“

„To jsem už udělal,“ sdělil mu Amerotke. „Zaplatil jsem jim a nabídl, aby požádali chrám Maat o odškodnění.“

„Jsou to zbabělci,“ zavrčel Asural.

„Byli k smrti vyděšení,“ připomněl mu soudce. „Já ostatně taky.“

„Byla to vražda, že ano?“ chtěl vědět Asural.

„Ano, byla to vražda. Dva muži zemřeli, ale naplánováno to bylo tak, aby nepřežil nikdo z nás. Do večera o tom budou vědět celé Théby.“

„Proč neprohlédli podpalubí?“ vyštěkl Šufoj.

„Udělali to, nejlepší doktore,“ odvětil Amerotke.

„Otevřeli poklop, byly tam nádoby, naplněné vodou z chrámové studny. Kapitán lodi, ten kormidelník, dostal v předvečer cesty rozkaz, aby připravil člun k plavbě přes Nil.

Neměl s tím žádnou velkou práci, jenom dal dohromady posádku.“

„A zločinec se pustil do díla,“ dodal Asural.

„Ano, v noci se někdo vplížil do Svatyně lodí. Člun nebyl hlídaný. Proč taky? Byla to hračka. Vylil vodu ze dvou nebo tří nádob, vytáhl měch z gazelí kůže, kde měl čerstvou volskou krev z jatek, a přelil ji. Uzávěry nechal volné, aby při nárazech začala krev vytékat.“ Amerotke odehnal mouchy, které se rojily kolem jeho džbánku s pivem. „Když člun vyplouval z přístavu, kymácel se a otáčel. Slyšeli jsme, jak se nádoby převrhly. Krev se začala vylévat ven.“

„To bylo mazané,“ zabručel Šufoj. „Kdybychom nebyli na řece, určitě bychom ten smrad ucítili.“

„Krokodýli jsou jako mouchy, jeden něco zvětří a přivolá ostatní. Ti lodníci nebyli zbabělci, Šufoji. Podařilo se jim udržet člun nad vodou hodně dlouho. Kdyby nás nezachránili ti svatebčané…“ Nedopovězená slova zůstala viset ve vzduchu.

Při představě té hrůzy, která je mohla potkat, Asural zbledl ještě víc a Šufoj zmlkl. Příšerná smrt, být stažen pod hladinu a rozsápán na kusy krokodýly. Takový bezbožný,

nesvatý konec, žádné pohřební obřady, žádné balzamování, žádné modlitby doprovázející na cestě k Dalekému obzoru.

„Něco vám řeknu,“ pravil pochmurně Amerotke.

„Přísahám při samotné Maat, že toho vraha chytím. Chci vidět, jak bude umírat.“

Dopil své pivo a vstal. Šaty měl špinavé, jeden řemínek na sandálu přetržený. Během zoufalého úprku ze člunu ztratil svůj válečný pás, meč i dýku.

„Vypadáme, jako bychom za sebou měli pěkně drsnou cestu,“ poznamenal s trpkou ironií.

„A tys přišel o všechno včetně stříbra,“ dodal Šufoj a v očích mu jiskřilo.

Amerotke se sklonil, zvedl trpaslíka ze země a zatřásl jím. Když se z chlapíčkových objemných šatů ozvalo zacinkání, zašklebil se.

„Dej mě dolů, pane!“ ječel Šufoj.

„Půjčíš mi stříbro, když tě pěkně poprosím?“

„Ale ovšemže ano,“ přitakal sluha.

Trojice se vydala do ulic Města mrtvých. Cesty byly široké, rušné, neustále po nich projížděly pohřební průvody a procházeli návštěvníci Domů věčnosti, kde spali jejich drazí. Někdo sem dokonce jezdil nakupovat, vybírat schrány, rakve, pohřební výbavu a radit se s kameníky a sochaři, jak by měla být jejich hrobka vykopaná a připravená. Učedníci s podnosy zavěšenými kolem krku hlasitě lákali zákazníky, nabízeli miniatury výrobků z dílen

svých pánů.

Amerotke se svými společníky prošel městem, kolem nespočetných soch Osirida, trpaslíka Bese a mnoha dalších božstev, pomocníků zemřelých. Minuli dílnu balzamovačů, ze které vycházel štiplavý slaný kouř. Uvnitř to vypadalo jako u řezníka, ležela tam vystavená mrtvá těla. Některá, modrá a černá, visela na hácích nad kotli s bublající natronovou solí. Šli pořád dál, stoupali vzhůru k řadě jasně žlutých skalisek nad chudinskou čtvrtí, kde byly obchody a stánky pro méně majetné. Vzduch byl prosycen kouřem, všude poletovaly saze jako mouchy. Po obou stranách byl svah posetý domky. Ulice dole byly zanesené výkaly a plné odpadků. Všude bzučely roje černých much. Psi a kočky se rvali o odpadky, žebráci prosili o almužny, šmelináři a pouliční prodavači je tahali za ruce. Asural se zastavil na rohu, rozhlédl se a vedl je nahoru úzkou, točitou uličkou.

Zůstali stát u jednoho domu. Ze dveří vyšel muž. Byl oblečený jako obyvatel pouště, od hlavy k patě zahalený ve špinavých obvazech. Oči mu blýskaly, ale Amerotke si všiml jamek na čele, ohyzdných stop způsobených leprou.

Asural ho upozornil, aby se nepřibližoval.

„Přišli jsme za Lehketem,“ oznámil mu.

Muž vyšel po několika venkovních schůdcích, něco zašeptal a naznačil jim, že mají jít za ním. Rovná střecha domu byla čerstvě zametená a překvapivě čistá. U zdi stály mísy s květinami. V protějším rohu seděl na polštářích muž

oblečený podobně jako jejich průvodce. Opatrně cosi upíjel z misky. Zastavili se, zatímco jejich průvodce šel dál.

„Ty jsi Lehket?“ zvolal Asural.

„Ano, jsem. Pojďte blíž.“ Pokynul jim, aby se posadili na druhý konec stolu. Také on měl tělo omotané obvazy, ale oči, které vykukovaly, byly ostré a jasné, hlas měl tichý a kultivovaný. „Prý se mnou chceš mluvit, vznešený Amerotke. Asurala znám, takže tohle musí být tvůj sluha, trpaslík Šufoj.“

„A jeden z nejlepších lékařů Théb!“ Mužíček se nedal tak lehce odbýt.

„Vážně? A umíš vyléčit lepru, Šufoji?“ Oči nad obvazy pobaveně zajiskřily a mužův hlas byl plný smíchu.

Amerotkeovi byl sympatický. Lepra je odporná nemoc, ale Lehket mu připadal jako filozof, který s klidem a důstojností přijímá tuto smrt zaživa.

„Máš nějaké zprávy o Dětech Amemaitiných?“ zeptal se Amerotke.

„Vznešený soudce,“ pravil stále se smíchem, „ty přece víš, že jsou všichni mrtví.“

„Přesto jsme slyšeli různé zvěsti.“

„Ano, Théby vždycky měly své zabijáky. Není pochyb o tom, že se časem vytvoří nové bratrstvo, ale předtím ještě vyteče mnoho krve.“

Lehket zvedl ovázanou ruku a umlčel Amerotkea, který se chystal něco říct. „Vím o tvých starostech, ctihodný

soudce. Řeči jsou jako vánek, letí si, kam se jim zachce. Ale jedno ti povím, Nehemu nebyl Dítětem Amemaitiným.

Nesložil přísahu jejich strašlivé bohyni. Byl to chvastoun a opilec. Jeho smrt přišla příliš pozdě.“

„Jak tohle všechno víš?“ zajímal se Šufoj.

„Chlapíčku, sám jsem byl v mládí Dítětem Amemaitiným. Nějaký čas jsem je dokonce vedl, ale potom si bohové vybrali svou daň. Já bral život, oni si vzali můj.

Odešel jsem do Rudé země, ale vrátil jsem se, abych si odpykal svůj trest. Sloužím mrtvým. Balzamuju mrtvoly chudáků a nic za to nechci, jen víno a jídlo pro sebe a pro své sluhy. Já Děti Amemaitiny znám. Nehemu k nim nepatřil.“

„Ale já jsem dostal rohovníkový koláč,“ sdělil mu Amerotke.

„Dostal jsi rohovníkový koláč,“ opakoval po něm muž.

„Cožpak to není znamení Dětí Amemaitiných?“

„Pověz mi, jak ti přišel.“

„V krabičce ze santálového dřeva zabalené v papyru.“

Lehket se zasmál. „Tak to ne! Děti Amemaitiny by nikdy neutrácely za nějakou krabičku. Můžou poslat cokoli, koláč, kletbu, ale vždycky je to doručeno osobně, z ruky do ruky. Nevím, kdo ti ten koláč poslal, vznešený soudce, ale nikdo z bratrstva to nebyl, stejně jako k nim nepatří tady Asural, velitel tvé chrámové stráže. Bratrstvo Dětí Amemaitiných se rozešlo, jejich krvavé činy skončily.

Porozhlédni se po svých nepřátelích, nejvyšší soudce. Mezi nimi najdeš odesílatele, a možná i toho, kdo se tě pokusil zabít. Už jsem se doslechl o tvé plavbě po Nilu.“

Amerotke mu poděkoval a zvedal se k odchodu.

„Počkej, ještě něco. Ta Síň zásvětí, to bludiště postavené Hyksósy v Rudé zemi. Omendapův syn je obviněn z vraždy svých dvou kumpánů, že ano?“

Soudce přikývl.

„Když jsem ještě patřil k Dětem Amemaitiným, a bohové vědí, že má duše je stále poskvrněna krví, zavezli jsme tam jednoho kupce, chlapíka, který si nás najal, ale nechtěl zaplatit. Strčili jsme ho do labyrintu.“

„A co se s ním stalo?“ vyhrkl Šufoj.

„Už nikdy nevyšel ven.“

„Co se mu přihodilo?“

„Nevím, vznešený Amerotke. Ale čekali jsme tři dny.

Kdyby vyšel, splatil by svůj dluh. Vyslali jsme běžce nahoru na kvádry nad bludištěm, ale ani tak jsme ho nenašli.

Přísahám, že dovnitř nevniklo žádné divoké zvíře a samozřejmě nikdo nikdy nevyšel ven.“

Amerotke se svými společníky se vrátil do Horova chrámu.

Jakmile přirazili ke břehu v uzavřeném přístavišti, velekněz Hani a jeho manželka Vechlis je spěchali pozdravit do Síně vítání. Oba vypadali zdrceně a vyčerpaně, stejně jako Prenhoe, který ve dveřích nedočkavě přešlapoval z nohy na

nohu a dychtil se dozvědět, co se vlastně stalo. Vechlis popadla Amerotkea za ruku a pátravě mu pohlédla do tváře.

„Slyšeli jsme od jednoho lodníka, co jste prožili. Bohům díky za váš šťastný návrat.“

„Dík a ještě jednou dík.“

Velekněz Amon, následován třemi zbývajícími velekněžími, se objevil ve dveřích. Odstrčili Prenhoea stranou a vkráčeli dovnitř, oči plné očekávání plamenných debat.

„Pamatuj si, cos včera řekl.“ Amon nedokázal skrýt osten v hlase. „Ty víš, vznešený Amerotke, že takový člun nesmí nikdy převážet krev. Byla tam nastražena záměrně, měl jsi zemřít bezbožnou smrtí.“

„Ještě pořád nám radíš, abychom zde zůstali?“ ptal se Osiris.

„Za to, co se stalo, nemohu,“ vložil se Hani. Pohlédl planoucíma očima na své bratry velekněze. „Na tu loď se mohl dostat kdokoli a nalít krev do nádob.“

Amerotke ustoupil a zkoumavě se zahleděl na velekněze, na jejich oholené hlavy a úzké tváře. Kromě Haniho vypadali všichni jako bratři, stejně záštiplní a ohavní.

Napadlo ho, jestli nemají v těch vraždách prsty všichni, jeden kryje druhého a společně se snaží napáchat co nejvíc škody a šířit strach, který jako jed vpouštějí do všech řek klepů a pomluv, jež protékají Thébami. Z jejich tváří mu bylo jasné, že by jenom uvítali, kdyby sněm skončil v

takové atmosféře. Potom by se mohli vrátit do svých chrámů, spokojeně dál pletichařit a nechat chudáka Haniho, aby nesl veškerou vinu na svých bedrech.

„Všechno jste důkladně prošetřili?“ Amerotke pohlédl na Haniho.

Velekněz potřásl hlavou. „Svatyně lodí je otevřená všem. Po setmění je to opuštěné, vylidněné místo. Lodníci si nachystají plavidla, aby byla připravená na ráno. Potom si jdou po svých.“

Vechlis znovu uchopila Amerotkea za ruku a stiskla mu ji. „Je nám to hrozně líto,“ pronesla smutně a oči se jí zalily slzami. „Je nutné, aby se o tom dozvěděla božská Hatusu?“

„Nejspíš o tom věděla dřív než my,“ utrousil posměšně Amon.

„Tohle je ale vážně místo smrti.“ Isis potřásl hlavou.

„Vznešený Hani, dozvěděl jsem se, že zemřel i jeden chrámový sluha.“

„Ranila ho mrtvice,“ vyhrkl rychle Hani. „Byl to známý opilec.“

„Kdo?“ zeptal se Amerotke, přestože odpověď znal předem.

„Sato,“ sdělila mu Vechlis. „Vznešený Amerotke, našli ho před polednem mrtvého v jeho ložnici. Jeho tělo už

odvezli k balzamovačům. Ale můj manžel si myslí, že by sis měl tu místnost prohlédnout. Přeješ si však nejdřív koupel?“

Amerotke přikývl. Cítil se unavený a nemohl už déle

snášet přítomnost kněží, kteří ho obklopili. Chtěl pryč. Ale ze všeho nejvíc se chtěl podívat do Satovy ložnice. Bylo mu jasné, že smrt tlustého sluhy byla podobná „nehoda“ jako ta, která se jemu samému přihodila na Nilu. Uklonil se, poděkoval všem za jejich zájem a prošel Síní vítání do zahrad.

„Včera v noci jsem měl sen, pane,“ přiběhl k němu celý rozrušený Prenhoe.

„Jestli mě nenecháš na pokoji,“ procedil skrze stisknuté zuby Amerotke, „bude to tvůj poslední sen v životě!“

Zastavil se tak rychle, že se s Prenhoem srazili. „Jaké další novinky máš?“

„Poselství od dvora,“ odpověděl Prenhoe. „Oči a uši faraonovy trvají na tom, aby jim bylo dovoleno vznést obvinění proti Rahmoseovi. Omlouvá se, ale tvrdí stejně jako ty, že musí reagovat na nátlak.“

„Ano, jistě, to chápu.“ Amerotke si otřel zpocenou ruku o šaty. „A dál?“

„Omendap.“

Soudce zavřel oči. Omendap, vrchní velitel královniných vojsk, naopak naléhá, aby jeho syna všech obvinění zbavil.

Otevřel oči.

„A co mi vzkazuje generálův posel?“

„že dny ubíhají a on by rád vyhlásil po celých Thébách, že jeho syn je nevinen.“

„Bude muset počkat,“ vyštěkl Amerotke. „Šufoji, sežeň

nějakého sluhu! Chci si prohlédnout Satův pokoj.“

Místnost však byla prázdná, vyklizená. Amerotke se rozhlédl a zjistil, že ostatní chrámoví služebníci pobrali, co se jim líbilo. Ale jak nařídil Hani, pohár a převrácená láhev zůstaly netknuté. Nad kaluží rozlitého vína bzučely mouchy.

„Kdo usoudil, že se jednalo o mrtvici?“ zeptal se soudce, přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

„Chrámoví lékaři. Přišli a mrtvolu pečlivě prohlédli.

Bylo všeobecně známo,“ pokračoval Prenhoe, „že Sato byl tlustý a nadmíru pil. Ale já jsem se místo tebe pilně činil, můj pane.“

Amerotke usedl na okenní římsu. „Jakpak ses činil, Prenhoe?“

„Sato šel ráno ven, prý hledal nějaké děvče, tanečnici, se kterou se před několika dny povyrazil.“

„Ano, ano, o tom se mi zmínil. Zná ji někdo?“

Prenhoe zavrtěl hlavou.

„Když se vrátil…“ Písař se odmlčel. Zaslechl chrápání.

Asural stál na stráži přede dveřmi, ale Šufoj si udělal pohodlí v rohu a okamžitě usnul.

„Chlapíček je unavený,“ konstatoval něžně Amerotke, „a nešťastný ze ztráty všech svých medikamentů a mastiček.

Dnes ráno bojoval jako opravdový válečník. Jsem tak vyčerpaný a otrávený, že jsem ani jemu, ani Asuralovi pořádně nepoděkoval. Pokračuj, Prenhoe.“

„Sato se vrátil do chrámu. Měl viditelně upito a, jak

tvrdí sluhové, hledal tě. Říkal, že ti musí něco říct. Víš přece, jak je to se sluhy, když mají důležité novinky.“

Prenhoe sledoval směr Amerotkeova pohledu. Nejvyšší soudce upíral oči na zeď. Přistoupil k ní a pečlivě studoval jakési otisky.

„Jsou čerstvé,“ pronesl vzrušeně. „Pět nebo šest jich je.

Podívej, Prenhoe. Sato nejspíš namočil ruku do vína a otiskl ji na zeď.“

„Doktor povídal, že to asi bylo v předsmrtné křeči.“

„Kde našli tělo?“ Prenhoe ukázal na podlahu u stěny.

„Byl tam zhroucený v polosedu. Ruce měl mokré od vína.“

Amerotke už mnohokrát viděl lidi, kteří zemřeli v záchvatu mrtvice. Taková smrt je náhlá. Pohlédl zpátky na stůl, na převržený pohár a láhev. Sato seděl u stolu, potom vstal a dopotácel se ke zdi. Amerotke znovu pohlédl na červenavé skvrny.

„To víno prověřili?“

„Přišel jsem sem, když lékaři ohledávali mrtvolu,“ sdělil mu Prenhoe. „Čichali k vínu, k poháru i k láhvi. Dokonce to víno ochutnali. Je čisté, neposkvrněné.“

Amerotke přistoupil ke stolu a podíval se na zem. Víno bylo husté a silné. Všiml si, jak čile se kolem něj rojí mouchy, žádná nevypadala přiotráveně. Otroci v jeho vlastním domě často chytali do poháru s otráveným vínem mouchy a jiný obtížný hmyz. Usedl na stoličku a pátravě se

zahleděl na stůl.

„Něco není v pořádku, pane?“

Jako by mu odpovídal, Šufoj hlasitě zachrápal a zamlaskal. Něco si pro sebe mumlal ze spaní.

„Není. Podívej, Prenhoe.“ Amerotke mávl rukou k opačnému konci stolu. „Co vidíš?“

Prenhoe zvedl láhev, kousek provázku a papyrus, kterým byla ovázaná. „Mohl si Sato dovolit takové drahé víno?“

hádal.

„Správně,“ zamumlal soudce. „Ale ta láhev je laciná.“

Namočil do vína prst a čichl k němu. „Podívej na tu skvrnu.“

Prenhoe se podíval zblízka. „Jsou tam dvě skvrny!“

zvolal. „Možná tam Sato už předtím nějaké víno vylil.“

„To si nemyslím. Řekl bych, že vrah rozlil to víno až

potom. Chceš vědět, jak to podle mě bylo, Prenhoe? Sato mě dopoledne všude hledal a vrah se o tom dozvěděl. Možná už

dřív odsoudil Sata k smrti, jenom pro případ, že si něčeho všiml, když byl zavražděn ctihodný Prem. A tak nastražil do jeho ložnice láhev s otráveným vínem. Sato se vrátil, byl rozladěný a unavený. Jako notorický piják nemohl uvěřit štěstí, které ho potkalo. Přátelé mu tady nechali láhev vína!

Možná si dokonce myslel, že je to dárek ode mě nebo od té hetéry, po které tak toužil. Člověk jako Sato nebývá podezřívavý. Nalil si plný pohár a obrátil ho do sebe. Hned si naléval druhý, ale to už měl v žaludku jed, který se rychle

šířil do celého těla. Převrhl láhev, upustil pohár.

Uvědomoval si dvě věci: že umírá a že ho otrávili, možná kvůli tomu, co mi chtěl říct. Tak se připotácel ke zdi.“

Amerotke se ohlédl na skvrny, teď už to byly jenom načervenalé šmouhy, ale rozeznal dlaň a otisk roztažených prstů. „Kdoví, co tím chtěl říct.“ Potřásl hlavou. „Chudák Sato zemřel. Jed mu zastavil srdce. Všechno ukazovalo na mrtvici. Pochybuji, že vznešený Hani udělal všechno, co mohl, aby zjistil příčinu smrti. To poslední, co si může náš velekněz přát, je další vražda.“

„Myslíš, že něco tají?“

„Je to možné.“ Amerotke vstal a přešel k oknu. „Ale to nejjednodušší vysvětlení bývá nejpravděpodobnější. Hani si nepřeje, aby kolem Satovy smrti vznikly nějaké dohady.

Jsem si jistý, že lékaři nebudou věnovat prohlídce těla přílišnou péči. Navíc existují prášky a kapky, které se nedají vystopovat.“ Pokrčil rameny. „A komu na něm záleží? Na jednom tlusťochovi, chrámovém služebníku? Možná se bude dokonce povídat, že zemřel žalem. I když klepy se jistě začnou šířit.“

„Ale to víno není otrávené.“

„Ne, není. Vrah zřejmě vracejícího se Sata sledoval. Je to opuštěné místo, daleko od chrámu. Chvíli počkal a potom šel nahoru. Kdyby Sato ještě žil, nejspíš by do něj to víno nalil násilím. Ale jeho oběť už byla mrtvá. Vrah měl s sebou vak, láhev vína a kus látky. Otrávenou láhev odstranil, víno

vytřel a pohár vymyl.“

„A na stole převrhl jinou láhev s vínem,“ dokončil za něj Prenhoe.

„Velmi správně, můj moudrý písaři. Takže zůstala mrtvola a neposkvrněné víno. Sata pak urychleně odnesli pryč, aby se náhodou nerozkřiklo, že se jedná o další vraždu.“

„Kdy už to všechno skončí?“ ptal se smutně Prenhoe.

„Velmi brzy,“ ujistil ho Amerotke. „Odpověď se skrývá u Nerii. On byl první, kdo zemřel. Zjistíme-li proč, budeme mít i vraha.“

SELKET: staroegyptská bohyně, často zobrazovaná v podobě škorpiona.

Amerotke popadl Šufoje, odešel z místnosti a vydal se přes zahradu do své komnaty. Mužíček pořád tvrdě spal, chrápal jako vepřík. Amerotke ho uložil a přikryl jej tenoučkým plátnem, aby ho neobtěžovali komáři a mouchy.

„Asurale, ty tady zůstaneš a budeš hlídat Šufoje.“ Potom přejel pohledem od hlavy až k patě Prenhoea a pomalu ho obešel. „Nevadilo by ti trochu se namočit?“

„Pane?“

„O čem se ti včera v noci zdálo?“

„Já… plaval jsem v Nilu se dvěma nahými dívkami.

Postavil jsem se ve vodě a dosáhl jsem na dno. Jedna stála přede mnou, druhá za mnou a otíraly se o mě ňadry.“

„Taky bych si přál mít takové sny,“ povzdechl si Asural.

„To stačí,“ prohlásil Amerotke. „Část tvého snu se ti vyplní. Chci, abys sehnal vědro vody a počkal na mě u Horovy sochy, víš, u které, rostou kolem ní libanonské

cedry.“

„Vědro vody, pane?“

„Řekl jsem to snad jasně.“

Prenhoe pospíchal pryč. Amerotke vybídl Asurala k ostražitosti a potom se také vzdálil. Den už pokročil.

Zahrady se mírumilovně koupaly ve slunci, vzduch voněl rozkvetlými růžemi, hyacinty a liliemi. Kněží se houfovali ve svatyni na odpolední bohoslužbu, kdy otevřou dveře naa, aby oblékli a nasytili svého boha.

Z útrob chrámu zaznívala hudba: řinčení činelů, chřestění sister a refrén sboru:

Tobě, ó Hore, Zlatý sokole, budiž sláva.

Roztahuješ svá křídla

z jednoho konce nebe na druhý.

Pane života!

Amerotke kráčel dál. Všude panovala tak uvolněná, klidná atmosféra. Ale musí se mít na pozoru. Není pochyb, že ten, kdo se ho pokusil zabít na Nilu, je strůjcem Satovy smrti.

Amerotke toho mnoho nevěděl o duši, pouze o tom, jak funguje lidská mysl. Znal jen to, co se naučil jako soudce a vykonavatel faraonské spravedlnosti. Většina zločinů, které soudil, vycházela z vášně, chtíče či zvrhlých tužeb. Muži a ženy se neovládli nebo byli nedbalí. Ale občas se setkal s

dušemi zahalenými pláštěm věčné tmy, prosáklými záští a touhou zabíjet. Vždycky si říkal, jestli to jsou šílenci, nebo zda jsou posedlí rudovlasým bohem Setem. Vraždy v Horově chrámu byly tohoto druhu. Prováděl je někdo posedlý zlem a rozhodnutý prosadit svou bez ohledu na ostatní. Amerotke došel k cedrovému háji a ve stínu stromů se zastavil. Ale proč? Vraždy začaly, když se sešel sněm velekněží, aby diskutoval o přijetí vlády božské Hatusu.

Soudce si vzpomněl, jak Amon souložil u zdi s tím děvčetem. Byl to jeho skutečný přístup k ženám? Bral je jako otrokyně a hračky? Majetek chrámu? Cítí skutečně Amon i ostatní velekněží takový odpor k tomu, aby na faraonském trůně seděla žena a nosila dvojitou korunu?

Obzvlášť žena tak mladá, že by mohla být jejich dcerou, či dokonce vnučkou? Amerotke se už s takovou předpojatostí setkal. Kněžstvo tvořili především muži. Je pravda, že ženy jako Vechlis mohly dosáhnout vysokého úřadu, ale vždycky byl podřadnější. Jsou kořenem všech těch vražd mužská nenávist a odpor?

Amerotke si dřepl, sledoval motýla, jak přelétá z květu na květ a křidélka se mu třepotají v odpoledním vánku.

Hatusu je mladá žena, která se netají svým odporem ke konvencím a rituálům. On sám vyznává bohyni Pravdy. S

tou souzněl, ale jinak měl hluboké pochyby o ostatních aspektech chrámového náboženství. Kněží uctívali paviány, kočky, dokonce i krokodýly! Věří tomu Hatusu? Občas si

všiml, jak se při vážných příležitost pro sebe usmívá a v očích jí darebácky jiskří. Vycítili velekněží, že se vysmívá jejich rituálům? Hatusu navíc žije ve stínu svého otce Tuthmose I. a potom, má pověst věrné, oddané manželky svého nevlastního bratra Tuthmose II. Thébští velekněží a šlechtici ji odjakživa brali jako dívku vznešeného původu, ale nevelké důležitosti. Ale Hatusu skočila jako levhartice ze tmy. Vydala se na pochod na sever a triumfálně rozdrtila nepřátele Egypta. Potom se vrátila do Théb, kde provedla čistku u dvora. Společně se Senenmutem, který ani nebyl urozeného původu, jmenovala své vlastní oblíbence do Domu války a Domu stříbra.

Takové činy jenom rozdmýchávaly hněv v srdcích mužů, jako byl Amon. Není přece možné, aby obyčejná dívka měla tak nesmírnou moc a z výše trůnu se na ně dívala, jak se před ní plazí v prachu.

„Pane?“

Amerotke sebou trhl. Stál vedle něj Prenhoe s vědrem v ruce.

„Výborně.“ Nejvyšší soudce se zvedl. „Pojď se mnou.“

Vedl Prenhoea chrámovým komplexem do ponuré temné chodby svažující se dolů do krypty. Na schodech přede dveřmi ho jemně odstrčil, poklekl a brzy našel, co hledal: temnou skvrnu v rohu na bílé vápencové podlaze. Dotkl se jí prsty.

„To není voda,“ konstatoval Amerotke. „Bude to olej.

Čistý olej.“

„Sem si Neriův vrah postavil vědro s olejem?“ ptal se Prenhoe.

„Ano, právě sem.“ Amerotke vytáhl z výklenku ve zdi pochodeň. Otevřel dveře a vrazil ji Prenhoeovi do ruky.

„Běž dolů.“

Prenhoe ztěžka polkl, krypta byla chladná a ponurá. Už

z místa, kde stál, viděl na schodech a na stěně stopy po ohni.

„Poslyš, Prenhoe, chci, abys teď sešel až dolů. Potom se hned vrať. A chovej se úplně normálně.“

Písař poslechl. Slyšel, jak se za ním zavřely dveře, a pomalu začal sestupovat. Pod schody se zastavil a otočil se.

Snažil se nedívat na stíny, které jako by ožily a tančily v plameni pochodně. Zhluboka se nadechl a vyrazil zpátky.

Tušil, co se stane.

Za dveřmi se Amerotke usmíval. Slyšel každý jeho krok, který byl mnohonásobně zesilován ozvěnou. Čekal a odhadoval vzdálenost. Najednou prudce otevřel dveře, popadl vědro a celé ho vychrstl na Prenhoea. Ten se snažil uskočit, ale Amerotkeovi se přesto podařilo zmáčet ho od hlavy k patě. Prázdné vědro potom hodil dolů za Prenhoem.

„Promiň, že jsem tě polil,“ usmíval se soudce a tiskl promáčenému písaři ruku. „Ale teď už vím, jak rychlá byla Neriova smrt. Ta voda, kterou jsem na tebe vylil, byl v Neriově případě olej, vědro, které jsem pak po tobě hodil, byla lampa nebo pochodeň. Stejná je obrana pevnosti při

obléhání. Olej lehce vzplane, stačí jiskra a člověk se změní v živou pochodeň.“ Amerotke se odmlčel a osušil cípem svých šatů Prenhoeovi obličej. „Vrah viděl Neriu, jak míří do krypty, a rozhodl se ho zabít. Čekal tady. Je to opuštěná, odlehlá část chrámu, a nezapomínej, že všichni byli na hostině a oslavovali královninu návštěvu.“

„Ale proč?“ ptal se Prenhoe. „Proč Neriovi prostě nepodstrčil láhev s otráveným vínem? Proč ho někde ve tmě neprobodl nožem? Proč po něm zpoza sloupu nestřelil šípem?“

„Vrah Neriu nenáviděl a chtěl mu odepřít důstojný pohřeb a věčný život. Ale souhlasím s tebou, ubohý knihovník mohl být zabit mnoha jinými způsoby.“

„Ten učenec Pepi, ten zemřel stejně?“

„Ach, to bylo jiné.“ Amerotke se vydal nahoru po schodech a gestem vybídl Prenhoea, aby ho následoval.

„Myslím, že se vrah toužil zbavit našeho potulného učence a zároveň zničit všechno, co měl ve svém pokoji. Víš, Prenhoe, vrah nechtěl ty muže jenom zabít, on chtěl také odstranit všechno, co vlastnili: rukopisy, poznámky a vše, co si opsali z knihovny.“

„Nebo to, co Pepi ukradl.“

„Pokud něco ukradl,“ odpověděl mu Amerotke, „dávno to prodal, což vysvětluje jeho náhlé zbohatnutí.“ Odmlčel se. „Ale možná je to jinak.“

„Jak, pane?“

Soudce neodpověděl. Položil příbuznému ruku na rameno. „Promiň, že jsem tě polil.“

Vrátili se do svých komnat. Šufoj už byl vzhůru a poučoval Asurala o nemocech, které se mohou přenést pouhým dotekem nebo dechem. Zdálo se, že velitel chrámové stráže je tím hluboce zaujat. Právě se chystal Šufoje zeptat na jeho zázračné medikamenty, když se objevil Amerotke s Prenhoem. Šufoj vyčítavě pohlédl na svého pána a dotčeně zabručel něco o tom, že ho měl vzít s sebou.

„Spal jsi jako dřevo,“ bránil se Amerotke. „A chrápal jako čuník.“ Dřepl si vedle trpaslíka. „Nebo spíš jako válečník unavený po bitvě.“ Vzhlédl. „Asurale, říkals mi, že chodíš po tržištích a sháníš tu zvláštní chetitskou pochvu. Až

tohle všechno skončí, budeš ji mít. A ty, ó udržovateli dechu a strážce konečníku, dostaneš důstojnou lékárničku vyrobenou z toho nejkvalitnějšího dubového dřeva, se zvláštním zámkem a k tomu nový kožený vak přes rameno.

Budeš moct prodávat své medikamenty a lektvary po celých Thébách. Teď odcházím studovat do knihovny.“

Amerotke jim nařídil, aby neopouštěli své komnaty.

Sundal si špinavé pomačkané šaty. Jen v bederní roušce sešel do zahrady a zaplaval si v jednom z posvátných bazénků naplněných vodou z Nilu. Voda byla teplá a voněla liliemi a lotosy plovoucími po hladině. V malé chrámové svatyni vedle bazénku si očistil ruce a ústa natronovou solí a

pokropil se posvátnou vodou. Rychle se pomodlil a vrátil se do své komnaty. Šufoj už mu připravil čisté plátěné šaty, vyšívaný pás a nové sandály. Sluha také trval na tom, aby si Amerotke vzal dýku. Trpaslík stál a sledoval svého pána, jak si natírá obličej olejem a maluje černé linky kolem očí.

„Dávej na sebe pozor, pane.“

„Budu jako ostříž,“ ujistil ho Amerotke. „A totéž platí pro tebe. Nejez a nepij nic, co ti donesou. Jídlo si přines sám z kuchyně.“

Amerotke se vydal do knihovny. Mladý knihovník Chaliv se zrovna chystal zavřít, ale Amerotkea nadšeně vpustil dovnitř. Sledoval, jak si nejvyšší sudí prohlíží police a přihrádky přeplněné rukopisy a svitky papyrů.

„Co hledáš, pane?“

Amerotke poplácal Chaliva po rameni. „Promiň, že zdržuji tebe i stráže.“

„To je v naprostém pořádku,“ usmál se knihovník. „Ty odporné vraždy tísní celý chrám, všichni se bojí. Naši hosté se od sebe nehnou ani na krok.“

„Ano, o tom nepochybuji,“ utrousil suše Amerotke.

„Kdo všechno má klíče od této místnosti?“

„Jenom já a velekněz Hani. Vlastně ne.“ Knihovník se plácl do čela. „Jeden náhradní jsme dali našim hostům.

Myslím, že ho má u sebe ctihodný Amon.“

„Nemohl se sem někdo vkrást, když strážci odešli?“

„Ne. Jeden hlídá celou noc a bedny a skříňky jsou

bezpečně uzamčené.“

Amerotke se posadil na stoličku a vyzval knihovníka, aby se posadil na lavici proti němu. „Věřím ti, Chalive. Chci ti položit pár otázek. Neria zemřel jako první. Všiml sis někdy, co četl nebo studoval?“

Mladý písař zavrtěl hlavou. „Neria byl učenec. Jako motýlek přelétal z jednoho rukopisu na druhý. Vždycky jsem mu přinesl, o co si řekl. Konečně, byl to Mistr archivář a Opatrovník svitků.“

„Mluvil někdy s ctihodným otcem Premem?“

„Samozřejmě, ctihodný byl přece jeho chrámovým důvěrníkem. Ale já o jejich rozmluvách nic nevím.“

Amerotke nedal najevo své zklamání. „A co ten učenec, Pepi?“

„Neria se ho stranil, neměl ho vůbec rád. Říkal, že je to hulvát a neotesanec. To jsme si ostatně mysleli všichni.“

Soudce rychle pohlédl ke dveřím. Do knihovny vklouzl Sengi, vrchní písař. Ovšem, pomyslel si Amerotke, na tebe jsem zapomněl. Plížíš se tímto chrámem jako stín.

„Můžu vám nějak pomoct?“ Sengi, aniž by ho někdo zval, usedl k vedlejšímu stolu.

„Ano, můžeš. Oba mi můžete pomoct. Řekněme, že byste odsud ukradli nějaký rukopis. Kde byste ho zkusili prodat?“

Sengi pohlédl na Chaliva. „Tady rozhodně ne.“

„Myslíš v tomto chrámu?“

„Ne, myslím v Thébách.“

„Ano, to jsem si říkal. Pepimu tady jeho práce moc nevynesla, že?“

Sengi se zatvářil zmateně. „Myslím, že ti nerozumím, můj pane. Pepi neměl žádné zábrany. Byl to člověk, který si myslel, že ti dělá laskavost, když zvedne ruku na pozdrav.

Dokonce trochu pochybuji o jeho opravdovém zápalu pro studium a vzdělávání. Proháněl holky a pil víc, než bylo zdrávo.“

„Nikdy se nezmínil, že by na něco přišel?“

„Ne,“ odpověděl Sengi. „Ale určitě bych chtěl znát výsledky jeho práce.“

Amerotke se usmál. „Chápu, co chceš říct. Pepi vlastně nemusel bádat nijak usilovně, že? Představa božského faraona-ženy se mu z duše protivila. Mohl sedět na zadku, šťourat se v nose a říkat: Prostudoval jsem všechno možné, ale neobjevil jsem nic, co by ospravedlňovalo panování Hatusu.“

Sengi byl očividně na rozpacích.

„Hraješ nebezpečnou hru, pane,“ pravil Amerotke. Tón jeho hlasu zdrsněl. „Božská Hatusu nebude nadšena, až se dozví, že někdo maří její vůli a vůli bohů.“

„My jsme učenci,“ opáčil Sengi. „Shromáždění velekněží se sešlo na žádost božské Hatusu. Důkazy se nedají uvařit z vody.“

„A co když tady nikdo z žádné vody nevaří? Co když

Neria a ctihodný Prem přišli na něco, co by vyvolalo mezi lidmi rozruch a přinutilo je klást otázky?“

„Jaké například?“ ironicky se ušklíbl Sengi. „Já jsem historik, vznešený Amerotke. Můžu tě ubezpečit, že na egyptském trůnu nikdy neseděla žena. Je sice pravda,“ dodal spěšně, „že jsme měli regentky, královny matky –“

„A přesně tohle ty i ostatní chcete, že je to tak?“ přerušil ho Amerotke. „Aby byla Hatusu jenom jakousi poručnicí.

Na jak dlouho? Jsi ženatý, Sengi?“

Vrchní písař zavrtěl hlavou. Amerotkem projel záchvěv hněvu. Někdo jako Sengi je zodpovědný za všechny ty vraždy a nemilosrdné útoky na něho samotného. „Kde by měla vlastně Hatusu být?“ zasyčel soudce. „V Domě odloučení, v harému s ostatními ženami? Měla by chodit ozdobena lotosovými květy, s homolí parfému na paruce, v jedné ruce držet pohár a v druhé sistrum?“

Sengi ztěžka polkl. „Já… já jsem jenom dělal, oč jsem byl požádán,“ koktal.

„Jsou ostatní kněží, Isis, Osiris, Amon a Anubis, tvými blízkými přáteli? A co mrtvý Hathor?“

Mladý knihovník jenom zíral s otevřenými ústy. Sengi byl rudý jako rak.

Amerotke upřeně na Sengiho pohlédl a zeptal se: „Jsi v jejich službách? Podplatili tě jako vrchního písaře Domu života v Horově chrámu, abys s podporou velikého učence Pepiho prohlásil, že jsi na nic nepřišel?“

„Tohle nebudu poslouchat.“ Sengi vyskočil. „Vznešený Amerotke, tady nejsme v Síni obojí pravdy.“

„Ne, ale můžeme se tam ocitnout.“ Soudce se na něho zašklebil. „Jak říká můj sluha Šufoj, každým dnem začíná něco nového a štěstí je vrtkavé.“ Pokynul rukou a Sengi se znovu posadil. „Jsi hlupák. Cožpak nechápeš, jak Oči a uši faraonovy tohle všechno překroutí? Božská Hatusu chce, aby její vláda byla přijata všemi. Ale thébští velekněží jsou proti ní. Božská královna rozhodla, že zásadní debata se bude konat tady, v Horově chrámu. Osobně si myslím, že udělala chybu. Velekněží se sešli, božská královna jim položila otázku a oni jí odpovědí, jak budou chtít. Dokážou, že neexistuje žádný precedens. Ano, je pravda, že velekněz Hani a jeho manželka Vechlis jsou na její straně, ale ostatní ne. Nemám pravdu? Mám podezření, že mnozí z nich, nejspíš ale všichni, a to včetně tebe, podporovali Rahimerea, bývalého velkého vezíra, který stál proti Hatusu.“

Sengi byl čím dál neklidnější.

„Začínám docházet k přesvědčení, že toto shromáždění je naprostou ztrátou času. Velekněží předstírají, že diskutují o něčem, co už dávno rozhodli.“

„Ale to ještě neznamená, že jsem vrah!“ Sengi se znovu vymrštil. „Já jsem kněz a učenec, dobrý služebník Božského domu.“ Nečekal na odpověď a odpochodoval z knihovny.

„Mám jít za ním, pane?“

„Neřekl nám, proč sem vlastně přišel.“

„Myslím, že ho překvapilo, že tě tu našel,“ odpověděl Chaliv. „Chodí sem často. Tos myslel vážně, můj pane, že všichni velekněží, kromě Haniho, už se rozhodli?“

„Samozřejmě.“

„Tak proč ty vraždy?“

„Protože Neria možná objevil něco pozoruhodného.

Jsem přesvědčen, že to našel právě tady.“

„Ale nikomu nic neřekl.“

„Já vím, já vím.“ Amerotke zabubnoval prsty na desku stolu. „A proto chodím pořád dokola. To mě přivádí k otázce, na kterou Sengi nikdy neodpověděl. Nebo možná odpověděl, ale my jsme z toho nevyvodili logický závěr.

Pepi byl označen za zloděje, údajně odsud ukradl rukopis nedozírné ceny. Byl dost mazaný na to, aby dokázal obalamutit stráž a propašovat ho ven, ale natolik hloupý, že se ho pokusil prodat thébským kupcům.“

Chaliv vypadal zmateně.

„Existuje jenom jedna možnost,“ uzavřel Amerotke.

„Myslím, že Pepi žádný rukopis neukradl. Někdo mu ale dal dost stříbra, aby to tak vypadalo. Z toho vyplývá, že ten ztracený rukopis, který Pepi studoval, musí být pořád ještě tady.“

Chaliv se podrbal na hlavě. „Musí to tak být, pane. Proti krádeži máme taková bezpečnostní opatření, že je téměř vyloučená.“

„Ale zato není těžké tady něco schovat,“ usmál se

soudce. „Kde jinde, můj učený Chalive, se lépe ztratí takový spis než mezi jinými svitky a rukopisy?“ Amerotke vstal a přistoupil k policím. „Až tohle všechno skončí, Chalive, božská Hatusu vytasí meč a půjde svým odpůrcům nemilosrdně po krku.“ Ohlédl se. „Ale její přátelé, kteří se drželi pravdy, budou velkoryse odměněni.“

Chaliv seděl jako opařený, s otevřenými ústy. Náhle mu zasvitlo v očích. „Začnu hledat Pepiho rukopis, můj pane. A najdu ho.“

„Dobře.“ Amerotke znovu usedl na stoličku. „Jak jsem řekl, věřím ti, Chalive.“

„Nemyslíš si, že bych vrahem mohl být já, že ne?“

Soudce zavrtěl hlavou. „Ne. Jsi příliš mladý a nevinný.

Ten, kdo naplánoval tyto vraždy, musel být řádně prohnaný.

Kdybych jen věděl víc o Neriovi. Měl rád ženy?“

„Ó, to ano, ale byl velice diskrétní.“

„Jak diskrétní?“

„Chrám je taková vesnice, můj pane, jak víš. Lidé se zamilují, do někoho se zblázní.“ Chaliv se pousmál. „V noci jsou chodby plné plížících se stínů a pleskajících nohou.“

„Řekni mi něco,“ Amerotke sepjal ruce. „Viděl jsi někdy Neriu s nějakou ženou?“

„Ne, můj pane. Ale v chrámu nebo ve svatyni mu jako všem mužům pěkně jezdily oči.“

„A předtím, než zemřel, neudělal něco neobvyklého?

Cokoli.“

Chaliv zavrtěl hlavou.

„Víš to jistě?“

„Můj pane, kdyby to tak bylo, řekl bych ti o tom.“

Amerotke zavřel oči. Myslel na schody vedoucí do podzemí, na tichou chladnou kryptu, na fresky na zdech.

„Máš tady nějaké materiály vysvětlující původ těch maleb v kryptě?“

„Máme kroniku,“ odpověděl Chaliv. „Když Hyksósové dobyli Egypt, některé rukopisy se podařilo ukrýt, ostatní se ztratily. Knihovna vyhořela, ale když otec božské Hatusu Hyksósy vyhnal, chrám byl obnoven. Jeden starý kněz o tom sepsal kroniku.“

Chaliv vstal a vydal se podél polic. Našel kroniku, zažloutlý svitek papyru, kvůli stáří potažený ochrannou vrstvou proti poškození. Položil ho na stůl. Amerotke mu poděkoval a rozvázal šarlatovou šňůrku. Kronika byla napsaná směsicí různých stylů: byly tam neumělé malůvky, hieroglyfy a hieratické texty kněží. Obsahovala modlitby a vzývání faraona. Byl tam krátký autorův životopis a potom už se starý písař pustil do výčtu strašlivých událostí hyksóské invaze: jejich krutostí, lidských obětí, plenění měst. Jak barbaři převraceli oltáře, vypalovali svatyně, kněze zabíjeli nebo odváželi do exilu. Spisovatel pyšně líčil, jak Horovi kněží zůstali věrni Egyptu a jeho bohům a jak se ukryli v katakombách.

Amerotke byl tak zaujat četbou, že sebou polekaně

škubl, když mu Chaliv položil ruku na rameno.

„Mám už odejít?“ zeptal se nejvyšší soudce. Rozhlédl se a viděl, že Chaliv se mezitím pustil do hledání ztraceného rukopisu.

„Ne, ne, můj pane. Ani jsem zatím nic nenašel, ale vzpomněl jsem si na něco, co se týká Nerii.“

Posadil se na lavici naproti němu. Amerotke odsunul papyrový svitek.

„Jak víš, můj pane, někteří kněží mají na těle tetování.

Bývá to Horova hlava nebo skarab, nějaké ochranné znamení.“

„A Neria také něco takového měl?“

„Ne… tedy vlastně ano,“ koktal Chaliv. „Bylo to dva nebo tři dny předtím, než zemřel. Přišel do knihovny a trochu kulhal. Zeptal jsem se ho, jestli je všechno v pořádku.

‚Jistě, chlapče,‘ odpověděl. Tak mi vždycky říkal. ‚Upadl jsi?‘ zeptal jsem se. Neria mi ale řekl, že byl jen ve městě, kde si nechal udělat tetování. Tropil jsem si z něj žerty: ‚Je to jméno ženy?‘ ‚Ne, ne,‘ odpověděl. ‚Je to obrázek Selket.‘“

Bohyně-škorpiona, řekl si v duchu Amerotke.

Představuje spalující sluneční žár. „Měl k ní nějaký zvláštní vztah?“

Chaliv protáhl obličej. „Nevím.“

„Ale říkal jsi, že kulhal. To znamená, že musel mít tetování někde na noze.“

„Asi to tak bylo, pane. Bývá to většinou stehno, břicho, hrudník nebo rameno.“

Amerotke mu poděkoval a Chaliv odešel. Proč by si kněz, učenec a knihovník nechal něco takového udělat, uvažoval. Je mezi Selket a starými faraony, kteří vládli Egyptu, nějaké spojení? Neria byl přece zabit v kryptě poblíž Menovy hrobky. Malby na stěnách pohřební komory zobrazovaly dynastii Škorpiona, která kdysi vládla Egyptu.

Amerotke potřásl hlavou a vrátil se ke čtení.

Světlo začínalo slábnout. Nemohl se od četby té fascinující kroniky odtrhnout. Něco z historie sice znal, ale kronikář, který byl očitým svědkem těch krvavých skutků, je popisoval se zápalem, který mu tryskal přímo ze srdce.

Amerotke si udělal pohodlí. Jenom napůl vnímal kolem pobíhajícího Chaliva, který si při vyklízení polic stále něco mumlal. Soudce obdivoval, s jakým nadšením se zhostil tak náročného úkolu. Strážci zaklepali na dveře, ale Chaliv je vyzval, aby počkali.

Amerotke došel až k pasáži, ze které se mu přímo tajil dech. Kronikář zde líčil řádění hyksóských vládců v Rudé zemi. Do nejmenších podrobností popisoval strašlivý labyrint, který postavili, nyní známý jako Síň zásvětí. U

jedné věty se Amerotke zarazil.

„Není to zvláštní, Chalive?“

„Co, můj pane?“

„Něco hledáš a objevíš přitom něco docela jiného.“

Soudce rychle četl dál. Všechny myšlenky na Neriu a vraždy v chrámu pustil z hlavy. Zavřel oči a rychle přeříkal děkovnou modlitbu k bohyni Maat.

„Chalive, rychle! Pošli jednoho strážce do mých komnat.

Ať sem okamžitě přivede Asurala, Prenhoea a Šufoje!“

Amerotke naposledy pohlédl na svitek papyru a sroloval ho. Podal ho Chalivovi a poklepal mu na rameno.

„Zítra odjedu z chrámu.“ Varovně pozvedl prst. „Hledej dál, ale tajně. Kdyby vrah zjistil, co děláš, ujišťuji tě, že bys zemřel dřív, než se vrátím.“

AKER: egyptský bůh se dvěma lvími hlavami, strážce zásvětí.

Čtyři válečné vozy se řítily přes zelené a žluté šachovnice úrodných polí a zavodňovacích kanálů, které se táhly na východ od Nilu. Jak slunce klesalo, modrá obloha nad nimi začínala nachovět. Vozy se mírně stočily po prašné cestě. Za nimi zůstalo hornaté Údolí králů. Mířily do nebezpečné Rudé země východně od Théb. Kola poskakovala a kopyta duněla po kamenité půdě. V záři zapadajícího slunce se stříbrné vozy s bronzovým zábradlím nádherně leskly.

Obrovská kola se točila, vozatajové zručně ovládali opratě.

Jejich koně, černí jako noc, byli nejrychlejší běžci z královských stájí.

V každém voze jel vozataj s jedním vojákem. V prvním stál Amerotke, nad nímž vlála standarta Horova pluku. Vozy byly zdobené znaky divokých čápů. Patřily jednotce Merienu, Faraonových statečných, které za udatnost v bitvě sama božská Hatusu odměnila zlatem.

Amerotke se mírně rozkročil a sevřel zábradlí. Do tváře ho šlehal žhavý pouštní vítr. Pohlédl na svého vozataje, který stál s lehce pokrčenými koleny, opratě omotané kolem zápěstí. Přestože bylo vidět, jak si užívá svobodnou jízdu a je šťastný, že je pryč z města a jeho úzkých a rušných ulic, mužova tvář zůstávala napjatá. Koně, sytí a odpočatí, cválali se vztyčenými hlavami, červené válečné chocholy mezi ušima se rytmicky zvedaly a klesaly. Amerotke pohledem zkontroloval výzbroj vozu: dva dlouhé kostěné luky, toulec s šípy, tři oštěpy v pouzdře a ochranný štít, který měl opřený u kolen. Neočekávali sice, že by narazili na nějaké nepřátele, ale mladý velící důstojník byl opatrný. Když dostal příkaz odvést nejvyššího soudce do oázy Amarna a utábořit se blízko Síně zásvětí, protáhl obličej.

„Přece se nebojíš babských povídaček o strašidlech?“

dobíral si ho Amerotke.

„Ne, můj pane, ale dobrovolně bych tam nejel. Povídá se, že některé loupeživé kočovné kmeny se spojily a přepadají karavany, prý už dokonce zaútočily na naše hlídky.“ Pokrčil rameny. „Ale to se stalo jenom párkrát.“

Amerotke strávil přípravami skoro celý den. Odeslal naléhavá poselství Valuovi a Omendapovi, ve kterých jim sdělil, že tajemné zmizení dvou mladých důstojníků může být objasněno pouze důkladnou prohlídkou labyrintu.

Omendap samozřejmě okamžitě zareagoval a poslal Amerotkeovi na pomoc celý vozatajský oddíl. Nejvyšší

soudce chtěl ale víc. žádal královské psovody s honicími psy, kteří jsou vycvičení ke stopování zvěře. Omendap odpověděl, že to bude nějakou chvíli trvat. Amerotke se tedy rozhodl nečekat a ujal se vedení průzkumné výpravy. Posily měly dorazit druhý den ráno.

Možná se mýlím, pomyslel si. Ale aspoň se vrátím ke svému soudu a budu moct říct, že jsem navštívil místo činu.

Všechny čtyři vozy jely těsně za sebou, s odstupem délky sotva jednoho oštěpu. Vozatajové nechali koně, ať si běží, hnali se jako o závod s časem. Amerotke se ohlédl. V

dálce se z písku, zlatohnědého jako lví srst, tyčily popelavé štíty. V zapadajícím slunci jejich barva přecházela do růžovofialové. Přes cestu jim přeběhlo stádo divokých gazel.

Večerní vánek přinášel vytí šakalů a pochmurný chechot hyen. Pouštní tvorové se chystali na noční lov.

Vozatajové na chvíli zastavili koně, podělili se o vodu a potom pokračovali v cestě. Amerotkea poušť fascinovala.

Rudou zemi tvořily kamenné pustiny a písečné hřebeny přerušované kroutícími se strouhami a úzkými roklemi.

Rostly tam jen hlodášové keře a pouštní traviny. Občas minuli malou oázu, ale nyní se ocitli na hranici skutečné pouště, která se táhla až k velkému říčnímu jezeru na východě. Vzduch začal pomalu chladnout a obloha počala přecházet do temně modré, jak se blížili k Amarně, místu, kde se rozhodli přenocovat. Jeden z vozů jel nyní daleko před ostatními, aby zjistil, je-li tábořiště bezpečné. Vozataj

se posléze vrátil zpět se zprávou, že oáza je sice opuštěná, ale že jsou tam patrné stopy po kočovnících, kteří z ní odešli určitě nedávno. Nato vjely do oázy i ostatní vozy.

Amerotke vystoupil a pomohl vozataji odstrojit koně.

Potom je vodili sem a tam, aby vychladli. Teprve pak dostali napít. Vozy byly rozestaveny do ochranné hradby a načaly se zásoby. Byl to jen válečný proviant: sušené, řádně prosolené a okořeněné křepelčí maso, nekvašený chléb a trocha nevábně vypadajících hroznů. Posbírali suchý koňský trus a rozdělali malý ohýnek. Amerotke poděkoval mužům za jejich rychlost. Odmítl kapitánův doprovod a sám se vydal k ponurým žulovým kvádrům, vstupu do obávaného bludiště, známého jako Síň zásvětí.

Amerotke si vybavoval, co četl v kronice v Domě života.

Bludiště se musí rozpínat všemi směry do vzdálenosti nejméně jedné míle. Připomínalo mu dětské kostky rozházené po podlaze. Slunce zapadlo a zvedl se chladný vítr. Povytáhl si jezdecký plášť a zakryl si nos a ústa. Vchod do bludiště byl strašidelný, připomínal rozevřenou temnou tlamu jeskyně. Amerotke dostal strach. Bylo to nehostinné místo. Za zády slyšel ržání koní, křik a smích vozatajů.

Před vchodem do labyrintu vytáhl Amerotke ze svého válečnického pásu malé červené klubíčko provázku. Hodil je na zem, a jak postupoval hlouběji, pomalu motouz odvíjel.

Obestřela jej hrůzostrašná tma. Zastavil se a zíral nahoru na oblohu. Byl obklopen vysokými ponurými žulovými kvádry,

pod nohama cítil prašný štěrk. Ve skomírajícím světle provádělo bludiště prazvláštní kousky. Měl pocit, že užuž

musí narazit do zdi, když pojednou se kámen rozestoupil a cesta pokračovala dál. Jindy se zcela rovný přehledný úsek neočekávaně větvil do různých směrů. Obrovské žulové kvádry ležely jeden na druhém, a tvořily tak stěny, které se tyčily do výšky nejméně dvou dospělých mužů. Amerotke je ohmatal, byly velice hladké, těžko by v nich člověk hledal oporu pro ruce a pro nohy, kdyby se odtud chtěl dostat nahoru a volat o pomoc. V některých místech se cesta zúžila tak, že měl co dělat, aby se vůbec protáhl. O kus dál zase mohl volně rozpažit, aniž by se přitom dotýkal stěn.

Byl čím dál sklíčenější. Ty strašidelné stíny! Vypadaly jako přízraky těch, kteří zde přišli o život! Slyšel šepot a naříkání, ale byl to jen vítr profukující puklinami ve zdech.

Několikrát narazil na lidské ostatky, ponuré hromádky kostí s rozšklebenými lebkami. Zůstal stát a zaposlouchal se.

Nezřetelně slyšel noční zvuky. Odhadoval, že je v bludišti teprve chvíli, přesto už byla jeho mysl zcela otřesená a nervy měl napnuté k prasknutí. Bylo to opravdu příšerné místo. Jak se asi cítili vězni, kteří sem byli zahnáni a marně hledali cestu ven? Nebo lidé pronásledovaní zvířaty, šílenými hlady a vztekem, lapenými v této pochmurné pasti?

Každou chvíli se zastavil a zkoumal půdu pod nohama.

Někdy stál na písku, jindy na pevné žule, základech staré pevnosti, která zde dříve stála. Na některých místech zely v

zemi trhliny a Amerotke si vzpomněl, že tato oblast byla kdysi postižena zemětřesením. Cítil, jak se dusí, jako by ho bludiště těsně obepínalo. Otočil se a sledoval odmotaný provázek zpátky ke vchodu. Nedokázal ale jít dost rychle.

Měl pocit, jako by ho něco sledovalo, jako by na něj ve tmě něco strašidelného číhalo a chystalo se po něm každou chvíli skočit. Když konečně dorazil k východu, těžce lapal po dechu a doslova se koupal v potu. Důstojník, který tam čekal s pochodní v ruce, si úlevně vydechl. Pospíchal mu vstříc.

„Pane, tos neměl dělat.“ Popadl Amerotkea za paži, téměř ho táhl ven z bludiště. „Byl bych rád, pane, kdybys zůstal s námi. Generál Omendap by žádal moji hlavu, kdyby se ti něco stalo.“

„Já vím, já vím,“ omlouval se Amerotke. Ohlédl se zpátky do temné chodby. „Věř mi, kdybych měl nějaký vliv u dvora, požádal bych božskou Hatusu o laskavost: tohle místo by se mělo srovnat se zemí. Ne nadarmo se mu říká Síň zásvětí.“

Vraceli se zpátky k oáze.

„Upřímně si vážím tvého zájmu, kapitáne.“

Najednou padla tma, jako by se z nebe snesl obrovský pták. Amerotkea vždycky fascinovalo, jak rychle se den na poušti mění v noc.

„Pane, možná budeme mít nějaké potíže,“ spěšně vyhrkl velitel.

„Jaké potíže?“

Zbytek jednotky byl shromážděný kolem ohně. Hlídka stála u vozů a upřeně hleděla do tmy.

„Nejsem si jistý, pane. Ale když jsme stavěli tábor, jeden muž si všiml, že se na hřebeni objevilo pět nebo šest kočovníků.“

„Ale ti na nás nezaútočí,“ uklidňoval ho Amerotke.

„Jsme dobře ozbrojení a loupeživí kočovníci se pohybují v malých tlupách.“

„Říkal jsem ti, ctihodný, že se kmeny občas spojí.

Museli nás vidět, když jsme přijížděli. Je nás jenom osm a oni by se rádi zmocnili našich koní. O zbraních a špercích ani nemluvě.“ Důstojník pokrčil rameny. „Stejně nám nezbývá nic jiného než čekat.“

Nočním vzduchem k nim doléhaly zvuky lovící zvěře.

Poušť byla děsivá. Vojáci si šeptem vyprávěli o Šahovi, přízračném zvířeti, poslaném samotným Setem, jehož

pohled dokáže proměnit člověk v kámen. A taky o strašlivé bytosti zvané Saga, která žije v propasti, má sokolí hlavu a ocas, na jehož konci vyrůstá jedovatý lotosový květ.

Když je napadli, Amerotke tvrdě spal pod palmou. Po písku se rychle pohybovaly temné stíny, vzduchem svištěly šípy, ale nic nezasáhly. Celý tábor byl vzhůru nohama, každý muž byl vyzbrojen lukem a šípy, ale také oni stříleli naprázdno. Amerotke si strhl jezdecký plášť, namočil jej v oleji, zapálil a odhodil daleko do písku. Rozlilo se světlo, umožňující lučištníkům najít cíl. Nočním vzduchem se

rozléhaly výkřiky.

Kočovníci obstoupili vozovou hradbu, ale jejich útok byl jenom zoufalým pokusem. Amerotke s ostatními se s nimi střetli uvnitř oázy. Chránili se štíty, meče třeskaly o dýky, štíty o tyče. Dva lupiči padli. Jeden Egypťan se zapotácel s ránou v paži.

Konečně útočníci nerovný boj vzdali a vytratili se do tmy. Amerotke s kapitánem vozatajstva ale vyčkávali, stáli blízko vozové hradby, upřeně hleděli do tmy a naslouchali.

Když usoudili, že kočovní lupiči vskutku odtáhli, vrátili se a nařídili odstranit mrtvá těla loupežníků, která zůstala ležet v písku. Jeden vozataj se šel přesvědčit, jestli mezi nimi nejsou zranění, ale ty si útočníci odnesli s sebou.

„Už se nevrátí,“ prohlásil velitel. „Zjistili, že jsme silnější, než si mysleli, a vzdali se naděje na snadnou kořist.“

Amerotke souhlasil. Vrátil se zpátky na své provizorní lůžko, chvíli hleděl na oblohu, vzpomínal na Norfret a na chlapce a doufal, že Šufoj s Prenhoem budou sledovat vše, co se děje v Horově chrámu. Měl pocit, jako by se mu to všechno jenom zdálo: divoká jízda na voze, strašidelné chvíle v Síni zásvětí, útok loupeživých kočovníků, temných postav, připomínajících Lehketa, zahalených od hlavy k patě v rozedraných hadrech. Mrtvá těla některých z nich nyní tuhla ve studeném měsíčním svitu. Vzpomněl si, co mu Lehket řekl o labyrintu. Ti dva mladíci tam pořád ještě jsou.

Než usnul, pomodlil se, aby mu Maat pomohla k nim najít cestu.

Tábor ožil těsně před úsvitem. Amerotke se probudil celý prochladlý a ztuhlý. Rozbřesk barvil poušť myriádami barev. Kromě několika oděrek a ran, šípů zabodnutých v kmenech stromů a ponurých uzlů rozervaných šatů ležících v poušti téměř nic nepřipomínalo noční útok. Vojáci byli v dobré náladě a měli hlad.

Sotva dojedli, hlásila hlídka blížící se vozy. Nad krajinou se už tetelil žhavý vzduch. Amerotke si zastínil oči a zahlédl třpyt zlata a stříbra a záblesky barev. Brzy byl vidět celý vojenský oddíl. Pohyboval se pomalu kvůli pěšákům, kráčejícím za vozy. Jasně rozeznával jejich červeně pruhované pokrývky hlavy. Ranním vzduchem se nesl štěkot psů. Brzo se oáza změnila v rušný úl. Dorazily vozy, za nimi pěší vojáci a psovodi, jež si Amerotke speciálně vyžádal.

Valu se vyhrabal z vozu, tučnou tvář rozzářenou úsměvem. Přikolébal se k Amerotkeovi a stiskl mu ruku.

„Tady je to trochu jiné než v Síni obojí pravdy, což, vznešený soudce?“ Ukázal přes rameno na Rahmosea: mladík nebyl spoutaný, ale doprovázeli ho dva strážci. „Jeho otec i otec těch dvou zmizelých chtěli jet s námi.“

Královský prokurátor potřásl hlavou a otřel si pot z holé hlavy.

„Ale řekl jsem jim, aby zůstali v Thébách.“

Luskl prsty a přiběhl k němu sluha s měchem vody. Valu jej pozvedl a vychrstl si vodu do tváře.

„Nesnáším tohle pekelné vedro,“ hekal. „A nemám rád poušť.“ Vydal se k okraji oázy a zadíval se směrem k bludišti. „Jednou jsem tady byl, ještě jako chlapec. Od té doby jsem se toho místa bál a nikdy jsem se sem nevrátil.

Měl jsem tenkrát pocit, jako by se mě křídlem dotkl posel smrti.“ Obrátil se k Amerotkeovi. „Tak ty si myslíš, že ti mladíci tady stále ještě jsou?“

„Ano,“ přisvědčil Amerotke a postavil se vedle něj.

Valu vystoupil ze stínu stromů a zařval na páže, aby mu přineslo slunečník.

„Pojď, pane.“ Uchopil soudce za loket. „Chtěl bych znovu navštívit své noční můry.“

Vydali se přes písek a jílovitou břidlici. Ostatní, jak jim bylo přikázáno, se drželi vzadu.

„Nemohl ses dočkat mého návratu?“ dobíral si ho Amerotke.

Valu si přehodil slunečník do druhé ruky.

„Slyšel jsem o těch událostech v Horově chrámu.“

„Přirozeně. Jsi přece Oči a uši faraonovy.“

„A božská královna se zlobí. Slyšel jsi, co se říká o těch vraždách?“ Valu upřel na Amerotkea svůj pronikavý pohled.

„Neslyšel? To jsem si mohl myslet! Hatusu se Senenmutem se chystají do Horova chrámu. Přejí si být přítomni shromáždění velekněží.“

„To je chyba.“ Amerotke rozzlobeně odvrátil pohled.

„Myslím, že totéž prohlásil Senenmut. Ale Její Výsost má málo trpělivosti s kněžími, obzvlášť když o ní šíří pomluvy, že má v těch vraždách prsty.“ Valu se zahleděl do pouště. „Na tu Rudou zemi není zrovna vábný pohled,“

zamručel.

„Ne, to tedy není,“ přitakal Amerotke. Valuovy zprávy ho překvapily. Měl podezření, že Hatusu se nechystá do chrámu jenom proto, aby nahnala strach účastníkům sněmu a vyplašila své nepřátele, ale také proto, aby zjistila, co si o celé situaci myslí on.

„Vidíš?“ Valu hleděl na kroužící supy. „Faraonovy slepice, tak jim říkají vojáci.“ Pohlédl na Amerotkea. „Prý jste byli včera v noci napadeni.“ Valu kopal nohou v sandálu do písku. „Jestli tady jenom ztrácíme čas, ctihodný, Rahmose za to bude pykat.“

Došli ke vchodu do bludiště. I když se Amerotkeovi opíralo do zad ranní slunce, síla Egypta, cítil hluboký neklid.

Valu vkročil do úzké vstupní chodby a zastavil se.

„Všiml sis těch rytin?“

Valu si prohlížel dva veliké škorpiony vtesané do žuly.

Umělec je obtáhl barvou. Hlavy měli u sebe a byli do sebe zaklesnutí, jako by spolu bojovali.

„Co je to?“ ptal se Amerotke.

„Páří se,“ odpověděl Valu. „Tys nikdy neviděl spolu obcovat škorpiony? Sevřou se a točí, jako by tančili.

Sameček potom samičku oplodní, a pokud je natolik hloupý, že hned neuteče, ona ho zabije a sežere.“ Královský prokurátor se ušklíbl. „Něco jako naše královna,“ zašeptal a pozvedl své tenké obočí. „Hovořím samozřejmě o podobnosti, která se týká síly a rychlosti, nikoli o zlomyslnosti.“

„Ovšem,“ usmál se Amerotke. Pohlédl zblízka na malbu.

Připomínala mu kresby škorpionů v kryptě pod Horovým chrámem. „Který je sameček?“

„To nepoznám. Nejsem odborník. Ale teď, vznešený soudce, jsme v Síni zásvětí, kde se udály strašné zločiny.

Egyptská moc je v tvých rukou.“ Lehce se dotkl Amerotkeovy ruky vějířem, který vytáhl zpod svého roucha.

„Proč tady ale vlastně jsme?“

„Mluvil jsem s jistým Lehketem,“ sdělil mu Amerotke.

„Tvrdil, že sem vešli nějací muži, nebo určitě aspoň jeden.

žádné šelmy tady nebyly. Lehket s ostatními hlídali všechny východy, ale ten člověk už nikdy nevyšel ven. Nahoru na kameny vyslali lezce, ale po tom člověku nebylo ani stopy.“

„Pohádky,“ zavrčel Valu.

„To si nemyslím. Lehket není lhář. A v kronice v Horově chrámu jsem četl stejnou věc.“ Zpříma pohlédl na prokurátora. „Psalo se tam o tomhle labyrintu, místě smrti.

O tom, že lidi sežere, pohltí.“

„Je to příšerné a pochmurné místo, ale není to nic jiného než hromada písku a kamení. Je to tu jako stvořené pro

vraždu, vznešený Amerotke.“

„Přivedl jsi psy?“

„Ty nejlepší z královského psince.“

„Dobře.“ Amerotke si zamnul ruce. „Tak to spustíme.“

Vydal se zpátky k oáze a pokynul rukou. Důstojník s psovody a jejich obrovskými hrubosrstými mastify vyrazili vpřed.

„Musíte se rozdělit,“ udílel rozkazy Amerotke. „Nebojte se,“ uklidňoval je, když spatřil na některých tvářích úlek, „nepůjdete dovnitř, budete se pohybovat nahoře nad bludištěm. Dovnitř pustíte jen psy. Povedete je na dlouhých vodítkách. Budou hledat. Předpokládám, že to nějakou chvíli zabere.“

„A co vlastně hledáme?“ zavolal jeden muž.

„To zjistíte, až to najdete.“ Amerotke pohlédl k nebi. „Je vás okolo třiceti. Snažte se přejít po všech žulových kvádrech, do jednoho. Psi budou dole pod vámi. V žádném případě nelezte dolů. Bude pražit slunce, tak si naneste líčidlo kolem očí a chraňte si hlavu. Nevracejte se, dokud svůj úkol nedokončíte. Než začnete, vypijte co nejvíc vody.

Močit můžete kdekoli.“

Ozval se tlumený smích.

„Totéž platí pro psy. Ať je nic nerozptyluje, kostry, lidské pozůstatky.“ Podíval se jim na nohy. Byli obutí v pevných, pochodových botách. „Budou se vám potit nohy, před tím největším žárem vás ale tyhle boty ochrání.

Kdybyste narazili na něco neobvyklého, zůstaňte stát a volejte.“

Psovodi se spolu začali dohadovat, zmatení soudcovými instrukcemi.

„Nemohou jít po pachové stopě,“ zašeptal Valu.

„Všechny stopy po těch mladících budou už dávno pryč.“

„To poznáme.“ Amerotke si zastínil oči proti sílícímu slunečnímu svitu. „A pokud budeme už v poledne moudřejší, tím lépe.“

Velitelé zavedli psovody k ostatním vchodům. Přivedli černého poníka s nákladem žebříků. Ty svázali a Amerotke se vyšplhal na jeden žulový kvádr, načež pokynul veliteli psovodů, aby ho následoval. Chlapík vytáhl dlouhé vodítko a podle soudcových rozkazů se vydal po zdech bludiště.

Amerotke ho následoval. Šel pomalu. Pod ním, v úzké chodbě mezi vysokými bloky, se obezřetně pohyboval pes.

Každou chvíli se zastavil a smutně pohlédl nahoru na pána.

Psovod na něho povzbudivě zavolal, mlaskl a pomalu kráčel dál. Amerotke hleděl nahoru nad bludiště. Měl neskutečný, divný pocit. Viděl, jak se bloky kroutí a točí. Ostatní psovodi šplhali na další kamenné kvádry. Za nimi kráčel voják s paletou a dělal značky na každou zeď, po které přešli. žár byl už téměř nesnesitelný. Amerotke se cítil nesvůj, ale setrval na místě. Všude se to už hemžilo postavami. Někteří psi kňučeli, báli se bludiště. Vzpírali se a dva dokonce strhli své pány dolů. Jeden se utrhl, vyběhl z

bludiště a tryskem pelášil zpátky k oáze. Potom se psi konečně uklidnili a začali plnit svůj úkol. Všude se rozléhal štěkot a vrčení. Amerotke slezl dolů a schoval se do stínu.

Tiše se modlil, aby to všechno nebylo jen neplodné cvičení.

Každou chvíli ho zavolal nějaký psovod, musel tedy znovu vylézt nahoru a podívat se, co objevil. Valu se k němu odmítl přidat. Většinou psi našli roztrhané šaty a zažloutlé staré kosti. Slunce pálilo, žula byla nesnesitelně rozpálená. Amerotke se rozmyslel a vyslal nahoru vojáky s měchy s vodou. Už se chtěl vrátit do oázy, když se ozvalo příšerné zavytí, jako by byl nějaký pes surově zraněn.

Následoval křik psovodů. Amerotke se rychle vyšplhal nahoru. Všichni psovodi stáli na místě. Jeden na něj ale zuřivě mával. Amerotke s několika vojáky pospíchali až

téměř ke středu bludiště. Psovod rval za vodítko, ruce už

celé zkrvavené. Ječel na Amerotkea a na ostatní, aby mu pomohli. Soudce k němu doběhl a podíval se dolů. Pes se zmítal, propadal se do písku. Byla mu vidět už jen hlava a záda. Jeden voják se chystat seskočit dolů, ale Amerotke ho popadl za paži.

„Ty blázne!“ zařval. „Propadneš se za ním!“

Snažili se psa vytáhnout, ale bylo jasné, že jáma je širší, než se domnívali. Vhodili dolů další provazy a s kletbami a zbrocení potem nakonec ubohé zvíře vyprostili a vytáhli z jámy nahoru na vrchol kvádru. Pes byl šílený strachy, kožich měl v místech, kam se zařízly provazy, potrhaný a

zkrvácený. Amerotke přikázal odvést ho zpátky do oázy a odvolal i ostatní psovody. Nechal přinést oštěpy, aby mohli prozkoumat půdu. Úzká ulička vypadala stejně jako všechny ostatní. Nejdřív byla kamenitá a tvrdá, potom přecházela v písek, který se zdál dost pevný. Ale uprostřed jím oštěpy projely.

„Může to být kdovíjak hluboké,“ šeptl jeden voják.

„To si nemyslím,“ nesouhlasil Amerotke. „V poušti bývají písečné pasti, ale to jsou jenom průrvy naplněné uvolněnou břidlicí. Síň zásvětí byla kdysi pohraniční pevnost. Hledáme sklep nebo možná žalář, který se buď přirozeně zaplnil pískem, nebo, a to je pravděpodobnější, z něj Hyksósové udělali smrtonosnou past. Není divu, že se ven dostalo jen pár lidí. Pokud nezešíleli, neomdleli nebo nezemřeli vyčerpáním, skončili nakonec tady.“ Ukázal na žulové kvádry. „Všimli jste si, že všechny cestičky a tunely vedou sem? Vyhnout se tomuto místu by se dalo jen stěží.“

Slyšel, jak někdo volá jeho jméno. Hrnul se k němu Valu, v jedné ruce držel slunečník, druhou udržoval rovnováhu. Připomínal Amerotkeovi stařenu kolébající se kolem stánků na tržišti.

„Slyšel jsem, co se stalo.“ Královský prokurátor vztekle pohlédl na smějící se vojáky a jednomu z nich vrazil do ruky slunečník. Dřepl si a pohlédl dolů na dno bludiště. „Past zásvětí,“ zabručel. „Jenom ti nejzkušenější a nejbystřejší by si všimli, že zem tady má jinou strukturu. Ale i tak by jim to

asi nebylo nic platné.“ Pohlédl na Amerotkea. „Myslíš, že tam spadli ti pohřešovaní mladíci?“

„Jáma je určitě dost hluboká na to, aby se do ní vešli dva muži se zbraněmi.“

„Strašlivé vedro!“ nadával Valu a s námahou se narovnal. „To stačí, aby byl Rahmose zproštěn viny,“

prohlásil. Kývl na Amerotkea. „Zůstaneš tady celý den?

Musíme tu jámu prozkoumat.“

„Zkoušel jsi někdy obrátit moře?“ opáčil Amerotke.

Potom pokrčil rameny. „Ale možné to je. Záleží na tom, jak je ta jáma hluboká. Přivážeme oštěpy na tyče a zarazíme je dolů. Pokud se vrátí čisté, bude příliš hluboká. Pokud na nich budou skvrny…“

Valu souhlasil.

Psovodi se psy odešli. Byla připravena kopí a vojáci začali zapichovat dlouhé tyče do písku a zase je vytahovat ven. Vedro začínalo být vražedné. Valu dal povel, aby si všichni odešli odpočinout do stínu oázy.

Po chvíli se vrátili k práci. Náhle se ozvaly výkřiky.

Něco se našlo. Vyrobili provizorní kladku. Nyní převzal velení stavitel, který oddíl doprovázel. Hlásil, že jáma, nejspíš bývalý vinný sklep, skutečně cosi skrývá. Začali odhazovat písek a pozdě odpoledne vytáhli mrtvolu. Oči, nos a ústa měla ucpaná pískem. Rahmose trval na tom, že ji musí vidět. Potom klesl na kolena, tváří obrácen k severu, a zabořil tvář do dlaní. Valu ho poklepal po rameni.

„To druhé tělo se také najde. Všechna obvinění proti tobě budou stažena a budeš prohlášen za nevinného. žádná vražda spáchána nebyla.“

„Nesouhlasím.“ Amerotke pohlédl na groteskně zkroucenou mrtvolu člověka, který zemřel tou nejpříšernější smrtí. „Byla to vražda,“ prohlásil. „Síň zásvětí jim vzala život. Stejně jako životy všech ostatních.“ Uklonil se urozenému Valuovi. „Záležitost je nyní ve tvých rukou. Jak jistě víš, mám v Thébách jiné povinnosti.“

SA: staroegyptský symbol magické ochrany.

Šufoj s Prenhoem se báječně bavili. Veliká nálevna spojená s nevěstincem blízko přístaviště byla narvaná k prasknutí.

Spodina, vyvrhelové, pouliční prodejci, věštci, felčaři a kejklíři tvořili rozmanitou společnost zákazníků podniku.

Měli dost rozumu na to, aby se nesnažili jeden druhému vnucovat své zboží. Prenhoe s Šufojem seděli v koutě a zaujatě sledovali ten rej. Byly tam dívky všech národností: Núbijky, Libyjky, Kanaánky, Kušitky, dokonce děvčata světlé pleti z ostrovů za Velkou zelení. Uspokojili zde každý rozmar, jak vychloubačně hlásal nápis na stěně.

„Každý darebák z povodí Nilu sem jednou zapadne,“

zamudroval Šufoj. Ukázal na fénického námořníka.

„Navštívil místa, o kterých se nám jenom sní. Prý se plavil přes velké zelené moře do krajin, kde jsou lesy husté jako ostny dikobraza a hory pokryté sněhem. Umí vyprávět příběhy, ze kterých pak máš ještě celé týdny noční můry.“

„A je to všechno pravda?“ ptal se znepokojeně Prenhoe.

„Komu na tom záleží!“ Šufoj se poškrábal na místě, kde měl kdysi nos. „Nezáleží na příběhu, ale na tom, jak se vypráví, Prenhoe.“

Prenhoeovi se v krčmě líbilo, ale byl ostražitý. Místnost byla zatuchlá, olejové lampy víc čadily, než svítily, mezi sloupy a ve výklencích tančily stíny. Venku na dvoře se odehrávala zuřivá rvačka, někdo vytáhl dokonce nůž.

Chlapík z Města mrtvých obcházel stoly a nabízel výlet do jeskyně, kde je mumie člověka pohřbeného zaživa.

„Vlasy má jako pšenici,“ tvrdil. „A kůži světlou jako písek.“

Šufoj na něj udělal sprosté gesto a muž se stáhl.

„Na co čekáme?“ ptal se Prenhoe.

„Můj pán mi dal úkol,“ sdělil mu Šufoj. „A já ho splním.“

Ze tmy se vyloupl stín. Na stoličku proti nim usedl jakýsi chlapík: hubený, šlachovitý, s ostrým nosem a šikmýma očima. Kůži měl ožehnutou sluncem. Nechával si růst vlasy a vypadalo to, že se několik dní neholil. Na sobě měl špinavé žluté šaty. Prenhoe si všiml, že má jenom jednu ruku, pahýl druhé měl začerněný smolou. Rozevřel dlaň zdravé ruky a pohnul prsty.

„Našel jsem, co jste chtěli.“

„Kdo jsi?“ ptal se Prenhoe.

„Po tom je ti houbec. Kdo je ten hlupák, Šufoji?“

„Je to fajn chlap. Vzdělaný písař.“

„Osli serou, písaři píšou.“ Pobuda vystrčil na Prenhoea ostrý nos. „Nemám jméno. Říkaj mi Tulák od řeky.“

Šufoj mu podal kousek stříbra. „Jestli lžeš –“

„Ne, neboj se,“ vyhrkl tulák. „Ale ty zprávy nejsou dobrý. Člověk, kterýmu říkáš Antef, opravdu pochodoval s armádou. Podle všeho byl zraněnej v tý velký bitvě u delty.“

„Vím o ní,“ přikyvoval Šufoj. „Můj pán tam byl.“

„Potom se objevil v Memfidě. Tvrdí, že ztratil paměť, že jo?“

Trpaslík přikývl.

„No, tak já slyšel něco jinýho. Vykládá se, že dezertoval, že se dokonce znova oženil.“

„Koho si vzal?“ ptal se Prenhoe.

„Chytrej písaříčku, nejspíš nějakou ženskou!“ Tulák od řeky se zachechtal a začal se šťourat v zubech. Měl je velké a žluté jako pes. „Zamiloval se do dcerušky obchodníka, kterej má stánek u jednoho chrámu v Memfidě.“

„A co bylo potom?“

„To nevím jistě. Došlo k nějaký rodinný hádce a tatíček s ním pak vyrazil dveře.“

„Proč?“

„Protože krad!“

„Peníze? Stříbro?“

„Ne.“ Tulák od řeky potřásl hlavou. „Prej nějaký malý krabičky ze santálovýho dřeva či co.“

„Vážně?“ Šufoj se rozzářil od ucha k uchu. „Můžeš pro mě udělat ještě jednu laskavost?“ Naklonil se a zašeptal Tulákovi od řeky něco do ucha.

Chlápek protáhl obličej a potom přikývl. „Zadarmo to ale nebude.“

„Už jsi dostal dost,“ prohlásil Šufoj. „Ale jestli uděláš, co chci, možná neřeknu svému příteli z chrámové policie o těch věcičkách, které se ztratily z jistých stánků…“

Tulák se zašklebil, odsunul stoličku a spěšně odešel.

„Co se stane?“ ptal se Prenhoe. „Včera v noci se mi zdál sen. Jel jsem na hrochovi a přede mnou seděla nějaká holka.

Měkkým zadkem se mi tlačila rovnou na mou chloubu. Co myslíš, že to znamená, Šufoji? Budu mít štěstí?“

„Jistě,“ přisvědčil trpaslík. „Jenom si budeš muset sehnat dvě věci. Hrocha a tu ženskou, která by si na něj před tebe sedla.“

„Jakpak se máte, pánové?“

Šufoj vzhlédl. Stály před nimi dvě noční bludičky, k nerozeznání podobná dvojčata. Držely se za ruce, na sobě měly naolejované paruky. Byly silně nalíčené, z bradavek jim visely zvonečky a klíny měly zakryté malými stříbrnými zástěrkami. „Máme tu měkoučké postýlky.“ Mluvily dvojhlasem. „Můžete si koupit jednu z nás, za dvojitou cenu obě dohromady.“

Prenhoe se vzrušením rozkašlal. Šufoj vynořil obličej ze stínu. Holky zaječely a utekly.

„Pohoda,“ pronesl trpaslík. „Přece by sis nechtěl máčet ruce v barvě!“

„Jak to myslíš?“

„Pojď, něco ti ukážu. Myslím, že tady jsme už dost dlouho.“

Vedl ho přes místnost ke sloupoví. Dvojčata už stoupala po schodech, mezi sebou si vedla námořníka. Prenhoe užasle hleděl na stěnu. Byla pokrytá modrými, fialovými, červenými a zelenými otisky dlaní.

Šufoj ukázal dolů na malé žluté otisky.

„Ty jsou tvoje, co?“ divil se Prenhoe.

Šufoj pyšně přikývl. „To už je pár let. Byla to velká núbijská holka. Hathor je mi svědkem, řádili jsme spolu tak, že spadla postel. Když si tady koupíš holku, chci říct její služby, vybereš si barvu a otiskneš ruku na zeď.“

„Proč?“ nechápal Prenhoe.

„Majitel je Kušita. V jeho zemi je to tak, že vzít si chrámovou prostitutku je jako obětovat bohům. Přísaháš, že zaplatíš, omočíš si ruku v červené barvě a dotkneš se chrámové zdi. Tam těch otisků musí být!“ Šufoj se zasmál.

„Každopádně ten zvyk zavedl i v tomhle bordelu.“

Nad schody něco zašramotilo. Nějaký stařec s nadávkami a bručením seběhl dolů, tam se otočil, předklonil, vyhrnul si šaty a vystrčil nahou zadnici na hřmotného strážce, který se na něj tvářil seshora.

„A tohle je další důvod,“ zašklebil se Šufoj. „Nahoru

smějí jenom ti, co mají na rukou barvu. Je docela běžné, že zákazník si chce vzít, za co nezaplatil. Nebo se jenom dívá na ostatní, kteří řádně platí.“

Vrátili se ke svému stolu v koutě. Jejich místa mezitím obsadili dva veslaři. Šufoj na ně výhružně pohlédl a utrousil cosi o Amerotkeovi. Chlapíci se raději zvedli a vmísili se do davu. Přátelé si objednali další pivo. Prenhoe cítil lehkou nevolnost. Ty otisky mu připomněly to, co viděl v Šatově ložnici. Proč umírající sluha omočil ruce v otráveném víně a otiskl je na zeď? Co tím chtěl říct? Jakou zprávu chtěl zanechat? Prenhoe vyskočil.

„Naučil se to tady!“ vykřikl.

„Co se děje, Prenhoe? Pomátl ses?“

„Ne, ne.“ Prenhoe zavrtěl hlavou a ztěžka usedl.

„Nebo je to zase nějaký tvůj sen?“

Prenhoe mu vyprávěl o Satově pokoji.

„Takže ty tvrdíš, že mezi jeho ložnicí a tímhle nevěstincem je nějaká spojitost?“

„Jistě!“ zvolal. „Proto to Sato udělal. Možná mu to otrávené víno přinesla nějaká holka odsud.“ Poškrábal se na hlavě. „Vzpomínám si, co mi pán vyprávěl. V den, kdy ctihodný otec Prem zemřel, přišel Sato pozdě, protože byl s nějakou prostitutkou. To ráno, co ctihodného zavraždili, se vydal do města. Chtěl si znovu koupit služby té holky, ale vrátil se celý rozladěný.“

Šufoj hlasitě mlaskl. „Počkej tady, Prenhoe.“

Trpaslík se vytratil a Prenhoe zatím sledoval prostitutku, jak uzavírá sázku s krotitelem hadů. Tvrdila, že se jeho zvířete nebojí. Krotitel otevřel košík a pustil hada na stůl.

Dívka natáhla ruku. Had se po ní pomalu plazil, jako by to byla větev stromu. Potom se jí najednou s neuvěřitelnou rychlostí omotal kolem krku. Děvče začalo ječet a dupat podrážkami po podlaze. Krotitel hadů se hlasitě rozesmál.

Dívčin křik přivolal pozornost strážců. Muž tiše hvízdl a jemně hada sundal. Pak trval na tom, že sázku vyhrál.

Schlíplé dívce nezbylo než mu svůj dluh jít splatit nahoru.

Šufoj se vrátil. „Ptal jsem se majitele bordelu. O Satovi nic neví a na žádného muže, který by odpovídal jeho popisu, si nepamatuje. Nikdo takový sem prý v poslední době nevkročil.“

Prenhoe si zklamaně povzdechl.

Najednou se znovu objevil Tulák od řeky, stiskl Šufojovi rameno a zašeptal: „Je venku na dvoře. Říkal jsem mu, že pro něj máš dobrý zprávy od soudu.“

„Máš nůž?“

Tulák od řeky nadzvedl špinavý šál.

„Dobrá. Pojď se mnou.“

Antef stál ve stínu na začátku uličky, která vedla podél nevěstince. Šufoj ho uchopil za paži a zatáhl hlouběji do tmy.

„Jsem rád, žes přišel.“

Antef pohlédl dolů na trpaslíka, potom přelétl očima

Prenhoea a Tuláka od řeky.

„O co jde?“ Zvedl palici, kterou s sebou nosil, a zamračil se. „Prý pro mě máš dobré zprávy.“

„Ano, ovšem, to mám. Dáme ti čas, abys mohl vypadnout z Théb, než se vrátí můj pán. Jinak si užiješ pár dlouhých let v kamenolomu nebo ve vězení v některé oáze v Rudé zemi.“

Antef zkřivil obličej. „Dalifa je moje žena!“ vyštěkl.

„Vrátím se k soudu a řeknu, že jste mi vyhrožovali!“

„Dej pryč tu palici,“ varoval ho Šufoj, „nebo uvidíš!

Poslouchej, Antefe. Myslím, žes žádnou ránu do hlavy nedostal. Dezertoval jsi z armády, bezstarostně sis užíval, cestoval z města do města podél Nilu. Choval ses jako statečný voják? Zraněný hrdina?“

„Na to nemáš žádné důkazy!“

„Já ne. Ale má je jistý kupec z Memfidy.“

Antefovi spadla čelist. Vystrašeně na něj hleděl, přešlapoval z nohy na nohu a toužebně se ohlížel zpátky k uličce.

„V Memfidě ses oženil, což znamená, že jsi schválil Dalifin rozvod. Ukradls otci své druhé ženy krabičky ze santálového dřeva, a když tě za to vyhodil, vrátil ses do Théb. Tam tě příjemně překvapilo, že tvá první žena zdědila jistý majetek. Nastal čas opět se tvářit jako zraněný hrdina, který se vrací k domácímu krbu. Byl jsi tak drzý, že ses nestyděl přednést svůj případ v Síni obojí pravdy. Ale můj

pán Amerotke je chytrý muž, toho neutáhneš na vařené nudli. Určitě poznal, jaký jsi lump.“

„Nechápu, co tím chceš –“

„Ale chápeš. Byl jsi vzteky bez sebe, že můj pán, ctihodný Amerotke, ten případ nerozhodl v tvůj prospěch.

Byl jsi u soudu a viděls tam toho hnusného zlotřilce Nehemua, jak mu vyhrožuje. Takže co jsi udělal? Rozhodl ses zahrát si na člena Dětí Amemaitiných a v jedné z těch ukradených krabiček jsi mému pánovi poslal rohovníkový koláč.“

Bylo vidět, jak je Antef nervózní.

Šufoj mu poklepal na měšec s penězi, který měl připevněný u pasu. „Tohle si vezmu.“

„Ne!“ Antef sáhl po dýce.

Prenhoe cítil, jak mu vyschlo v ústech. Situace začínala být vážná.

„Beru si ten měšec,“ trval na svém Šufoj. „Ty potom půjdeš do chrámu, podepíšeš souhlas s rozvodem a vzdáš se všech nároků na svou manželku a její majetek. Do úsvitu opustíš Théby.“

Antef vystrčil bradu. „Vážně si myslíš, že to udělám, ty hnusný zakrslíku? že naservíruju hostinu, aby ji zblajzli jiní?“ Tvář měl zkřivenou vztekem.

Antef je odporný člověk, pomyslel si Prenhoe.

„Uděláš. Jinak tě čekají doly nebo vězení.“

Antef bleskurychle vytáhl dýku a rozehnal se jí po

Šufojovi. Mužíček ale mrštně uskočil a zabodl mu svůj nůž

do břicha. Antef se sesul k zemi. Z úst mu začala vybublávat krev. Napjal nohy, kašlal a prskal. Potom jím projela křeč a zůstal nehybně ležet.

„Tys ho zabil!“ zvolal Tulák od řeky.

Prenhoe ucouvl a olízl si rty.

Šufoj na oba neohroženě pohlédl. Oči mu plály. „Byl to ničema. Opravdový lump. Vyhrožoval mému pánovi, nejvyššímu soudci ze Síně obojí pravdy. Dostal šanci na život, ale vybral si smrt. Rozhodl se sám. Jste mými svědky.

Byla to sebeobrana. Nebo ne?“

Prenhoe přikývl. „Ale udělal jsi to úmyslně, Šufoji, že ano?“

„Možná,“ usmál se trpaslík. „Antef byl nebezpečný a mstivý. Náš pán by od něj neměl nikdy pokoj. Byl to zbabělec, dezertér, násilník a zloděj.“ Odepjal mrtvému měšec s penězi a hodil jej Tulákovi od řeky. „Odvez tělo do Města mrtvých. Zařiď, aby jeho duše mohla odcestovat za Daleký obzor.“

Amerotke seděl se zkříženýma nohama na posteli ve své ložnici v Horově chrámu. Vrátil se pozdě, umyl se, najedl a prospal. Usmál se na své společníky.

„Jako bych byl zpátky v Síni obojí pravdy. Poznám na vás, že mi chcete něco důležitého říct.“

„Co se stalo v Rudé zemi?“ chtěl vědět Šufoj.

Amerotke vyprávěl, co objevili v Síni zásvětí.

„Takže Rahmose je zproštěn všech obvinění?“ zeptal se Prenhoe.

„Ano i ne, můj milý. Ti dva mladíci vešli do bludiště a pohltil je písek. Rahmose není vinen vraždou. Ten případ se nedostane ke mně do Síně obojí pravdy. Ale to, co ten mladý muž provedl, bylo nezodpovědné. Kdyby šel své kamarády hledat, místo aby jim sebral koně a odjel, byla naděje, i když malá, že mohli přežít. S tím bude Rahmose žít po zbytek svých dnů. V životě není nic ani černé, ani bílé. A co se mezitím dělo tady?“

Prenhoe mu sdělil, že knězi stále ještě debatují. „Ale nedošli k žádnému závěru. Tuším, že tak to i zůstane: ani ano, ani ne.“

Šufoj potom shrnul události předchozího večera v nevěstinci. Amerotke bedlivě naslouchal.

„To je ten nejlepší konec,“ prohlásil a potom pohlédl upřeně na trpaslíka. Šufoj nedočkavě čekal s pootevřenými ústy a rozzářenýma očima. „Nejsi žádný hlupák, Šufoji.

Věděl jsi, že Antef je rváč a lotr. Ale kdyby se případ dostal k soudu, nebylo by to vězení ani vyhnanství. Dostal by trest smrti. Božská Hatusu a vznešený Senenmut se s těmi, kdo urazí královské úředníky, zásadně nemazlí. A tobě, Prenhoe, musím taky poděkovat. Říkáš tedy, že Sato do toho nevěstince nikdy nevkročil?“

Písař zavrtěl hlavou. „Ale je to záhada, pane. Proč by

umírající člověk nechal na zdi takové znamení? Proč by si máčel ruce v otráveném víně?“

„Prohledal jsem Satovu ložnici,“ oznámil Asural.

Vypadal nevesele, jako ryba na souši. V tomhle chrámu se zahradami, temnými výklenky, starobylými chodbami a sloupy se mu ani trochu nelíbilo.

„A výsledek?“

„Nic. Byl jsem se taky podívat ve Svatyni lodí. Kdybych našel toho parchanta, co nastražil do podpalubí tu krev, zatočil bych s ním stejně jako Šufoj s Antefem!“

„Ale nic jsi neobjevil?“

„Nic, můj pane. Loď celou noc kotví u břehu. Nikdo ji nehlídá, není proč. Tu naši zničenou už nahradili jiným člunem. Šel jsem na palubu, podíval jsem se i do podpalubí.

Kdyby chtěl někdo z nádoby vylít vodu a naplnit ji krví, zabralo by mu to jen chvilku. Taky jsem byl v Neriově a Premově pokoji.“

„Ale všechno už je pryč, že ano?“

„S většinou svého majetku budou pohřbeni,“ odpověděl Asural. „Velekněz Hani ale říkal, že nic zvláštního se stejně nenašlo.“

„A co náš potulný učenec Pepi?“

„Otroci říkají, že si vzal všechno s sebou. Ale něco jsem tam objevil, za postelí. To bys měl vidět.“

„Co?“ chtěl vědět Amerotke.

Asural se rozesmál. „Nemohl jsem to vzít s sebou. Musíš

se na to jít podívat sám.“

Amerotke si vlhkým plátnem otřel zpocený krk. „Je jasné, že vrah si pečlivě prohlédl všechno, co patřilo jeho obětem, obzvlášť těm, které sloužily v Horově chrámu. Po Neriově smrti měl dost času na to, aby probral všechno, co vlastnil. Stejné to bylo s Premovým majetkem. Ale Pepiho věci, ať už to bylo cokoli, lehly popelem. Co se týče chudáka Sata,“ přiložil si mokrou látku na čelo, „měl vrah čas vyměnit otrávené víno i prohledat místnost.“

Spustil nohy a usedl na okraj postele.

„Chtěl bys pivo, pane?“

„Ne, Prenhoe. Chci pravdu. Tak, co všechno víme?

Neria byl tajnůstkář.“

„S tím bych souhlasil,“ přikývl Asural. „Nechával si věci pro sebe, ale ne jako ctihodný otec Prem.“

„Jak to myslíš?“

„Prem byl starý a vážený. Neria, jak říkají někteří, byl spíš plachý.“

„Víme, že Neria schvaloval nástup božské Hatusu na trůn. Objevil něco v knihovně a v kryptě. Co to ale bylo, nevíme. Domníváme se, že o svém nálezu řekl svému důvěrníku Premovi a tím zpečetil osud jeho i svůj.“

Amerotke se odmlčel a usmál se. Ze vzdáleného konce chrámu se ozval přenádherný zpěv.

Jak krásné tvé nohy jsou, ó Hore!

Oči ostré jako sokol máš, Egypt celý pod křídlem svým schováváš.

„Neria byl z nějakého důvodu zavražděn tím nejbrutálnějším způsobem, ne tiše nožem či nenápadně jedem. Vrah ho proměnil v hořící pochodeň.“

„A Pepiho taky.“

„S Pepim to bylo jiné,“ odpověděl Amerotke. „Byl to bezbožník, cynik, žvanil a popudlivý člověk. Najali ho, aby bádal, ale byl to darebák a šarlatán. Vsadím se, že moc práce neodvedl, spíš slídil po chrámu, než aby studoval rukopisy v knihovně. Přidělili mu slušné ubytování, ale on se odstěhoval, protože na to měl peníze. Někdo chce, aby to vypadalo, že ukradl a prodal rukopis, ale na to byl Pepi příliš mazaný. žádný papyrus neukradl. Ten je nejspíš důkladně schovaný někde v knihovně.“

„Tak co o tom všem soudíš?“ ptal se Šufoj.

„Napadá mě, jestli někdo Pepimu nezaplatil, nedal mu peníze, aby odsud zmizel. Kdyby neměl váček plný stříbra, nikdy by tak teplé a pohodlné místečko, jako je Horův chrám, neopustil. Myslím, že si ho vrah koupil a potom ten rukopis schoval. Tím vrhl podezření na našeho potulného učence. Potom šel do města, upálil Pepiho v jeho pokoji a tím jeho užvaněný jazyk navěky umlčel.“

„Takže je možné, že Pepiho smrt neměla s těmi ostatními nic společného,“ usuzoval Prenhoe.

„Možné to je,“ souhlasil Amerotke. „Až na to, že Pepi i Neria zemřeli stejným příšerným způsobem.“

„A co ctihodný otec Prem?“

„S tím to bylo jinak.“ Soudce pozvedl pohár a napil se.

„Vražda ctihodného Prema byla důmyslná, ale málem se nevydařila. Sato se zdržel u prostitutky. Vědělo se o něm, že pořád shání děvčata, ale málokdy měl peníze na to, aby mohl své choutky uspokojit. V den, kdy Prem zemřel se Sato opozdil. Možná to vrah sám nějak zařídil, aby měl čas promluvit si s Premem, zjistit, co všechno ví a prohledat jeho pokoj. Sato se ale vrátil dřív, než vrah své dílo dokončil. Ten byl však na tu možnost připravený a nakonec mu všechno vyšlo. Prem byl také umlčen.“

„A co smrt velekněze Hathora?“

„Nevím. Možná měla jenom vyvolat chaos. Nebo Hathor něco viděl či věděl. Nesmíme ale zapomínat, že nikdo dopředu netušil, jak budou hosté u stolů rozsazeni.

Hathorova vražda byla možná provedena z momentálního popudu.“

„Ale proč?“ zeptal se Prenhoe.

„Vrah zásadně neschvaluje panování božské Hatusu.

Vraždy a chaos a následné nikam nevedoucí zakončení velekněžského sněmu rozhodně reputaci naší božské faraonky u kněží nenapraví.“ Amerotke si povzdechl. „A teď se dostáváme k Satovi. Byl tlustý, neohrabaný, chlípník a pivní bečka, celý zmatený ze smrti svého pána. Na něco si

ale vzpomněl, a tak byl i on poslán do říše mrtvých.“ Soudce vstal a vklouzl do sandálů. „Asurale, tak mi ukaž, co jsi našel v Pepiho pokoji.“

„Myslíš, že někdy objevíš pravdu?“ ptal se Šufoj cestou.

„Začínám o tom pochybovat. Možná něco najde knihovník. Nebo vrah udělá chybu.“

Pepiho pokoj byl prázdný a pustý. Okna byla zabedněná okenicemi, na římse ještě pořád stála váza s uschlými květinami. Stěna byla pokrytá rákosovou rohoží, stála tam stolička a dřevěná židle. Široká postel s nožkami v podobě lvích tlap měla dlouhé, vyřezávané bočnice. Matrace a pokrývka byly pryč, zbyl na ní jen holý rošt ze spletených provazů. V hlavě postele byla opěrka z tmavě purpurového dřeva se zlatými držáky ve tvaru houby. Asural postel odtáhl. Amerotke se sklonil. Do zdi někdo vyryl obscénní kresbu dvou souložících lidí. Jeden byl v předklonu, druhý se tiskl klínem k partnerově zadnici, postavy byly neuměle vyryté, nejspíš nožem. Autor obě oděl do čehosi, co připomínalo skvrnité leopardí kožešiny, oděvy velekněží.

Nad nimi byl vyškrábaný malý sokol.

„To je Pepiho práce?“ ptal se Amerotke.

„Ano. Alespoň otroci to tvrdí. Udělal prý i jiné obrázky, ale ty už zamalovali. Na tenhle se zapomnělo. Řekl jsem jim, že to tady musí zůstat, dokud se nevrátíš.“

„Vypadají jako dva teplouši,“ poznamenal Šufoj. „To se děje mezi chrámovými kněžími běžně.“

„Jistě,“ souhlasil Amerotke. „Otázkou zůstává, kteří dva to mají být. A hlavně, je tohle ta věc, na kterou Pepi přišel?

Je to nějaké tajemství, milostný skandál v Horově chrámu?

S tím, co víme o našem potulném učenci, bych tipoval, že se pokoušel někoho vydírat.“ Zvedl se a zasunul postel na místo.

Ozvalo se klepání na dveře. Šufoj otevřel a vstoupil knihovník Chaliv.

„Hledal jsem tě, pane. Myslím, že jsem něco našel.

Nemohl jsem to vzít s sebou, ale –“

„Je to něco důležitého?“

„Nevím. Asi by ses na to měl jít podívat sám.“

JAZYK: staroegyptský symbol vůle.

Chaliv položil na stůl před Amerotkea fragment starého papyru. Jeho barvy, zlatá, červená a černá, už dávno vybledly a všechny splynuly v šedou. Hieroglyfy byly starobylé a zub času způsobil, že vypadaly zdeformované.

Amerotke na to hleděl zklamaně. Byl to jenom obrázek faraona s korunou a korunovačními odznaky a jeho oslavný pozdrav.

„To je ten rukopis, který měl Pepi údajně ukrást?“

„Ano, můj pane. Pečlivě jsem si ho prohlédl. Není na něm nic neobyčejného. Dokonce ani nevím, který faraon to má být. Nějaký starověký panovník, určitě ne z dynastie Škorpiona.“

„Proč ho tedy někdo schoval a zaonačil to tak, aby to vypadalo, že ho Pepi ukradl?“ nechápal Amerotke.

„Má značnou hodnotu,“ odpověděl knihovník. „Pro sběratele kuriozit a starožitností. Prodal by se za slušnou

cenu. Ale knihovna je takových papyrů plná. Nicméně,“

Chaliv se usmál, „při svém pátrání jsem narazil na další dva rukopisy, které byly zastrčené na jiném místě.“

„Studoval je Neria?“

„To, že nebyly ve svých krabicích, by tomu nasvědčovalo.“ Mladý knihovník přistoupil ke dveřím a ujistil se, že jsou zavřené. „Doufám, že nás nikdo nebude rušit,“ zamumlal, když se vrátil. „Našel jsem něco, co božskou Hatusu jistě potěší. Než ti to ale ukážu, můj pane, dovol, abych ti dal malou lekci z historie.“ Chaliv se usadil na stoličku jako učitel, který se chystá poučovat svého žáka.

„Před patnácti sty lety, jak víš, urozený pane, sjednotil Egypt král Menes z dynastie Škorpiona. Jeho tělo není pohřbeno v nekropoli v Sakkáře –“

„Ale zde v kryptě pod Horovým chrámem.“

„Správně, můj pane. Menes byl princ z jižního Egypta.

Nejspíš pocházel z města Abydos. Jeho touhou bylo sjednotit sever a jih a vytvořit jedno velké království. V té době byl egyptský sever spravován z Velké zeleně a měl svoji vlastní starověkou bohyni. Jmenovala se Neit a jejím kultovním centrem byl Sais v západní deltě.“

„Neit je bohyně zobrazovaná jako žena s červenou korunou. Ta je odjakživa spojována se starým severním královstvím.“

„Přesně tak, pane. Neit byla prvotní, oboupohlavní božstvo. Podle legendy stvořila svět a jako panna porodila

syna.“ Chaliv se odmlčel a poškrábal se na tváři. „Chrámu Neit v Sais se říkalo Příbytek včely, protože včela byla jedním ze symbolů bohyně. Když se Menes oženil s princeznou ze severu, vzal si vlastně jejich královnu-faraona.“ Všiml si údivu v Amerotkeově tváři. „Jinými slovy, můj pane, prvními panovníky severního království byly ženy. Dokonce přijímaly jméno Neit. A Menes, stejně jako jeho syn Horaha, přijali titul, pradávný egyptský výraz, který znamenal ‚Ten, který patří včele‘, čili Neit.“

„Jestli ti správně rozumím, učený knihovníku, před Menem byl Egypt rozdělen na dvě části, severní a jižní.

Menes vládl na jihu. Na severu panovaly ženy, které přijímaly titul Neit po své matce-bohyni, jejíž chrám byl v Sais. Byly to zákonné dědičky Červené koruny.“

„Ano, můj pane.“

„Ale když se Menes oženil s královnou ze severu,“

pokračoval Amerotke, „měl právo vládnout jako faraon oběma zemím a nosit Červenou korunu jen tehdy, pokud ho podporovala jeho manželka a zároveň bohyně, jíž sloužila.“

„Víc než to, můj pane. Menova dynastie převzala na svoji královskou pečeť i znak škorpiona.“

„A škorpion,“ přerušil ho Amerotke, který si vzpomněl na výjev, vytesaný v Síni zásvětí, „je symbol hermafroditismu neboli oboupohlavnosti.“ Odmlčel se. „Jak jsi na tohle všechno přišel?“

„Našel jsem to v jednom starém rukopisu. V kronice.

Objevil jsem toho ještě víc.“ Chaliv se zvedl, přistoupil k truhle se špičatým víkem, odemkl zámky a vytáhl dva tuhé papyry. „Toto je podobizna Mena, prvního faraona dynastie Škorpiona. Pořádně si ji prohlédni.“

Amerotke překvapeně vykřikl. Když Hatusu nastoupila na trůn, schválně nosila mužské faraonské atributy včetně obřadního vousu. Menův portrét však ukazoval pravý opak.

Faraon byl zobrazen spíš jako žena: měl štíhlý krk, zvětšená ňadra a útlý pas. Jeho oholená tvář byla žensky nalíčená, klín měl zakrytý speciální rouškou, jakou nosily na choulostivých partiích kněžky, ruce a prsty měl štíhlé a jemné, nehty nalakované světle zelenou barvou. Všude kolem něj byly namalované včely, symboly božské Neit.

Nohy, zpola zakryté pláštěm, měl také žensky drobné a obutý byl v sandálech, jaké nosily šlechtičny.

„žena se vším všudy,“ konstatoval Amerotke. „Menovi bylo dovoleno vládnout severu a jihu jenom pod podmínkou, že se zasvětí matce bohyni a sám se stane ženou. Chalive!“ Stiskl knihovníkovi zápěstí. „Božská Hatusu ti padne k nohám a vlastnoručně ti bude nalévat víno.“

Chaliv mu předložil druhý papyrus. „Tohle je modlitba k Menovi.“

Amerotke rychle četl. Některé fráze byly konvenční, v thébských chrámech stále ještě užívané. Ale byl tam jeden obrovský rozdíl: Menes nebyl oslovován jako královský

otec, ale „božská matka“, „milovaná dcera Neit, jejíž lůno je zdrojem veškerého života“.

„Proč tohle není všeobecně známo?“ Amerotke odsunul papyrus. „Pravda, je to staré tisíc pět set let. Ale máme-li těm rukopisům věřit, pak první egyptští faraonové, ti, kteří sjednotili sever a jih, byli uznáni jen tehdy, když se oženili s princeznami Neit, zasvětili se matce-bohyni a přijali ženské atributy.“

„Historie se stále přepisuje,“ odpověděl Chaliv.

„Představ si, pane, ten poplach, který by tyhle rukopisy vyvolaly v thébských chrámech. Jak míjela staletí, na jihu se stále víc prosazovalo mužské kněžstvo. Postupně se měnily tituly i modlitby. Jediné, co se zachovalo, je Koruna, právo královny-faraona panovat a být uznávaná za posvátnou a božskou.“

„A toto všechno objevil Neria?“

„Bezpochyby. Určitě ho to nesmírně rozrušilo. To také vysvětluje, proč si nechal vytetovat na nohu škorpiona.“

„A vyprávěl to ctihodnému Premovi,“ dodal Amerotke.

„To muselo toho starého učence úplně ohromit. Oba muži si všechno zapsali, možná i nakreslili. Určitě si opsali tu modlitbu, kterou jsem právě četl.“ Soudce udeřil dlaní do stolu. „To vysvětluje, proč byl Neria zavražděn tak strašlivým způsobem. Jeho tělo muselo být spáleno, aby nikdo neuviděl obrázek škorpiona. Tuším, že kdybychom našli člověka, který mu ho vytetoval, potvrdil by nám, že

škorpion byl zobrazen s atributy faraona.“ Amerotke se odmlčel. „Když Neriu zabil, vydal se vrah do jeho pokoje, kde sebral a potom spálil veškeré rukopisy a poznámky.

Poté, co se zbavil Nerii, byl na řadě ctihodný Prem. Vrah potřeboval zjistit, co všechno ví. Navštívil ho a spáchal svou ohavnou vraždu. A co se týče těch ostatních mrtvých…“

Soudce pokrčil rameny. „Myslím, že Pepi byl zavražděn, protože někoho vydíral. Sato proto, že něco viděl. Hathor…

to byla asi oběť temnému chaosu, který chtěl vrah vyvolat, aby se v něm utopilo kněžské shromáždění.“

„Vrah,“ pokračoval pak místo něj Chaliv, „potom přišel sem do knihovny. Dozvěděl se o těchto rukopisech. Schoval je, aby zbavil královniny příznivce všech průkazných materiálů, a zároveň proto, aby podezření padlo na Pepiho jako na zloděje.“

„Nevzpomeneš si, kdo si ty rukopisy půjčil?“

Chaliv protáhl obličej. „Dělat si seznamy těch, kdo sem přijdou, a rukopisů, které čtou, by nebylo možné. Vyndat nějaký rukopis z jedné police a zasunout jej do druhé není žádný problém.“

Amerotke vstal. Byl tak vzrušený, že začal rázovat sem a tam po místnosti.

„Ale pořád ještě zbývají dvě zásadní otázky,“ prohlásil.

„Komu dalšímu to Neria řekl? A co tak důležitého je v kryptě? Na první nedokážu odpovědět, ale ta druhá, chceš jít se mnou?“

Chaliv přikývl.

Amerotke ukázal na rukopisy. „Dobře je schovej. Až

vyjdeme z knihovny, tvař se klidně a nikomu neříkej, co jsme objevili. Máš dýku?“

„Mám, můj pane. Také malý kostěný luk a toulec se šípy.“

„Vezmi je s sebou,“ přikázal mu soudce.

Za chvíli už scházeli s pochodněmi po schodech do krypty. Knihovník rychle zapálil lampy a pochodně, světlo zalilo ponurou chodbu a pohřební komoru, podobnou jeskyni. Amerotke obešel hrobku.

„To, cos říkal o přepisování historie, Chalive, je pravda.

Ten sarkofág vypadá nově.“

„Jistě, můj pane. Myslím, že ten původní byl ozdoben symboly a kresbami zobrazujícími faraona jako ženu.

Horovi kněží ještě dávno před invazí Hyksósů hrobku nejspíš zničili a vytvořili novou. Ale malby na stěnách jsou pravdivé.“

„Proč? Proč se také malby nedrží té lži, mýtu, že egyptskými vládci byli vždycky jen muži?“

Chaliv položil luk a šípy na podlahu a přejel rukou po stěně. „Namalovali je kněží, učenci, kteří věřili, že Hyksósové pohřbí celý Egypt v moři popela.“

„A v období takové hrozby,“ odpověděl si Amerotke sám na svoji otázku, „se říká pravda, nikoli lež.“

„Ten umělec věděl to, co my,“ přikývl Chaliv. „Možná

viděl i jiné rukopisy, které jsou nyní už zničené.“ Knihovník hleděl do tmy. „Některé malby jsem studoval,“ zamumlal.

„Místy vypadají vybledlé, ale to je možná záměr.“

Přistoupili k temnému koutu, kde byla vyobrazena dynastie Škorpiona. Faraon, bezpochyby Menes, seděl na trůně a na hlavě měl Dvojí korunu Egypta. Chaliv pozvedl pochodeň, ruka se mu rozrušením třásla, a ukázal, jak byla malba schválně poškozena. Postava sedící vedle faraona byla vymazaná. Mělo to vypadat, že se na tom podepsal zub času, ale Amerotke poznal, že je to záměr.

Totéž platilo o postavě samotného faraona. Po zvětšených ňadrech nebylo ani památky, symbol včely vztahující se k bohyni Neit byl také pečlivě seškrábaný. Ale každý, kdo by viděl kresbu, kterou Chaliv nejvyššímu soudci ukázal v knihovně, by si musel všimnout vybledlých čar, svědčících o tom, že Menes, první egyptský faraon, přijal ženské znaky.

„Jakmile toto vejde ve známost,“ pravil Amerotke a ustoupil o krok zpět, „shromáždění velekněží skončí. Hatusu se znovu zaskví ve vší triumfální slávě.“ Poklepal knihovníka po rameni. „Budeš pod mojí ochranou. Tady nezůstaneš. Ne, ne,“ trval na svém, když viděl, jak se mladý knihovník snaží něco namítat. „Musíš odsud odejít. Kvůli své vlastní bezpečnosti. Alespoň na nějaký čas. Asural tě bude střežit a ty sepíšeš, co jsi objevil. Také pošlu dopis svému pánu Senenmutovi –“

„Kde jsi?“ ozvalo se nečekaně seshora.

Amerotke s překvapením sledoval, jak do krypty vbíhá Šufoj s Prenhoem v patách.

„Jak jsi věděl, že jsme tady?“ divil se Amerotke.

„Viděl vás strážce.“ Šufoj pohlédl podezíravě na Chaliva. „Neměl by ses jen tak sám procházet na tomhle příšerném místě.“

„Nejsem tu sám,“ sdělil mu Amerotke, „mám s sebou přítele, Chaliva. Šufoji, když už jsi tady, můžeš udělat něco užitečného. Zhasni lampy. Odcházíme.“

„Našel jsi vraha?“ ptal se vzrušeně trpaslík. „Uvidíme ho už viset na hradbách?“

„Ne, ještě ne. Ale zjistili jsme, proč zabíjí. Prenhoe, zavedeš teď Chaliva za Asuralem. Ten ho doprovodí do královského paláce, kde bude pod osobní ochranou vznešeného Senenmuta. Uděláš to hned!“

Nahoře nad schody se soudce otočil. „Chalive, nikomu neříkej, kam jdeš. Nic si s sebou neber, jen rychle běž.“

Chytil Šufoje za ruku. „Nejvzdělanější ze všech lékařů, ty předáš zprávu vznešenému Hanimu. Řekni mu, že je to naléhavé, že čekám jeho i celý sněm v hodovní síni. A potom se vrať a čekej na mě pod akácií u posvátného jezírka. Od této chvíle až do okamžiku, než všechno skončí,“ vzal si od Chaliva luk a šípy a vrazil je do rukou Šufojovi, „budeš u sebe stále nosit tohle.“

„Řekneš to velekněžím?“ ptal se knihovník.

„Ano. Možná tím zabráním dalším vraždám.“

Uplynula celá hodina, než se konečně k Amerotkeovi, usazenému na polštářích v hodovní síni, připojili velekněží Hani s Vechlis, Amon, Osiris, Isis a Anubis. Vrchní písař Sengi dorazil jako poslední. Všichni se samozřejmě omlouvali a vysvětlovali, jak velice byli zaneprázdnění.

Amon dokonce naznačil, že už se připravoval k odjezdu.

Amerotke se právě chystal sdělit, co objevil, když byl vpuštěn královský posel. Spěchal hned k Hanimu a něco mu pošeptal do ucha. Velekněz zbledl a zatvářil se utrápeně.

Rychle přikývl a lusknutím prstů ho propustil.

„Dostal jsem zprávu z Božského domu,“ oznámil. „Zítra ráno před devátou hodinou poctí náš chrám svou přítomností Její královská Výsost, božská Hatusu, v doprovodu vznešeného Senenmuta.“ Vrhl škodolibý pohled na Amona.

„Takže nikdo neodjede.“

Po jeho slovech se rozhostilo ticho. Bylo vidět, že ta zpráva žádného z velekněží nepotěšila.

„Proč chce… chci říct, proč se veliká královna uráčila,“

opravil se Isis, „ukázat nám svoji božskou tvář? Nebo se jenom chce potěšit pohledem, jak před ní skloníme hřbet?“

„Jsme učenci,“ pravil Amon. „Sloužíme Egyptu a jeho panovníkům už mnoho let. Jsme také velekněží, nenecháme se zastrašit.“

„Nikdo vás nechce zastrašovat,“ opáčil Amerotke.

„Musím vám ale něco říct. Ukončí se tím vaše debaty a

vysvětlí hrůzné vraždy, které se tu udály.“

Vechlis zatleskala, oči jí svítily, tvář zrudla. Ostatní si začali mezi sebou vzrušeně šeptat. Amerotke pečlivě volil slova. Popsal, co objevil Chaliv. Nejprve jej přerušovalo nesouhlasné mručení a výkřiky, že nepotřebují, aby je poučoval o historii Egypta. Ale jak pokračoval, všiml si změny jejich nálady, nedůvěra přecházela v strach. Kněžím došlo, že protestovali proti něčemu daleko staršímu a důstojnějšímu, než jsou oni sami.

Když soudce skončil, nikdo se neopovážil jej kritizovat.

Seděli s vážnými tvářemi. Amerotke je pozorně sledoval, ale u žádného z nich nezpozoroval provinilý ani vystrašený výraz, nikomu nespadla maska, pod níž by se skrývala tvář vraha.

Amon pozvedl dlaň na znamení míru. Poprvé od chvíle, kdy se setkali, hleděl na nejvyššího soudce s respektem.

„Vím, že mluvíš pravdu, vznešený Amerotke. Ale musíš uznat, že nás to všechny překvapilo. To…“ pohlédl na ostatní velekněze, „mění mnoho věcí.“

„Ale zároveň,“ vložil se do toho Osiris, „to také potvrzuje, co mnozí z nás tušili.“

Amerotke sklopil oči. Kněží poznali, odkud vítr vane, a spěchali natočit své plachty správným směrem.

„Toto shromáždění,“ hovořil dál, „musí být uzavřeno.

Božská Hatusu vám položila jedinou otázku. Vlastně to byl vznešený Senenmut, kdo se zeptal: ‚Existuje nějaká výhrada

proti tomu, aby žena, počatá bohem a bohy požehnaná, směla nosit Dvojí korunu a vládnout berlou a důtkami lidu Devíti luků?‘ Jak by mohla taková výhrada existovat,“ ptal se Amon, „když první faraon, který sjednotil Egypt, se projevoval víc jako žena než jako muž? Když na tom v podstatě bylo založeno jeho právo panovat?“

„Přál bych si, aby tu s námi byl velekněz Hathor,“

poznamenal smutně Isis.

„Proč to říkáš?“ ptal se Amerotke.

„Poté, co jsme v knihovně pátrali po tom, které rukopisy mohl ten darebák Pepi ukradnout, jsme se šli projít do města. Já, vznešený Hathor, Isis a Anubis.“

„Byl jsem s nimi i já,“ přerušil ho Sengi. Toužil být spojován se vším, co by na něj u dvora vrhlo příznivé světlo.

„Seděli jsme ve stínu palmy,“ pokračoval Isis.

„Vznešený Hathor jako velekněz bohyně lásky začal vyprávět něco velice podobného tomu, o čem jsi hovořil ty.“

Výborně, pomyslel si Amerotke. Nedal najevo své pohrdání těmi věrolomnými, bezpáteřnými kněžími, kteří nyní neměli žádnou jinou volbu než bezvýhradně schválit Hatusino panování a přijmout i to, že je schvalováno samotnými bohy.

„Vznešený

Amerotke,

vypadáš

znepokojeně,“

poznamenal Hani.

Nejvyšší sudí si zhluboka povzdechl. „Božská Hatusu sem zítra přijde. Je dobré, že jsme nalezli společnou řeč a

budeme jí moci položit k nohám,“ na chvíli se odmlčel, „plody našeho bádání.“

Kněží se uvolnili, se strojenými úsměvy si uhlazovali šaty. K čemu si vyrábět nepřátele? říkal si Amerotke. Kdo ví, kdy bude pro dobro, spravedlnost nebo blaho Egypta tyto muže potřebovat? Nejlepší bude udělat z Chalivova objevu společné dílo všech.

„Musíme

samozřejmě

náležitě

ocenit

našeho

knihovníka.“

„Jistě!“ souhlasili sborově.

„Zaslouží si to,“ dodal Hani. „Chaliv je pozoruhodný mladý učenec. Musí být představen božské královně.“

„To už se stalo,“ sdělil suše Amerotke. „Nesmíme zapomenout, vznešení, že nás ještě čeká práce. Chaliv byl kvůli své bezpečnosti odeslán do Domu milionu let. Sám Senenmut nad ním bude držet ochrannou ruku.“

„Chceš mluvit o vraždách?“ zeptal se Hani.

„Ano, můj pane. O vraždách, o těch ohavných zločinech.

O pokusech zabít mě a mé společníky. To jsou věci, kterými je třeba se teď zabývat.“

„Už ses přiblížil pravdě?“ zeptala se Vechlis.

„Má paní,“ usmál se Amerotke, „kéž by tomu tak bylo!“

Pokrčil rameny. „Něco jsem ale přece vypátral.“ Pak shrnul v kostce vše, co se týkalo Nerii a také Pepiho, Premovy, Hathorovy a Satovy smrti.

„To, to…“ koktal Hani, „jsme nečekali. Nevím, co na to

říct, pane. Neria byl veliký tajnůstkář, ale to tetování…“

Otřel si pot z tváře. „Ale to, co říkáš, má svou logiku.“

„Byly ty malby v kryptě poškozeny úmyslně?“ ptal se Amon.

„Ne,“ sdělil mu Amerotke. „Nejspíš časem vybledly, ale myslím, že kněží jim trochu pomohli.“

„A co Premova smrt?“ chtěl vědět Isis. „Proč byl tak úkladně zavražděn?“

„A je jisté, že Sato nezemřel nešťastnou náhodou?“

přidala se Vechlis a zalétla pohledem k manželovi. „Cožpak doktoři to víno nezkoumali?“

„Bylo to provedeno tak, aby to jako nešťastná náhoda vypadalo,“ odpověděl Amerotke. „Vznešení, víte všechno, co vím já.“ Pohlédl na zeď, kde byl namalovaný pták s nádherným peřím. Bylo zde řečeno něco velmi důležitého.

Potřásl hlavou. Později si na to bude muset vzpomenout.

„Máte něco, co byste chtěli k mým závěrům dodat?“

„Hathor mohl být zavražděn kvůli svým názorům,“

napadlo Amona.

Amerotke potřásl hlavou. „Ne. Hathorova smrt měla jediný cíl: nastolit chaos.“

Poklepával prsty na desku stolu. Byl si jistý, že vrah je zde, sedí v této síni. Ale jak ho odhalit? Všichni byli schopní, silní a obratní, určitě by pro žádného z těchto mužů nebyl problém vyšplhat po provazovém žebříku, vystřelit šíp nebo vychrstnout olej na chudáka Neriu. Otázkou zůstává,

kdo z nich to byl? Nebo jsou vrahové spolčení a provedli ty činy rukou společnou a nerozdílnou?

„Ještě něco?“ zeptal se Hani.

Amerotke zavrtěl hlavou. Vstal, nepřítomně vzal na vědomí slova díků a vyšel ven do zahrady, kde na něj pod akácií čekal Šufoj.

„Slyšel jsi ty novinky, pane? Přijede sem božská Hatusu!“ Bedlivě se na svého pána podíval. „Vypadáš melancholicky,“ sdělil mu. „Jestli chceš, připravím ti lektvar: rozdrcené kosti z lemura smíchám s jelením kopytem, čistým voskem a špetkou máku.“

Amerotke odmítavě mávl rukou. „Pokouším se odhalit vraždu. Velice důmyslnou –“

„Mluvil jsem s Chalivem,“ přerušil ho Šufoj. „Neria něco důležitého objevil, že ano?“

Soudce přikývl.

Šufoj rozevřel malý váček, který nosil vždy při sobě, a vytáhl kousek tvrdého vosku. Používal ho k počítání svých výdělků. Dřepl si vedle svého pána a vyryl do voskové tabulky pyramidu.

„Neria je ta spodní čára,“ vysvětloval. „Ctihodný otec Prem je tady ta šikmá boční.“

„A ta třetí, na druhém boku?“

„To je vrah. Víme, že se s Neriou i s Premem znal. Oba měli k té třetí osobě nějaký vztah, mluvili s ní, společně nebo každý zvlášť. Kdybych měl hádat, soudil bych na

Haniho. Zná dokonale Horův chrám, Neria i Prem s ním a pro něj pracovali. Až na jednu věc.“

„A to?“

„Vznešený Hani má strach z výšek.“

Amerotkeovi poklesla brada.

Šufoj se zašklebil a zlehka si poklepal na čelo. „Víš, jsem sice malý, ale zato se proplížím tam, kam se ostatní nedostanou. Poslouchám, o čem si povídá služebnictvo. Je známo, že Hani dostává závrať, jenom když jde po schodech.“

„Takže na provazový žebřík by se vylézt neodvážil?“

„Rozhodně nikoli, pane.“

Amerotke si jeho sarkasmu nevšímal. „Na co ještě jsi přišel?“

„Na něco, můj pane, co určitě nevíš. Neria, Hani, Hathor, Amon, Osiris a Isis společně studovali v Domě života. I když je pravda, že Neria byl mnohem mladší než

ostatní.“

„Ve kterém Domě života?“

„Právě tady, nejvzdělanější soudce, v Horově chrámu. A rozhodně se nedá říct, že by se navzájem milovali. To je taky důvod, proč si Neria nechal svůj objev pro sebe.“

„Ale řekl o tom ctihodnému Premovi.“

„Ano. Prem byl asi tak v padesáti letech učitelem a písařem v Domě života. Všichni ho měli rádi, ale Neria byl jeho oblíbenec. To vysvětluje, proč se stal Prem jeho

důvěrníkem.“

Amerotke se opřel o strom a pohlédl vzhůru. Na větvi seděl krásně zbarvený ptáček a líbezně prozpěvoval.

Přemýšlel, jak to bylo: Neria se se svým objevem nejspíš svěřil jak Premovi, tak i vrahovi. Ale je také možné, že jediným zdrojem informací byl pro vraha ctihodný Prem.

„Taky si všichni lžou do kapsy,“ pokračoval Šufoj. „A to různým způsobem,“ šibalsky zvedl jedno obočí.

Amerotke se rozesmál. „Nějaký skandál?“

„Ano, můj pane, skandál. Když byli mladí.“ Šufoj si olízl rty. „Znáš moje slabosti, pane, veselá holka, pohár vína, měkká postel. Ale tihle kněží, podle toho, co se šeptá, měli v mládí slabost jeden pro druhého.“

„Říkal jsi, že se nemají rádi!“

„To je ta příčina. Chovají se hůř než uražení milenci.“

Amerotke zavřel oči. To, co Šufoj říká, zní hodně pravděpodobně. Když on sám studoval v Domě života, homosexualita tam byla běžná. Někdo ji neschvaloval, jiní ji podporovali. Muži tam většinou byli bisexuální. Brali ženy jako méněcenné, odtud vztah kněží k božské Hatusu.

Otevřel oči a usmál se.

„Děkuji ti, Šufoji, za to, cos mi řekl. Teď mě prosím nech na chvíli samotného.“ Stiskl trpaslíkovi malou ručku.

„Ale nechoď nikam daleko. Zahrady jsou sice nádherné, ale cesta přes Nil taky.“

Šufoj se odporoučel.

Amerotke si znovu v duchu probíral všechny vraždy.

Hani sice nejspíš ctihodného Prema nezabil, ale je možné, že je do vraždy nějak zapletený. Člověk je ze zoufalství schopen udělat všechno, aby dosáhl svého cíle. A co ostatní?

Kdokoli z nich může být vrah. A co smrt Pepiho? Objevil něco skandálního? Nasvědčoval by tomu ten obrázek na zdi.

Amerotke udeřil pěstí do země. Cítil se jako myška jednoho ze svých synků, co běhá v kleci pořád dokola. Vede k pravdě ještě nějaká jiná cesta? Neměl by k tomu zámku hledat nějaký nový klíč? Vzpomněl si na setkání s kněžími a na Osiridova slova o ubohém Hathorovi.

„Nedáš si víno nebo pivo, pane?“ vrátil se s nabídkou Šufoj.

„Ne, ne. Teď ne.“

Amerotke zaslechl z chrámové svatyně zpěv a ucítil vůni kadidla. Hani otvírá dvířka naa a nabízí bohům ranní pokrm.

Vzpomněl, jak jemu samému ukládali o život. Nastražit krev do lodě bylo snadné. Pod pláštíkem noci mohl do přístaviště vklouznout kdokoli. A co Satova vražda? Amerotke se přinutil ke klidu. Zítra se v chrámu objeví božská Hatusu.

Bude mít radost, ale zároveň bude žádat pomstu za vraždy.

To chce on také. Vzpomněl si na temný stín na schodech nad kryptou, na šípy svištící vzduchem. Kdo jen to mohl být? A kde byli ostatní? Amon byl nedaleko, obšťastňoval chrámové děvče. Amerotke se zamyslel a najednou ho polil studený pot. Vyskočil tak rychle, že se udeřil do hlavy o

větev. Zaklel. Zpoza keře se vynořil Šufoj.

„Co se děje, pane?“ vyděšeně hleděl na soudce, který tam nepřítomně stál a lapal po dechu.

„Je to taková maličkost,“ zamumlal. „Ale jediný, kdo…“

„Pane?“

Amerotke se znovu posadil na zem. „Pojď sem, Šufoji.

Potřebuji, abys pro mě něco udělal. Běž do chrámu. Bude to chvíli trvat, ale dobře poslouchej.“

Šufoj si dřepl vedle něj a soudce mu udělil přesné instrukce. „Ale k čemu tím chceš dojít, pane?“

Amerotke si všiml záblesku v očích svého malého služebníka. „K pravdě, Šufoji. K pravdě, které oba sloužíme.

Vrah se dopustil jedné malé chybičky. Tak malé, že jsem ji téměř přehlédl. Teď už vím, co to bylo.“

„Řekni mi to.“

„Ne, Šufoji, neřeknu. Já tě znám. Vzal bys zákon do vlastních rukou.“

„A důkaz máš?“

„Ne. To je ten druhý problém. Udělej, co jsem ti řekl, Šufoji. Vrah nebude odmaskován, ale chycen do pasti. A hodlám to udělat přímo před zraky božské Hatusu.“

Náhle se odmlčel. Vojenským krokem si to k němu rázoval generál Omendap.

„Vznešený Amerotke?“

„Ano?“

„Přišel jsem ti poděkovat.“ Generálovi se rozlil po tváři

úsměv. „A promluvit si o jednom mrtvém vojákovi.

Jmenoval se Antef.“

UREUS: „Ten, který zvedá hlavu“. Útočící kobra s roztaženým límcem, atribut faraonské koruny.

Pod spalujícím sluncem seděli u vesel veliké královské lodi zvané Sláva Reova vojáci a záda se jim leskla potem.

Božská Hatusu, Zlatý sokol, milovaný bůh, faraon a panovnice lidu Devíti luků, se uráčila ukázat tvář svým poddaným. Připlouvala ve vší slávě po Nilu ke Svatyni lodí v Horově chrámu. Podél břehu pochodovaly družiny elitních pěšáků, chráněných na křídlech oddíly vozatajstva. Vzduch se chvěl hlasitou hudbou a výkřiky davů. Božskou panovnici téměř zakrývala nádherně parfémovaná pštrosí pera, kterými ji ovívali služebníci.

Hatusu seděla na svém pozlaceném trůnu, tvář měla vážnou a královsky důstojnou. Brzy ráno ji otroci umyli, navoněli a olejem natřeli její světlounce měděné tělo. Oční víčka jí nalíčili temně zelenými stíny, krásné oči zvýraznili černými linkami. Na hlavu jí nasadili olejem napuštěnou paruku s jednotlivými prameny obkrouženými zlatem a

stříbrem a na ni připevnili stříbrnou čelenku, ze které hrozivě zvedal hlavu strašlivý ureus, plivající kobra, ochránkyně Egypta. Pod zlatým pláštěm vykládaným drahokamy a sepnutým stříbrnými háčky a řetízky měla bílou, tenoučkou plátěnou řízu.

Vedle královny seděl velký vezír Senenmut, Ústa faraonova, její nejlepší přítel a milenec. Hatusu pevně svírala opěradla trůnu. Byla navýsost spokojená. Pozorně vyslechla mladého knihovníka Chaliva. Teď těm kněžím ukáže! Sehnou hřbety a budou se před ní plazit v prachu.

Dovolí jim popatřit na svou slávu, a pokud to bude vhodné, milostivě je obdaří letmým pohledem. Její karmínové rty se pousmály. Amerotkea odmění. A toho ničemu, který se opovážil vztáhnout ruku na vyvolence bohů, krutě ztrestá.

„Vychutnej si svoji slávu, Božská,“ zašeptal Senenmut.

„Jsme v rukou tvého otce, věčného Amon-Rea.“

Hatusu se nadechla. Na tuto cestu, královskou misi, se pečlivě připravila. Vybrala si nejskvostnější loď z královské flotily. Stříbrný trup byl zdobený zlatem, příď i záď v podobě beraních hlav zářily drahokamy. Mezi vysokými stříbrnými stěžni s rudými vlajkami se tyčil boží svatostánek z tepaného stříbra. Otrokyně třímala před Hatusu zrcadlo, aby se mohla kochat svojí slávou. Ale ve skutečnosti se jí chtělo smát. Trvala sice na dodržování etikety a protokolu, ale někdy měla chuť odhodit veškeré formality a začít tančit, jako když byla malá holčička na dvoře svého otce.

Senenmut vycítil její vzrušení a tiše si odkašlal. Hatusu na sebe pohlédla do zrcadla. V té obrovské, zlatem zdobené paruce a pod pštrosími pery vypadala jako nějaká socha.

Večer všechny ty ozdoby odhodí a bude tančit nahá před svým milencem, před mužem, který jí tolik pomohl na cestě k moci.

Aby se trochu rozptýlila, otočila se. Davy na břehu Nilu si toho všimly a propukly v nadšený jásot. Božská na ně ráčila pohlédnout! Hatusu, aby prokázala laskavost všem, potom pohlédla i vlevo. Po břehu kráčeli podél lodi kněží, prozpěvovali hymny, kněžky třásly sistry, tanečníci s kastanětami se vlnili do rytmu. Slunce začínalo stoupat na oblohu, v jeho světle se leskly zlacené obelisky města, růžově zářila sloupoví chrámů. Kapitán královské stráže vyštěkl rozkaz, loď změnila kurz a zamířila k přístavišti.

Ozvaly se další hlasité povely, vesla se zvedla nad hladinu a loď vklouzla do doku.

Královská nosítka byla připravena. Hatusu přelétla chladným pohledem shromážděné kněze. Byl s nimi i Amerotke. Usmála se na něj, pozvedla ruku na pozdrav a potom už usedla do nosítek. Otroci je opatrně zvedli a nesli ji do chrámu. Na její počest se zvedla oblaka kadidla, cesta před ní byla vysypaná záplavou květů pokropených parfémem. Na schodech ji vítaly chrámové sbory božskými chvalozpěvy.

Jak jsi krásná, jak jsi krásná, ó, slávo egyptská.

Usměj se na nás, projevená vůle bohů.

Naše srdce plesají,

naše těla se chvějí,

jako bychom nejsladšího vína okusili.

Hatusu se uvolnila. Nosítka dosedla na zem, královna vystoupila na šarlatový a zlatý koberec a potom už ji ovanul chlad chrámu. Ve svatyni přinesla oběti a vešla do malé předsíně, aby si svlékla slavnostní šat.

Sněmovní síň byla připravena. Královský trůn stál na purpurovém stupínku, vedle bylo křeslo připravené pro Senenmuta. Hatusu se posadila a opřela si nohy o zlatou stoličku. Úředníci a dvořané zaujali svá místa kolem ní. V

průvodu vešli kněží, klesli na kolena a dotkli se čely země.

Hatusu je nechala chvíli bez povšimnutí a potom řekla téměř šeptem:

„Vznešený Amerotke, můžeš se nyní posadit. Tví společníci též.“

Učinili tak rychle a tiše. Hatusu po všech přejížděla pohledem. Všimla si nelibosti v očích velekněží, ale žádný z nich její pohled neopětoval. Amerotke se na ni dokonce nedíval vůbec, seděl s rukama položenýma na kolenou a očima sklopenýma k zemi. To ji trochu rozladilo.

„Vynecháme formality,“ oznámila chladně, ignorujíc

nesouhlasné zasyčení obřadníků, kteří stáli za jejími zády.

„Slyšte má slova. Sedím na trůně faraonů a nosím dvojitou korunu. Třímám berlu a důtky. Taková je vůle bohů!“

„Tak jest! Tak jest!“ ozvalo se v odpověď.

„Vznešený Amerotke s pomocí knihovníka z Horova chrámu,“ hovořila a pečlivě volila slova, „dovedl celou záležitost k překvapivému závěru.“ Rozzářeně pohlédla na nejvyššího soudce, který povstal a ujal se slova.

Stručně popsal, co bylo objeveno o dynastii Škorpiona, co zjistili o prvních faraonech. Když skončil, zeptala se Hatusu, jestli s tím všichni souhlasí. Ozvalo se sborové přitakání velekněží.

„O slavnosti Isis,“ promluvil Senenmut, „přinese božská královna obětní dary ve svatyni. Obřadu se zúčastní všichni thébští velekněží a lid uvidí, jak panovnici radostně požehnají.“ Učinil úsečné gesto. „Tato záležitost je skončena.“

Sněm velekněží seděl mlčky. Hatusu se nadechla nosem a pomalu vydechla. Bylo to znamení, že se chystá promluvit.

Amerotke cítil, jak jsou kněží napnutí. Snažil se potlačit vzrušení. Hatusu teď bude soudit, vrah bude odmaskován.

Amerotke došel k logickému závěru, ale dokázat jej nebude lehké. Snažil se zachovat kamennou tvář a vyhýbat se pohledu toho, koho podezíral.

„Máme tu ale ještě jiné záležitosti.“ Hatusin hlas náhle zněl jako štěkot. „Chrámové dveře jsou zapečetěné.

Faraonova spravedlnost musí být vykonána!“ Zvýšila hlas.

„Došlo k příšerným vraždám!“ Dramaticky se odmlčela.

Amerotke čekal. Předchozího večera došel po dlouhém přemýšlení k závěru. Zprávy, které mu přinesl Šufoj, byly životně důležité. Okamžitě poslal dopis vznešenému Senenmutovi. Potom si vzpomněl na Antefovu smrt a vydal dekret se svou pečetí, schvalující Dalifin nový sňatek a vyřízení všech formalit pod ochranou panovnice.

„Vznešený Amerotke,“ vyzval ho Senenmut.

Nejvyšší sudí povstal.

„Nehodlám znovu opakovat to, co tady všichni vědí,“

začal. „Toto je Horův chrám, ale rudovlasý Set, bůh násilné smrti, dal pocítit svoji přítomnost. Božská královna se zmínila o vraždách. Jejich kořeny spočívají ve zradě. Někdo s temným srdcem a duší černou jako noc se odmítl podřídit vůli bohů. Když může být dokázáno, že žena má právo být faraonem stejně jako muž, protože první egyptští faraonové mohli vládnout jen díky ženskému aspektu božství, jakákoli diskuse není na místě.“

„Ale takový důkaz neexistuje!“ zvolal Hani.

„Ano, existuje,“ odpověděl Amerotke. Všiml si, že se velekněz chvěje a má popelavou tvář. „Neria,“ pokračoval soudce, „byl tajnůstkář, ale vynikající učenec. Došel ke stejnému závěru. Studoval malby v kryptě pod chrámem.

Něco objevil a potom našel důkazy v chrámových archivech. Informoval o tom svého starého učitele Prema.

Chtěl se mu pochlubit se svým úžasným objevem. Neměl čas na potulného učence Pepiho, jehož právem pokládal za pouhého čmuchala, který hledá skandály. Pepiho najal Sengi.“ Nejvyšší soudce potřásl hlavou.

„Ale Pepi přijal úkol jenom proto, aby si zajistil pohodlnou postel a dobré jídlo. Nezajímal se o rukopisy ani o papyry, ale jen o klepy a pomluvy, které se šířily v chrámu. Pepi byl mazaný a bystrý pozorovatel a nejspíš se snažil přijít na Neriovo tajemství.“ Amerotke se odmlčel.

„Pepi tušil, že Neria něco našel, a začal ho sledovat. Ale přitom odhalil něco dalšího. Neria měl s někým v chrámu milostný poměr. Pepi je možná dokonce přistihl v choulostivé situaci.“ Zalétl pohledem k Hatusu, která seděla napjatě jako kočka číhající u myší díry.

„Vyryl na zeď ve svém pokoji necudný obrázek. Když

jsem ho spatřil, myslel jsem si nejdřív, že znázorňuje sexuální akt mezi dvěma muži.“ Amerotke se vydal podél řady židlí a potom se zastavil u Vechlis. Vzal ji za ruku; měla ji chladnou jako led. Upřeně pohlédl do jejích temných očí. „Ale samozřejmě jsi to byla ty s Neriou.“

Hani zaúpěl. Amerotke poznal na první pohled, že už

dávno měl podezření, že s jeho manželstvím není všechno v pořádku.

„Nevím, jak dlouho ten poměr trval. Měsíce, možná roky. Horovy zahrady jsou rozlehlé. Chrám má svá tajná zákoutí a skrytá místečka.“ Pohlédl na Amona. „Nemám

pravdu, ctihodný? Viděl jsem tě na jednom takovém odlehlém místě s chrámovou tanečnicí.“

Amon sklopil oči. Amerotke pohlédl znovu na Vechlis.

Tvářila se pořád stejně, ani nehnula brvou. Napadlo ho, jestli ho tím svým povýšeným pohledem nechce vyprovokovat.

„Proč nic neřekneš?“ vykřikl Hani.

Vechlis ho zpražila jediným pohledem. Amerotke pustil její ruku.

„Neria ti řekl, na co přišel, že ano? Viděla jsi na jeho stehně vytetovaného škorpiona. To je dost troufalý projev učencovy pýchy a snahy zavděčit se u dvora. Neria ale věděl, že až jeho objev vejde ve známost, božská královna to velice, velice ocení.“

Sněmovní síň byla ponořená do naprostého ticha. Hatusu zapomněla na veškerá pravidla dvorské etikety, seděla s lehce otevřenými ústy a oči jí hněvivě plály. Senenmut se nakláněl dopředu, jako by nemohl uvěřit svým uším.

Amerotke ho upozornil, že vraha odhalí, ale jeho jméno neprozradil.

„Ty jsi Neriu zabila, že ano?“

Vechlis neodpověděla. Amerotkea napadlo, že je v šoku.

Kousala se do rtu, ruce měla složené v klíně. Amerotke nemohl odtrhnout oči od jejích temně purpurových nehtů.

„Vědělas, že Neria půjde dolů do krypty, do toho prázdného, pustého místa pod chrámem. Všichni byli pryč, hodovali nebo už odpočívali po hostině, když božská

královna odjela. Neria šel nahoru po schodech. Otevřela jsi dveře, on se překvapeně zastavil. Ve vteřině byl zmáčený olejem a potom vzplál. Neria, jeho směšné tetování a všechno, co měl u sebe, se změnilo v hořící pochodeň.

Zavřela jsi dveře, zahodila vědro a pospíchala do jeho ložnice. Tu jsi důkladně prohledala, jeho skrýše jsi nakonec musela dobře znát. Vše dosvědčující, všechny plody jeho bádání, jsi rychle a tiše odstranila.“

„ženo! Budeš jenom mlčky sedět a nic neřekneš?“

vyštěkl Senenmut.

„Poslouchám,“ hlesla Vechlis téměř unyle. „A potom odpovím, kameníku!“

Senenmut se při urážlivé narážce na své skromné začátky zachvěl.

„Jen pokračuj, vznešený Amerotke,“ vyzvala ho bohorovně Vechlis. „Pamatuješ, když jsi byl chlapec? Moc ráda jsem poslouchala tvoje pohádky.“

„Zajisté, paní. Jen poslouchej dál. Neria byl odstraněn, ale bylo ještě zapotřebí umlčet ctihodného Prema. Neria se o svůj objev podělil se svým důvěrníkem. Nejspíš také věděl o vašem milostném poměru. Vydala ses tedy za ním. Mělas to dobře naplánované. Prem byl samotář, žil jako poustevník.

Jeho sluha Sato, který byl jeho očima a ušima a staral se o všechny jeho potřeby, byl ve městě a proháněl děvčata. To o něm bylo všeobecně známo. Všichni si z něho proto tropili žerty. Tu prostitutku jsi pro něj najala ty? Aby ho zdržela?

Napojila pivem? Šla jsi tedy za ctihodným Premem do zahradní věže. Měla jsi s sebou malý provazový žebřík, ten jsi nechala za dveřmi jeho pokoje. Vešla jsi dovnitř a mluvili jste spolu. Prem byl upovídaný. Řekl nebo ukázal ti něco, co definitivně rozhodlo. Zabilas ho starou hyksóskou holí a začala jsi prohledávat jeho ložnici. Ale Sato se vrátil.

Schovala jsi tělo pod postel a spěchalas nahoru na věž.

Přehodila jsi žebřík přes cimbuří. Kolem ramen sis ovinula knězův šál, nasadila si jeho slaměnou čapku a předstírala, že je to on.“

„Jak by se mi to mohlo podařit?“ přerušila ho Vechlis.

„Paní, byla už noc. Sundala sis paruku, narazila na hlavu čapku a přes záda přehodila šál. Byla už tma a nejspíš jsi klečela zády ke dvířkům. Sato uviděl, co čekal, a tak klidně sešel zpátky po schodech. Potom jsi šla dolů. Abys odvedla jeho pozornost, odhodila jsi prsten. Skutálel se po schodech, Sato se za ním rozběhl a tys mezitím vešla do Premovy ložnice. Pořád byla tma, pořád jsi měla šál a čapku a znovu ses posadila zády ke dveřím. Sato položil prsten na stůl.

Když odešel, zavřela jsi dveře a zamkla je na petlici.“

Amerotke pokrčil rameny. „Myslím, že podle řevu člověka nepoznáš. Sato nemohl dveře otevřít, a tak utíkal pro pomoc.

Tys položila Premovo tělo na postel, sebralas hůl a oknem po provazovém žebříku vylezla zpátky nahoru na věž.“

„Já že jsem vylezla po provazovém žebři?“

„Vechlis, ty jsi schopnější než leckterý faraonův voják.

Jsi zdatná plavkyně. Nebyl to pro tebe žádný problém. Když

jsi byla nahoře, hodila jsi žebřík a hůl dolů. Později sis pro ně zašla, zapadly do růžového keře. Potom ses přidala k ostatním, když už vyráželi dveře do Premovy ložnice.“

„Ano, bylas tam,“ promluvil Isis a našpulil rty. „A teď si vzpomínám, že ses tam zčistajasna objevila!“

„Co ty o mně víš?“ vyštěkla Vechlis. „Drž zobák, ty stará babo!“ Zdálo se, že Vechlis ztratila veškerý strach z Hatusu i ze všech ostatních.

„Další obětí byl Pepi,“ pokračoval Amerotke. „Možná tě vydíral, možná jenom někde plácl, co se dozvěděl o tobě a Neriovi. Pepi měl rád, když měl kapsu plnou stříbra, břicho plné vína a ruce na zadnici nějaké mladé prostitutky. Ve své ložnici našel měšec s penězi a vyrazil do městských bordelů.

Ale vyděrači se rádi vracejí, že ano? Muselas zničit jeho i všechny důkazy, které měl. Možná si zapisoval, co viděl. žil jako každý jiný prostopášník, odpoledne začal pít a potom si zaplatil služby děvek z domů rozkoše.“

„Chceš říct, že já, velekněžka, jsem šla do přístaviště?“

„Vechlis, ty se ničeho nebojíš! Rozhodně ne mužů! Na tržišti sis koupila měch z gazelí kůže plný oleje, přehodila sis plášť s kapucí a šourala ses kolem jako stařena. Čekalas, až se Pepi vrátí domů, a potom jsi vykonala svůj ortel. Kdo v Horově chrámu kontroluje velikou a mocnou Vechlis?“

„Máš pro to nějaké důkazy?“ ptal se Senenmut.

„Mám, můj pane.“

Teprve v té chvíli Vechlis znejistěla a ostražitě na něj pohlédla.

„Další oběť, Hathor, byl vybrán náhodou. Jeho smrt měla vyvolat chaos a zesílit napětí. V hodovním sále byly prostřené stoly.“ Amerotke přistoupil k Hanimu a pohlédl na něj. „Tys byl naším hostitelem, vznešený Hani, ale kdo rozhodoval o rozsazení hostů? Kdo vymyslel zasedací pořádek?“

Hani jako by najednou zestárnul, tvář měl celou popelavou. Vyplašeně zamrkal, otevřel ústa, ale nevydral se mu z nich žádný zvuk.

„Byla to Vechlis, že?“ pronesl tiše soudce. „A před tím, než začala hostina a dovnitř proudily davy služebnictva a hudebníků, nebylo obtížné projít kolem stolu a nasypat do poháru na pivo trochu jedu. Kdo by ji podezíral? Tak zemřel Hathor.“ Amerotke přistoupil k Vechlis. „Sato musel být také poslán do tmy. Premova vražda byla asi nejméně obratná. Nemohla sis být doopravdy jistá, jestli si opilý Sato něčeho neobvyklého nepovšiml. Měl jazyk jako vyviklanou okenici, neustále žvanil a šířil klepy. Ten den, kdy zemřel, mě hledal.“

Amerotke si dřepl před Vechlis. „Tím si podepsal ortel smrti. Sato by nikdy neodmítl lahvičku vína. To by bylo jako chtít po žíznivé kočce, aby nepila předložené mléko.

Když zemřel, vešlas do jeho pokoje, setřela ze země otrávené víno a láhve vyměnila.“ Amerotke se zvedl. „Sato

nebyl nijak zvlášť inteligentní, ale myslím si, že věděl, že byl otráven. Namočil si ruce do vína a otiskl je na zeď. Co nám tím chtěl asi sdělit?“ Soudce zlehka poklepal Vechlis po ruce. „Začal přemýšlet, kdo to vlastně tehdy seděl u stolu, když tam pokládal prsten? Nevšiml si tvých prstů?

Barva tvých nehtů je hodně nápadná. Sato se pokusil něco sdělit o vrahově ruce. Nikdy se nedozvíme, jestli to mělo znamenat jeho nehty, kůži nebo prsten, který zvedl.“

„A předpokládám, že mě chceš obvinit i z toho, že jsem zaútočila na tebe?“ zamumlala Vechlis.

„Ano, to chci. Pro manželku velekněze je snadné jít v noci do Svatyně lodí a vplížit se na palubu s měchem plným krve z jatek. Vylilas vodu z několika nádob, naplnila je krví a uvolnila uzávěry.“

„Božská královno.“ Vechlis povstala a pohlédla přímo na Hatusu. „Trpělivě jsem naslouchala té záplavě lží. Kde je nějaký důkaz, kromě toho, že nějaký opilý sluha zamazal zeď červeným vínem?“

„Jak víš, že to víno bylo červené?“ zeptal se Amerotke.

„Můj… můj manžel, vznešený Hani, mi to řekl,“ koktala Vechlis.

„Ne, to není pravda,“ vyštěkl velekněz. „Přísahám před samotnou královnou, že jsem ti to nikdy neřekl!“

Vechlis na něj pohrdavě pohlédla.

„žádáš důkazy.“ Amerotke se otočil a uklonil se Hatusu.

„Existují prokazatelně dva, Božské Veličenstvo. Když jsem

tu byl první den, šel jsem se podívat dolů do krypty. Chtěl jsem si prohlédnout malby na stěnách. Vrah mě sledoval, vystřelil po mně několik šípů a potom zmizel.“ Soudce se odmlčel.

„Ale proč by tě chtěla Vechlis zabít?“ zeptal se Amon.

„Má smrt by měla podobný účinek jako Hathorova: vyvolala by zmatek, sněm velekněží by skončil nezdarem.

Byli požádáni o vyslovení názoru a odpovědí by byla krev, znamení nesouhlasu bohů s královniným panováním.“

„Pokračuj,“ přikázala Hatusu. „Byl jsi v pohřební komoře.“

„Ano. Útok se nezdařil, ale střelec musel být účastníkem sněmu, protože jen oni věděli, že se chystám do podzemí.

Nejdřív jsem si myslel, že není možné vystopovat, kdo kde v tu chvíli byl. Ale ta informace se ke mně dostala čirou náhodou. Amon byl zaneprázdněn s chrámovým děvčetem.

Hathor, Isis, Osiris, Anubis a Sengi odešli z chrámu na procházku. Velekněz Hani byl ve svatyni, kde konal oběti. A co ty, vznešená Vechlis? Pamatuješ si na to ráno? Přišlas do knihovny se svou služebnou. Říkalas, že si jdeš zaplavat do jednoho z posvátných jezírek. V tu chvíli mi na tom nepřipadalo nic divného. Ale pak jsem nad tím začal přemýšlet. Přišlas mi sdělit, že se jdeš vykoupat, aby na tebe nepadlo podezření? Poslal jsem za tvou otrokyní Šufoje.

Odvedl ji z chrámu do jednoho domu, kde je v bezpečí. Na to ráno si velmi dobře vzpomíná. Chtěla sis jít zaplavat, ale

potom sis to rozmyslela. Jak sis dopředu naplánovala, poslalas ji pryč, vzala luk a šípy a vydala se za mnou do krypty, kde jsi mě chtěla zastřelit.“

„Přiveď tu děvku sem!“ vyštěkla Vechlis. „Já jí vrátím paměť.“ Potom ztišila hlas. „To je jediný důkaz, který máš, vznešený soudce?“

„Ne, není.“ Amerotke se obrátil k Senenmutovi. „Můj pane, venku je žena jménem Dalifa. Chtěl bych ji předvolat.“

Senenmut vykřikl rozkaz a strážci pospíchali pro Dalifu.

Tvářila se vyděšeně a zůstala bojácně stát ve dveřích.

Amerotke se s ní před několika hodinami sešel a řekl jí, co přesně má udělat.

„Kdo je to?“ vyštěkla Vechlis.

„Můj druhý usvědčující důkaz. Podívej se na ni pořádně, Vechlis. Co vidíš?“

„Mladou ženu, skoro dítě.“

„Prohlédni si ji pořádně.“

Vechlis to udělala. „Myslíš, že bych ji měla znát?“

„Možná. Nebo jsi ji kdysi znala. Představuji ti Neriovu nemanželskou dceru.“

„To není možné!“ vykřikla Vechlis. „Řekl mi…“

zarazila se.

„Co ti řekl? Proč by knihovník, známý svou uzavřeností, úzkostlivě střežící své soukromí, vyprávěl o svém tajemství manželce velekněze? Jsi Neriovo milované dítě, že, Dalifo?“

Mladá žena přikývla.

„Utajené,“ pokračoval Amerotke, „přede všemi. Ale Neria ji často navštěvoval. Vyprávěl jí všechno: o svém vztahu s tebou, vznešená Vechlis, i o ctihodném Premovi.

Co ještě, Dalifo?“

„O tom, co objevil v knihovně,“ odpověděla mladá žena.

„Ukázal mi i to svoje tetování. Opravdu tě miloval, paní.“

Dalifa zvedla hlavu.

Vechlis klesla do židle. „To není pravda,“ zašeptala spíš pro sebe. „Neria by mi o ní řekl. Říkal mi všechno! Znali jsme se celé roky!“

„Co nám k tomu všemu řekneš, vznešená Vechlis?“

zeptal se Senenmut. „Bylas obviněna z hrozných zločinů.“

„Sklapni, kameníku!“ Vechlis zkřivila pohrdavě rty.

„Pocházím z nejlepší egyptské krve. Nebudu se zodpovídat nějakým nádeníkům!“

„Potom se budeš zodpovídat mně,“ sdělila jí chladně Hatusu.

Vechlis se téměř rozesmála. Sjela královnu opovržlivým pohledem. „Nehodlám se bavit s kameníkem,“ ucedila, „ani s jeho děvkou!“ Usadila se a pobaveně sledovala, jak se místností rozléhají pohoršené výkřiky. „Malá Hatusu,“

provokovala, „houpala jsem tě na kolenou a utírala ti zadek.

Bylas taková roztomilá holčička na dvoře svého otce. Jak se opovažuješ?“ syčela. „Jak se jenom opovažuješ sedět na královském trůně! Ta troufalost! Chtít po nás, abychom se

před tebou plazili v prachu!“

„Zemřeš!“ prohlásila královna.

„Jistě. Všichni zemřeme, ty kameníkova děvko!“

Hatusu se snažila udržet na uzdě svůj vztek. Senenmut už natahoval ruku, ale potom se vzpamatoval.

Vechlis se uvolnila a přelétla očima řadu kněží.

„Podívejte se na sebe!“ zavrčela. „Já jsem ten nejstatečnější muž mezi vámi všemi, vy směšné stařeny! Vy přece neuznáváte toho kameníka a jeho děvku stejně jako já!“

„Královna pochází z božské krve,“ prohlásil Amerotke.

„Ach, ušetři mě svých slov, soudce!“ Vechlis si olízla rty. „Nebylo to proto, že… Ne, ne.“ Potřásla hlavou, jako by hledala vhodná slova. „Nebylo to proto, že by na trůně faraonů nemohla sedět žena. Bylo to proto, že je to Hatusu.

Malá Hatusu, která si hrála s hračkami a pobíhala po královském paláci. Vzala si svého nevlastního bratra a držela se v pozadí. Se svým líbezným obličejem byla u dvora jen na ozdobu. Ale potom přišel na scénu ten kameník a všechno se změnilo.“

„Ona je faraonem,“ připomněl Amerotke.

„A co její nevlastní malý bratr?“

„Takže se přiznáváš?“ přerušil ji Senenmut. Přál si už to nepříjemné divadlo ukončit.

„Přiznávám se s radostí, kameníku. Doufám, že si to ty staré baby všechno pořádně vychutnávají.“

„Ale tys přece tak věrně podporovala božskou Hatusu,“

nechápal soudce.

„Ach, Amerotke.“ Vechlis se blahosklonně usmála. „To je tvůj problém, ctihodný. Ty nenosíš žádnou masku, a tak si myslíš, že všichni jsou stejní jako ty. Ano, milovala jsem Neriu. Svým zvláštním způsobem. Myslím, že ty staré baby tady by na nic nepřišly, kdyby Neria nezačal vykládat o malbách v kryptě a o tom, co našel v knihovně. Ten hlupák si nechal vytetovat na stehno škorpiona. Vycítil, že nastala jeho životní šance, jak získat přízeň tohohle kameníka a jeho kurvy.“

Senenmut se chystal něco namítnout, ale Hatusu zvedla ruku.

„Nech ji, ať mluví. Už dlouho mluvit nebude.“

„Já nemám strach. Raději se vydám na cestu za Daleký obzor, než bych se tady před tebou a tvým kameníkem plazila v prachu!“

„Ale já bych se té cesty na tvém místě bála.“

Vechlis pokrčila rameny. „Co na tom záleží? Víno je rozlito a pohár se rozbil. Měla jsem na Neriu strašný vztek.

Chtěla jsem ho zničit, vymazat z povrchu země! Stalo se to tak rychle. Myslím, že ani neviděl moji tvář. Pepi byl ještě horší. Slizký jako had.“ Naznačila gestem hadí vlnění.

„Přistihl mě s Neriou v odlehlé zahradě. Nikdy mě přímo neoslovil, ale znali jste ho, ten jeho úlisný pohled, ten věčný úšklebek na tváři. Nechala jsem mu v pokoji tři měšce stříbra. Hned vyrazil, přesně jak jsi řekl, Amerotke, do

městských bordelů. Věděla jsem, že se vrátí. Našel nový zdroj svých příjmů. Tak jsem si oblékla starou pláštěnku.

Koupit olej bylo snadné. Trochu jsem ho vylila na podlahu jeho ložnice, větší množství jsem připravila v tmavé předsíni. Byl úplně opilý a šílel po té kurvě.“

„A co ctihodný otec Prem?“ položil jí soudce další otázku.

„Bylo to, jak jsi říkal. Neria se mu svěřil. Ten stařec bydlel v zahradní věži se svým sluhou. Sato kolem něj kroužil jako moucha nad kravincem. Tak jsem využila správné chvíle. Nahoru na věž jsem přivázala provazový žebřík. Chtěla jsem odejít tudy, neměla jsem v úmyslu dát se vidět poblíž jeho pokoje. Ale Sato přišel dřív, než jsem čekala. Nebylo to nijak zvlášť nebezpečné.“ Vechlis pokrčila rameny. „Co na tom záleží? Udělala jsem to tak, jak jsi říkal. Ale potom jsem pořád myslela na to, jestli si Sato něčeho nevšiml. Tak zemřel. A zemřel i Hathor.“

„Zabíjela jsi stále dál. V podzemí jsi zaútočila i na mě.

Vystavilas naše životy smrtelnému nebezpečí, když jsme pluli lodí po Nilu. Všichni jsme mohli zemřít příšernou smrtí. Ale proč? Protože jsi nechtěla přijmout božskou Hatusu jako faraona?“

„Běž do našich knihoven,“ utrousila posměšně Vechlis.

„Najdeš tam v kronikách zápisy o povstáních, při kterých zahynuly tisíce lidí. Kdybych byla muž, kdybych byla voják, rozpoutala bych revoltu.“ Vymrštila ruku a ukázala na

Hatusu. „Kolik lidí musela zabít ona, aby mohla sedět tam, kde sedí?“

„Už jsem toho slyšela dost!“ prohlásila královna. Rychle pohlédla na Haniho. Měl sklopenou hlavu a třásla se mu ramena. „Toto shromáždění velekněží končí. Boží pravda byla zjevena a já jsem jejími ústy!“ Senenmut povstal a vydal se ke dveřím. Vrátil se se skupinou královských strážců.

„Chopte se jí!“ přikázala Hatusu. „Bude uvržena do žaláře pod chrámem Maat. Před soumrakem bude odvezena do Rudé země a pohřbena zaživa. Její tělo,“ královna se podívala na Vechlis a oči jí plály hněvem, „bude později vyhrabáno a vystaveno na thébských hradbách.“ Povstala a odkopla stoličku.

Všichni, kromě Vechlis, padli na kolena a dotkli se čelem země. Když Amerotke zvedl hlavu, Hatusu už

zmizela ze sálu. Hani se úplně zhroutil, plakal jako malé dítě. Vojáci spoutali Vechlis ruce a surově ji vystrčili bočními dveřmi. Amerotke se zvedl. Kněží si nevšímal. Šel poděkovat Dalifě.

„Co to všechno mělo znamenat?“ ptala se mladá žena.

„Udělala jsem, oč jsi mě žádal.“

„Bylo to nutné.“ Amerotke ji uchopil za ruku a pevně stiskl. „Někdy je třeba se pro pravdu dopustit i podvodu. A v tomto případě to bylo nezbytné. Měl jsem málo důkazů, spíš to bylo jen podezření. Ale žádný skutečný usvědčující důkaz

jsem neměl. Kdybychom byli v Síni obojí pravdy, vznešená Vechlis by asi nebyla shledána vinnou. Musel bych případ odložit pro nedostatek důkazů. Ale já jsem věděl, že ten, kdo se dopustil těch vražd, choval hlubokou, nesmiřitelnou nenávist k Hatusu jakožto k panovnici nosící dvojitou korunu faraonů. Všechno nasvědčovalo tomu, že je to Vechlis. Říkal jsem si, že ji možná Hatusina přítomnost vyprovokuje, že se chytí na návnadu.“ Pousmál se.

„Nenávist, stejně jako láska, vždycky vyjde najevo. Vechlis svou hazardní hru prohrála. To dalo průchod její zuřivosti a ona se chytla do pasti. Takže pravda vyšla najevo a spravedlnost byla vykonána.“

TEXTY RAKVÍ: egyptské posvátné formule provázející zemřelé posmrtným životem.

Dalifa mu chtěla ruku vytrhnout, ale Amerotke ji svíral pevně. V očích se jí objevila panika.

„Co se děje, pane? Když jsi mě navštívil, řekls mi, co mám vypovídat. Udělala jsem to. Děkuji ti a děkuji také tvému sluhovi: Antef zemřel smrtí, jakou si zasloužil.“

Amerotke pustil její dlaň.

„Slyšelas, co jsem říkal?“ zeptal se tiše. „Jak je nutné, aby pravda vyšla najevo?“

Znovu ji popadl za ruku, zavedl ji do malé postranní komory a posadil ji na lavici. Sám si přisunul stoličku a usadil se proti ní. Mladá žena se třásla a kousala se do rtů.

Vyhýbala se Amerotkeovu pohledu a hleděla kamsi za něj, jako kdyby ji fascinovala malba na vzdálené stěně. Byly na ní zobrazeny duše cestující zásvětím.

„Měl jsem návštěvu,“ začal Amerotke. „Byl to generál Omendap. Přišel mi za něco poděkovat, i když to nebylo

třeba. Také byl s několika svými důstojníky ve Městě mrtvých. Převezli tam Antefovu mrtvolu.“ Soudce se pousmál. „Ať lidé říkají o generálu Omendapovi, co chtějí, pravdou je, že pravidla a nařízení dodržuje úzkostlivě. Antef byl vojákem jeho pluku a zabili ho, i když v sebeobraně. To nejmenší, co pro něj mohl Omendap udělat, bylo zařídit, aby Dům stříbra zaplatil jeho nabalzamování a pohřeb. Když s velitelem Anubidova pluku dorazili namísto, Antefovo tělo leželo na stole a balzamovači byli v plné práci. Najali kněze, aby zazpíval hymnus. Velitel pluku se už chystal pronést vlastní pohřební formule, když najednou se stalo něco ohromujícího.“

„Co?“

„Velitel prohlásil, že mrtvola na stole není Antef.“

„Jak… jak by to bylo možné?“ koktala. „Zaměnili těla?“

„Ne. Zavolali mého sluhu a ten potvrdil, že muž, kterého zabil, je ten, který byl u soudu. Velitel vyprávěl, jak před mnoha lety zaútočil na vojenský člun hroch. Antef byl jedním z mála, kteří to přežili. Když prchal,“ Amerotke si přejel prstem vysoko po stehně, „měl v těchto místech ošklivý šrám. Jestli ho napadl krokodýl nebo nějaké jiné zvíře, si velitel nevzpomíná. Ale tu jeho jizvu si pamatuje, protože navštívil Antefa v polním špitále. A teď mi, Dalifo, řekni…“ Amerotke se odmlčel. „Však víš, na co se tě chci zeptat.“

Zbledla a celá se třásla.

„Ano, ano.“ Ztěžka polkla. „Můj manžel měl takovou jizvu.“

„Ta mrtvola ji však neměla. Velitel z toho byl pořádně zmatený. Mrtvý muž vypadal jako Antef, kterého znal: měl jeho postavu, jeho podobu. Ale kam zmizela ta jizva? Také upozornil na další věc. Antef byl kdysi zraněn do ramene, ale ani tam žádnou jizvu nenalezli.“

Dalifa sklopila oči.

„Dokážeš si představit, jak překvapený byl můj sluha Šufoj? Jeden tulák mu vyprávěl, jak Antef dezertoval z armády a toulal se podél Nilu, potom se usadil v Memfidě, kde se oženil. Ale pro svou nepoctivost byl vyhnán z města.“ Amerotke se odmlčel. „Okolnosti Antefova útěku z armády byly známy pouze Šufojovi. Kdo by se v těch posledních vzrušených dnech staral o nějakého dezertéra, zbabělce, který dostal, co mu patřilo? Já, i když nejsem voják, jsem měl poznat, že tady něco nehraje. Poznal to ale velitel Anubidova pluku. Antef patřil k elitní armádní jednotce Nachtu-aa, Faraonových statečných. Měl své chyby, ale zbabělost a zlodějny k nim rozhodně nepatřily.“

Soudce přimhouřil oči. „Můžeš mi tuhle záhadu vysvětlit, Dalifo?“

Nepřítomně na něj pohlédla.

„Generála Omendapa také zaujalo, když se dozvěděl, že Antef má něco společného se Síní zásvětí, kde se ztratili ti dva mladí šlechtici. Labyrint je teď rozebraný na kusy,

všechny jámy prohledané. Bylo to něco příšerného: našla se tam těla mužů, žen, a dokonce i dětí. Samozřejmě také zvířat. Některá byla ještě z doby Hyksósů, ale ostatní byli oběťmi poměrně nedávných tragédií. Znáš Síň zásvětí?“

Dalifa přikývla.

„Byla jsi vdaná za Antefa, když jeho ničemný bratr prohrál sázku a měl projít bludištěm. Antefův bratr tam údajně zmizel, tak jako mnoho ostatních. Já ale vím, že to tak nebylo, a ty to víš taky. Myslím si, že Antef pomohl bratrovi k útěku. Jak se jmenoval?“

„Kaiembu.“

„Kaiembu musel tedy zmizet. Antefovi ani tobě se po něm rozhodně nestýskalo. Kaiembu se někde ukrýval až do nedávné války s královstvím Mitanni, která vnesla do Théb nepořádek a zmatek. Antef odpochodoval s armádou na sever a jeho bratr se znovu objevil. Setkali jste se a domluvili. Kaiembu se přidal k hordám zlodějů, darebáků, vagabundů, násilníků, vrahů, prostitutek a šmelinářů, jaké táhnou za každou armádou. Změnil vzhled. Nikdo ho nepoznal, a nikdo se ho tudíž na nic neptal –“

„Byl to zbabělec!“ vykřikla.

„Ano, byl. Kaiembu nechtěl bojovat, ale neměl na vybranou, že? Mitannci napadli tábor královniných vojsk.

Kaiembu a ostatní z té potulné tlupy byli vtaženi do bitevní vřavy. Ovšem když božská Hatusu slavně zvítězila, byli mezi prvními, kteří se hlásili o odměnu.“

„Už je mi jasné, jak to bylo,“ ozvala se Dalifa.

„Kaiembu určitě našel mrtvolu svého bratra, ukradl mu označení, oholil se, umyl a předstíral, že je Antef. Byli dvojčata, téměř k nerozeznání podobná. Možná že bratrovi ještě víc zjizvil tvář. Potom se toulal u Nilu a nakonec se vrátil do Théb se svým dojemným příběhem.“

„Rád bych tomu věřil,“ odpověděl Amerotke. „Je to logické a dává to smysl. Vrátil se do Théb. Úzkostlivě se vyhýbal setkání s kýmkoli Anubidova pluku. Kdyby si někdo všiml něčeho divného, Kaiembu se mohl vymluvit na dlouhé pochody, zranění a na to, že byl dlouho pryč. Ale tys byla Antefova žena. Tebe asi ošálit nemohl. Další zajímavou věcí je tvůj vztah s oním mladým chrámovým písařem. Znali jste se krátce, vdala ses –“

„Ale já jsem myslela, že Antef je mrtvý!“

Amerotke se zarazil, naslouchal zvukům přicházejícím zvenčí.

„Já ti nevěřím,“ sdělil jí. „Ty mi lžeš, Dalifo. Bylo to jinak. Antef odtáhl do války. Zanedlouho se objevil jeho bratr, dvojče. Našel krásnou Dalifu samotnou a nešťastnou.“

„Nebyla jsem nešťastná.“

„Ale byla! Antef byl drsný voják, nešetřil ranami.

Kaiembu ale nebyl o nic lepší. Jedna věc mě ale překvapuje.

Proč se Kaiembu potloukal blízko armády? Myslím, že jste dali hlavy dohromady a naplánovali spolu Antefovu smrt.

Kaiembuovi jsi slíbila peníze. Netoužil náhodou i po tobě a

po tvém bohatství? Tak dlouho slídil za armádou, až se sám ocitl uprostřed bitvy. Já tam byl, Dalifo. Zabíjelo se na míle daleko od oázy. Zastihl Kaiembu svého bratra samotného a zavraždil ho?“ Soudce se odmlčel. „Nebo se utíkal ke svému bratrovi schovat? Antef už ho mnohokrát ochránil, proč by to v tu chvíli neudělal zase? Dovedeš si to představit, Dalifo, že ano? Jak se Kaiembu krčí za svým statečnějším bratrem?

Jenom Maat ví, jak to doopravdy bylo.

Nebyla to náhoda, že Kaiembu našel svého bratra. Měl to tajně naplánované. V té krvavé bitevní vřavě a zmatku buď Antefa zabil, nebo už zraněného dorazil. Sebral jeho odznaky, zohavil mu tvář k nepoznání. Ale zanechal dost důkazů na to, aby mohla být mrtvola identifikovaná jako Antef. Potom zmizel.

Kaiembu byl darebák a šarlatán. Chvíli se choval jako statečný voják. Podařilo se mu okouzlit dceru obchodníka, usadil se a začal si užívat plodů svého podvodu a nestaral se zítřek.“

„Proč se hned nevrátil do Théb?“

„Jistě, to měl v plánu dříve či později udělat. Vybrat si svoji odměnu, ať už to bude tvoje stříbro nebo půvaby. Ale lump zůstane lumpem. Levhart své skvrny nemění. Kaiembu byl od přírody zloděj a podvodník. Jeho nepoctivost byla odhalena a on byl vyhoštěn z Memfidy. Vzal tedy rozum do hrsti. Už nemohl dál hrát tu maškarádu statečného, raněného vojáka, který navždy ztratil paměť. Nastal čas vybrat si svou

odměnu, nebo se pustit do vydírání.

Vrátil se do Théb, ale situace se mezitím změnila.

Rozkošná Dalifa se vdala a, co je důležitější, zbohatla.

Jediná možnost byla hrát vabank. Dál tvrdil, že je Antef, ale od bratrova pluku se držel co nejdál. Doufal, že nikdo nic nepozná.“

„Mohla bych říct, že oklamal i mě,“ vyhrkla Dalifa.

„Ale to neřekneš, viď? Tomu by nikdo nevěřil. Kaiembu asi šel nejdřív za tebou. Mohl vydírat tvého nového manžela, mohl chtít peníze. Ale co by tomu řekl Paneb? že jeho novomanželka rozdává peníze? Kaiembu se rozhodl vsadit všechno na jednu kartu. Měl velké šance: byl válečný veterán, statečně bojoval v královnině armádě, byl zraněn, a když se vrátil domů, našel svou krásnou, mladou ženou v náručí jiného.“

„Ale tys mu nevěřil?“

„Ne, nevěřil. Nevím proč. Jak jste přede mnou klečeli v Síni obojí pravdy, měl jsem takový divný pocit. Nešlo ani o nějakou logickou dedukci.“ Amerotke se usmál. „Kaiembu si svůj pád do jisté míry přivodil sám. Čekal asi snadné vítězství. Když jsem otálel s vynesením rozsudku, zaútočil na mě jako divoký býk. Dozvěděl se o Nehemuových výhrůžkách a rozhodl se mi pomstít. Kdoví, jak by to dopadlo, kdyby mu v tom můj služebník navždy nezabránil.“

„Co teď uděláš, pane?“ zašeptala Dalifa. „Obviníš mě z

vraždy?“

„Řekni mi, jak to bylo,“ vybídl ji soudce. „Pověz mi pravdu.“

„Matka mi zemřela, když jsem byla ještě malá. Milovala jsem svého otce, byl to nesmírně pracovitý člověk.“

Dalifa se uvolnila, opřela se o zeď a zavřela oči. „Otec mě rozmazloval. Jednou jsem byla s ostatními dívkami na tržišti před Amonovým chrámem. Seznámila jsem se tam s Antefem, mladým, silným, statečným vojákem. Víš, pane, jak to chodí, když je člověk mladý. Bláznivě jsem se do něj zamilovala. Můj otec byl proti, ale já jsem trvala na tom, že se vezmeme.“

„Věděla jsi, že má Antef bratra-dvojče?“

Dalifa se trpce usmála. „Mám ti říct, jak jsem poznala Kaiembua? Hned v prvních dnech manželství jsem si všimla, že je Antef pokaždé nějaký jiný, obzvlášť v posteli.“

Oči se jí zalily slzami. „Teprve potom jsem odhalila ten krutý trik. Antef měl dvojče. Byli úplně stejní, až časem se člověk naučil je od sebe rozeznat. Ohromně se tím bavili.

Podobnou hru hráli už s více ženami.“ Dalifa si osušila slzy.

„Celé týdny jsem potom z toho byla nemocná, cítila jsem se strašně. Otci jsem si to netroufla říct. Myslím, že tehdy se mé lůno uzavřelo. Nikdy jsem nepočala dítě.“

„Odmítla jsi v tom pokračovat?“

„Jak bych mohla? Nějaký čas trvalo, než jsem je od sebe rozeznala. Tropili si ze mě žerty. Ale časem jsem si všimla

rozdílů mezi nimi. Antef byl hrubián, hodně pil, rád se rval.

Ale měl aspoň nějakou čest. Kaiembu,“ to jméno se jí vydralo z ústa jako zavrčení, „byl podlý, zpustlý ničema, hráč a podvodník. I Antef si o něj dělal starosti. Neustále hrál. Jednou uzavřel sázku a prohrál. Musel jít do Síně zásvětí. Když přišel k nám domů, spadla mu maska. Sesypal se z toho jako největší zbabělec. Antef mu navrhl, že se za něho zaručí, nakonec byl důstojníkem u Nachtu-aa. Dal mu vybrat ze tří možností. Může zkusit své štěstí v Síni zásvětí.

Nebo ho Antef zabije, rychle a tiše. Anebo třetí možnost: pomůže mu k útěku pod podmínkou, že se už nikdy nevrátí do Théb.“

„A Kaiembu přijal tu poslední?“

„Ano, i když měl na Antefa hrozný vztek. Obvinil svého bratra z toho, že ho podvedl, že se ho chce zbavit a vyhnat ho z Théb. Antef se mu ale jenom vysmíval. Odvedl ho do Rudé země, dal mu nějaké peníze a jídlo. Vrátil se domů a řekl mi, že naše starosti skončily. Naše manželství už bylo stejně rozbité, ale co jsem měla dělat? Antef byl občas pryč, ve službě. Pravda je, že v té době jsem potkala Paneba.“

Natáhla ruku. „Ale náš vztah byl poctivý. Někdy jsem měla podezření, že se Kaiembu v přestrojení tajně vrátil do Théb a že nás špehuje. Potom, minulého roku, nečekaně zaútočili Mitannci na Sinaji a Antef se znovu přidal ke svému pluku.

Smutně jsem ho políbila, rozloučila se s ním a tajně jsem si přála, aby se už nikdy nevrátil.“

„Ale objevil se Kaiembu, že?“

„Antef byl sotva pryč, když přišel. Měl příšernou náladu.

Obviňoval mě a svého bratra, že jsme se ho chtěli zbavit.

Pokusil se mě znásilnit. Musela jsem něco udělat. Kaiembu přísahal, že bude vraždit, že se bude mstít. žil za branami města s lotry a darebáky. Řekl, že se přidá k té hordě, co chodí za armádou, a že svého bratra zabije. Měla jsem hrozný strach. Slíbila bych mu cokoli, jen abych se ho zbavila. Abych byla upřímná, modlila jsem se, aby zemřeli oba dva.“ Urovnala si lem šatů. „Ty měsíce, po které byl Antef pryč, byly nejšťastnější v mém životě, i když mi zemřel otec. A potom přišla ta zpráva: Antef padl v boji.

Bylo mi jedno, jestli ho zabil Kaiembu nebo nepřátelé.“

„Ale věděla jsi, že Kaiembu žije?“

„Bylo mi to jedno. Antef byl voják. Kaiembu byl jenom krysa, krčící se koutě. Byla jsem najednou bohatá vdova, zamilovaná do Paneba a on do mě. Předložila jsem svůj případ kněžím v Osiridově chrámu. Uznali, že jsem vdovou a že si můžu vzít Paneba. Tak jsem to udělala. Jsi ženatý, vznešený Amerotke?“

„Ano. Jsem šťastně ženat.“

„A já jsem zase šťastně vdaná. Poprvé v životě jsem byla osvobozená od Antefa a jeho odporný bratr byl taky pryč.“ Povzdechla si. „Ale jednou jsem byla na tržišti blízko Nilu a ze stínu se vyloupl Kaiembu. Myslela jsem, že se mi zjevil duch.“ Zamrkala. „Přišel mě strašit Antef z Dalekého

obzoru? Kaiembu byl stejně oblečený, měl stejnou chůzi jako jeho bratr.“ Trpce se usmála. „Jistě, měl celé měsíce na to, aby si to nacvičil. Chtěl se mnou žít. Řekla jsem mu, že to raději zemřu. Potom zjistil, že jsem dědila po otci. Chtěla jsem mu něco málo dát, aby dal pokoj. Ale on chtěl všechno.

Vyhrožoval, že mě udá.“

„Ale to by přece nemohl udělat.“

„Ne, nemohl. Mohl mě označit za vražedkyni, ale tím by sám sebe označil za viníka.“ Pokrčila svými krásnými rameny. „Co jsem mohla dělat? Bude mi Paneb věřit? říkala jsem si. Kdybych u soudu vypověděla pravdu, mohla bych být obviněna z vraždy. Zbývalo mi jenom se modlit a doufat, že všechno dobře dopadne.“

„Co Kaiembu vlastně chtěl?“ zeptal se soudce. „Všechen tvůj majetek?“

„Asi ano. Sama jsem si to ještě zhoršila. Když přišel poprvé, ztratila jsem nervy, vysmívala se mu, že je zbabělec, který se bojí bratrova stínu. Dokonce jsem mu řekla, že jsem v posteli vždycky poznala rozdíl mezi nimi.“

Amerotke ji přerušil zvednutím ruky.

„Takže Kaiembu chtěl tebe, tvoje bohatství a odplatu?“

Dalifa přikývla. „Kdybys byl u soudu rozhodl, že jsem Panebova manželka, Kaiembu, který předstíral, že je Antef, by se odvolal.“

„A kdybych rozhodl, že jsi manželka takzvaného Antefa?“

„Tím bys mě odsoudil k smrti. Kaiembu by mě zneužíval, mlátil a rozhazoval mé peníze. Jednoho dne bych měla nějakou nehodu, třeba bych odněkud spadla nebo by mě zabili lupiči.“ Schovala si tvář do dlaní. „Ustavičně jsem se modlila. A potom se to stalo. Kaiembua zabil v sebeobraně tvůj sluha. Myslela jsem, že tím je celá záležitost skončena.“ Pohlédla Amerotkeovi do očí. „Tak co se mnou teď bude?“

Soudce se na ni díval a říkal si: Tahle Dalifa má takovou hezkou, milou tvářičku, ale nehraje to na mě? Nebylo to náhodou tak, že s Kaiembuem naplánovali Antefovu vraždu a on si jenom přišel pro slíbenou odměnu? Ale má pro to nějaký důkaz? I kdyby byla vinna, není snad pravdou, že ji ti dva muži zneužívali, týrali a ponižovali? Amerotke se rozhlédl po místnosti.

„Přines oběť,“ řekl jí. „Bohyni pravdy.“ Povstal. „Budu k tobě upřímný. Je možné, že ses na té vraždě podílela. Je ale také možné, že tvá vina je jenom nepatrná. A možná že jsi úplně nevinná.“ Dotkl se pektorálu, který měl zavěšený kolem krku. „To ví jenom bohyně pravdy. Myslím, že sis vytrpěla své, a bohové vědí, jaká je míra lidské bolesti.

Antef i Kaiembu jsou mrtví. Za své hříchy se musejí zodpovídat před vahami Maat.“ Usmál se. „Ty jsi Panebova manželka. Přeji ti dlouhý život, zdraví a štěstí.“

Vydal se ke dveřím.

„Vznešený Amerotke?“

Otočil se.

„Rozhodl jsi spravedlivě.“

Soudce jenom pokrčil rameny a odešel.

Následujícího dne večer seděl Amerotke s odznaky svého úřadu v cele odsouzenců pod chrámem Maat. Na druhé straně stolu pohupovala Vechlis pohárem. Točila jím dokola, dívala se na tekutinu v něm a usmívala se. Ve světle pochodní tančily stíny strážců a katů v šakalích maskách.

Cela vypadala jako předpokoj zásvětí.

„Asi bych ti za to měla poděkovat.“ Vechlis zvedla hlavu „Je to od tebe hezké, Amerotke. Je to víc, než si zasloužím. Ničeho ale nelituji.“ Oči jí žhnuly nenávistí.

„Neria mě zradil. Byl toho všeho příčinou. Byl ochotný se prostituovat pro tu královskou děvku. Já jsem ho milovala, víš? On byl tou snětí na růži. Bylo strašné vidět, jak se celé Théby plazí před Hatusu! Ale že to bude dělat Neria, učenec, kterého jsem milovala, to jsem nečekala!“

„Ale nešlo jenom o tohle, že ne?“

Vechlis potřásla hlavou. „Když se Hatusu vydrápala na trůn, můj manžel Hani byl jedním z mála velekněží, kteří ji podporovali. Neměla jsem na vybranou, musela jsem se k němu přidat. Ale tajně jsem byla na straně těch, kdo byli proti ní. Vedl je starý vezír Rahimere.“ Postavila pohár na stůl. „Ale ta královská štětka zvítězila, a tak jsem se přidala ke zpěvu oslavných hymnů. Potom udělala tu hloupost, že

požádala o radu kněžstvo. To je Hatusina veliká slabost, že?

Chce, aby ji milovali a oslavovali všichni. Myslela jsem si, že velekněžské shromáždění nic nedokáže. Měsíce míjely a já se snažila živit plameny pomluv. Ať je božská Hatusu taková nebo onaká, plnou podporu thébských kněží stejně nikdy nezíská. Neria to všechno zkazil! Radoval se z toho jako chlapeček z nové hračky. Tleskala jsem a předstírala souhlas. Ach, jak ho to pohltilo.“

„Měl Hani nějaké podezření?“

„Přestali jsme spolu žít jako manželé už před mnoha lety. Měl své, jak to říct?, malé kompenzace. Můj dívčí vztah s Neriou vzkvétal.“ Protáhla obličej. „Minulost se nedá vymazat, že ne, vznešený Amerotke? Zážitky z dětství přetrvávají celé roky a stahují tě nazpátek.“ Usmála se.

„Myslela jsem si, že jsem v bezpečí, obzvlášť potom, co Neria zemřel. Víš o těch vodních hodinách?“

„Ano, jistě,“ přikývl Amerotke. „Pohrála sis s nimi, odlilas trochu vody, aby to vypadalo, žes byla v devět hodin, kdy Neria zemřel, s Hanim. Vědělas přesně, kde jsi v tu hodinu v onen den byla. Málokdo to ví tak jistě.“

„Ano.“ Vechlis se rozhlédla po cele.

„Lituji toho útoku na tebe, ale bylo to nutné.

Zapomeňme na to. Pamatuješ, Amerotke, když jsi byl malý chlapec v paláci? Chodívali jsme spolu na procházky po zahradě. Ukazovala jsem ti různé ptáky a rostliny a ty ses díval, jak plavu.“ Zaklonila hlavu a přivřela oči. „Takového

syna jsem si vždycky přála.“ Povzdechla si a zvedla pohár.

„A teď mám tohle. Pohár s otráveným vínem. Je to ale lepší než být zaživa pohřbená v horkém písku, který tě pomalu udusí a na tvém těle začnou hodovat supi a mrchožraví brouci, zatímco lůza to všechno pozoruje a baví se tím.“

Amerotke zamrkal. Do očí se mu draly slzy. „Hani je mrtvý,“ šeptl.

„Já vím, já vím.“ Vechlis hleděla do poháru. „Šel se vykoupat do bazénku Posvátné očisty. Prý měl srdeční záchvat. Já ale vím, že to bylo jinak. Chtěl se v posvátné vodě očistit zvenčí i zevnitř. Utopil se. Kněží už jeho tělo zaopatří.“ Naklonila se nad stůl. „Postaráš se, aby se za mě modlili, Amerotke? Zařídíš, aby mě nabalzamovali a odvezli do Města mrtvých?“

Slíbil jí to.

„Cos musel udělat, abys obměkčil srdce té královské děvky?“

„Božská Hatusu mi řekla, že si za své služby mohu sám vybrat odměnu.“

„Ach tak.“ Vechlis pozvedla pohár. „Na život, na smrt!“

„Vypij to rychle!“ naléhal Amerotke.

„Jistě.“ Usmála se, zaklonila hlavu a vypila otrávené víno jediným hltem. Vstala, přistoupila k prostému rákosovému lůžku v rohu cely a lehla si na ně. Ruce zkřížila na prsou. Amerotke zavřel oči. Uslyšel zaúpění, tělo se jí zaškubalo. Když se na ni po chvíli podíval, ležela už

nehybně, hlavu na stranu, oči i ústa otevřené.

Soudce se začal modlit, ale nemohl se soustředit. Byl zase malým hochem a procházel se po palácových zahradách. Za ruku jej držela vysoká, vznešená žena.

Tento román odráží politickou situaci let 1479-1478 př. n. l.

po nástupu královny Hatusu k moci. Její manžel zemřel za podivných okolností a ona se po urputném boji o trůn stala panovnicí. V tom jí pomáhal lstivý Senenmut, který, ač nízkého původu, s ní její moc sdílel. Jeho hrobka je dosud zachována, vedená pod číslem 353, a dokonce v ní můžeme spatřit portrét tohoto královnina vezíra a oblíbence. Není pochyb, že Hatusu a Senenmut byli milenci. Zachovaly se dokonce starověké malby znázorňující velice živě jejich intimní vztah.

Hatusu byla mocná panovnice. Na nástěnných malbách je často zpodobována jako válečnice a z dochovaných textů víme, že vedla vojenské oddíly do bitev.

Ve starém Egyptě žilo víc rázných a rafinovaných vládkyň, z nichž za všechny jmenujme alespoň dvě: Nefertiti a Kleopatru. Hatusu bývá pokládána za první z

egyptských královen. Její panování bylo dlouhé a slavné.

Ale když zemřela, její následovník, s němým souhlasem kněží, královnino jméno i kartuši z mnoha náboženských monumentů vymazal. Mocenská síla kněžstva, obzvláště v Thébách, byla veliká. Hatusu musela čelit opozici, kterou ale nakonec přemohla. O několik desítek let později se jeden z jejích následovníků, Achnaton, pokusil o náboženskou reformu. Když se mu nepodařilo získat podporu kněží, vybudoval nové město a do něj přesunul celý dvůr i s úřady.

Thébští kněží mu to však nikdy neodpustili a později sehráli klíčovou roli při jeho pádu a potlačení jeho náboženského převratu.

Snažil jsem se zachovat co největší historickou věrnost této vzrušující, oslnivé a fascinující civilizace. Není divu, že nás starověký Egypt tak uchvacuje, je tak exotický a tajemný. Tato kultura vzkvétala před třemi a půl tisíci lety, ale někdy, když čtete jejich dopisy a básně, cítíte s těmito lidmi hlubokou spřízněnost. Jako by k vám promlouvali přes staletí.