Paul Doherty

alias

Michael Clynes

Smrtící relikvie

Prolog

Ó, vy krvavé hrůzy mých nocí! Ó, vy temné stíny krutostí a vražd! Kolikrát mne, Rogera Shallota, pána na Burphamském panství, vyhnaly z hedvábných přikrývek a přinutily mne rozloučit se s hřejivými těly dvou báječných sesterských dvojčat, Phoebe a Margot, opustit jejich nádherná, mramorově bílá těla s údy bezvládně spočívajícími na loži v hlubokém spánku, do něhož upadly hojným požitím vína, kterého si spolu se mnou večer popřávaly? Nádherné dívky! Moje živé ohřívací pánve do lože, oděné do saténových nočních košilek! Kolikrát jsem za nocí přešel pokoj, rozhrnul závěsy na okně a nahlížel do zahrady zalité měsíčním svitem? Ó, přízraky! Ó, běsy! Ó, účinky nestřídmého popíjení claretu! Viděl jsem tančit démony v měsíčních paprscích, jako motýly tančící v slunečním svitu! Ó, noci, jsi černá jako ďáblova kniha, když usedám do křesla obložen polštáři a dovolím vzpomínkám, aby mi v hlavě metaly kozelce.

V duchu se vidím padat do údolí smrti, kde krkavci krouží nad deštěm nasáklými chatrčemi, ve kterých to páchne satanem, a čarodějnice, jeho babice, sedí kolem ohně z čirého ledu a něco polohlasně mumlají. Ó, prošel jsem tím údolím a zřel jsem tam o půlnoci jeho pána a vládce, satana, jak shraboval lidské kosti, jako zahradník shrabuje na podzim suché listí. Ó, věřte mi, viděl jsem veliké hrůzy a slyšel mrazivou půlnoční zvonkohru! Vysoké hromady mrtvých těl, které připomínaly uhynulé červy v plesnivém sýru! Viděl jsem řeky, ve kterých se valila krev místo vody! Celá města hořela v pekelných plamenech a z nich vycházel křik umírajících a nesl se k nesmiřitelnému nebi!

Je to každou noc stejné. Probudím se, když mi v duši začne nějaký svatý zvon odbíjet hodiny a minuty a vytrhne mne ze spánku. Ó, nevymýšlím si! Měl jsem vidiny, při kterých by se vám postavily vlasy na hlavě tak, že byste vypadali jako medúza. Ty vidiny mne pronásledují za nocí, kdy mne najednou polštář začne tlačit, jako by byl vycpaný bodláky. Jako Hamlet či Macbeth (mimochodem, na obou hrách jsem se do jisté míry podílel) jsem nucen sedět tak dlouho, dokud do mého pokoje nevtrhne satan.

„Shallote!“ zařve. „Člověk by měl shořet v ohni, ne dlouho chřadnout a vadnout! Podívej se na sebe! Je ti přes devadesát let a mastičkáři tě mažou oleji a napájejí odvary z bylin, jako kuchař maže omastkem nákyp a nadívá ho!“

Ďábel vytáhne síť ze stříbrných háčků a kývá mi jí před očima. Na každém háčku visí jedna vzpomínka z mého života. A jaký to byl život! V mládí jsem byl střední postavy a pohledný, s hladce oholenou usměvavou tváří, černými vlasy a mírně šilhavýma očima. Mladík překypující nadšením, samý šprým, a sem tam nějaká ta rošťárna. S

chytrou hlavou, rychlýma nohama a tím nejzbabělejším srdcem! Zúčastnil jsem se všech bitev (pěkně vzadu!), všech udatných pronásledování nepřátel (pěkně uprostřed!) a mnoha rytířských ústupů (minimálně deset koňských délek před ostatními!). Stoloval jsem s králi, zvláště pak s otylým, tučným Jindřichem Tudorem, princem temnot! Pokřiveným charakterem,

jak

prorokoval

Merlin!

Antikristem!

Krvežíznivým bastardem! Jindřichem Hrozným! Jindřichem VIII., a je-li Bůh dobrotivý, tak posledním! Ale, vlastně nebyl zase tak špatný. Přišla doba, kdy zestárnul, nohy mu zčernaly bércovými vředy a jeho duch byl mdlý a seschlý jako listí v říjnu. A tehdy jsem přikazoval já jemu. Vozíval jsem ho na jeho speciálně vyrobeném křesle po chodbách ve Whitehallu. Někdy jsem ho jen tak pro legraci vyvezl na vrchol schodiště a hrozil mu, že ho shodím dolů. Ach, ten žadonil! A ta jeho zlá prasečí očka jak prosila! Tak jsem si to rozmyslel a odvezl ho zpět do jeho pokoje, kde na něho čekaly plněné bonbóny a pohár vína. Poplácal mě po paži.

„Rogere,“ zašeptal přidušeným hlasem, „Rogere, jsi moje spřízněná duše.“

Políbil mě na tvář a až usnul, já si to místo myl tak dlouho, až jsem si sedřel kůži. Za hodinu se ten starý blbec probudil a fňukal jako malé dítě.

„Zapal svíčky! Zapal svíčky, Rogere! Podívej! Podívej do toho kouta! Vidíš je? Duchové už zase přišli týrat mou duši!“

Kout! Duchové čekající na Jindřichovu duši by zaplnili celou Katedrálu svatého Pavla. Mezi nimi duch jemného Thomase Morea, zbožného Fishera, mnichů z Charterhouse, stovek těch statečných chlapů z Norfolku oběšených na šibenicích podél Velké severní cesty po porážce vzpoury u Aske. A duchové těch hezkých děvčat: Anny Boleynové.

Černooké Anny! Statečné a prostopášné, s odvahou lvice!

Mladé Kateřiny Howardové, kypré a hezké, s hebkou pletí a ocelovou vůlí. Kateřiny Aragonské, se snědou pletí, zbožným duchem a čistým srdcem. Hovořím raději o její duši než o jejích tělesných orgánech, když otevřeli její tělo, měla srdce seschlé jako černý popel od toho, kolik arseniku jí napumpovali do krve Jindřichovi doktoři.

Ale dost o Jindřichovi. Stoloval jsem i s jinými vladaři.

S Františkem I., který se rozkládal zaživa, protože měl snad všechny známé pohlavní nemoci pod sluncem, když zemřel, v paláci to páchlo několik týdnů, přestože nechali oškrábat omítku ze všech stropů a zdí a vydrhnout podlahy.

Kateřinou Medicejskou, prostopášnou, nemravnou a hříšnou, královnou traviček. S Karlem IX., který se nedokázal rozhodnout, zda je muž, či žena. Byl to opilec, věčně opojený hašišem, obklopený svými huriskami a škrtiči, kteří se schovávali v temných koutech, aby na jeho příkaz ukončili život člověka stejně snadno, jako když sfouknete svíčku. A s Filipem Španělským v jeho tmavých, zlatem vykládaných komnatách v Escorialu! A nesmím zapomenout ani na toho šíleného sodomitu v Moskvě, nemám pravdu? Ó, zažil jsem různé časy a satan to ví. Ale nebojím se! Ne, já ne! Sir Roger Shallot, pán Burphamského panství, rytíř podvazkového řádu, zastánce spravedlnosti a míru. Dávám satanovi co proto! Dávám mu urážlivá jména, nazývám ho jelitem, chromým rackem se zmrazeným mozkem. Dělám na něj malíčkem znamení fíku. Pak zalezu zpátky do postele a tisknu se ke svým dvěma krasavicím.

Pamatujte si, mladí pánové, že když vás probudí noční můry, může je zahnat buď modlitba, kousíček odvahy, nebo pohár vína a hezká dívka. Nemohu se zaručit za první dva prostředky, ale za zbytek ano.

Ráno, jako teď, když na prastarou oblohu vyjede Phoebus ve svém zlatém voze… Bože, jak hloupá fráze!

Můj kaplan a sekretář, ten senilní nemrava, chce, abych tak krasořečnil! Sedí si na polštářích, vrtí se a nemůže se dočkat, až budu pokračovat ve vyprávění svých pamětí. Každou chvíli mě přeruší a komentuje můj způsob vyjadřování.

Proč? Protože viděl příliš mnoho krvavých divadelních her, proto! Ale dává si pozor na to, aby byl daleko od mé rákosky, neví ještě, že jsem si koupil delší. Jednou jsem ho viděl, jak se mu třesou ta jeho tlustá ramena smíchem nad jednou z mých povídek. Brzy se vzpamatoval z vlastní tragédie! Byl zasnoubený se sladkou dívkou ochotnou stanout s ním před oltářem. Ó ano, Shakespeare řekl, že láska je slepá, a to skutečně musela být, když potkala jeho.

Už je to tady zas, protestuje.

„Vy mě pořád urážíte,“ vybreptne dotčeně, protože mi závidí mého milého Willa.

Podívejme se, kdo nám to promluvil! Má stále plnou pusu Boha, vážně, když posloucháte jeho kázání, získáte dojem, že s ním náš dobrotivý Pán denně snídá. Ale vraťme se k jeho snoubence. Ó, jaká tragédie! Ó, jaký žal! Smál jsem se, až mě z toho píchalo v boku. Bydlela několik mil odtud. Byla dcerou prosperujícího zemana. Kaplan mě požádal, abych jí jeho jménem psal zamilované dopisy, a já mu vyhověl. Vypomohl jsem si Shakespearovými sonety, ale koho to zajímá? Will sem často za mnou jezdí, a kdybyste si nemohli občas vypůjčit od přítele jednu či dvě věty, k čemu by pak bylo přátelství? Tak tedy, mnou psané dopisy jsme posílali po jednom mladém farmáři, aby je předal jeho vyvolené. Stalo se však něco velmi podivného, dívka dlouho neodpovídala! Můj kaplan si dodal odvahy a vydal se za ní. A hádejte, co bylo příčinou? Ó, jaká proradnost! Kaplanova snoubenka se provdala za farmáře, který jí předával mé listy. Ale kaplanovo srdce se brzy zhojilo. Když se seznámil se dvěma sestrami, z nichž jedna byla vysoká, druhá malá, přišel se mě zeptat, které z nich se má dvořit. S vážnou tváří jsem mu poradil, aby se dvořil té menší.

„Drž se vlastní filozofie,“ prohlásil jsem zvučně. „Ze dvou zel si vždy vyber to menší.“

Ta dívka byla nevinná jako holubice. Mladinká a nesmělá. Její matka, jedna z mých majetných nájemnic, za mnou přišla, hluboce znepokojená, protože můj kaplan bral její dceru na procházku za vlahé letní noci. Ta ubohá žena znala mého kaplana a věděla, že nemíval slámu na oblečení od toho, jak vypomáhal při žních! A poslední dobou tráví víc času v mé stodole než v kostele naší farnosti.

„Prosím vás, Sire Rogere,“ prosila ta ubohá žena.

„Zjistěte, co váš kaplan včera v noci dělal s mou dcerou!“

Nechal jsem dívku předvést kapitánem svých gardistů do bludiště, ve kterém sedím střežený dvěma velkými psisky.

(Ó ano, bylo mi už pětadevadesát, ale nevěřili byste, jak málo lidí dokáže zapomenout a odpustit. Tajní agenti každé korunované hlavy v Evropě a několika korunovaných hlav za jejími hranicemi, by zaplatili zlatem za to, kdyby měli mou starou hlavu napíchnutou na kopí. Ale dost o tom, alespoň prozatím. Hned se dostanu ke svému příběhu: o jablku Karla Velikého, o noctales, mužích noci, a zoufalé snaze starého Shallota zůstat naživu za krvavé vlády Jindřicha VIII.)

Nejdříve ty příjemné věci. Ta dívka byla sladká a snědá jako ořech. Řekl jsem jí, aby usedla na židli a dal jí nějakou stříbrnou tretku. „Pověz mi, holubičko,“ začal jsem. „Co tě včera večer učil můj kaplan? Kam tě vzal?“

„Koupil mi sladkosti,“ odpověděla mi ta malá šibalka.

„A vzal mě na procházku po břehu řeky.“

Propána, proběhlo mi hlavou. „A co jste tam dělali?“

vyptával jsem se dál.

„Vzal mě za ruku.“

„A co jsi udělala ty?“

„Zasmála jsem se.“

„A potom?“

„Dotýkal se mých prsou.“

„A co jsi udělala ty?“

„Zasmála jsem se,“ odpověděla a cudně mrkala.

„A pak?“

„Dotkl se mého kolena.“

„A co jsi udělala ty?“ zeptal jsem se.

„Zasmála jsem se.“

Náš rozhovor pokračoval několik minut v tomto duchu, tak jsem přestal a řekl ji: „Prozraď mi, holubičko, proč ses zasmála pokaždé, když se tě můj kaplan dotkl?“

„Protože jsem měla ty sladkosti schované po celou dobu v kapsách u šatů.“

Jelikož byla sladká a nevinná, dal jsem kaplanovi přísné instrukce, aby ji takovou nechal. A aby se nehrnul do svatby. Láska a chtíč patří k sobě a mohou uschnout jako jablko na stromě. Nedávno jsem jel po cestě za pohřebním průvodem. Nesli na hřbitov rakev s nějakou chudobnou ženou z farnosti. Průvod procházel kolem krčmy, kde seděl nějaký muž a hojně popíjel pivo z korbele. Když kolem něj procházeli s rakví, viděl jsem, jak postavil pivo, sundal čepici a poklekl. Upřímně mne to dojalo.

„Jste laskavý muž,“ řekl jsem a sehnul se k němu z koně. „Prokazujete úctu zesnulé?“

Ten chlap s kalnýma očima, červenými tvářemi a nosem jako žhavý uhlík, se na mě usmál.

„Proč se ptáte, lorde Rogere?“ zamumlal. „To je to nejmenší, co pro ni mohu udělat po čtyřiceti letech manželství!“

Ach, vidím, jak se kaplan natřásá smíchy. Hlupák! Pytel sádla! Můj malý kosman!

„Pokračujte! Musíme psát!“ Otočil se zády ke mně, připravený psát. „Sire Rogere!“ domlouvá mi. „Královna čeká na další část vašich pamětí.“

Mluvil samozřejmě o Alžbětě, milá holka, lepá královna, moje milenka, pomocnice, matka mého syna, jablko mého srdce.

No dobrá, myslím, že má kaplan tentokrát pravdu. Zde, v mém pokoji, kde sedím v bezpečí uprostřed polštářků vycpaných zlatem, na svém panství, mohu ukazovat své bohatství. Ve skutečném paláci z velkých červených cihel, kde jsou podlahy dlážděné černobílou dlažbou do šachovnicového vzoru. Uvnitř toho paláce jsou pokoje plné truhel se stříbrem a zlatem, dekorované zlatem protkanými látkami, hermelíny, nástěnnými malbami od největších malířských mistrů, dekorovanými hedvábnými gobelíny. Na policích je vystavena glazovaná italská majolika, nizozemská keramika a španělské výrobky s lesklou glazurou. Mé podlahy nejsou pokryté rákosem, ale vlámskou dlažbou s vysokým leskem, má okna jsou zasklená tabulkami ze zeleného olovnatého skla. Kuchyně mám vytápěné teplými kamny a voda je rozváděna po paláci potrubím z jilmu. Ó ano, vedu přepychový život, ale nebylo tomu tak vždycky. Ruka času poodhrnuje závěsy a odhaluje minulost. Bloudím pohledem ponurými klenutými chodbami minulosti plnými lebek a krve těch, se kterými jsem kdysi jedl a pil, a Bůh mi odpusť, někdy i spal. Musím mluvit srozumitelně, aby ze mě nevycházely věty jako spletité řetězy. Když to udělám, zaženu duchy svých mladých let, kdy jsem byl ještě zelenáč v úsudku, a přitom musel čelit podlým úkladům a ukrutným hrůzám.

Nemusím chodit daleko dlouhými, zaprášenými chodbami minulosti, abych narazil na zavražděného člověka, s kůží potřísněnou krví, tělem plným řezných a hodných ran, s tváří plnou černých podlitin a vystouplýma očima, které mají onen strnulý, skelný pohled, jaký mívají zardoušení.

Vlasy slepené, nosní dírky ještě rozšířené od toho, jak zápasil, a ruce vztažené jako člověk, který bojoval o život.

Taková je vražda! Viděl jsem ji mnohokrát v těch bouřlivých letech za vlády Jindřicha VIII., kdy mě a mého nejlepšího přítele, vysokého, tmavovlasého muže s andělskou tváří, Benjamina Daunbeyho, synovce kardinála Thomase Wolseyho, král pověřil pátráním po rafinovaných a lstivých vrazích. Nechť je čas mým svědkem, že žádný z nich nebyl rafinovanější a šikovnější než ti, kteří měli v plánu ukrást jablko Karla Velikého a málem poslali starého Shallota do hrobu na dno páchnoucí stoky. Nemohu mlčet.

Vražda nemá jazyk, aby promluvila, a mou povinností bylo ji odhalit. Královna se vrátí do Londýna na svátek Svatého Michaela. Vyslechne si mši v mém tajném pokoji, a pak si sedne ke stolu, bude pít claret a uštipovat ze zlatého kapouna. Pak se Velká Alžběta nakloní ke mně a štípne mne do tváře.

Zašeptá: „Rogere, přečti mi další kapitolu svých pamětí.

Chci ty časy znovu vidět před očima!“

A bude! Vražda mi pokyne, abych vešel do temné chodby, zpátky do zlatého, sluncem zalitého podzimu roku 1523, kdy král Jindřich, ten krvelačný skřet, ještě vládl Anglii, a kardinál Wolsey, jehož mozek pracoval na plné obrátky jako hnízdo zmijí, se pokoušel vládnout králi.

1

Když nás kardinál Wolsey propustil ze svých služeb po oné krvavé události v Toweru v létě 1523, vraceli jsme se s Benjaminem Daunbeyem na naše panství u Ipswich.

Benjamin se ujal vedení svého panství a školy, kterou postavil pro nevděčné, drzé dareby z nedaleké vsi. Já jsem, věrný své povaze, vklouzl do života plného darebností jako kachna do vody. Byl jsem k darebnostem vychován. Lidé by mě neměli odsuzovat. Nejsem špatný člověk. Jen mám rád rošťárny jako kočka smetanu. Domluvil jsem si dostaveníčko se svou milovanou, se svým měsíčním svitem.

Můžete se vsadit o poslední čtvrťák, že jsme se sešli. Když Benjamin spal, vyklouzl jsem ven za mladou Lucy Witherspoonovou. Byla to hezká holka, která, jako mnoho jiných, nějakou dobu pracovala jako pokojská v krčmě Bílý jelen, která patřila Poppletonovým, kteří bydleli na druhé straně údolí. Už jsem se o Poppletonových zmínil dříve. Byl to satanův potěr! Rodině vládla žena, které jsem dal přezdívku

„Velká huba“. Jmenovala se Isabella Poppletonová. A vůdcem jejích dvou popudlivých synů, kterým přímo čišelo z tváří, že jsou lumpové, byl Edmund.

Nenáviděla mě a já k ní choval stejné city. Kéž jí upadne ta její huba!

S Lucy jsme prožívali vlahé noci časného podzimu v chladivé trávě u řeky. Lucy byla půvabná dívka, která mi v objetí často šeptala: „Mé srdce přetéká štěstím!“ Byl to citát, který se naučila ze zdi v kostele naší farnosti. Říkala, že to pokaždé podnítí její obrazotvornost. A já myslím, že jsem na tom byl podobně. Když odešla a odnášela si sladká slůvka, která jsem jí šeptal do ucha, a se stříbrňákem v měšci, já zůstal a sbíral jsem houby, byliny a rostliny. Nosil jsem v sobě trvalé a hluboké přání stát se slavným doktorem, který zbohatne díky svým zázračným léčebným schopnostem.

Vracíval jsem se za svítání, a pak spal jako andílek ve své posteli. Vstával jsem pozdě, umyl se, oholil, oblékl a už jsem přemýšlel o nějaké další rošťárně.

Benjamin byl můj pán. Měl jsem ho hluboce rád. Byl učenec a mistr v šermu v jedné osobě, měl jemnou duši, ale naše vztahy se začaly ochlazovat. Příčinou byla žena (jako vždycky?). Byla to úchvatná Miranda, dcera pomocného šerifa Pelletera v Londýně. Ó, jak složitá pavučina, tyhle věčné trojúhelníky! Benjamin miloval Mirandu. Miranda milovala Benjamina. Roger miloval Mirandu. Roger miloval Benjamina. Benjamin miloval Rogera. A teď přijde ten zádrhel! Bolavé místo! Zhoubný nádor na mé duši, který mi sžíral srdce! Miranda nemilovala Rogera!

Můj písař se tomu pochechtává. Ten pacholek tvrdí, že se trojúhelník k lásce nehodí. Jestli mě bude stále dráždit, popadnu meč, napíchnu na něj tu jeho tlustou zadnici, odnesu ho na rozcestí a pověsím na šibenici, které mají také tvar trojúhelníku. Co on může vědět o lásce? Ten malý mozeček utopený v sádle! Chytrák jeden! Trojúhelníky, čtverce, obdélníky! Láska nezná tvar. Miloval jsem Mirandu. Miloval jsem její vlasy, oči, ústa, tělo, duši, povahu. Byla tak laskavá. Říkala mi „milý Rogere“ a „drahý příteli“, ale její oči toužily jen po Benjaminovi. A teď přijde další zádrhel. Starý Roger Shallot se svým bystrým rozumem se zachoval jako pokrytec a prohnaným trikem, rafinovanou vynalézavostí, zařídil, aby Benjamina poslali na ambasádu do Itálie, zatímco chudák Roger musel zůstat doma a dohlížet na hospodářství. Nicméně, až nastane vhodná chvíle, hodlal si udělat výlet do Londýna, aby nastražil past Mirandinu srdéčku. Ó, lidská hanebnosti! Ale můžete mi vyčítat, že jsem miloval? Mně, kterého milovalo jen málo lidí, přetékalo srdce tou sladkou substancí a já ji toužil položit k nohám právě Mirandě.

Benjamin byl sice učenec, ale nebyl trouba. Připravoval se na cestu, sepisoval pokyny, ale já na sobě cítil nedůvěřivý pohled jeho tmavě hnědých oduševnělých očí.

„Nejezdíš do Londýna?“ zeptal se mne jednou odpoledne, když jsem mu pomáhal uložit šatstvo do truhly.

Jsem sice lhář od narození, ale Benjaminovi jsem nedokázal lhát. „Jen občas, pane!“ odpověděl jsem a otočil se jinam.

„A nevídáš Mirandu?“

„Pane, pane!“ Poklekl jsem, abych připásal sedlové brašny, a rozhodl jsem se to vysvětlit. „Slyšel jste tu historku o lordu Hudsonovi, pane?“

„Ne.“

„Náš dobrý král ho poslal na ambasádu do Španěl. Starý lord nevěřil své mladé hezké ženušce, tak jí navlékl pás cudnosti, zamkl ho a klíč svěřil svému nejlepšímu příteli.“

Zatímco jsem mluvil, provlékl jsem řemínek přezkou. „Lord Hudson byl v Doveru a nastupoval na pramici, která ho měla odvézt na čekající loď, když ho dostihl posel od onoho přítele.“ Vstal jsem a obrátil se k Benjaminovi zády.

„Přinesl mu vzkaz,“ pokračoval jsem. „Lord Hudson ho otevřel. Uvnitř byl klíč s poznámkou: Špatný klíč.“

Můj smích ostře přerušila špička meče těsně pod levým uchem.

„Obrať se, Rogere.“

Poslechl jsem. Můj pán stál přede mnou s mečem v ruce a držel mi špičku jen několik palců před očima. Ale já neměl největší strach z ní. (Existují horší věci než chladná ocel, které nahánějí starému Shallotovi větší strach.) Benjaminova tvář zbělela hněvem. Už neměl ty laskavé oči, ani vlídná, usmívající se ústa, jeho obličej byl tvrdý a nelítostný.

„Pane!“ dal jsem se na ústup.

Ale Benjamin šel za mnou.

„Pane!“ protestoval jsem.

„Rogere, jsi můj bratr a nejbližší přítel. A já jsem tvůj přítel v míru i ve válce. Ale nebudu se s tebou dělit o Mirandu!“ Přiložil mi špičku meče k bradě. „Až se vrátím, Rogere, upozorňuji tě, že nabudu-li podezření, že jsi se odvážil toho, čeho jsem se já neodvážil ani ve snu, zabiji tě.

Protože, jestliže to uděláš, nejsi můj přítel, a já už nebudu tvůj!“

Nebyla to legrace. Benjaminovi plavaly oči v slzách.

Byl muž, který držel slovo. Kdysi miloval ženu, kterou mu svedl jiný, mladý šlechtic jménem Cavendish, a ona se z toho zbláznila. Ubohá Johanna skončila v péči laskavých jeptišek v klášteře v Syonu na Temži. Benjamin Cavendishe zabil.

„Už jednou jsem miloval a prohrál, Rogere,“ pokračoval Benjamin, jako by mi četl myšlenky. „Nechci to prožít podruhé. Dej mi své slovo!“

Zvedl jsem pravou ruku. „Na nejsvětější svátost,“

přísahal jsem.

„A na duši tvé matky!“

Benjamin mě dobře znal. Matka mi zemřela brzy, ale já na ni stále vzpomínal. Bůh ví, že se mi o ní zdálo každou noc. Její památka pro mne byla svatá.

„Na duši mé matky!“ přísahal jsem.

Benjamin si povzdechl, ale špička jeho meče se stále dotýkala mé brady.

„Ó ne, pane,“ pokusil jsem se o žert. „Neříkejte, že mne přinutíte přísahat, že přestanu pít víno a že nepolíbím žádnou dívku?“

Benjamin se pousmál. „Jelikož odjíždím, Rogere, nebudu mít klidu. Ty se v době mé nepřítomnosti vrátíš ke své medicíně, je to tak? Lék na katar, prostředek na růst vlasů, na to, aby tlustí zhubli a hubení přibrali.“

Těžce jsem polkl.

„Rogere, ty víš, že tě takové podvody přivedou na šibenici. Chci, abys hned teď přinesl všechny ty své medicíny sem dolů. Běž!“

Poslechl jsem a běžel nahoru. Tušil jsem, že to přijde.

Chtělo se mi brečet, když jsem plnil brašnu sušeným kravským lejnem (Shallotův prostředek na růst vlasů), varlaty z beranů (Shallotův lék na impotenci), sušenými čolky (Shallotův lék na katary), valeriánskými kapkami (pro ty, kteří trpí nespavostí) a mým posledním objevem, sušenými slunečnicovými semínky smíchanými s prasečí močí a mletými datlemi pro posílení mužnosti. Dával jsem do staré kožené brašny všechny ty lahvičky s elixíry a s každou jsem se loučil jako se starým blízkým přítelem. Sešel jsem do přízemí. S obavou jsem hleděl na rýč, který držel Benjamin v rukou. Meč již odložil. Vedl mě přes louku na starý kopec nad mlýnem. Se strachem jsem shlížel dolů na říční břehy porostlé rákosím a vzpomněl si na krásné noci s Lucy Witherspoonovou.

„Co chcete dělat, pane?“ zeptal jsem se.

Benjamin se pustil do rytí. Zvědavě jsem na něho hleděl a v mém hříšném srdci opět vzklíčila naděje. Benjamin se zajímal o starožitnosti. Už jsme tu ryli předtím a hledali pozůstatky staré římské pevnosti a sbírali artefakty, které tu zůstaly po tom antickém národě.

„Hledáte něco, mistře?“ zeptal jsem se nervózně.

„Nikoliv, Rogere, jen vyrývám hlubokou jámu.“

On pokračoval v rytí a já stál sklíčeně u něho. Držel jsem brašnu se zázračnými léky, a pak jsem si to uvědomil.

Není to zvláštní, jak úplně obyčejné věci mohou ovlivnit to, co se stane? Benjamin vyryl hrot antického kopí, rezavý, ale stále pevný a tvrdý. Pod rzí a hlínou jsem uviděl emblém, římského orla s roztaženými křídly.

„Můžeš si to nechat, Rogere.“ Benjamin si otřel zpocený obličej a podal mi kopí. „Relikvie z minulosti.“

Relikvie! Relikvie! Něco vám řeknu, v době, kdy jsem byl mnohem mladší, jsem se hrozil jakékoliv zmínky o relikvii. Ta špička kopí byla ukazatelem, temným znamením hrůz, které měly přijít: šibenic, popravních kár a sekyr!

Srdcí plných černého zla a krvavých, záhadných vražd.

Antikristových hrozeb, soubojů na dýky a meče, brutálních a zákeřných útoků a především předzvěstí, že život chudáka starého Shallota bude velmi vážně ohrožen. Pot mi odkapával na zem a vsakoval se do hlíny, útroby se mi změnily ve vodu, což se děje pokaždé, když pomyslím na to, že mé vzácné hlavě hrozí nebezpečí. Věřte mi, milí čtenáři, kdybych byl věděl, co přijde, byl bych skočil do té jámy a sám se zahrabal, abych před tím našel útočiště v útrobách země. Ale tenkrát, kdy jsem ještě nic netušil, jsem si zastrčil špičku kopí do měšce a díval se na pána, jak usilovně ryje.

Nakonec toho nechal a natáhl ke mně ruku.

„Dej mi ten vak, Rogere!“

Mdle jsem se usmál, ale podal jsem mu ho. Dokonce jsem měl v úmyslu uronit slzu, ale jsem rád, že jsem to neudělal. Pozoroval jsem herce Richarda Burbage a napsal jsem mu, že některé postavy v jeho rolích až příliš pláčí, což kazí výsledný dojem. Benjamin ode mě vzal vak a poklekl.

Vytáhl z kapsy malou lahvičku oleje, polil jím vak a zapálil troud. Suchá a hrubá látka rychle vzplanula. Benjamin vylezl z jámy a oba jsme se dívali, jak plameny mění vak v černý popel. Musím přiznat, že mě to fascinovalo. Jen dobrotivý Bůh věděl, co bylo v těch mých medikamentech.

Chci říci, že se nestává často, aby člověk viděl modrý oheň!

Benjamin mě chytil za ramena.

„Je to tak lepší, Rogere. Ochrání tě to před dalšími lumpárnami. Nechci, abys jezdil do Londýna. Nechci, abys navštěvoval Mirandu. A nechci, abys prodával léčivé prostředky. Rozumíš?“

Nevinně jsem zamrkal. Benjamin se usmál a kroutil hlavou. Pak začal rýčem zahazovat jámu. Já jsem zase jen stál a díval se a přitom jsem osahával špičku kopí v měšci. V

hlavě se mi rodil nápad, ale věděl jsem, že v takových případech je lepší mlčet.

Vrátili jsme se na panství. Benjamin mi teď připadal veselý a napětí mezi námi zmizelo. Rozhodl jsem se, že si odpočinu a půjdu se vyhřát ven, kde svítilo teplé podzimní slunce. Na druhý den jsem měl pomáhat při žních. Už jsem zapomněl podrobnosti, ale zatímco všichni pilně pracovali, já se ocitl sám s Lucy Witherspoonovou na vrcholu stohu.

Učil jsem ji základům matematiky a počtů a používal přitom jako názornou pomůcku šňůrky na jejím klenutém živůtku. Zrovna, když jsem rozvazoval poslední, uslyšel jsem, že mě Benjamin volá. Nahlédl jsem ze stohu a pošeptal Lucy, aby tam zůstala i s vínem, které jsem přinesl.

Benjamin se díval nahoru.

„Rogere, slez dolů! Vypadáš unaveně. Byl jsi moc dlouho na slunci!“

Neposlouchal jsem ho, protože mi tuhla krev v žilách z návštěvníka, který stál vedle pána. Byl to doktor Agrippa!

Mluvil jsem o tom člověku již mnohokrát. Byl střední postavy a měl tvář cherubína a jiskrné oči, které se dokázaly jediným mžiknutím změnit ve tvrdou ocel. Jako obyčejně byl oblečen do černého od hlavy až k patě. Za jakéhokoliv počasí nosil plášť a černé kožené rukavice, aby lidé neviděli ta divná znamení, krvavé kříže na dlaních. Byl čaroděj?

Kouzelník? Nevím. Byl blízkým přítelem Wolseyho.

Agrippa prohlašoval, že žil již v době, kdy Evropou pochodovaly římské legie a barbaři se ještě nerozšířili za velkou severní hranici. Že byl v Palestině v době, kdy ukřižovali našeho Pána, Ježíše Krista. Tvrdil také, že viděl hordy Mongolů vedené Genghis Khanem a že byl v Konstantinopoli, když Turkové prorazili městskou bránu a vtrhli do metropole. Tvrdil, že je odsouzen žít navěky. Do Anglie prý přicestoval proto, aby zastavil krveprolévání, které spustil Jindřich VIII. zvaný Antikrist. Agrippa byl Jindřichem hluboce znepokojen. Nazýval ho pokřiveným charakterem, temným princem, jehož vládu předpověděl čaroděj Merlin, který vrátí Anglii na správnou cestu a učiní konec hrůzám, za které bude Anglie platit po celá staletí.

Oblíbil si mě, byl naším dobrým doktorem, a sledoval mě na každém kroku. Vzpomínám si na jeho podivnou vůni, když ho něco potěšilo. Byla těžká a sladká. Když byl rozhněván nebo smutný, jeho vůně se změnila. Podobala se pachu, jaký vydává prázdná pánev na prudkém ohni.

Opravdu žil od dávnověku? Před deseti lety jsem vyslal svou loď The Witherspoon na pirátskou výpravu po stopách Španělů. Můj kapitán zakotvil v přístavu ve Virginii a zrovna seděl v přístavní krčmě, když tam vešel Agrippa.

Podle toho, co mi vyprávěl, nevypadal doktor ani o den starší. Přišel v doprovodu mužů z nějakého kmene, kteří měli vyholené hlavy a pomalované tváře. Agrippa mu vyprávěl, že byl daleko na západě za velkým pohořím, ale stále vzpomínal na starého Shallota a požádal kapitána, aby mi od něho předal ty nejsrdečnější pozdravy. Před rokem jsem seděl v krčmě U Mořské panny, žertoval s Benem Jonsonem a prohýbal se smíchy, když jsem si ve dveřích všiml muže, který se na mě upřeně díval. Poznal jsem tu tvář okamžitě. Doktor Agrippa se vrátil.

Ano, nastal čas velkých děsů! Čekaly nás strašné věci.

Toho slunečného podzimního dne, kdy se mi na mladém těle třpytily kapky potu jako stříbro, jsem na Agrippu jen pohlédl a zaúpěl. Bylo mi totiž jasné, že nejdražší strýček mého pána, kardinál Wolsey, oděn do purpurového hedvábí, nás zve do Antikristova doupěte.

Agrippa mi musel číst myšlenky. Přišel k žebříku a vzhlédl ke mně na vrchol stohu.

„Ne, ne, Rogere,“ zašeptal tím svým velebným kněžským hlasem. „Nemusíš ke dvoru, chlapče. Přišel jsem se rozloučit s Benjaminem. Přinesl jsem pozdravy od jeho laskavého strýce i od krále vám oběma.“

„Táhněte k čertu!“ zavrčel jsem. „Chystají na nás nějakou léčku, co?“

Agrippa jen potřásl hlavou. „Slez dolů, Rogere. Přinesl jsem láhev červeného vína z Itálie. Falerniánské, na propláchnutí úst a pročištění žaludku. A mí milí chlapci, moje družina, si chtějí zahrát v kostky.“

Jeho milí chlapci! Partu takových hrdlořezů byste určitě nechtěli potkat. Rození zabijáci a lotři. Starý Agrippa věděl, že se v jejich společnosti budu cítit jako doma.

Slezl jsem hbitě ze žebříku, tak hbitě jak umí krysa běhat po trubce. Lucy bude muset počkat, než skončím se svou lekcí, jak hrát v kostky.

Agrippovi milí chlapci na mě čekali dole a objímali mě jako ztraceného bratra. Tasil jsem dýku a varoval je, aby se drželi v uctivé vzdálenosti od mého měšce. Rozesmáli se tomu, plácali mě po zádech a chválili mě, že jsem prima chlap, a jestli bych si nechtěl zahrát v kostky. Řekl jsem jim, že vím, kolik slepic máme na dvoře, tak aby si hlídali nenechavé pracky, a šel jsem s pánem a s Agrippou do solária.

Nejdřív jsme si vyslechli jeho vyprávění o tom, jak to vypadá u dvora, koho má král v oblibě a kdo upadl v nemilost. Později, když jsme se cpali pečeným hovězím na hořčici a stříbrné talíře měli naložené zeleninou v houbové omáčce, Agrippa přikázal sloužícím, aby odešli a zavřeli za sebou dveře. Chvíli ještě hovořil s Benjaminem o jeho cestě do Benátek.

„Nebudete tam dlouho,“ řekl Benjaminovi. „Předáte nějaké listy, vyřídíte dóžeti a jeho radě blahopřání Jeho veličenstva, a pak… zpátky do Anglie.“

„Tak proč tam mám vůbec jet?“ zeptal se Benjamin.

Agrippa protáhl obličej. Sundal klobouk a pověsil ho na roh opěradla u židle, ale rukavice si nechal. Když zvedl oči, proměnily se v ony nepochopitelné černé studny, o kterých jsem se již zmínil.

„Musíte jet, pane Daunbey. Jste kardinálův poslušný synovec. Dóže si to bude považovat za velikou čest.“

„Ano,“ opáčil Benjamin jízlivě. „Předpokládám, že král potřebuje benátské galéry, aby kontrolovaly francouzské pobřeží, mám pravdu?“

„Ano, a také k tomu, aby zablokovaly Herkulovy úžiny,“ odpověděl Agrippa.

Potom se odmlčel, zadíval se na bílý ubrus, něco si tiše mumlal a mírně se pohupoval na židli. Setmělo se. V

místnosti se rozhořely svíce a louče a pronikl sem proud chladného vzduchu. Ticho už začalo být tajemné. Nebylo slyšet nic kromě Agrippova brumlání. Přeběhl mi mráz po zádech. Měl jsem pocit, že nejsme sami, jako by Agrippa přivolal nějaké temné síly, bytosti žijící na okraji naší existence. Zadíval jsem se do kouta, čekaje, že tam uvidím číhat nějaký temný stín. I Benjamina se to kouzlo muselo zmocnit, protože vzal našeho dobrého doktora za ruku.

„Mistře Agrippo!“

Náš host nechal oči zavřené.

„Mistře Agrippo!“ Benjamin mu zatřásl rukou.

Agrippa otevřel oči. Ve světle svící se jeho tvář změnila.

Vypadal mladší, měl hladší pleť, olivově opálenou jako Ital.

Viděl jsem takovou tvář na římské fresce, kterou můj pán odkryl ve vile nedaleko Norwich.

„Omlouvám se,“ vrátil se Agrippa ze svého snění do skutečnosti. „Ale už to začíná…“

„Proboha!“ zvolal Benjamin. „Co začíná?“

„Pokřivený charakter, princ temnot, ďáblův tanec. Král se rozhodl…“

„Udělat co?“ zeptal jsem se.

„Získat zpět anglická území ve Francii. Napravit činy Jindřicha V., vytvořit v Evropě Anglické impérium.“

Odmlčel se. „A ještě něco jiného, co tají, a o čem neví ani jeho eminence Lord kardinál.“

Myslím, že jsme ho měli přinutit, aby nám to řekl, ale Agrippa rychle mluvil dál o vojenských ambicích tlustého Jindry. Když skončil, Benjamin zaúpěl, a já jsem viděl nesmyslnost toho všeho. Antikrist nenáviděl Františka I. a také se viděl jako druhý Alexander Veliký, slavný vojevůdce, mocnější než Eduard III., zvaný Černý princ, nebo Jindřich V. Jen Calais zůstalo v anglických rukou, ale tlustý Jindra to hodlal změnit. Chtěl připojit Gaskoňsko, Normandii, Main a Anjou k Anglii. Taková válka by proměnila celou Evropu v peklo na zemi. Agrippa pohlédl na Benjamina.

„Proto pojedete do Benátek, pane Benjamine. Král bude potřebovat galéry k přepravě svých vojsk.“ Zašklebil se na mě. „Král nechce, abyste tam jel vy, pane Shallote. Bojí se, že byste vyvolal válku s Benátkami.“

„Vyřiďte mu…“ vzplanul jsem, ale hned jsem se kousl do jazyka.

Agrippa si dolil víno do poháru. Ve světle svíček vypadalo jako krev. A možná to i byla krev, po všem, co jsem se dověděl!

„To ještě není všechno,“ pokračoval Agrippa. „Král chce uzavřít velkou alianci s německým císařem Karlem V.

Císař na oplátku požaduje navrácení jablka Karla Velikého.“

„Cože?“ žasl jsem.

„Jablka Karla Velikého,“ zopakoval mi Agrippa. „Je schované, uzamčené v truhlici v tajné komnatě v Toweru. Je to zlatá koule vykládaná drahokamy, na jejímž vrcholu je stříbrný kříž a veliký ametyst. Podle legendy to jablko poslal Karel Veliký Alfredovi Velikému, ne jako dar, ale jako symbol přátelství.“

„A Angličané ho nikdy nevrátili?“

„Správně. Až teď ho Karel V. požaduje nazpět. Jindřich přiznal, že je jablko v Anglii, a vrátí ho Karlovi výměnou za Habsburkovo zlato a vojska.“

(Uměl jsem si to představit. Karel Habsburský se neustále obával o svou duši. Vládl Španělsku, Nizozemí a větší části Německa a domníval se, že je božím regentem na zemi a reinkarnací velikého císaře Karla Velikého. Chudák Karel s koňskou tváří byl jako stará žena. Když si jednou něco usmyslel, nedal pokoje, dokud to nedostal. Kateřina Aragonská byla jeho teta a Karel věděl, jak tlačit na Jindřicha. Anglická pokladna zela prázdnotou. Jindřich miloval slavnosti a bankety, a to stálo spoustu peněz.) „To jablko,“ pokračoval Agrippa, „má velikou cenu nejen pro Habsburky, ale také pro Francii a pontifikát. Říká se, že uvnitř jablka je kouzelná relikvie, která má velikou moc. Vlas Panny Marie a lahvička krve Marie Magdalény.“

Zadíval se na Benjamina. „Slyšel jste ten příběh?“

„Něco,“ odpověděl Benjamin.

„Nuže tedy, podle legendy,“ pokračoval Agrippa, obrácen tentokrát ke mně. „Marie Magdaléna po Kristově vzkříšení údajně uprchla z Palestiny a odplula lodí do Marseille. Doprovázel ji Lazar a další, kteří znali Krista za jeho života. Ale, abych to zkrátil, legenda praví, že se Marie Magdaléna provdala a její potomci vytvořili linii Merovejců, svatých králů Francie s dlouhými vlasy, kteří nechali vyrobit jablko.“ Agrippa upil vína. „Takže teď máme pěknou polízanici. Císařovi muži jsou v Londýně pod vedením velvyslance, hraběte z Egremontu. A doprovázejí je muži, jimž se říká muži noci, noctales.“

„A Francouzi?“ zeptal jsem se.

„Ti jsou tu také, nemluvě o papežových vyslancích. A ti všichni chtějí koupit jablko Karla Velikého.“

„A král?“

„Ó, ten si užívá každé minuty toho všeho jako mladá dívka, když se jí muži dvoří. Každou chvíli upřednostňuje jinou stranu, usmívá se a špulí rty.“

(V duchu jsem si to představoval. Jindřich v sobě viděl velikého válečníka, lovce a milovníka. Pravdou je, že jako válečník uměl pouze mávat mečem. A jako milovník?

Bohužel, řekněme to tak, že nebyl dobře stavěný. Spíše malého vzrůstu, jako malé prase. Nevěříte mi? Víte, já jsem spal s Annou Boleynovou, a to, co mi řekla mezi chichotáním, není vhodné opakovat, zejména před ženami.

Můj písař potřásá hlavou a nevěří. Klepl jsem ho přes zápěstí rákoskou. „Zajdi si do archívu v Toweru,“ řekl jsem mu, „a vyhledej poslední dopis Anny Jindřichovi, který napsala, když ji věznil v Toweru.“ Tenkrát už z toho nedělala tajnosti. Vlastně tím chci říct, že jsem občas míval podezření, že by si Jindřich přál být ženou. Jisté je to, že se mu líbilo, když mu lidé nadbíhali. Rád se usmíval a upejpal a, ne, ještě není čas, abych vám prozradil, že jsem ho jednou našel oblečeného v šatech Anny z Cleve!) „Ale nakonec to jablko Jindřich dá Němcům?“ zeptal se Benjamin.

„Ano, dá. Jen škádlí Francii a pontifikát.“

„Ale nás se to netýká, ne?“ zeptal jsem se.

„Ne, myslím, že ne,“ odpověděl Agrippa rozvážně.

„Jablko vyzvednou z Toweru, potřebuje znovu naleštit, a potom jej předají Egremontovi, aby ověřil, že to není napodobenina.“

(Ten Egremont musí být moudrý muž, já bych Jindřichovi nevěřil ani za mák.) „Ale nás se to netýká, že ne?“ opakoval jsem, plný strachu z toho, že nás Antikrist pozval do svého doupěte.

„Už jsem řekl, že si myslím, že ne,“ odpověděl Agrippa.

Začal ťukat prsty v rukavicích do stolu. „Ale král je blázen, hraje si s ohněm. Jablko není větší než tenisový míček.

Někdo může vyrobit repliku, někdo ho může ukrást. Dozví se o něm všichni lapkové a podvodníci v Londýně.

Mlasknou, přivřou oči a začnou přemýšlet o tom, jaké by mohli nadělat jmění, kdyby se ho zmocnili.“ Agrippa ťukal dýkou o sklenku s vínem a ten zvuk se nesl místností jako zvonkohra. „Nastanou potíže,“ předpovídal. „Jablko Karla Velikého přináší smůlu. Harold trval na tom, že jej bude nosit, a byl zavražděn v Hastingsu. Rufus s ním zacházel jako s tretkou, a byl zasažen záhadným šípem v New Forest.

Eduard II. ho dal svému milenci, Piersi Gavestonovi, a oba byli zavražděni.“ Poškrábal se na bradě a zahleděl se do dálky. „A vzpomínám si na Richarda II., toho zlatovlasého chlapce. Viděli jste Wiltonův diptych, kde namaloval Richarda mezi dvěma bílými jeleny? Měl v ruce jablko Karla Velikého. Byl svržen z trůnu a zavražděn.“

„V tom případě,“ poznamenal jsem, „musí být Jindřich rád, že se ho zbaví.“

„To ne,“ Agrippa upil vína. „Jestli se jablko dostane do nepravých rukou, což jsou podle legendy ti, kteří nemají čistá srdce, mrkl na mě, a nebude-li s ním zacházeno s úctou, přijde jablko o svoji moc. Ale těm, kteří s ním budou zacházet s úctou a vážností, se štědře odmění.“ Odsunul židli od stolu. „Je čas jít spát. Zítra, Benjamine, pojedeme do Harwich. Králova loď nás odveze do Londýna.“

„Neříkejte, že jste unavený, doktore Agrippo,“ škádlil jsem ho.

„Ne, Rogere.“ Zvedl se od stolu. „Chci jen spát, možná se mi bude něco zdát.“

(No ano, totéž říkal Hamlet v dramatu Willa Shakespeara!)

„O čem?“ zeptal jsem se.

„O zlatém písku kolem modrých moří. O galérách plných exotických vůní. Daleko od tohoto studeného ostrova a jeho mstivého krále.“

Teď, když se na to dívám zpětně, byl Agrippa prorok.

Někdy jsem si přál odplout do Itálie a zůstat tam, ale, ach, pošetilost mládí! Ráno jsme vstali před svítáním. Naložili jsme Benjaminovy pytle na soumary. Napsal dopisy, nechal mi peníze a rychle mi udělil pár rad. A potom jsme vyrazili v oblacích prachu, Agrippovi sluhové před námi, a ujížděli jsme směrem na Harwich. Nebudu vám popisovat tu scénu, abych nerozplakal vaše oči. Objal jsem Benjamina a řekl mu, aby tam nezůstával dlouho. Stiskl jsem Agrippovi ruku, učinil několik obscénních gest na jeho hochy a zamířil jako šíp do nejbližší krčmy, abych utopil svůj žal.

Nejsem pokrytec. Seděl jsem a pil a brzy jsem zapomněl na zármutek a dostal dobrou náladu. Benjamin je schopný mladý muž a měl spolehlivou ochranu. Pocestuje do Benátek a vrátí se. Takže, když není kocour doma…

Nicméně nezapomenu na pohled svého pána, když mě přiměl přísahat. Žádný Londýn! Žádná Miranda!

Do krčmy vešla skupinka námořníků, statných chlapů, a já s těmi nejlepšími z nich celý den popíjel a klábosil.

Pamatuji si na mladou servírku, zralou jako jablko, jak jsme skákali jako blechy na její posteli v odlehlém koutě krčmy.

Zlaté časy! Chichotali jsme se a líbali celou noc. Ráno jsem se probudil, připravený na další lumpárnu, a samozřejmě jsem k ní dostal příležitost. Ale ze zpětného pohledu si uvědomuji, jak je život zvláštní a plný fatálních náhod.

Kdybych byl nezůstal v té krčmě, a kdybych z ní byl neodešel právě v tu dobu… ale, cožpak právě to není tajemstvím života? Být vyklopeni z pánve rovnou do ohně!

Šel jsem si pro koně a byl jsem napůl cesty přes náměstí s tržnicí, když jsem zahlédl prodavače relikvií oblečeného do různobarevných hadrů, jak rozkládá své zboží na schodech pod křížem na náměstí. Byl vysoký a vypadal velmi originálně. Kůži měl opálenou dohněda, světle modré oči a zplihlé černé umaštěné vlasy. Prozradím vám jedno z pravidel starého Shallota. Lump pozná dobrého člověka, když se s ním setká, ale spřízněnou duši vycítí na půl míle daleko. Prodavač relikvií se mi představil jako Nathaniel Ludgate a byl to na první pohled lump. Požádal jsem ho, aby mi podržel koně za otěže a vrátil se do krčmy koupit pro oba korbel piva. Po celou dobu jsem ho nespouštěl z očí a v hlavě se mi rodil nápad. Stál a zubil se na mě, když jsem se vrátil s pivem, přiťukl si se mnou a oči mu přímo hrály šibalstvím.

„Máš zájem o relikvie?“ zeptal se mě.

„No, ano,“ odpověděl jsem bezstarostně. „Dokonce jsem viděl jablko Karla Velikého.“

Měli jste vidět, jak se zatvářil. Vykulil oči a spadla mu spodní čelist.

„Jablko Karla Velikého!“ zašeptal. „Za to by někteří vraždili. A také to dělali.“ Poškrábal se v černé špičaté bradce. „Ale, na druhou stranu, může přinést přímo hříšné bohatství.“

„To je tvá práce?“ ukázal jsem na zboží rozložené na schodech.

„Ne, pane.“ Zpěvavě protáhl hlas, když vycítil potencionálního kupce. „Pravé relikvie, všechny!“ tvrdil mi a všechny mi popsal.

A jak se přitom naléval!

Lokýnky ze Samsonovy hlavy, než mu ji Delilah oholila.

Trn z koruny, kterou Římané nasadili na hlavu našemu Spasiteli. Jedna spona do vlasů Marie Magdalény. Péro z křídla archanděla Gabriela. Dřevěná palice, která patřívala svatému Josefovi. Kus železa, pravděpodobně z plotny, na které upálili svatého Vavřince. Dva kusy dřeva z pravého kříže. Ubrousek naší Panny Marie, náušnice manželky Piláta Pontského. Kousek předkožky Velkého Herodesa. Pět kusů bederních zástěrek hodného zloděje. Otlučený hrneček, který patříval svaté Uršule. Pramínky vlasů od každé z desíti tisíc panen, které popravili Římané v Germánii.

„To všechno jsem sám nashromáždil,“ chlubil se Ludgate. „Cestoval jsem, pane, až za Zlatý mys. Viděl jsem ďábelská křídla nad Arábií a musel čelit mnoha nebezpečenstvím, když jsem po těch relikviích pátral. Je to bohatství nedozírné ceny požehnané Svatým Otcem!“

Poklepal mě po rameni, chlapsky a čestně, a zadíval se mi zpříma do očí. „Vezmi je do Londýna,“ naléhal. „Běž do krčmy Blikající lampa nedaleko Whitefriars. Boscombe, majitel krčmy, ti dovolí, abys je prodával v přilehlých ulicích a uličkách. Je to dobré místo, chodí tudy věřící do londýnských chrámů.“

(Dnešní mladí lidé, děti reformované víry, si neuvědomují, že v tehdejší době musel mít prodavač relikvií trvalé bydliště, než je mohl prodávat. Ale stačilo dát krčmáři peníze a on vám ho poskytl.)

Ukázal jsem na jeho sbírku a zeptal se: „Jakou to má cenu?“

„Patnáct liber šterlinků, v poctivém stříbře.“

„Dvanáct,“ řekl jsem.

„Třináct,“ smlouval.

Plivli jsme si do dlaní a plácli si. Vrátil jsem se domů jako jeden z velkých prodejců relikvií v Evropě.

2

Připadalo mi divné, být zpátky na panství sám. Ale šafáři a sluhové byli poctivě pracující muži, škola byla zavřená, takže jsem mohl všechen svůj čas a energii věnovat přípravě svých jedinečných relikvií. Londýn jsem měl zakázaný, proto jsem si vzal na pomoc pergamenovou mapu a lačně hleděl na Ely a Norwich, prosperující vlnařská města, kde nebylo těžké vylákat z lidí peníze. Zašel jsem do Benjaminovy knihovny, našel si pojednání o relikviích a hltal jsem každé slovo. Klenotem mé sbírky byl hrot kopí, který mi připadal jako řízení šťastné náhody, protože ho Benjamin našel ve chvíli, kdy mi spálil všechny mé léčivé přípravky. Ocel byla ještě zachovalá a já ji začal leštit speciálním leštidlem z bylin. Nakonec ležel hrot na stole a leskl se jako šedá ocel a římský orel i písmena S.P.Q.R. byly dokonale viditelné. Bůh ví, odkud ten hrot pocházel!

Pravděpodobně to nebylo válečné kopí, ale slavnostní, jaká nosili vojáci při náboženských obřadech.

Zašel jsem do lesa a našel vhodnou větev z jasanu, oloupal z ní kůru, vysušil dřevo a začernil dřevěným uhlím, aby to vypadalo, že pochází z dávné historie. Ještě jsem přidal několik krvavých skvrn a měl jsem kopí, kterým římští setníci probodli bok našeho Spasitele. Ta krev nepatřila našemu Pánovi, uvažoval jsem, ale nějakému mučedníkovi, který to kopí schovával do té doby, než jsem ho já, Roger Shallot, prodejce relikvií a nákupčí Jeho Svatosti v Římě, objevil díky své intuici a boží přízni. Byl jsem připraven vyrazit na trh. Ale byl trh připraven na mě?

Po pěti dnech tvrdé práce jsem se loudal do krčmy Bílý jelen ve vsi se zázračným kopím a několika dalšími relikviemi v brašně. Sedl jsem si do výčepu k oknu, odkud jsem viděl na dveře. (Věřím, že se vy, mladí lidé, se budete řídit mou radou. Když jdete do krčmy nebo do pivnice, nikdy nevíte, kdy budete muset odejít, a někdy je to dřív, než by vás napadlo. Proto si vždy sedněte blízko okna nebo dveří. Když se začne něco nekalého dít, můžete uletět jako vítr.) V krčmě bylo plno. Všiml jsem si Edmunda Poppletona, syna „Velké huby“, jak deklaruje o ceně obilí.

Jak jsem se díval do jeho tučné tváře s prořídlou bradkou a na břicho jako pivní sud, přemítal jsem o tom, proč lidé jako on stále hromadí bohatství, které nepotřebují, zatímco chudí chodí spát s prázdným žaludkem. Pohrdlivě jsem na něho hleděl přes svůj korbel piva a on se zvedl od stolu jako důvěřivec, který se nechal nalákat na návnadu.

„Pane Shallote! Pane Shallote!“ Usmíval se jako měsíček. „Sedíte tu tak zkormoucený a osamělý u toho korbele.“

„To je úmyslně,“ odpověděl jsem. „Dělám to pokaždé, když chci poslouchat, co si lidé povídají. Je to tak zajímavé.“

Zúžil oči, příliš mazaný na to, aby se mě zeptal, proč je to pro mě tak zajímavé.

„Váš pán odcestoval do Itálie?“ zacukroval.

„Ano,“ lhal jsem. „Jel za Svatým otcem z pověření svého drahého strýčka, kardinála Wolseyho, a také proto, aby jeho svatost informoval o jistých věcech, které by ho mohly znepokojit.“

Poppleton sebou trhl a já věděl, že to, co se říká, je pravda. „Velká huba“ a její synové koketují s novou Lutherovou doktrínou. Poppletonovi nenáviděli mě a já nenáviděl je. Možná si vzpomenete z mých předchozích pamětí, jak jsem je přelstil, když se odvážili říct o mém pánovi, že je pederast. Nezapomněli na to a ve své zášti si nikdy neodpustili nastražit mi nějakou past.

„A vy jste se díval, jak váš milovaný pán odjíždí?“

Poznal jsem příležitost. „Ne, ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Měl jsem na práci něco mnohem důležitějšího.“

Hluk ve výčepu utichl.

„Jel jsem s pánem do Harwich pro speciální dary: artefakty a relikvie, které jsme s pánem objevili během svého pobytu ve Florencii.“ Pokrčil jsem rameny. „Vlastně jsme je tak úplně neobjevili. Spíše to byly dary od jeho eminence, kardinála de Medici.“

„Leda houby!“ zasmál se Poppleton. „Pane Shallote, jste známý svými šprýmy a výmysly. Co je to za relikvie?

Goliášova předkožka?“

Sedl jsem si. To mě nenapadlo, v duchu jsem tu relikvii přiřadil do svého seznamu. Poppleton získal pozornost všech přítomných. Rozhlédl jsem se kolem a zjistil, že mladá Lucy Witherspoonová tu není. Byl jsem zklamaný, protože jsem se před ní chtěl předvést.

„Relikvie!“ vysmíval se mi Poppleton. „Vy nemáte žádné relikvie, pane Shallote!“

To byl pro mě signál. Rozvázal jsem šňůrky na vaku a vytáhl z něj hrot kopí.

„Podívejte se,“ řekl jsem a vstal, abych mohl naleštěnou ocel natočit ke slunci. Hrot se zaleskl ve světle, což mu propůjčilo něco jako duchovní auru. Ozývala se samá Ó a Á.

Obrátil jsem se k Poppletonovi a namířil hrot na něj, jako římský voják.

„Toto je kopí římského setníka, kterým bodl našeho Pána do boku na křížové cestě. Zůstala na něm krev mučedníka, který jej zahrabal, dokud jej Roger Shallot nedostal darem ve Florencii!“

„Starou belu!“ Posmíval se mi dál Poppleton.

Všichni se začali pochechtávat. Rozhlédl jsem se a uviděl starého doktora Littlejohna s korbelem v ruce, jak na mě hledí kalným zrakem. Ten starý hlupák o sobě tvrdil, že rozumí starožitnostem. Byl učitel a uměl trochu latinsky.

„Co si o tom myslíte vy, pane Littlejohne?“ oslovil jsem ho.

Starý pán si nasadil brýle. Vzal ode mě kopí a držel jej opatrně v rukou. Zkoumal ocel a dokonce i jeho, který vypadal, jako by žil v polospánku, se zmocnilo vzrušení, když spatřil římského orla a písmena S.P.Q.R. Posvátně se dotkl oceli.

„Nemohu říci,“ prohlásil, „zda to kopí nesl nějaký římský setník na křížové cestě, ale zcela nepochybně je velmi staré a patřilo římské armádě.“

To vzalo starému Poppletonovi vítr z plachet. Všichni chlapi začali kroužit kolem kopí. Dávali mi nabídky, ale já jen vrtěl hlavou. Jako cudná mladá panna, která ukáže nápadníkovi podvazky, ale dál nezajde. Čas byl na mé straně. Šuškanda a chamtivost budou narůstat a poteče zlato, protože kopí uznali za svatou relikvii. Bude jen otázkou času, kdy prorazím i s Goliášovou předkožkou.

„Jestli je to relikvie,“ prohlásil Poppleton s pivní pěnou kolem úst, prorážeje si rameny cestu davem. „A jestli je tak svatá, měla by mít schopnost konat zázraky.“

„To je pravda!“ zvolal kdosi. „Zázraky! Chceme zázrak, Shallote!“

Sevřel se mi žaludek. Na to jsem nepomyslel.

„Třeba léčí!“ zvolal jiný. „Třeba mi vyléčí nohu!“

„Tvou nohu ti vyléčí jen to,“ volal na něho jiný, „že se přestaneš nalévat pivem a začneš pořádně makat!“

Snažil jsem se, aby na mně nebylo vidět, jak jsem mu za tu poznámku vděčný. Při všem svém rafinovaném plánovaní mě nenapadlo, že by po mně někdo mohl chtít zázrak.

Poppleton se mi chechtal.

„No tak, pane Shallote,“ dobíral si mě. „Malý zázrak není zas tak moc.“

„Třeba by to mohl zkusit s Lucy,“ zavolal Tom, majitel krčmy, který stál u sudů s pivem.

„Lucy?“ zvolal jsem údivem. „Co je s ní?“

„Leží nahoře v pokoji s horečkou,“ odpověděl Tom a postoupil kupředu.

„No ano, má pravdu.“ Poppleton se postavil přede mě.

„Ta holka už nepřišla několik dní uklízet.“

Upíral na mě zlomyslné oči a škodolibě se šklebil.

„Myslím, že na vás Lucy drží, ne?“ Kvičel jako hloupé prase. „Nežádáme příliš, pane Shallote, když chceme, abyste se pokusil touhle relikvií vyléčit svou lásku?“

„Půjdu se na ni podívat,“ prohlásil jsem.

Vrátil jsem kopí do vaku a šel za Tomem po rozvrzaných dřevěných schodech do malé mansardy nad výčepem, postavené přímo pod okapem. Bůh mi odpusť, ale Lucy vypadala hrozně. Spala na špinavém prostěradle a obličej a vlasy měla slepené potem. Kašlala a něco si ve spánku mumlala. Srdce se mi na okamžik zastavilo, když zašeptala moje jméno. Sáhl jsem jí na čelo. Bylo horké jako hrnec na plotně.

„Byla dlouho venku,“ vysvětloval Tom. „Vrátila se nachlazená, kašlala a kýchala a vypadala na smrt,“ mluvil k davu na schodech za sebou.

„Vykurýrujte ji,“ zašeptal Poppleton. „Položte na ni to své posvátné kopí!“

Olízl jsem si oschlé rty a mozek mi pracoval na plné obrátky. Přál jsem si mít s sebou své léčivé prostředky. Pak by mě jistě něco napadlo.

„Poslyšte,“ řekl jsem. „Položím na ni tu relikvii, ale ne teď.“

Poppleton sklonil hlavu a rozchechtal se. Ze schodů se ozývalo mručení a tlumené protesty.

„Vrátím se sem večer,“ pokračoval jsem. „Ten pokoj se nejdříve musí uklidit. Pak ho musí vikář Doggerel vykropit svěcenou vodou, aby byl na tak vzácnou relikvii připravený.

Vrátím se sem v sedm večer.“

Poppleton zvedl hlavu. „Žádné úskoky, Shallote!“

„To se rozumí,“ odpověděl jsem tiše. „Pouze boží zásah.“

„Uvidíme,“ odsekl.

Byl jsem šťastný, když jsem vyšel z krčmy. Rychle jsem se vrátil do pánova domu, vyběhl po schodech nahoru do svého pokoje a z tajné skrýše vytáhl zamčenou truhlici.

Odemkl jsem ji a díval se na všechny ty věci, pro mě tak vzácné. Byl mezi nimi pramínek vlasů mé matky, prsten od Benjamina, milostný dopis, který jsem neměl odvahu poslat.

A především malá fiola, která byla pravým pokladem mezi mými léčivými prostředky. Silný elixír, který jsem vyhrál při hazardu na tureckém doktorovi v krčmě u Ropery. Bůh ví, co v té fiole bylo. Ten Turek mi řekl, že je to sušené mléko s lišejníkem rozdrceným na prášek, a že je to osvědčený lék proti horečce. Otevřel jsem fiolu a zatřepal bílou substancí. Pak jsem zamkl truhlici, odříkal modlitbu k Panně Marii a posilnil se dvěma poháry malvazu.

Když se setmělo, vrátil jsem se k Bílému jelenovi. Celá vesnice byla vzhůru nohama. Bratři Poppletonové na mě čekali ve výčepu. Byli si podobní, ti dva vousatí idioti. Tom mě zavedl nahoru do pokojíku. Lucy stále ležela, kašlala a v obličeji měla červené skvrny od vysoké horečky. V pokojíku bylo zameteno a umyto a ubohá dívka už ležela na nažehleném čistém prostěradle a pod stejně čistou přikrývkou. Vikář Doggerel z vesnické farnosti (kterému jsem prodal sušenou kravskou mrvu na jeho holou hlavu) byl rovněž přítomen. Na krku měl štólu a v rukou kropenku se svěcenou vodou.

„Vykropil jsem pokoj,“ oznámil mi. „Ale, Rogere,“

pošeptal mi, „co je to za lumpárnu?“

„Bůh volí podivné cesty, otče.“

„Jestliže je volí skrze tebe, pak určitě!“ odpověděl Doggerel.

„Tak se do toho pusť!“ křikl na mě Tom.

„Na Boha nelze lusknout prsty, aby nám předvedl svou moc,“ odsekl jsem. „Viďte, otče?“

Vikář přikývl. Vytáhl jsem z pytlíku hrot kopí a položil ho na postel.

„Může to trvat celou noc,“ varoval jsem.

Z davu na schodech se ozvalo nespokojené mručení a mručení vedené Poppletonem, který stál ve dveřích.

„Zachovejte klid,“ řekl jsem jim. „Doufám, že mé konání nenazvete kacířstvím!“

(Byl by ze mě dobrý kazatel.) Položil jsem kopí vedle Lucy. „Chci s ní být sám,“

požádal jsem. „Na hodinu. Pak odejdu a Tom zamkne pokoj.

Ale budu spát v krčmě. A teď všichni odejděte!“

Vikář Doggerel mě podpořil a dav zamračených lidí vedený Poppletonovými se vracel po schodech dolů za doprovodu tlumeného klení. Tom, který se dnes večer těšil na velkou tržbu, přešlapoval z nohy na nohu.

„Pane krčmáři,“ požádal jsem ho. „Malý džbánek piva.“

Olízl jsem si rty. „Nic jiného.“

Krčmář souhlasil. Odešel a já slyšel z výčepu hlasy a výbuchy smíchu. Do pokojíku přišla děvečka a našla mě klečet u postele se zavřenýma očima a sepjatýma rukama a s tak pokrytecky zbožným výrazem ve tváři, jaký by měli mít všichni zbožní lidé, když se modlí k Všemohoucímu.

Postavila džbánek s pivem a po špičkách odešla. Vyskočil jsem jako zajíc. Vypil jsem skoro všechno pivo, ale trochu jsem nechal na dně. Lucy se pohnula na posteli, ale oči měla stále zavřené. Jen Bůh ví, kolik jsem toho léku měl odměřit, ale zamíchal jsem trochu prášku do zbytku piva a dal Lucy nápoj vypít. Počkal jsem hodinu a dal jí vypít další. Kopí jsem nechal ležet vedle ní a sešel dolů za ostatními do výčepu.

Té noci jsem nepil. Zůstal jsem chvíli ve výčepu, potom jsem šel spát do pokoje pod tím, ve kterém spala Lucy.

Ráno mě vzbudilo bušení na dveře. Než jsem stačil cokoliv říct, vtrhl dovnitř Tom a za ním Lucy s těžkými víčky. Musím přiznat, že byla dost bledá, pod očima měla černé stíny a ani si neučesala vlasy.

„Rogere!“ Objala mě kolem krku a políbila. „Jsem zdravá!“ usmívala se.

Odstrčil jsem ji. „Kde je kopí?“ zeptal jsem se. „Nějaký lotr jej ukradl?“

„Rogere, stal se zázrak,“ opakovala Lucy a oči jí zářily.

Kdyby tam nebyl Tom, skončili bychom v posteli. Ale starý Shallot nikdy nedopustil, aby mu vládl jeho poklopec.

„Viděl ji ještě někdo?“ byla moje další otázka.

„Ne, Poppletonovi odešli domů. Říkali, že se vrátí v deset.“ Tom si mnul ruce. „Ostatní spí jako prasata ve výčepu, prdí a krkají jako o závod.“

„Tak si musíme pospíšit, moje sladká Lucy,“ řekl jsem.

„Tome, přines mísu s vodou a ručník.“

Odvedl jsem Lucy zpátky do jejího pokojíku a zjistil, že kopí stále leží na posteli a je nasáklé potem. V tu ránu jsem byl plný optimismu a hlavu měl plnou snů. Ale abych to zkrátil. Svlékl jsem Lucy a sám jsem ji umyl. Říkala, že se cítí dobře a plná energie. Tak jsme padli na postel a líbali se a skotačili. Stále mi šeptala, jak je šťastná. Potom jsem ji učesal, ona si namalovala tvář a oblékla své nejlepší šaty.

Když byla hotová, byla krásná jako královna a sršela zdravím. Políbila kopí. Já si rychle přivázal měšec s fiolou k opasku, aby ji nikdo neviděl. Lucy si naštěstí pamatovala jen na kopí a na to, jak jsem u ní klečel. (O, byla to skvělá dívka. Škoda, že zemřela tak krutou smrtí!) Řekla mi, že se jí zdálo o tom, jak mé kopí hoří přímo u ní a energie, která z něho vycházela, ji celou zahalila. Nic lepšího jsem si nemohl přát. Slyšel jsem dusot koňských kopyt dole na dlažbě. Sešli jsme s Lucy do výčepu jako král s královnou.

Držel jsem v ruce kopí jako nějaký hloupý Lancelot od jezera doprovázející svou Guineveru. Poppletonovi bratři, Edmund a Roger, zírali s otevřenou hubou a ostatní ve výčepu začali tleskat a křičet radostí. Oslavovali mě jako Lucyina zachránce a mnozí upírali závistivé pohledy na mé kopí. Nechtěl jsem, aby se mi něco zlého stalo, kdybych jel přiopilý domů, tak jsem odjel hned. Samozřejmě jsem vrhl vítězoslavný pohled na syny „Velké huby“, kteří tam stáli s korbely v rukou a mračili se.

Když jsem byl zpátky na panství, následovaly dny oslav, vína a růží. Zpráva se rychle rozšířila a brzy za mnou proudili návštěvníci. Jeden přišel jen proto, aby se směl dotknout kopí, jiní se přišli vyléčit. Každý doktor vám potvrdí, že když začnete věřit tomu, že se uzdravíte, jste hned napůl zdravý. Dělal jsem velké obchody!

(Samozřejmě, že jsem prodal i Goliášovu předkožku, chlupy z Balaámova zadku a prasklé zrcadlo, které patřívalo Dalile.) V truhle mi přibývaly zlaťáky. Vyhříval jsem se na výsluní chvály sousedů. Jak je člověk pošetilý. Zrovna když jsem se dostal do nejlepší formy, spálil ji ostrý mráz jako poupě v rozpuku. Jednoho dne pozdě odpoledne přišli k mým dveřím bratři Poppletonovi se skupinou svých lokajů, byli servilní jako červi, ukláněli se, byli samý úsměv a předstírané přátelství, huby plné lichotek. Pozval jsem je do salonu a nechal přinést bílé víno a sladkosti. Blahopřáli mi k mé rostoucí slávě, pak se Edmund, starší z bratrů, ke mně naklonil s měšcem stříbrňáků v ruce. „Nejdražší Rogere.“ V

očích se mu leskly slzy. „Naší matce není dobře, má vysokou teplotu. Mohl bys, kvůli naší lásce k ní, přinést to své kopí a vyléčit ji?“

Měl jsem tušit past, ale cinkání stříbrňáků mi znělo jako rajská hudba. Mimoto, můžete vyrobit falešnou relikvii, ale těžko můžete předstírat horečku. Tak jsem souhlasil.

Cestovali jsme přes údolí k domu „Velké huby“. Tentokrát mlčela, ležela v polštářích jako velká nafouknutá ropucha, černé vlasy slepené potem, tlustou těstovitou tvář jako kus sádla, které se rozpouští na slunci. Měla horečku. Přinesl jsem si s sebou fiolu a požádal Poppletonovy, aby mi přinesli pohár ředěného bílého vína. Edmund i Robert oba odešli a přinesli ve zdobeném cínovém poháru víno a drahokamy zdobenou mísu s tlustou stopkou plnou vody na mytí. Požádal jsem ještě o ručník, abych odvedl jejich pozornost, a nasypal jsem prášek do vína. Edmund pak vzal pohár a dal napít matce. Na mé naléhání po malých doušcích upíjela a já vedle ní položil kopí.

Samozřejmě jsem nechtěl přespat v domě svých úhlavních nepřátel. Řekl jsem, že zůstanu do svítání, abych viděl, zda se stav jejich matky změní k lepšímu. Bratři odešli a já začal přecházet po pokoji. Byly tam drobné šperky, prsten, křížek, to všechno zmizelo v mém váčku na kopí.

Vycítil jsem změnu v chování Poppletonových. Jejich zdvořilosti už v sobě nesly stopy posměchu a jejich pohledy byly lstivé. Pochyboval jsem, že mi zaplatí, tak jsem strčil do měšce i pohár. „Velká huba“ se zklidnila, snadněji se jí dýchalo, kůži měla na dotek studenou. Když jsem slyšel kostelní zvon ze vsi zvonit na večerní bohoslužby, vzal jsem kopí a chystal se k odchodu. Poppletonovi byli stále stejně servilní a k mému překvapení mi zaplatili stříbrem. Prošel jsem kolem Lucy v chodbě, pozdravil se s ní a dal jí pusu.

Odvázal jsem svého koně a letěl jako vítr zpátky na naše panství.

Když se na to dívám zpětně, připouštím, že jsem byl osel. Neměl jsem se nechat ošálit těmi uhlazenými lichotníky, těmi zmijemi, sladovými červy, bestiemi v lidské podobě.

Ještě před úsvitem mě probudilo bouchání na dveře.

Probudil jsem se s těžkou hlavou a v ústech jsem měl sladkou pachuť vína. V chodbě stála Lucy v doprovodu mého šafáře, Johna Aplleyarda, poctivého a čestného člověka.

„Nebesa!“ zvolal jsem polekaně.

„Rogere, musíš uprchnout!“ Lucy mě strčila zpátky do pokoje. „Musíš utéct, nebo tě oběsí!“

„Proboha, děvče, co to říkáš!“

„Paní Poppletonová zemřela! Její synové tvrdí, že jsi ji otrávil!“

„Měla horečku!“

„Ano, a ty jsi její stav ještě zhoršil!“ zvolala Lucy.

„Nikdo, mimo tebe, jí nedal nic k jídlu ani k pití. Zavolali k ní doktora a ten řekl, že byla otrávena.“ Chytila mě za ramena a zatřásla mnou. „Rogere, přijdou pro tebe a oběsí tě!“

„Mluví pravdu,“ souhlasil s ní Appleyard. „Vědí už, že Lucy odešla, a nebudou čekat na šerifa. Pane Rogere, znáte Poppletonovy! Skončíte se sekyrou v hlavě nebo se šípem v zádech. Oni odpřísáhnou, že jste chtěl utéct.“

„Ale já jsem se Poppletonové ani nedotkl!“ zvolal jsem.

„Tvrdí, že jste zloděj, že jste ukradl nějaké věci i pohár, ze kterého jste jí dal pít.“

Zavřel jsem oči. Ó, do jak hluboké jámy jsem to spadl!

Kradl jsem, v hloubi duše jsem věděl, že má Appleyard pravdu. Rychle jsem se oblékl. Vzal jsem si opasek a nacpal si brašny všemi penězi, které jsem doma našel. Další sedlovou brašnu jsem naplnil relikviemi, šatstvem a vším, co jsem si vypůjčil z Poppletonovy domácnosti. Osedlal jsem si nejrychlejšího koně ze své stáje, řekl Appleyardovi, aby dohlížel na statek, a Lucy dal polibek na rozloučenou.

Potom jsem tryskem odjel a Appleyard za mnou křičel, že už vidí, jak se zvedá prach kolem cesty, kudy jedou Poppletonovi bratři.

Letěl jsem s větrem o závod jako pekelný netopýr. V

noci jsem zastavil, aby si můj kůň odpočinul a já si protáhl klouby. Další ráno jsem dojel do Londýna, přes pánův zákaz. Byl to báječný pocit, být zase zpátky v tom velkém vařícím kotli, ve kterém to bublá každý den a každou noc vzrušením a lumpárnami. Držel jsem se v těch časných ranních hodinách v bezpečné vzdálenosti od vyježděné cesty, projížděl jsem páchnoucími uličkami a bludištěm doupat kolem Whitefriars.

Nebudu vám teď držet přednášku o náhodách. Nakonec člověk zjistí, že vše souvisí se vším, alespoň já jsem to zjistil. Během jízdy do Londýna jsem si vzpomněl na radu prodavače relikvií Ludgata, a tak jsem zamířil do krčmy, o které mluvil. Blikající lampa bylo zchátralé dvoupatrové stavení s prostorným výčepem a malou zahrádkou vzadu.

Boscombe nebyl obyčejný umaštěný krčmář s velkým břichem. Byl to vysoký, šlachovitý chlapík s větrem ošlehanou a opálenou tváří. Muselo mu být přes čtyřicet, ale díky usměvavým očím a ústům vypadal mladší. Oblečený byl jako jáhen, a když uviděl, jak jsem překvapený, vysvětlil mi, že baví hosty tím, že se převléká do různých kostýmů.

Řekl jsem mu o Ludgatovi, vysvětlil mu, že mi dal na prodej relikvie a že potřebuji pokoj, abych je mohl prodávat v přilehlých uličkách. Potřásl hlavou.

„Mám v patře tři pokoje,“ odpověděl chraplavým hlasem.

„Ale nepronajímám je, dokonce tu nespí ani kuchyňský pomocník, ani výčepní.“ Pozorně si mě prohlížel.

„Mimochodem, co víte o relikviích? Myslím, o skutečných relikviích?“

„Slyšel jsem o jablku Karla Velikého,“ odpověděl jsem.

Zúžil oči. „Ó, ano, a já jsem zase slyšel o pravém kříži.

Kdo vám o tom jablku řekl?“

„Můj pán,“ odpověděl jsem a rozhodl se prozradit mu jeho jméno. „Benjamin Daunbey, synovec kardinála Wolseyho.“

„Nezajímalo by mě to, ani kdyby byl synovcem Velkého chána!“ Zvedl ruku, jako by mi v žertu žehnal na znamení, že mě propouští.

Sebral jsem sedlové brašny a zamířil ke dveřím.

„Shallote?“

Ohlédl jsem se. Boscombe se usmíval.

„Na vteřinku jsem se zamyslel. Pronajmu vám ten pokoj. Ale udržujte tam čistotu a žádné rvačky!“

Prožil jsem první den v Blikající lampě vleže na zádech, oči upřené do stropních trámů, a snažil jsem se přijít na to, co se stalo. V paměti jsem se vrátil do pokoje „Velké huby“.

Otrávili ji ještě předtím, než jsem přijel? Zavrtěl jsem hlavou. Ne, ti dva spratkové byli velice opatrní. Nechali všechno své služebnictvo a kuchaře odpřísáhnout, že jediné, co prošlo přes rty paní Poppletonové, byl pohár ředěného vína, které jsem jí dal vypít já. Ta žena byla otrávena. Byl jsem si tím jistý. Ale jak? Svými syny? Ale z jakého důvodu? Přál jsem si, aby už byl Benjamin zpátky, ale plakat nad rozlitým mlékem nemám ve zvyku. Rozum mi pracoval na plné obrátky, jak jsem přemýšlel o tom, jak prodat relikvie.

V Londýně už jsem své štěstí zkoušel dřív. Naposledy to bylo, když v ulicích řádila potní nemoc, ale teď byl všude klid. Mohl jsem jít samozřejmě k soudu se stížností, ale Poppletonovi by mě tam hledali. Tak jsem ráno vzal ranec s relikviemi, koupil si od řemeslníka podnos a začal chodit po ulicích a prodávat své zboží. Nerozumějte mi špatně, vy mladí. Líbilo se mi to a Londýn jsem měl rád. Bylo to příjemné, být zase zpátky mezi pouličními prodavači, podvodníky, šejdíři, různými pomatenci, řvouny a hulváty, lapky, frajery v šatech z voskovaného plátna, dámami v taftu a děvkami v nevkusných parukách a křiklavých šatech.

Něco vám řeknu, tihle lumpové nežijí dlouho, ale žijí naplno a málokdy se dostanou do postele před svítáním. Mám obratný jazyk, a když se oholím a umyji, vypadám počestně jako jeptiška při modlení. Brzy jsem začal mít docela slušné zisky, ale pak se to obrátilo k horšímu, jako když necháte mléko na slunci a ono najednou zkysne.

Londýnské podsvětí je plné harampádí a špíny. Žijete tam svůj život s kartami, které vám Paní Štěstěna rozdala.

Udělal jsem tu chybu, že jsem zapomněl na štiky, které plují hluboko v temných vodách. Jednoho odpoledne jsem se vrátil do Blikající lampy, Boscombe stál za svými sudy a díval se na mě, jako bych byl šerifův biřic, který ho přišel zatknout. Výčep byl z poloviny plný a všichni seděli u stolů podezřele tiše.

„Copak se tu děje?“ vkročil jsem pyšně se stříbrňákem mezi prsty. „Pane hostinský, kuřecí stehýnko a kapouna. A kvart piva.“

Ze stínu vystoupila podivná postava. Byla od hlavy po paty v bílém. Bílé kalhoty, bílé vysoké boty, bílý kabátec, bílý plášť a kolem krku šál z bílého hedvábí. Byl to podivný oděv, ale ta její, či spíše jeho tvář, byla přímo odporná.

Místo jednoho oka měl malou skleněnou kuličku. Ve druhém oku bylo tolik nepřátelství a zloby, kolik byste nenašli ani v tisícovce jiných očí dohromady. Dlouhý obličej s podivně nažloutlou kůží, bezkrevné namodralé rty a místo nosu stříbrný kornout uvázaný kolem hlavy, aby mu nespadl a neodhalil, co je pod ním. Černé vlasy, na čele, stejně namodralém jako rty, se mu už tvořily kouty a slézaly dozadu a po stranách hlavy splývaly v loknách po ramena.

Zbraň neměl žádnou, jen stříbrnou hůl, kterou při chůzi ťukal o dřevěnou podlahu. Najednou jsem si uvědomil, že mnoho mužů u stolů kolem neznám, a z toho jsem usoudil, že musí patřit k jeho družině. Žádného z nich jsem předtím neviděl. A nebyli to jen tak ledajací chlapi, žádní obyčejní podvodníci, ale od podívání vrazi. Studené oči, tenké rty, po zuby ozbrojeni dýkami a meči. Někteří měli za opaskem pistole s dlouhou hlavní. Zvedli se a rozestoupili kolem mě, a já si uvědomil, že to není obyčejná společenská návštěva.

Ucítil jsem vzadu na krku hrot dýky.

„Na kolena před lordem Charonem!“ rozkázal mi jeden z nich.

„Kdo to je, k čertu?“ vyštěkl jsem.

„Pán podsvětí.“

Otočil jsem se. „A ty?“

„Já,“ odpověděl rudovlasý chlap se psím obličejem, „jsem jeho věrný Kerberos.“

„No ano,“ opáčil jsem ironicky. „A já jsem Lucrezia Borgia.“

Srazil mě na kolena, zvrátil mi hlavu dozadu, abych se musel dívat do Charonovy ošklivé tváře. Z paměti se mi vynořily vzpomínky na vyprávění o králi tuláků a zlodějů, který vládl londýnské spodině a chátře. Jméno si dal po řeckém převozníkovi v podsvětí, kterého provázel věrný pes Kerberos. Tento Charon býval královým zbrojířem a dodával zbraně pro královskou zbrojnici. Ale potom, při obléhání nějakého hradu na skotském pomezí, vybuchl nedaleko něj prach a ustřelil mu velkou část obličeje. A to, co z něj zbylo, na mě teď nepřátelsky shlíželo. Nevěděl jsem, které jeho oko je hrozivější, zda to zdravé, plné nevraživosti, nebo ta skleněná kulička, díky níž vypadal jako živá mrtvola.

„Vítám tě u svého dvora,“ oslovil mě Charon a jeho rty se téměř nepohnuly. „Kdo ti dal povolení prodávat po městě? Sklízet z polí na mém panství? Sklízet tam, kde jsi nezasel?“

„Jdi k šípku!“ křikl jsem na něho. „Boscombe mi to dovolil!“

(Jsem zbabělec od narození, ale prchlivý. Nemám rád, když mi někdo vyhrožuje. Kéž bych se byl dokázal krotit, uchopil toho padoucha za kotníky, uctivě mu políbil nohy a žadonil o slitování. Byl bych si ušetřil tu ránu do hlavy, po které jsem upadl do bezvědomí, a ty příšerné sny potom.) Probral jsem se v jeskyni osvětlené světelnými koši a lojovými svíčkami. Byl tu divný pach, do něhož se prolínala vůně pečeného kořeněného masa, a ještě něco pronikavějšího, železitý pach špinavé vody. Zvedl jsem se a uviděl Charona sedět na židli, která vypadala jako trůn.

Nohy měl položené na sametové podnožce se zlatými třásněmi. Na druhé straně jeskyně seděli u stolu jeho kumpáni a před sebou měli stříbrné a cínové talíře. Na zemi ležely přinejmenším tři palce tlusté koberce z čisté vlny. Na kamenných zdech visely barevné gobelíny s různými insigniemi, nejčastěji se na nich vyskytovala písmena „I.

M.“. Za Charonovým trůnem jsem viděl truhly zamčené na visací zámky, ale jedna byla otevřená. Byla to malá pokladnice po okraj plná stříbrňáků. Kerberos ke mně přišel a dal mi do rukou pohár s vínem.

„Pij!“ zavrčel. „Všichni hosté lorda Charona dostanou napít.“

„Kde to jsem?“ zeptal jsem se.

Kerberos vytáhl z pochvy za opaskem dýku s úzkou čepelí a píchl mě do paže. Vykvikl jsem bolestí.

„Pij!“ přikázal mi.

Poslechl jsem. Byl to nejlepší claret, jaký jsem kdy ochutnal od chvíle, kdy jsem odjel z Ipswich.

„Víš, kde jsi?“ Charon se předklonil. „Pane Shallote, víte, kde jste?“

„Podle společnosti soudím, že někde v pekle.“

Charon luskl prsty a dýka se mi zapíchla do paže podruhé. Pokusil jsem se Kerbera chytit, ale ten ničema uskočil, v mžiku byl ale zase u mě a bodl mě potřetí. Chytil jsem si zraněnou paži a schoulil se.

„Prosím vás, nechte mě, nic špatného jsem neudělal,“

prosil jsem.

Všichni ostatní surovci mě ihned začali napodobovat, chytili se za paži a kolébali se dozadu a dopředu.

„Prosím vás, nechte mě,“ posmívali se mi. „Nic špatného jsem neudělal.“

Mlčel jsem. Začalo mě bolet břicho a polil mě studený pot.

„Jsi v londýnské kanalizaci,“ řekl Charon. Ukázal na klenutý strop. „Postavili ji Římané.“ Vstal a tiše tleskl.

„Chci ti něco ukázat, Shallote.“ Cvrnkl mě do nosu. „Měl bych ti podříznout krk, nebo ti strčit hlavu do špinavé stoky.

Nebo, ještě lépe, ukázat ti, co se stane těm, kteří mi zkříží cestu. Ale ty jsi Shallot, že? Přítel Benjamina Daunbeyho, synovce velkého kardinála. Co děláš v Londýně?“

„Prodávám relikvie.“

„Jablko Karla Velikého?“

Úlisně jsem se usmál. „To ne,“ odpověděl jsem.

„Alespoň prozatím ne.“

„Víš něco o tom jablku?“

„Něco málo.“

Charonovo skleněné oko se do mě zavrtalo. „Měl bych tě zabít,“ zašeptal. „Ale máš vlivného přítele a já mám rozehranou velkou hru. Můžeš mi být užitečný.“ Napřímil se. „Tentokrát to bude jen varování a konfiskace tvého zboží.“

Ukázal na hromadu mých věcí v koutě. Viděl jsem tam svoje sedlové brašny, košile, relikvie, dokonce i malý měšec stříbrňáků, který jsem schoval pod podlahu v pokoji u Blikající lampy.

„Chci ti něco ukázat. Chopte se ho!“

Dva z těch lotrů mě popadli pod pažemi a táhli mě za Charonem. Táhli mě do dlouhé chodby osvětlené loučemi.

Po pravé straně tekla odpadní voda, jejíž hladina se ve světle loučí černě leskla.

„Ten smrad není tak strašný,“ prohodil Charon přes rameno. „Sem už se téměř žádné fekálie nedostanou.“

Pokrčil rameny. „Ztratil jsem čich, když jsem přišel o nos, ale čistota půl zdraví, Shallote! Mí chlapi to zařídili tak, aby výkaly odtékaly jinam.“

Pokračovali jsme v cestě, pak se Charon zastavil. Vzal ze zdi louč a podržel ji nad černou břečkou. Něco v ní plavalo, líně jako vydra v proudu.

„Hoďte jí něco k žrádlu,“ přikázal Charon.

Jeden z kumpánů hodil do vody kus chleba a další na opačnou stranu. Voda se zčeřila. Zasténal jsem hrůzou, když se z vody vynořila velká mokrá krysa a plavala si ke vzdálenějšímu břehu pro hozený chleba. Vy, citlivější čtenáři, víte, co si myslím o krysách. Byl jsem pronásledován leopardy, vlky a loveckými psy, ale nic mi nenahání větší hrůzu než krysy. Tato nebyla takové to malé hnědé zvířátko, na jaké jste zvyklí. Byla černá, nejméně yard na délku od konce ocasu po rozechvělý čumák. Popadla do pracek kousek chleba a zahryzla se do něho. Pak se na mě zadívala přes stoku pohledem, jako bych byl šťavnatý masový piroh. Charon nás vedl dál. Vzduch byl čím dál chladnější. Odbočili jsme do další chodby. Všiml jsem si zdechliny na železném roštu. Začínala se rozkládat, takže to tu silně páchlo. Po železných mřížích běhaly krysy. Víc toho můj žaludek nesnesl. Bůh mi odpusť, ale padl jsem do mdlob jako panna.

3

Probudil jsem se v uličce. Nejdříve jsem nevěděl, kdo jsem a kde jsem. Měl jsem svázané ruce i nohy, ale nějak se mi podařilo si kleknout. Z jedněch dveří vyšel žebrák a soucitně se na mě zadíval.

„Fuj!“ Chytil se za nos.

Podíval jsem se na sebe. Byl jsem nahý a od hlavy k patě obalený v silné vrstvě kluzkého lepkavého bláta.

Vyváleli mě v hromadě hnoje.

„Pomozte mi!“ zakňoural jsem.

„Zmizni!“ sykl na mě žebrák zlostně.

Plazil jsem se uličkou. Bylo mi tak bídně, že jsem se začal modlit. Byl jsem tak zoufalý, že jsem sliboval, že už se nikdy nedotknu vína a ani nepomyslím na to, že bych nějaké dívce vyhrnul spodničku.

(Na tom vidíte, jak hluboko jsem klesl!) I žebráci se mi obloukem vyhýbali a jeden opilec mě nakopl. Provazy na zápěstích a kolem kotníků byly pevně utažené a zařezávaly se mi do kůže. Nakonec jsem se doplazil na schody před kostelem. Omdlel jsem, a když jsem nabýval vědomí, měl jsem ruce i nohy volné a hleděl do laskavých očí mnicha a do jeho větrem ošlehané tváře s umaštěným knírem a bradkou. Přes hlavu měl přetaženou kapuci.

„Pomozte mi!“ poprosil jsem ho.

„Víc pro vás nemohu udělat,“ odpověděl. „Přeřezal jsem vám provazy.“ Zvedl mi k ústům otlučený cínový pohár.

Bylo v něm vodou ředěné víno, ale chutnalo jako nektar.

Ukázal na pytel vedle mě. „Oblečte si aspoň to.“ Pomohl mi na nohy, převlékl mi pytel přes hlavu a kolem pasu mi ovázal provaz.

Potom mi dal do jedné ruky hůl a do druhé kus chleba.

„Bůh ti žehnej, bratře!“ řekl na rozloučenou.

Odešel. Od té doby jsem měl slabost pro františkánské mnichy. I dnes mám ještě ve svém tajném pokoji kus té pytloviny. A navíc mám v kapli velkými tučnými písmeny vytesaný citát svatého Františka, přestože můj kaplan je reformované víry: „VYJDI MEZI LID A HLÁSEJ SLOVO

BOŽÍ. HLÁSEJ! HLÁSEJ! HLÁSEJ! NĚKDY MŮŽEŠ

POUŽÍT I SLOVA!“

Když mnich odešel a nechal mě samotného, uvědomil jsem si, že jsem v Grubb Street severně od Cripplegate. Na východě už se barvilo nebe doruda. Proklouzl jsem postranní branou do města a dal se uličkou nedaleko Mugwell Street. Postupně se mi vracelo sebevědomí. Měl jsem sucho v hrdle, chleba jsem dávno snědl a žaludek mi kručel hlady. Myslel jsem na to, jak by bylo krásné ležet s mladou Lucy v její čisté posteli.

„Dejte penci žebrákovi!“ začal jsem křičet před kostelem. „Slitujte se nad chudákem!“

Věřící mě tak brzy ráno ignorovali. Přesunul jsem se ke kostelu svaté Uršuly a zkusil to znovu.

„Dejte penci chudému křesťanovi!“ volal jsem. „Na cestě do Svaté země mě zajali Turci a vykoupil mě sám Svatý otec.“

Za hodinu jsem vybral šilink, a když jsem v pivnici snědl hovězí piroh a zapil ho pivem, vydal jsem se k Blikající lampě. Boscombe mě uvítal jako ztraceného syna.

„Pane Shallote!“ Objal mě a zavedl do výčepu. „Rogere, drahý příteli.“ Boscombe pokrčil nos. „Co je to za smrad?“

Podíval jsem se na sebe a zjistil jsem, že mi dobrotivý mnich sice odstranil část hnoje z těla, ale ještě hodně ho tam zůstalo. Okamžitě jsem se svlékl a šel k pumpě na dvoře.

Tam jsem se umyl tak důkladně jako již mnoho dní ne.

Boscombe mi dal nové šatstvo, půjčil mi šilink a přinesl mi půlku kuřete, chléb a korbel piva. Pak mě pozoroval při jídle. Když jsem skončil, naklonil se přes stůl.

„Už žádné tajnosti, můj milý Rogere,“ řekl. „Lord Charon nás poctil návštěvou, než tě pozval do podzemí.

Ještě nikdy se odtamtud nikdo nevrátil. Jestli tě uvidí, že žebráš v ulicích, najdou tvé tělo ve Fleet a hlavu v Temži.“

„Pane Boscombe.“ Opřel jsem se a plácal se po břiše.

„Nikdy vám nezapomenu vaši laskavost. Co se Charona týče, Bůh je mi svědkem, že mu to oplatím.“

„Ššš!“ Boscombe si položil prst na rty, abych ztlumil hlas.

„Jenže,“ pokračoval jsem, „lepší je se na to vyspat, neb pomstu je lépe nechat vychladnout.“

Boscombe přikývl.

„Co tedy navrhujete?“

Boscombe pokrčil rameny. „Jste významná osoba, pane Shallote, máte přátele na vysokých místech. Proč jste nešel za nimi?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To jsem nemohl udělat. Řekl jsem vám o Poppletonových a jsem přesvědčený o tom, že mě nechávají sledovat. Jsem jen ubohý červ a nemohu přilézt k velkému Tomovi Wolseymu a prosit ho o ochranu.“

(Ovšem, že to nebyla pravda. Mohu prosit ty největší z nich, ale problém byl v tom, že mi ten lstivý lišák nemusel vyhovět. Ale po letech, když starý Tom Wolsey upadl v nemilost a umíral na svém loži v Leicesteru a služebnictvo se mu rozprchlo se vším, co mohlo pobrat, vzal mě starý Tom za ruku.

„Měl jsi za mnou tenkrát přijít, Rogere,“ bědoval a po tvářích mu tekly slzy. „Kdykoliv ti hrozilo nebezpečí, jsi měl přijít za starým Tomem Wolseym. Byl bych ti pomohl!“

„Kdybyste mi sloužil tak,“ odpověděl jsem, „jako jsem sloužil já vám, nemusel byste to říkat!“

Wolsey mi pustil ruku a obrátil se tváří ke zdi.

„Kdybych byl sloužil Bohu,“ zašeptal, „tak jako jsem sloužil svému králi, nenechal by mě takto zemřít.“ A zemřel.)

Nicméně toho podzimního dne před tolika lety byl Wolsey mou poslední nadějí. Boscombe se na mě díval a dloubal se v zubech.

„Dlužíš mi peníze,“ zamručel. „A já mám nějaké tvé věci.“

Myslel tím několik věcí, které jsem mu dal jako záruku.

„Ale potřebuješ peníze. Měl bys zajít ke kostelu svatého Pavla a nechat se najmout na práci.“

Boscombe měl pravdu, alespoň jsem si to tehdy myslel.

Nemohl jsem žebrat, o relikvie jsem přišel a neodvážil jsem se vrátit do Ipswich. Tak jsem se řídil jeho radou a rozhodl se, že zkusím štěstí s ostatními muži bez pána, a budu přecházet před hlavním křídlem katedrály Svatého Petra u brány Si Quis a čekat, jestli mě někdo nenajme na práci. Ale kdo by mě chtěl najmout? Neměl jsem žádné doporučení, ani posudky od předchozích zaměstnavatelů. A co jsem asi tak mohl dělat? Chlubit se, že jsem dělal speciální práci pro jeho eminenci kardinála Wolseyho? Chodil jsem tam a zpátky před tím zatraceným kostelem, až jsem byl úplně vyčerpaný. Pak zasáhla štěstěna.

Seděl jsem zády ke hrobu hraběte Humphreyho, když jsem uviděl pár bot s tkaničkami a přímo nad nimi krémovou saténovou spodničku a modré saténové šaty.

Zvedl jsem hlavu a usmál se. Žena, která nade mnou stála, byla kyprá a obyčejná, ale už od prvního pohledu jsem věděl, že ty žhavé oči a vlhké rty byly zrozeny a vychovány k nemravnostem. Měla sladký, falešný úsměv a prohlížela si mě od hlavy k patě jako liška kuře.

„Potřebuji nosiče,“ zaculila se, „na nošení zboží po schodech.“ Sáhla si na záda. „Měla jsem ischias.“

A tak jsem byl najat na práci. Jmenovala se Beatrice Frumpletonová, manželka nějakého hodnostáře ve městě s přepychovým domem z červených cihel, samá sádrová omítka a tmavé dřevo. Stál na Chancery Lane poblíž Grays Inn. Byla to rušná domácnost s kuchyňskými pomocníky, služkami, sluhy a lokaji a ti všichni měli před Bohem jen jediný úkol, udržovat paní Beatrice Frumpletonovou v dobré náladě a uspokojit každý její rozmar. Dům byl nádherný, s leštěným táflováním, galeriemi, širokými schodišti, těžkým dubovým nábytkem, látkami z Brug a gobelíny na zdech. V prosklených skříních byly vystaveny jemné cínové talíře a stříbro.

Víte, tahle panská sídla měla své vlastní zákony: striktní hierarchie mezi služebnictvem a nedůvěra k cizím lidem.

Pochopil jsem, že manžel Beatrice je významnou osobou u soudního dvora. Nakonec jsem osaměl. Jeden sluha po mně vrhl soucitný pohled. Brzy jsem zjistil proč! Paní Frumpletonová dělala ze svého manžela paroháče a dělala to stále znovu. Odcházel z domu za svítání a vracel se po setmění. Přes den za ní chodili „příbuzní“. Vždy se bavili v soukromých pokojích, a když odešli, paní Frumpletonová mívala růžovější tváře než předtím.

Upřímně řečeno, myslím si, že by ji nedokázal uspokojit ani hřebec. Ach, ano, uhodli jste, přišla řada i na mě! Bylo to jednoho odpoledne, asi týden poté, co si mě najala. Před kostelem svatého Bartoloměje byl trh a všemu služebnictvu bylo dovoleno tam jít, jen já musel zůstat doma. Ta druhá Messalina, či Kleopatra od Temže, nespokojená se službami svých návštěvníků a domácího personálu, si pozvala do pokoje mě.

Když jsem vešel, bylo tam příšeří, okenice zavřené a zatažené závěsy. U postele nesené čtyřmi sloupy svítila jediná lampa a paní Frumpletonová na ní ležela nahá jako v den, kdy se narodila. Možná znáte rčení „tam za penci, ven za libru“ a já musel splnit, co se ode mě čekalo. Brzy jsme skotačili, ona kvičela, mávala rukama a vyhazovala nohama, když se nečekaně otevřely dveře a do pokoje vešel jeden z jejích „příbuzných“. Beatrice vyskočila z postele jako vyplašený srnec z houští. Vytlačila mladíka z pokoje, zamkla a obrátila se ke mně.

„Obleč se!“ sykla na mě.

A tak jsme se oblékli oba.

Mladý „příbuzný“, Oliver, nebo jak se jmenoval, bušil na dveře. Beatrice otevřela a mladík, který pravděpodobně napodoboval nějakou španělskou maškaru, dramaticky vešel s taseným mečem a dýkou. Popadl jsem ložní mísu a byl odhodlán bránit svoji čest. Mladík s uhrovitou tváří plnou povýšenosti přitančil ke mně, ale byl ještě zbabělejší než já.

Zvedl jsem pánev nad hlavu a on zase vycouval. Beatrice si vychutnávala každou minutu, kvílela, lkala a spínala ruce, řekli byste si, že jako Lukrécie čeká, že ji znásilní celá legie proradných Římanů. Začalo mě to unavovat a šilhal jsem po nějakém otevřeném okně, když se dveře otevřely podruhé.

Probůh! Do pokoje vešel Beatricin manžel, který se poprvé vrátil domů dřív.

Když se na to dívám zpětně, řekl bych, že na to naše Messalina čekala! Chtěla manželovi ukázat, jaký je paroháč, a já měl být obětní beránek! Jejím rafinovaným cílem bylo zachránit toho „mladého příbuzného“.

Ó, ženská proradnosti! Ó, ženské pokrytectví! Ó, ženská prostopášnosti! Ó, ženská přelétavosti! Ó, vy srdce tygřic v lidských tělech! Ó, jak jsem miloval každičkou z nich!

„Co to je?“ zanotoval její starý manžel s prošedivělými vousy. „Ženo, co se to tady děje?“

Mladý muž rychle zastrčil meč a dýku do pochvy. Já spustil ruku s pánví. Beatrice na mě zamrkala, padla na kolena před manželem a objala mu nohy.

„Ach, muži!“ bědovala.

Teď mě dobře poslouchejte, mladí lidé, dokonce ani já, takový lhář, bych to nesvedl lépe.

„Ach, muži!“ zanaříkala znovu a obrátila oči k nebi. „Ó, světlo mého života!“

„Ano, ano, ano,“ zabrzdil ji šedovous podrážděně. „Kdo jsou ti mladí muži?“

Vydechl jsem si úlevou. Byl jsem rád, že ve mně ten starý hloupý osel nepoznal člena domácnosti.

Žhavá Beatrice to postřehla také.

„Ach, muži,“ zopakovala potřetí a natáhla ruku ke mně.

„Tento mladík sem vběhl, protože se chtěl ukrýt před tímto zde,“ ukázala na mladého „příbuzného“, který její výstup napjatě sledoval. Beatrice se nadechla. „Modlila jsem se, když sem vtrhl tento mladý muž,“ znovu ukázala na mě, „a hledal úkryt před tímto horkokrevným mladíkem, který žádal zadostiučinění.“

Nemohl jsem tomu uvěřit! Jak byla pohotová a vynalézavá! Dívali jsme se na sebe s mladým „příbuzným“ s otevřenými ústy.

„Je to pravda?“ obrátil se na nás starý šedovous.

Oba jsme přikývli.

„Tak vypadněte!“ přikázal a dramatickým gestem ukázal na dveře. „A jděte každý jinam, nebo zavolám stráž.

Vyřiďte si své sváry jinde.“

Utíkal jsem jako dva zajíci, které někdo pozdě odpoledne vypustil z pasti. Usedl jsem opět ke hrobce hraběte Humphreyho u kostela Svatého Pavla, opřel se o ni zády a čekal na dalšího člověka, který si mě najme na práci.

Ten den jsem neměl štěstí a Boscombova velkorysost druhý den ráno viditelně splaskla. Ale Paní Štěstěna zasáhla podruhé. (I když ze zpětného pohledu, tentokrát jen trochu napomohla.) Opíral jsem se o hrobku a vrhal chlípné pohledy na mladinkou služku, když jsem ucítil, jak mi někdo klepe na rameno. Zvedl jsem hlavu. Nade mnou stál vysoký muž s ušlechtilou tváří, silnými čelistmi a orlím nosem. Měl vlídné šedé oči a obočí pod začínající pleší bylo soucitně svraštěné. Jeho oděv byl střídmý, ale prvotřídní kvality. Kožišinový plášť a prsteny na jeho rukou nebyly žádné tretky zakoupené u vetešníka.

„Pane Shallote!“ Podal mi ruku, já se postavil a potřásl mu jí. Představil se mi: „Zlatnický mistr, Hubert Berkeley.

Mám obchod v Goldsmith Row mezi Bread Street a Friday Street.“

„Gratuluji,“ řekl jsem.

Usmál se a opřel o vycházkovou hůl s pozlacenou rukojetí.

„Znám vás, pane. Jste sluha a správce Benjamina Daunbeyho, synovce velkého kardinála. Já jsem jeho bankéř.“

Tvář se mi rozjasnila širokým úsměvem.

„Pan Hubert, no ovšem!“

Ve skutečnosti jsem ho skoro neznal, přestože můj čilý mozek pracoval na plné obrátky jako kateřinské kolo. Své peníze jsem ukládal u zlatníka v Ipswich a nikdy tam nezůstaly dlouho, ale Benjamin byl opatrná duše. Vzpomněl jsem si, že Berkeley je také královým zlatníkem, čili významným a mocným mužem.

„Doslechl jsem se, že jste tady. Co se stalo?“ zeptal se mě s hlavou mírně nakloněnou k rameni.

(Ten člověk mi byl sympatický. Byl šlechetný a charakterní. Mám jeho jméno zapsané v Knize mrtvých, neboť jsem ho nakonec zklamal, nebo si to alespoň myslím.

Píši o jeho hrozné smrti ve svých pamětech, ale to teprve přijde. Kdyby bylo pozdní poznání moudrostí, byli bychom všichni mistry filozofie.)

„Nemáte nějaké potíže, doufám?“ naléhal.

„No!“ Přešlapoval jsem z nohy na nohu a rozhlédl se po ostatních mužích a ženách, kteří čekali, až si je někdo najme na práci. „Malá rozepře v Ipswich v nepřítomnosti mého pána, který je v Itálii…!“

„A jste příliš hrdý na to, abyste žebral?“

„Ano, pane Huberte, jsem hrdý na to, abych žebral.“

„Jste lump, Shallote.“ Berkeley přistoupil blíž a vtiskl mi do dlaně stříbrňák. „Jste od narození lump, jak mi řekl pan Daunbey, umíte se bít a jste od dvora. Hledám poctivého osobního strážce, jako jste vy.“

Těžce jsem polkl. Přál jsem si, aby se mnou můj pán nevychloubal. (Znáte přece starého Shallota! Ano, umím se bít, ale stejně tak utéct, když jde do tuhého!) „Jsem svobodný muž,“ pokračoval Berkeley. „V mém domě bydlí služebnictvo, učni a tovaryši.“

„K čemu potřebujete osobního strážce?“

Berkeley uhnul očima. Ucítil jsem slabé mrazení v páteři.

„Tajný obchod.“ Ztlumil hlas do šepotu. „Králův obchod, Shallote, proto si vás najímám.“ Ukázal na ruku, do níž mi dal stříbrňák. „Tu minci si můžete nechat na znamení přátelství. Budu vás potřebovat na jeden měsíc. Každý týden dostanete jeden až dva zlaté.“

Poslal jsem vzkaz Boscombovi a o hodinu později jsem byl v domě pana Huberta Berkeleyho. Nejlépe dokáže zahnat strach v mé zbabělé duši stříbro. Nikdy jsem nebyl z těch, kteří by hleděli darovanému koni na zuby a tenkrát jsem si myslel, že Berkeley byl něco jako zásah boží prozřetelnosti. (Jen jsem si později přál, abych ho byl poslouchal pozorněji, když si mě najímal.) Zlatník měl skutečně prostorný dům a obchod na vlastním pozemku.

Přízemí bylo postaveno z pálených cihel a tři patra nad ním byla omítnuta bílou a červenou omítkou. Stropy byly neseny trámy z tmavého dubového dřeva, střechu tvořila krytina z pálených tašek a nad ní čněly nové komíny. Podlahy ve všech pokojích tvořila tmavě červená dlažba, stěny byly do dvou třetin výšky obložené tmavým dřevěným táflováním.

Okna členěná kovovými rámy a zasklená. Měkké koberce tlumily zvuk a barevné gobelíny na zdech vyrobené na nizozemských tkalcovských stavech byly potěchou pro oko.

Okenní parapety a římsy byly plné truhlíků s květinami a nábytek byl očividně dílem nejlepších londýnských stolařů.

Berkeley byl vzdělanec, sběratel knih a pán velmi harmonické domácnosti. Nedělal rozdíl mezi sebou a služebnictvem. Všichni jsme seděli u jednoho stolu v dlouhé jídelně Sira Huberta a jedli totéž chutné jídlo a pili stejná kvalitní vína. Každý muž, žena i dítě tu měli svou postel a svou truhlu. Já jsem dostal uklizenou podkrovní místnost a byl šťastný jako sele ve chlívku, když jsem se zaběhl do každodenního chodu domácnosti. Vstávalo se před svítáním na ranní modlitbu. Potom jsme šli na mši v blízkém kostele a po ní pracovali až do setmění. Měli jsme samozřejmě povolené přestávky na jídlo a v poledne jsme obědvali něco lehčího. Když se setmělo, obchod se zavřel a my všichni jsme se sešli u stolu na večerní jídlo.

Mé povinnosti byly snadné. Dostal jsem válečný opasek, meč a dýku a měl jsem se tvářit statečně a dohlížet na učně a tovaryše, když stavěli prodejní pulty do dvou velkých místností v průčelí domu, které sloužily jako prodejny. Pro starého Shallota bylo hračkou tvářit se statečně, procházet se s dýkou a občas vrhnout přísný pohled na nějakého otrhaného uličníka, kterého přilákala zvědavost.

Upřímně se přiznám, že když jsem viděl Jindřicha IV. od Willa Shakespeara a sledoval starého Nyma a Bardolfa, jak si vykračují po jevišti, smál jsem se, až mi po tvářích tekly slzy, jak jsem se v nich poznával.

Nicméně jsem člověk bystré mysli, proto mi vrtalo hlavou, proč mě Sir Hubert najal. Jedna mladá služebná s ňadry jako švestky a polibky sladkými jako cukr mi pošeptala do ucha, že jsem první takový dozorce v domácnosti, Sir Hubert prý hledal někoho důvěryhodného několik týdnů.

„A proč teď?“ zeptal jsem se při rozvazování jejího živůtku a v duchu jsem přemýšlel o Lucy Witherspoonové.

„To nevím,“ odpověděla. „Ale pán něco schoval do té tajné místnosti ve sklepě.“

„Co?“ vyptával jsem se dál.

„To nevím,“ opakovala a objala mě jemnýma rukama kolem krku. „Ale přinesl to sem, zavřela oči, jeden cizinec s tmavou pletí a divnými oranžovými vlasy.“

„Oranžovými?“

„Takové mi připadaly. Zapomněla jsem, jak se jmenoval. Byl s ním Angličan. Sir Thomas Kempe.“

Přeběhl mi mráz po zádech. Kempea jsem znal. Jeden z Antikristových Agentes in Rebus. Viděl jsem tu sbírku jeho vyvolených: banda vrahů, špiónů, tajných agentů, jejichž mottem bylo:

„KRÁLOVA VŮLE JE ZÁKON“. Když Antikrist něco chtěl, cokoliv, oni poslechli!

Dokončil jsem dostaveníčko s mladou dámou, ale, mám-li být upřímný, byl jsem duchem někde jinde. Jestli tu byl Kempe, měl jsem v úmyslu držet se ve stínu. O dva dny později on a ten cizinec, Lord z Egremontu, císařský vyslanec v Londýně, vklouzli před setměním do obchodu.

Já jsem zůstal vzadu v domě, protože Sir Hubert trval na tom, že s nimi bude jednat sám. Zaslechl jsem zvenčí cinkání oceli a bylo mi jasné, že Kempe si přivedl některé ze svých statečných. Snažil jsem se proniknout očima přítmí a podařilo se mi rozeznat Egremontovy rysy. Měl snědý a úzký obličej, kruté oči a tenké rty, jeho vlčímu výrazu nepomohly ani vlasy obarvené na tak ohavnou barvu. Sir Hubert je zavedl do sklepa, kde byly místnosti se silnými zdmi a kde ukládal nejcennější zboží. Za hodinu se vrátili a Kempe s Egremontem zmizeli ve tmě.

Po večeři mě Sir Hubert požádal, abych zůstal. Než se jídelna vyprázdnila, mluvil o každodenních věcech. Potom mě chytil za zápěstí.

„Rogere, kdyby se mi něco stalo…“

Znepokojeně jsem mu pohlédl do tváře.

„Kdyby se mi něco stalo,“ opakoval ochraptělým hlasem, „zajděte ke mně do pokoje. Je tam gobelín, na kterém je vyobrazen Daniel před posledním soudem.

Sundejte ho a za ním najdete malé dveře. Abyste je otevřel, musíte stisknout kliku dvakrát dolů a třikrát nahoru. Je to práce nejlepšího londýnského zámečníka. Není k nim žádný klíč, ale pamatujte si,“ ukázal na mě prstem, „dvakrát dolů, třikrát nahoru, mírným tlakem. Dveře se pak otevřou.“

„Pane,“ zašeptal jsem a naklonil se k němu blíž. „Co je to za nesmysl?“

„Ne, ne, poslouchejte.“

A já poslouchal, přestože se mi začal obracet žaludek.

„V malém přístěnku,“ pokračoval, „najdete mé cennosti: poslední vůli a jisté rukopisy. Nejdůležitější je ale sametový váček se dvěma klíči: Jeden z nich je k prostředním dveřím ve sklepě. Když je otevřete, nenajdete tam nic jiného než ocelovou schránku se třemi zámky. Druhým klíčem je všechny odemknete, ale musíte je odemykat v tomto pořadí: nejprve prostřední, potom pravý a nakonec levý.“

„Pane, proč věříte zrovna mně?“ zeptal jsem se.

„Musím,“ usmál se Berkeley. „Možná jste rošťák, Rogere, ale sledoval jsem vás. Od chvíle, co jste ke mně přišel, se neztratil jediný kousek stříbra nebo zlata.“

„Pane!“ pronesl jsem s předstíraným dotčením. „Jak bych mohl!“

„Jste lump, Shallote,“ odpověděl. „Ale čestný, ne pes, který kousne do ruky, která ho živí.“ Začal bubnovat prsty do ubrusu ze zlatem protkávaného aksamitu. „Něco mě napadlo,“ řekl. „Počkejte tady.“ Vyšel z jídelny.

Za pár minut se vrátil se sametovým váčkem v ruce a naznačil mi, abych šel za ním. Šli jsme chodbou a on odemkl dveře do sklepa. Zastavil se, zapálil lampu a já šel za ním po schodech do chladné a vlhké chodby. Berkeley se znovu zastavil, aby zapálil další lampy umístěné na hácích na cihlové zdi. Temnou chodbu zalilo světlo. Uviděl jsem tři komory, nebo skladovací místnosti. Dveře všech tří byly pobité železnými pásy a cvoky. Berkeley odemkl prostřední z nich a vešel dovnitř. Komora byla dokonale čtvercová, bez oken a jiných otvorů, jen kamenná podlaha a cihlové zdi.

Uprostřed stál dubový stůl a na něm kovová truhlice, o níž Berkeley předtím mluvil. Zavřel za námi dveře a ukázal mi, jak odemknout truhlici. Otevřel víko a opatrně vytáhl váček z hnědého sametu. Rozvázal šňůrku, sáhl dovnitř a držel v rukou jablko Karla Velikého. Kdybych byl v tu chvíli tušil, co mi způsobí, do jakého nebezpečí uvrhne můj život, byl bych vzal nohy na ramena a s řevem utekl z jeho domu. Ale tenkrát jsem jen stál a zíral na tu zlatou kouli se stříbrnými prstenci, ve kterých se třpytily vzácné drahokamy. Na vrcholu jablka byl ametyst tak čistý, že zachycoval světlo a vydával záři jako oheň. Na ametystu byl připevněn zlatý kříž s rubínem uprostřed.

„Podržte si ho, Shallote,“ zašeptal Berkeley. „Vezměte do rukou jablko Karla Velikého, které patřilo největšímu panovníkovi v Evropě.“

Poslechl jsem. Jablko nebylo těžké. „Proč je tady?“

zeptal jsem se a vrátil mu jej.

„Protože se král rozhodl, že ho vrátí císaři Karlovi V.

Mým úkolem je vyčistit ho a uvést jej do dokonalého stavu, a pak, v určenou dobu, ho předat Karlovu vyslanci, Lordu Theodosiusovi, hraběti z Egremontu.“

„Vyčistit jej?!“ zvolal jsem.

„Zajistit, aby bylo dokonale naleštěné a krásné,“

vykoktal Berkeley. „Zkontrolovat, že na něm nic nechybí a není poškozeno.“ Nepodíval se mi do očí a já přemýšlel o tom, co mi tají.

„A to jablko tu ve skutečnosti střežím?“ zeptal jsem se.

„Ano.“ Berkeley vrátil jablko do váčku a pak do truhlice, poplácal mě po rameni a vedl mě ven ze sklepa.

„Jen málo lidí ví o tom, že jablko převezli sem. Ale brzy začnou dohady. A vy víte, co se stane, když zapálíte louč a zvednete ji nad rybník plný ryb?“

Usmál jsem se. „Všechny ryby vyplavou na hladinu.“

„Správně,“ řekl Berkeley. „Nebojím se těch ryb, Rogere. Bojím se štik a jiných živočichů, kteří žijí v temnu a blátě na dně.“ Zamkl dveře od trezoru a usmál se na mě.

„Ale vy, Rogere, vy štiky poznáte!“

„Bojíte se o svůj život?“ zeptal jsem se.

„Láska k bohatství je příčinou všeho zla, Rogere.“

Vedl mě ze sklepa nahoru. Povzdychl si a třel si žaludek.

„To jablko je vzácná relikvie a předmět vzácné krásy.

Existují muži, kteří by dali pravou ruku jen za to, aby viděli to, co jste viděl vy.“ Sfoukl lampu a pověsil ji zpátky na hák na zdi. „Pamatujte si, co jsem vám řekl.“

Zapamatoval jsem si to a děkoval Bohu za to, že mě varoval. Pozítří večer jsem byl v krčmě v Goldsmith Row, U

Stříbrného lva, která byla prostorná, a já tam mohl sedět ve stínu a popíjet pivo. Ten večer jsem se cítil dobře a přemýšlel o tom, kdy se vrátí Benjamin, a už jsem se chystal odejít. Prošel jsem dveřmi do ulice, když ze tmy vystoupily dvě zakuklené postavy. Ruka mi automaticky zajela k dýce.

„Nech ji být!“

Poznal jsem ten hlas, tichý jako hadí sykot. Charon, pán londýnského podsvětí, si stáhl kapuci. Ve světle, které pronikalo okny, vypadala jeho tvář ještě znetvořenější a děsivější než dole v podzemí.

„Rogere, Rogere.“ Prohlédl si mě od hlavy k patě. „Jako kočka, že? Dopadl jsi na všechny čtyři!“

„Mám zaměstnání,“ řekl jsem.

„Já vím, že máš, u Sira Huberta Berkeleyho, králova zlatníka.“

Cítil jsem v zádech petlici na dveřích.

„Ještě neodcházej.“ Charon přistoupil až těsně ke mně a jeho dech byl cítit rybou.

„Všiml sis něčeho, Rogere?“

„Jo, smrdíš.“

„Ale, ale!“ pronesl Charon varovně. „Nechceš, abych tě vzal ještě jednou na návštěvu svých chodeb, že ne, Shallote?

Položil jsem ti otázku, všiml sis něčeho neobvyklého v domě zlatnického mistra?“

„Je tam pěkná holka,“ odpověděl jsem. „Má prsa jako švestky…“

Charon tasil dýku a dal mi špičku pod bradu. „Pohotový jako vždy, že, Shallote? Dobře mě poslouchej,“ pokračoval.

„Kdyby sis všiml, že někdo přinesl něco jiného než obvyklé zboží, přijdeš za námi a řekneš nám o tom, ano? Kde to je a jak se k tomu dostat.“ Kývl na maskovaného kumpána.

„Tady Kerberos, můj věrný pes a přítel, bude sedět a popíjet tady v krčmě každý večer po večerních bohoslužbách. Bude taky čekat, až mu nabídneš jakékoliv sousto, Rogere.“

Odešli tak tiše, jako přišli. Vrátil jsem se do krčmy, postavil se k pivním sudům a vypil velký pohár vína, aby se mi přestal bouřit žaludek a třást nohy. Ale hrůzy té noci ještě neskončily. Nechal jsem si znovu dolít pohár, když mi za zády někdo vykřikl: „Tady je! Tady je ten vrah mé nebohé matky!“

Ohlédl jsem se. Ve dveřích stáli Poppletonovi a kolem nich se tlačili čumilové.

4

Ó, jaký pád! Jako Lucifer! Jako blesk z čistého nebe! To jen ukazuje, jak vrtkavá je Štěstěna. Zrovna, když si začínáte myslet, že je zase všechno v pořádku, přijde si nějaký lotr a propíchne vám vaše štěstí stejně snadno, jako dítě propíchne močový měchýř. Neměl jsem ani čas dopít víno, než ke mně Poppletonovi se svými gorilami přišli. Bili mě a strkali do mě. Jak Edmundovi, tak Robertovi se podařilo udeřit mě do obličeje a jejich povedení sluhové mi brali vše, co mělo nějakou cenu: mince, plášť, klobouk. Jediným mrknutím oka všechno zmizelo. Neměl jsem ani čas hledat pomoc u Sira Huberta, jak rychle mě vytáhli ven a odvlekli do strašného žaláře Newgate.

Ó, dobrý Bože, ochraňuj nás! Nikdy tam nechoďte! Do toho velikého, tmavého a bezútěšného žaláře, kde to páchne lidskou bídou, kde se lidské výkaly vyvážejí na hromadu na dlážděný dvůr. Kde je ponurá tma, do které blikají jen plameny ve světelných koších. Statný chlap s ďábelskou tváří mě celého svlékl a dal mi jen košili z hrubé pytloviny.

Potom mě bosého strkali páchnoucí chodbou do špinavé kobky, kde mě čekali šklebící se bratři Poppletonovi, aby se ještě jednou se mnou rozloučili. Viděl jsem ty lotry, jak strkají žalářníkovi stříbrňák, ne aby se o mě dobře staral, ale aby mi udělal ze života co největší peklo. A to on udělal hrozně rád! Ten odporný chlap s hlavou ropuchy mi ukázal zatykač, který bratři Poppletonovi dostali od místního soudu.

„Soudní zasedání bude v Guildhallu,“ dodal posměšně.

„A potom tě naloží na káru a odvezou k šibenici.“

„Znám lidi od dvora,“ vykoktal jsem. „Kardinála Thomase Wolseyho.“

„Jó,“ řekl na to ironicky. „A já jsem příbuznej královny.“

„Nechcete alespoň odnést vzkaz Siru Hubertovi Berkeleymu?“ prosil jsem.

Chlap natáhl ruku.

„Zaplaťte mi, pane.“

„Zaplatí vám on.“

Žalářník stáhl ruku a uhodil mě po tváři.

Pozítří ráno mě dovlekli k soudu v Guildhallu. Měl jsem rozbitá ústa na krvavou kaši a oči tak nateklé, že mi skoro nebyly vidět. Byl jsem neoholený, páchl jsem žalářem a havětí, která tam žije. Podle pohrdavého výrazu soudního úředníka jsem poznal, že její veličenstvo Spravedlnost se mnou udělá krátký proces.

Poppletonovi přišli s nějakým nedopečeným právníkem.

Já stál připoután k tyči. Do sálu vešli tři soudci, sedli si a zadívali se na mě. Srdce mi pokleslo. Ó, jak krutá náhoda!

Plačte pro starého Shallota! Idiot uprostřed, v šarlatovém taláru lemovaném hermelínem, nebyl nikdo jiný než Frumpleton, který mě málem nachytal v posteli se svou ženou. Ale tak už to na světě chodí. Soudní jednání byla fraška. Poppletonovi uvedli své důkazy a označili mě, chudáka malého Shallota, za lumpa a šarlatána, který jim způsobil hluboký zármutek tím, že otrávil jejich matku.

Popsali, jak mě sledovali do Londýna, a jak je informant před kostelem svatého Pavla zavedl do krčmy ve Whitefriars. Potom už to prý bylo snadné. Přišli do domu Sira Berkeleyho a tam jim řekli, že sedím v krčmě U

Stříbrného lva.

„Chcete něco říci k těmto obviněním?“ zahulákal Frumpleton a měřil si mě nenávistným pohledem.

„Jsem nevinen!“ zamečel jsem.

Jeho kruté rty se zvlnily pošklebkem. „Ano, asi tak nevinen jako Herodes. Jste dobrý vypravěč pohádek.“

Teď promluvil soudce po jeho pravici, takový šprot s popudlivým obličejem.

„Vypravěč pohádek! No tak dobrá, Shallote, vyprávějte nám nějakou veselou pohádku, a možná vás nenecháme oběsit.“

Viděl jsem, jak šťouchl loktem do Frumpletona, a bylo mi jasné, že se mi jen vysmívají. Poppletonovi, kteří teď byli na koni, se škodolibě usmívali. Mnuli si ruce a nemohli se dočkat rozsudku.

„Ano,“ zahulákal Frumpleton a třel si nos. „Vyprávěj nám nějakou veselou pohádku, Shallote, a možná nebudeš viset.“ Pobaveně pohlédl na své kolegy a jízlivě dodal: „Aspoň ne hned.“

(Znáte Shallota. Když jsem na dně, je to se mnou samo o sobě dost zlé, ale oni mě ještě mučili!) „Dobrá, budu vám vyprávět veselou příhodu,“ zařval jsem v odpověď a zachrastil řetězy. „Jednoho dne došlo k hádce mezi Bohem a Ďáblem.“

„Ano!“ Frumpleton pokyvoval hlavou. „Ale žádné rouhání, pane Shallote.“

„Ne, pane, jen pravdu. Tedy, ti dva se nedohodli, tak se Bůh vrátil na nebesa a Satan do pekla. O chvíli později poslal Bůh za Satanem svého emisara se vzkazem, že se mu nedostalo právní rady.“

„Proč?“ zeptal se Frumpleton.

„Víte, mylorde,“ usmál jsem se ledově, „v nebi nejsou žádní právníci.“

A bylo to! Do sálu vešel muž v černé kápi a já, Roger Shallot, byl odsouzen k tomu, že budu co nejdříve odvezen na popraviště zvané Tyburn, což znamenalo zítra ráno, a budu pověšen za krk, dokud nezemřu.

Zřízenci mě za doprovodu bití a strkání vyvedli ze soudní síně, a pak jsem byl odveden zpět do kobky v Newgate, kde jsem prožil noc tím, že jsem se bránil krysám.

Jedinou útěchou mi bylo, že po půlnoci, když jsem seděl a brečel v koutě a lamentoval nad svým osudem, uslyšel jsem venku zvoníka, který zvonil zvonečkem za odsouzené zločince.

„Vy, odsouzenci dole v celách, modlete se za smrt milosrdnou na kolenách!“

„Zmizni!“ vykřikl jsem.

Být oběšen je samo o sobě dost zlé i bez toho, aby vám někdo zvonil zvoncem a říkal vám, že se máte modlit. Když začalo svítat, měl jsem skutečný strach. Byl jsem již v životě několikrát zachráněn, když jsem se ocitl v nebezpečí, ale kdo mě zachrání tentokrát? Benjamin byl pryč. Berkeley pravděpodobně nevěděl, kde jsem, a jak jsem mohl poslat vzkaz ke dvoru?

Když mě ráno vytáhli z kobky, začal jsem se třást.

Díkybohu mnich, který vlezl do káry, aby mě doprovodil na poslední cestě, měl měch s vínem a nechal mě z něj pít dle libosti. Když na káru vlezl kat, byl jsem už tak opilý, že jsem se sotva udržel zpříma sedět. Zamračeně na mě hleděl průzory v červené kápi.

„Ne, abys dělal potíže, chlapče. Vylezeš po žebříku nahoru rychle jako opice, pak skočíš, jak nejprudčeji umíš.

Provaz ti zlomí vaz. Říkají, že je to lehčí smrt, než se dusit.“

„Ukážete mi, jak se to dělá?“ zeptal jsem se.

Kat se usmál. Katův pomocník vylezl na kozlík, vzal do rukou otěže a kára drkotala k železné hlavní bráně. Otevřela se. Venku už čekal dav lidí lačnící vidět popravu jiné lidské bytosti. Nemohl jsem tomu uvěřit. Já, Roger Shallot, za chvíli dostanu, co mi patří, ale za zločin, který jsem nespáchal! Přemýšlel jsem o tom, že skočím z káry, ale měl jsem na nohou okovy. Všiml jsem si, že dveře od žalářníkovy služební místnosti jsou otevřené a že se ten tlustý idiot kolébá ven, za ním další dvě postavy. Žalářník zvedl ruku na znamení, aby kůň zastavil.

„Ach, nechte mě umřít!“ zanaříkal jsem. Nechtěl jsem další úder do obličeje jako přátelské rozloučení.

„Stát!“ zavolal žalářník.

„Pusťte toho muže!“ volal jiný hlas.

Přimhouřil jsem oči a poznal ty dvě postavy. Jednou z nich byl můj pán, druhou doktor Agrippa.

„Pusťte ho!“ opakoval Agrippa a mířil ke káře. „Nesu milost od samotného krále!“

Tak to už bylo na starého Shallota moc. Upadl jsem do hlubokého bezvědomí. Když jsem se probral, ležel jsem v čisté posteli v krčmě s francouzským názvem „Fleur de Lys“

naproti kostelu St. Sepulchre. Agrippa seděl na jedné straně postele, můj pán, který měl snědší tvář, na druhé, a usmívali se na mě.

„Vítejte doma,“ zašeptal jsem. „Omlouvám se.“

Benjamin se nade mě naklonil a přiložil mi šálek ke rtům.

„Pij, Rogere,“ řekl mi. „Vypij to do dna.“

Poslechl jsem. Vzpomínám si, že okny vnikalo dovnitř sluneční světlo. Znovu jsem usnul, a když jsem se probudil podruhé, byla tma. Ale cítil jsem se odpočatý a hladový jako vlk. Agrippa stál u okna a můj pán usnul v křesle přikrytý dekou. Posadil jsem se. Benjamin se zavrtěl a probudil se.

Nechtěl slyšet žádné vysvětlování, vyšel z pokoje a objednal u krčmáře pro všechny jídlo do pokoje.

Posadili jsme se ke stolu a hodovali na oslavu mého návratu. Nemluvil jsem, jen jsem jedl, jako by to bylo moje poslední jídlo. Mí dva společníci upíjeli vína a upřeně na mě hleděli. Připadalo mi, že Benjaminovi ta cesta neuškodila. S

humorným úsměvem poznamenal, že jeho cesta do Benátek byla krátká a bez událostí, protože jsem s ním nebyl. Vrátil se královskou lodí, která kotvila v jednom východním přístavu, a pak se rychle vydal na naše panství, kde zjistil, co se mi přihodilo s Poppletonovými.

„Potom jsem se vydal do Londýna,“ uzavřel. „Král se dvorem jsou v Elthamu. Doktor Agrippa a já jsme prohledali město. Naštěstí nám netrvalo dlouho tě najít. Zlatník Berkeley mi řekl, že u něho byli Poppletonovi se svými sluhy, a že slyšel, že tě zatkli konstáblové, ale nezjistil, kde jsi.“

„Já jsem to zjistil,“ řekl Agrippa. Položil ruku v černé rukavici na moji. „Jsi každou chvíli po krk v potížích, Rogere.“ Povzdychl si. „Věděl jsem, že to museli být strážníci z Marshalsea v Newgate. Přijít o několik hodin později, tak bychom už našli jen tvé tělo na Tyburnu.“

Zadíval se mi do tváře. „Když jsi spal, oholil jsem tě.“

Zvedl jsem ruku a dotkl se brady.

„A pomocnice z krčmy tě umyla.“ Zeširoka se usmál.

„Neboj se. Dělala to velmi decentně.“

„To rozhodně nemohu říct o tom proklatém žalářníkovi!“ postěžoval jsem si trpce.

Agrippa mi konejšivě hladil ruku. „Neboj se,“ mumlal.

„Jsi můj přítel, Shallote. Ten žalářník brzy pozná králův hněv.“

„A co Poppletonovi?“ zeptal jsem se.

„Vrátili se do Ipswich jako zpráskaní psi,“ odpověděl Benjamin. „S ocasy mezi nohama.“ Ukázal na mě prstem.

„Ale, Rogere, jak jsem řekl, už žádné zázračné lektvary.“

„Já prodával relikvie,“ protestoval jsem.

„Podvody a lumpárny.“ Benjaminovy oči se stále usmívaly.

„Co bude dál?“ zeptal jsem se.

„Dostal jsi milost.“

„Ale pro lidi z naší vsi jsem vrah staré ženy,“ namítl jsem. „Nezabil jsem ji, pane.“

„Poppletonovi tvrdí, že ano.“

„Zjistil jsem, že jsi přenocoval v Blikající lampě,“ řekl Agrippa. „Krčmář Boscombe říkal, že tam Poppletonovi přišli a hledali tě, a že ho žádali, aby jim vydal jejich věci, hlavně kalich, který jsi ukradl v pokoji jejich matky. Zdálo se mi, že je Boscombe dobrý člověk. Odmítl jim vyhovět a řekl nám, že ten kalich má stále u sebe.“

Zaklonil jsem se a zadíval se na pavouka ve vzdáleném koutě pokoje, který soukal síť. Nezapomněl jsem na Newgate, a za to, co se stalo, jsem byl rozhodnut si to s Poppletonovými vyřídit.

„Pracuješ pro Sira Huberta?“ Benjamin mě vytrhl ze zamyšlení. „Víš, čím byl pověřen?“

„Ano, pane.“ Povzdychl jsem si. „Má pod svou střechou jablko Karla Velikého a zodpovídá za něj.“

„Pozítří má být jablko převezeno na malé opevněné panství v polích na východ od převorství svatého Jana Jeruzalémského. Ty, Rogere, a pan Daunbey ho máte střežit,“ řekl Agrippa.

Zaúpěl jsem a přikryl si tvář dlaněmi.

„Ach ne, pane, už ne. Už žádné pletichy vašeho drahého strýčka.“

„Je to ještě horší,“ pokračoval Agrippa nelítostně.

„Myslím, že králův lstivý rozum má jiné plány. Chce, abyste s Benjaminem ukradli jablko zpět.“

„Cože?“ Vyskočil jsem, až se židle převrátila na podlahu a přehlušila rámus zdola z krčmy. „Pane, vy jste s tím souhlasil?“

Benjamin pokrčil rameny. „Musel jsem, Rogere.

Naslouchal jsem královým argumentům. To jablko bylo v rukou Anglie posledních sedm set let.“

„Proč si tedy v tom případě král to proklaté jablko nenechá?“ vykřikl jsem. „A jaký má smysl ho vracet císaři, když chce, abychom ho ukradli a vrátili mu jej? Viděl jsem císařského vyslance. Theodosiuse, hraběte z Egremontu.

Není to žádný beránek, ani myška.“

„Ne, to není,“ souhlasil Agrippa. „Ale jestli si myslíš, že je Theodosius zlý, počkej, až uvidíš Cornelia. Je mistrem noctales, mužů noci, císařových tajných agentů.“

„Král má plán,“ vložil se do hovoru Benjamin. „Jeho součástí je Sir Hubert Berkeley. Nyní existují dvě jablka Karla Velikého. Pravé a replika, kterou vyrobil sám Sir Hubert. Egremont viděl obě, aniž by o tom věděl, a nerozeznal je od sebe.“

„Tak proč mu hned nedat repliku?“ divil jsem se.

„Theodosius byl chytřejší, než jsme předpokládali.

Viděl jsi trezor Sira Huberta, ve kterém je jablko uzamčené?“

Přikývl jsem.

„Včera v noci ho Theodosius zapečetil vlastní císařskou pečetí. Přelstil krále. Kdyby byl trezor znovu otevřen a pečeť porušena, poznal by Egremont, že jablko bylo vyměněno. Ten trezor už nesmí být otevřen. Bude převezen na panství Malevel nedaleko převorství sv. Jana.“

Sedl jsem si a rozesmál se. Dovedl jsem si představit, jak Jindřich zuřil. Jeho šílený, ale vynalézavý mozek běží na plné obrátky jako vodní kolo, když jde o to, vymyslet nějakou lest či úskok! Kdyby se bylo Antikristovi podařilo mít v trezoru repliku dřív, než ho Theodosius zapečetil, všechno by bylo v pořádku.

„Klidně se směj, Shallote,“ řekl mi Agrippa. „Ale král je zuřivostí bez sebe. Zmeškal pravou chvíli a Berkeley také.

Zlatník dal repliku do nějakých chemikálií, aby zmatněla a vypadala stejně stará jako originál.“

„A teď už je replika připravena k předání?“

„Ano, je,“ odpověděl Benjamin. „Zítra půjdeme navštívit krále, Rogere. Dá nám své konečné pokyny.“

Zavzdychal jsem a chytil se za žaludek. „Pane, proč jste s tím souhlasil?“

Benjamin mě vzal za ruku. „Musel jsem, Rogere.

Kdybych nesouhlasil, tak bys visel!“

„Můj drahý Rogere! Můj milovaný služebníku!“

Antikrist stál ve svém privátním pokoji v Elthamském paláci a blahosklonně se na mě díval. Natáhl ke mně ruku s tlustými prsty, abych ji políbil. Učinil jsem to velmi obezřele. Tlustý Jindra rád nosil prsteny s velkými drahokamy a činilo mu škodolibou radost rozrazit svému poddanému ret, nebo vyrazit zub. Toho podzimního rána mi připadal ve formě. Oblékl si bílou vyztuženou brokátovou vestu pošitou drahokamy a lemovanou hermelínem. Na nohou měl bílé kalhoty a boty z jemné kůže. Jeho stále širší pas zdobil opasek plný vzácných drahokamů a na něm byla v brokátové pochvě zavěšená dýka. Prošívaný krátký plášť tmavě modré barvy měl přehozený přes ramena. Na tmavě ryšavých vlasech měl posazenou čapku stejné barvy posázenou drahokamy. Ale co vás na něm nejvíc upoutalo, byla jeho tvář.

Tloustneš a stále víc se podobáš praseti, proběhlo mi hlavou. Jindřich měl hranatý, odulý obličej, buclaté červené tváře, které mu tlačily zespodu na oči, což způsobilo, že vypadaly jako dvě malé štěrbinky sešikmené směrem dolů.

Navzdory tomu se v nich odrážela celá jeho nenávistná, lstivá duše. Měl silné čelisti, ale rty upjaté jako žena. Díval jsem se do těch jeho očí plných posměchu. Říkal jsem si, že by s radostí vzal mou hlavu do svých velkých tlap a rozdrtil ji.

„Jsem nejvěrnějším služebníkem vaší milosti,“ vykoktal jsem.

Jindřich se sklonil, aby se mi mohl dívat do očí. „Můj věrný Shallote, copak jste dělal na káře směřující na Tyburn?“

„Nedorozumění, vaše milosti.“

„Tak nedorozumění!“

Jindřich se postavil a zlehka mě pleskl po tváři. Pak pohlédl směrem k židli postavené vedle jeho trůnu, na níž seděl Wolsey. Kardinál vypadal k smrti unavený, oblečený od hlavy k patě do purpurového hedvábí. Černé vlasy měl naolejované a sčesané dozadu. Jeho hladce oholené tváři dominovaly černé jiskrné oči. Ale dnes se pod nimi zřetelně rýsovaly velké váčky.

Zvedl ruku v rukavici a rychle si položil prst na rty, čímž mi naznačoval, abych byl opatrný na volbu slov.

Vidíte, u dvora se mnohé změnilo. Wolsey už mě nepovažoval za blázna. Během posledních měsíců jsme zaseli sémě hlubokého přátelství a já zůstal věrný velkému kardinálovi i v době, kdy jako Lucifer upadl v nemilost a už nikdy se nezvedl. Král na mě zapomněl a obrátil se k Benjaminovi. Když promluvil, nebyl v jeho hlasu žádný sarkasmus. Položil mu několik krátkých otázek, které se týkaly Benátek. Když ho můj pán ujistil, že mu Benátčané dají k dispozici své galéry, Jindřich tleskl rukama a sedl si zpátky na trůn.

Zadíval jsem se do místa, kde stál v ústraní Agrippa, ale náš dobrý doktor měl odvrácenou tvář. Rozhlédl jsem se po pokoji zařízeném v italském stylu. Černo-bílá dlažba na podlaze, na zdech táflování ze světlého dřeva. Na zdech gobelíny a tkaninami stejné barvy byly omotané krokve.

Začala mě bolet kolena. Modlil jsem se, aby nás ten ničema nechal sednout na lavici za námi. Ale Antikrist byl ve státnické náladě, vymýšlel strategie a rafinované lsti. Můj pohled upoutal pavouk lezoucí po podlaze. Zachytil jsem kardinálovo pousmání a vzpomněl jsem si na to, že se o něm říká, že kam přijde, objeví se pavouci.

(Nevtipkuji, u dvora v Hamptonu, alespoň v době, kdy patřil Wolseymu, se to jimi hemžilo.) „Můžete si sednout,“ zabručel Jindřich.

Benjamin i já jsme si vydechli, zvedli se z tvrdé dlažby a sedli si jako dva školáci proti svému učiteli. Jindřich se na mě podíval, mhouřil oči a škrábal se na bradě.

„Viděl jsi jablko, Shallote?“

„Ano, vaše výsosti.“

„Karel V. ho chce zpátky,“ vyštěkl na mě král uraženě, jako bych za to mohl.

„Co císař chce, a co dostane, jsou dvě různé věci, vaše milosti,“ odpověděl jsem už méně ustrašeně, a tudíž pevnějším hlasem.

Antikristovi to zalichotilo a ukázal na mě prstem.

„Výborně, chlapče. Škoda…“ Dobrá nálada mu vymizela z tváře. „Že jste s Berkeleym nestihli uložit do trezoru tu repliku.“

„Vaše výsosti, vaše výsosti!“ chlácholil ho Wolsey.

„Nemůžete za to vinit Sira Huberta. Lord Theodosius jednal rychle, a to v době, kdy chudák Shallot čelil neoprávněné obžalobě.“

Jindřich nadul tváře a vydal neomalený zvuk.

„Já to jablko chci,“ řekl. „Patřilo Anglii od dob Alfréda.

Dejte císaři repliku a jednoho dne, až ho již nebudu potřebovat, mu řeknu pravdu. Já to jablko chci. Chci ho předat svému…“ Král se odmlčel. „Svému…“

„Svému synovi?“

Bože, zachraň nás. Nevím, proč jsem to řekl. Benjamin skoro spadl z lavice. Wolsey si přikryl obličej dlaněmi.

Agrippa poodstoupil ještě víc do stínu. A dokonce i pavouk zalezl za táflování. Šlo totiž o něco, o čem u Jindrova dvora nesměla padnout zmínka. Náš statný Jindra neměl následníka, a to už celých šestnáct let seděl na trůně. Jeho mysl byla neustále zaměstnaná tím, co bude potom.

Tentokrát ale neztratil náladu, mile se na mě usmál a po tvářích se mu kutálely slzy.

„Ano, Shallote, svému synovi.“ Skoro vzlykal.

„Malému Jindřichovi, který bude tatínkovým následníkem.

Proč, Shallote? Proč mi Bůh nedá syna? Nesloužím mu snad dost dobře?“

Moudře jsem přikyvoval. Nebyla vhodná chvíle na zmínku o tom, že pije a smilní.

„Až budete mít zpátky jablko Karla Velikého,“ řekl jsem rychle, „možná vám Bůh vaše přání vyplní.“

Antikrist najednou změnil náladu. Otřel si slzy, vstal a zamířil ke mně. Vzal mě za vlasy, zaklonil mi hlavu a naklonil se ke mně tak, že jeho tvář byla jen několik palců od mé, takže jsem cítil jeho páchnoucí dech od zkažených zubů.

Jindřich se neustále poléval parfémy. Jestliže mu výjimečně nepáchlo z úst, hnisající vřed na noze páchl konstantně.

„Jablko Karla Velikého!“ sykl Jindřich. „Jablko Karla Velikého! Ty mi ho přineseš nazpět, viď, Rogere?“

Zhluboka se nadechl. „Dostal jsi milost, ale tím to neskončilo,“ šeptal přidušeně dál. „Za několik týdnů vypluje kapitán Buncel s lodí Peppercorn k západnímu pobřeží Afriky. Hledá důstojníky. Jestli to jablko nepřineseš, Rogere, budeš se plavit s nimi, chlapče!“

Jindřich se vrátil na trůn a trudnomyslně usedl.

„Lord Egremont čeká venku,“ připomněl nenápadně Wolsey. „Se Sirem Thomasem Kempem.“

„Nechte je čekat!“ vyštěkl král.

Vtom se za námi ozval zvuk pádu a hluboký štěkot.

Vlasy se mi zježily hrůzou. Jindřich to vycítil a usmál se.

„Dary, Rogere, od jeho excelence císaře. Jsou dva: velcí psi, cvičení na lov medvědů. Říkám jim Castor a Pollux.“

Přikývl jsem, ale už se mi začínal svírat žaludek. I Wolsey ztuhl. Znal královu chorou mysl a jeho zálibu hrát se mnou kruté hry.

„Oba jsou psi,“ pokračoval Jindřich. „Císař se dopustil omylu.“ Přikryl si ústa a zachechtal se. „Chci jednoho dát pryč. Pohrajeme si s nimi chvilku, Rogere, co říkáš?“

Zkoprněl jsem hrůzou. Znal jsem Antikristovy hry velmi dobře. Při poslední jsem musel běžet o život před Jindřichem, jeho dvořany a smečkou loveckých psů. Jindy jsem se málem utopil v blátě a přišel o genitálie.

„Musím teď odejít,“ prohlásil Jindřich. „Státní záležitosti.“

To jistě, pomyslel jsem si, spíš se dobývat pod hedvábné spodničky! Přijeli jsme do Elthamu včera večer a dostali jsme pokoj. Drahý strýček nás informoval, že královna a její dámy nejsou přítomny, neboť král si chce udělat týden plný potěšení. Viděl jsem některá jeho potěšení! Mladá, něžná děvčátka, Jindřichovy děvky. To byly ty jeho státní záležitosti!

Král vstal a protáhl svůj mohutný trup, až mu zapraskaly kosti.

„Dostal jsem hlavolam, Shallote. Hlavolam, který mám rozluštit, ale já nemám čas! Státní záležitosti.“

„Ano, vaše milosti?“ zeptal jsem se, už celý roztřesený.

Jindřich zavřel oči.

Ó, ten lotr mě tak rád napínal!

„Člověk má dostat na druhý břeh řeky Temže lišku, kuře a misku zrní. Do loďky si ale může sednout jen on s liškou, nebo on s kuřetem, nebo on s miskou obilí, nesmí tam vzít všechno najednou. Když vezme zrní, liška sežere kuře. Když vezme lišku, kuře sezobe zrní. Jak dostane na druhý břeh všechny tři?“

Jindřich si vzal z misky na stole cukroví, přešel ke mně a otřel si prsty do mých vlasů.

„Jestli na to nepřijdeš, Rogere, musíš být potrestán,“

prohlásil. „Ale jestli ano…“ zaklonil mi hlavu a shlížel na mě shora, „dostaneš odměnu. Ber to jako varování.“

Ztlumil hlas do šepotu. „Už nikdy, nikdy, nemluv o mém synovi!“

Král vyšel z pokoje. Zůstali jsme tiše sedět. Za dveřmi bylo slyšet ty krvelačné psy. Škrábali na dveře a vrčeli.

„Král je rozzlobený,“ řekl Wolsey. Hlasitě se nadechl masitým nosem a soucitně se na mě podíval. „Shallote, jestli máš v hlavě rozum, tak bych ti radil, abys vyřešil ten hlavolam.“ Tleskl rukama. „Ale dost o tom. Máme před sebou úkol. Doktore Agrippo, uveďte sem Theodosiuse, Lorda z Egremontu.“

Chtěl jsem se zeptat svého pána, zda nezná řešení hlavolamu, ale do pokoje vešel Egremont. Denní světlo nezlepšilo moje mínění o něm. Měl stále stejný hubený obličej a kruté oči, které jsem viděl v Berkeleyho domě. Vlk na pohled i svou náturou. Stál rozkročen a všechny si nás měřil. Podle toho, jak se mu zvlnily rty, jsme si nedělali žádné iluze o tom, co si myslí o mně a o Benjaminovi. Sir Thomas vedle něho vypadal jako pláňka vedle dubu. Malý, s žoviálním výrazem ve tváři, s řídnoucími vlasy barvy písku.

Měl na sobě tmavě zelený krátký kabátec a kalhoty, plášť z tmavé hnědočervené látky, široký kožený opasek zapnutý kolem pasu. Políbil kardinálovi prsten a zdvořile se představil Benjaminovi i mně. Setkali jsme se samozřejmě už dřív, ale to mě nebral na vědomí. Kempe byl rodák z Yorkshiru, vychloubal se svou přímostí a čestností, ale jen blázen by tomu věřil. Kempeovy oči zrazovaly jeho duši, temnou, černou a studenou jako mramor.

Za nimi vešli další tři muži. Zpočátku jsem si myslel, že to jsou mniši. Měli vyholené hlavy a na sobě měli hnědé kutny dlouhé pod kolena, legíny stejné barvy zasunuté do vysokých černých jezdeckých bot na vyšším podpatku.

Nebyli to mniši. Ó ne, tihle tři výlupci ne! Přes rameno měli zavěšené kožené bandalíry a každý z nich měl nejméně tři pochvy s loveckými noži. Kolem pasu měli široké černé opasky a na nich zavěšený meč. Zaujali výhružné postoje, s rukama zastrčenýma v širokých rukávech. Hluboce se uklonili Wolseymu, zvědavě si prohlédli Agrippu a pokývnutím hlavy vzali na vědomí mého pána a mou maličkost. Egremont nám velkoryse dovolil, abychom si je dobře prohlédli. Nejvíc mě fascinoval jejich vůdce. Měl širokou a hranatou tvář s přivřenýma očima, úzký ostrý a mírně zahnutý nos, plné masité rty, pootevřené, jako by byl připravený slovně napadnout vše, co řekneme či uděláme.

„To je Cornelius.“ Egremont měl mírný hlas a dobrou angličtinu. Jen lehce drnčivé „r“ prozrazovalo jeho cizí původ.

„Je členem mého doprovodu. Zvláštní posel našeho císaře.“

„A vůdce noctales?“ zeptal se Agrippa. „Mužů noci?“

„Ano.“ Egremont se pousmál a jeho tvář přitom působila nesouměrně. „Kolují o nich různé legendy.“

„A všechny jsou pravdivé.“ To promluvil Cornelius s pohledem upřeným na mě, jako by chtěl vyvolat spor. Já jsem jen těžce polkl a doufal, že nezačnu říhat, což u mě bylo znamení velké nervozity. Cornelius vytáhl ruku z rukávu. Všiml jsem si, že má na malíčku prsten s černým diamantem.

„Vše, co se o nás povídá,“ řekl tichým, téměř zasněným hlasem, „je pravda!“

(Mimochodem, za svůj dlouhý život jsem zjistil, že cizinci mluví mnohem lépe anglicky než my. Všimli jste si toho také? Dávám to za vinu našim učitelům. Všichni by zasloužili pořádný výprask!)

„Není třeba brát si do Anglie ozbrojený doprovod,“ řekl Wolsey nevlídně, téměř káravě k Egremontovi.

„Nejsem tu proto, že mě o to požádal Lord Egremont,“

odpověděl Cornelius.

V Theodosiusově tváři se mihla rozmrzelost. Aj aj, napadlo mě, v táboře našeho hosta jsou nešváry.

„Jsem zde, protože si to přál jeho výsost císař,“

pokračoval Cornelius a já zaslechl německý přízvuk.

Ukázal na mě.

„Vy máte své agenty, Lorde kardinále, císař má své.“

A byla to pravda. Starý Karel seděl zavřený v klášteře a díval se na své hodiny, zatímco jeho noctales, muži noci, dohlíželi na jeho záležitosti. Jako komáři v hnědých kutnách létali noctales po císařství, naslouchali klíčovými dírkami a sbírali střípky informací. Ten pobožný hlupák, Filip II., je po něm zdědil. V celém Španělsku si nemohl upšouknout ani osel, aby o tom nevěděli. Později ve svém životě jsem měl to potěšení setkat se s noctales v žalářích paláce Escorial. Měli velmi originální způsob, jak vás přinutit mluvit. Žádné rozžhavené kleště, jaké používá inkvizice. Jak by se vám líbilo spát v cele, kde je absolutní tma, kdybyste věděli, že tam na vás čekají dva jedovatí hadi, celí žhaví vás uštknout?

„Ale, ale.“ Kempe předstoupil před Wolseyho. „Lorde kardinále.“

Zachytil jsem špetku arogance v jeho hlase, a od té chvíle jsem věděl, že jeho satanská eminence klouže dolů po mastném povrchu přízně.

„Lorde kardinále,“ opakoval Kempe. „Věci se pohnuly kupředu. Lord Egremont si přišel pohovořit o převozu jablka Karla Velikého a ještě jednou si prohlédnout Malevel.“

„Souhlasíme, souhlasíme,“ zamumlal Wolsey a hladil si stříbrný křížek na krku. „Lorde Egremonte, zde můj synovec, pan Benjamin Daunbey, a jeho sluha, Roger Shallot, vás tam doprovodí. Jsou mojí i královou osobní zárukou, že bude jablko bezpečně předáno do vašich rukou.“

„V tom případě,“ opáčil Egremont ledově, „si to zapamatuji. Ručíte mi svými životy“, ukázal na Benjamina a na mě, „za bezpečnost nejvzácnější relikvie mého císaře.“

„Rozumím,“ řekl Benjamin. „Ale i vy za ni ručíte svým životem, Lorde Egremonte.“

5

Po této taktní poznámce jsme všichni opustili Eltham: Egremont, Kempe, noctales, doktor Agrippa a jeho tlupa roztomilých hrdlořezů, kteří mu sloužili za osobní sluhy i eskortu. Přebrodili jsme Temži a zamířili přes pole za převorství svatého Jana Jeruzalémského. Drželi jsme se stranou lidského davu, i když jsme museli zastavit na rozcestí poblíž Leather Lane, kde pod šibenicemi pohřbívali dva sebevrahy se srdci probodnutými kůly. Museli jsme na chvíli zastavit kvůli zvědavcům s kárami a trakaři, kteří se tu shlukli. Krátili jsme si čas pozorováním mimů, kejklířů a polykačů ohně a mečů, zkrátka všech těch zlatých hochů a dívek z chudinských čtvrtí města, kteří využívali podobných příležitostí k tomu, aby si vydělali několik pencí a sem tam někoho okradli o měšec s penězi. Stále ještě pln hněvu z toho, co se mi stalo v Newgate, jsem byl znepokojen Jindřichovými poloskrytými hrozbami, nemluvě o tom hlavolamu. Neklidně jsem se vrtěl v sedle. Občas jsem se zadíval do tváří kolem, a právě při takové příležitosti jsem ho zahlédl. Někdo nás sledoval v davu! Muž oblečený jako dráteník v kožené zástěře a ošoupaném klobouku staženém hluboko do očí. Když se otočil, zahlédl jsem Kerberovy psí rysy. Automaticky jsem sáhl po dýce, ale on mi zmizel v davu, a když jsem se tím směrem zadíval podruhé, byl pryč.

Pokračovali jsme v cestě a Cornelius se svým koněm jel vedle mě.

„Vypadáte zamyšleně, pane Shallote?“

V rozporu s jeho vzhledem byl jeho tón přátelský.

„Král mi dal vyřešit hlavolam,“ odpověděl jsem a ohlédl se přes rameno na Agrippu.

„Jaký hlavolam?“ zeptal se Cornelius.

A tak jsem mu vypověděl hlavolam o lišce, kuřeti a misce zrní.

„Studuji v Innsbrucku,“ řekl Cornelius. „Když jsem dělal písaře, byl jsem mistrem v řešení hlavolamů.“

Poškrábal se na bradě.

„Děkuji vám, že mi nabízíte pomoc,“ řekl jsem a vrhl vyčítavý pohled na Agrippu.

„Já vám nemohu pomoci, pane Shallote,“ řekl mi dobrotivý doktor. „Och, než na to zapomenu, král vzkazuje, že ten hlavolam máte vyřešit, než se vrátíme do Elthamu.“

Kdybych neměl nohy pevně zastrčené ve třmenech, byl bych spadl z koně. Benjamin se ke mně naklonil a ve tváři se mu zračila obava.

„Snažím se ti také pomoci, Rogere,“ řekl mi. „Je to skutečný matematický problém. Musí to mít velmi jednoduché řešení, ale za nic na světě mě žádné nenapadá.“

Po tak povzbudivých slovech, která mi dlouho zněla v uších, jsme odbočili z hlavní cesty na rozježděnou cestu vedoucí na panství v Malevelu. Byl nádherný den!

Zemědělci sklízeli úrodu z pole pod horkým sluncem a na modrém nebi se vznášely mraky. Na Anglii to byl opravdu výjimečně krásný den s nádechem podzimu ve vzduchu a pole slibovala bohatou úrodu obilí. Jen mně, Shallotovi, který měl hlídat vzácnou relikvii, byl pronásledován Lordem Charonem a jeho kumpány a projížděl ulicemi ve společnosti nejobávanějších chlapů Evropy, nevěstil nic dobrého. Ach, politujte mě!

Dojeli jsme do Malevelu brzy odpoledne. Pokusím se vám to pochmurné místo co nejvěrněji popsat. Dům v Malevelu byla čtvercová dvoupatrová stavba, postavená nikoliv ze dřeva a malty, ale z tmavě šedého hrubozrnného pískovce.

V každém poschodí byla okna, ale velmi úzká a uzavřená okenicemi. Střecha byla z břidlicových tašek a z ní čněl na každé straně komín jako zvlněný had. Uvědomil jsem si, proč vybrali právě toto panství: Dům byl opevněný, pravděpodobně užívaný korunou k držení vězňů daleko od lidských očí, nebo jako tajné místo pro králova dostaveníčka s děvkami nebo vdanými ženami. Za domem byl dlážděný dvůr se stájemi a hospodářskými stavbami. Po obou stranách domu byly úzké pruhy zahrady a v průčelí dva široké trávníky rozdělené štěrkovanou cestou vedoucí k hlavnímu vchodu. Zadní či postraní vchod byl malý a úzký. Naproti tomu hlavní vchod byl široký. Tvořily ho tvrdé masivní dveře z tmavě namořeného dřeva pobité železnými pláty zavěšené na ocelových závěsech. Dům byl chráněn nejméně dvanáct stop vysokou zdí ze stejného tmavě šedého pískovce, po jejímž hřebeni se táhla řada ostrých železných bodců. V této zdi byl pouze jediný otvor, kudy se dalo vjet na nádvoří, a to bránou pod tmavým ale prostorným strážním domkem.

Kempe informoval Benjamina a mě, že jablko bude převezeno sem. Zastavili jsme pod branou a dívali se na dům.

„Panství patřilo Isabelle z Malevelu,“ vysvětloval Kempe. „Ale jednou v noci před třemi roky na pevnost zaútočili loupežníci a odnesli odtud všechny cenné předměty.“

„A co se stalo s Isabellou z Malevelu?“ zeptal se Benjamin.

„Ta někam zmizela. Jedna z velkých záhad života!“

„To je ideální,“ ozval se Egremont. „Dokonalé místo pro jablko. Vybral jsem ho ze seznamu, který mi dal Kempe.“

„Dá se snadno střežit,“ řekl na to Sir Thomas. „Pane Daunbey, vy a Shallot zůstanete ve strážním domku.“

Seskočili jsme z koní a nechali je pást na trávníku.

Kempe měl klíče od vstupních dveří panského domu, na kterých byly tři zámky. Odemkl a zavedl nás dovnitř. Byl jsem už v mnoha domech pochybné pověsti. Nocoval jsem v opuštěných obydlích na Scottish March, v palácích na březích Loiry, kde strašili duchové, a v zasmušilých zámcích na březích Rýna. Všechna to byla strašná, krví prosáklá místa, kde se kolem vás shlukli duchové, hned jak jste vešli.

Ale Malevel byl jedním z nejhorších.

„Tady visí nebezpečí ve vzduchu,“ zašeptal Benjamin, když nás Kempe vedl chodbou a zastavil u schodů vedoucích do patra nad námi. Mohl jsem s ním jen souhlasit.

Možná to bylo tou kamennou dlažbou, nebo holými zdmi, že se tu každý zvuk odrážel ozvěnou. Nebo těmi úzkými okny, která propouštěla dovnitř jen pruhy světla a všechny místnosti i chodby působily tmavě a ponuře. Všechno bylo čisté, to je pravda, zametené a umyté, a v každém pokoji byl nábytek, ale všiml jsem si, že na podlahách nebyly sítiny a na zdech žádné závěsy ani gobelíny. Zřejmě i proto se od nich každý zvuk odrážel. Egremont byl pyšný na to, že vybral takové místo. Odbyl všechny Kempeovy námitky a trval na tom, abychom dům prohledali od střechy po tmavý a tajemný sklep.

„Sem se nedostane ani myš,“ oznámil jsem, když jsme skončili s prohlídkou.

Můj pán, který byl nápadně zamlklý, jen přikývl.

Nakonec jsme si sedli kolem stolu v kuchyni, přičemž Egremont a Kempe seděli proti sobě v čelech.

„Vše je tedy připraveno,“ začal Egremont. „A nyní co se týče stráží: Noctales zůstanou zde.“

„A zásoby?“ zeptal se Kempe.

„To zařídím já,“ odpověděl klidně Egremont. „My si všude kupujeme vlastní jídlo a pití.“

„A co anglické stráže?“ otázal se Sir Thomas. „Král přislíbil šest ze svých nejlepších lučištníků z Toweru.“

„Bude sem jablko Karla Velikého převezeno zítra?“

zeptal se Egremont.

Kempe přikývl. „Přivezou ho sem hned po poledni.“

Egremont se poškrábal na bradě a jedním prstem si přitom přejížděl jizvu po ráně mečem na čelisti.

„Jablko přinesou sem,“ řekl a bubnoval prsty do stolu.

„Zůstane tu devět noctales, ostatní nebudou zapotřebí.“

Cornelius chtěl protestovat, ale Egremont ho umlčel zamítavým gestem ruky.

„Trvám na tom, Cornelie,“ řekl smířlivě. „Chci, abyste dohlíželi na strážné. Takže!“ Egremont zafuněl a přivřel oči.

„Jablko sem přivezou zítra a zůstane v zapečetěném trezoru.

Nikdo odtud nesmí odejít, ať se děje cokoliv. Potrvá pět dní, než císařská karavela dopluje na Temži a než budou dokončeny všechny přípravy pro jeho další přepravu. Potom bude jablko dopraveno na loď. Do té doby bude relikvii mého císaře hlídat patnáct mužů: devět noctales a šest anglických lučištníků. Souhlasíte, Sire Thomasi?“

Kempe přikývl.

„Venku,“ pokračoval Egremont, „chci mít psy, kteří budou hlídat ve dne v noci. Strážní domek budou střežit lučištníci a Cornelius zde zůstane s panem Daunbeym a jeho sluhou. Jsem spokojen,“ prohlásil Egremont nakonec a kladl důraz na každé slovo, „že tu nejsou žádné tajné vchody a že císařova relikvie bude v bezpečí.“

„Jak si můžeme být jistí, že se něco nestane přímo v domě?“ otázal se Benjamin.

„I na to jsme mysleli,“ odpověděl Cornelius. „Zvony u Svatého Jana vyzvánějí ráno k ranní modlitbě a večer k večerní bohoslužbě. Přistoupím k oknu v prvním patře strážního domu s lucernou. Třikrát ji zvednu v okně. Když mi ze tmy neodpoví jiná lucerna, budu vědět, že se něco děje.“

„Jak dlouho to celé potrvá?“ ptal se Benjamin dál.

„Asi pět dní,“ odpověděl Egremont. „Než budu připraven odplout.“

Díval jsem se přes stůl na svého pána. Měl skloněnou hlavu a jednou rukou si přikrýval spodní část obličeje.

Pozorně poslouchal a já viděl, že je plný obav, což odpovídalo i mému stavu mysli.

Jak nahradíme pravou relikvii napodobeninou, jak to žádá Antikrist? A co je ještě horší, jak vyřeším ten otravný hlavolam? Strach ve mně rostl. Antikrist bude soptit vzteky nad tím, jak ho císařský posel chytře přelstil. A co udělá s ubohým Shallotem?

Rozhovor pokračoval už méně důsledně, jak Kempe s Egremontem domýšleli poslední detaily. Už tehdy, než začaly ty strašné krvavé vraždy, mě to napadlo. Proč vlastně budou převážet jablko sem a dělat s tím takové tajnosti, a proč tolik stráží? Jenže když máte hlavu plnou toho, jak dostat tu zatracenou lišku, kuře a misku obilí přes Temži, není takový byzantský plán hoden vaší pozornosti. Schůzka skončila. Když jsme odjížděli z Malevelského panství, znovu mě přepadl neblahý pocit, tentokrát ještě silnější.

Napadlo mě, že je to místo duchů, neštěstí a hříchu.

Přemýšlel jsem, co se stalo s jeho původní majitelkou, Isabelle z Malevelu? Můj pán byl rovněž zamlklý. Zeptal jsem se ho na důvod a dověděl se další důvod jeho trápení.

„Miranda,“ řekl mi smutně.

Srdce se mi sevřelo.

„Je nemocná?“

„Ne, něco horšího. Odcestovala na sever k příbuzným krátce poté, co jsem se vrátil z Benátek.“

(No ano, srdeční záležitosti jsou vždycky bolestivé a v tomto příběhu krásná Miranda ještě nevystupuje, ale později si v něm svou roli zahraje!)

Šli jsme s Benjaminem ke strážnímu domku a Cornelius se k nám přidal. Prohlíželi jsme si své dva pokoje. Strážní domek byl dost prostorný, se dvěma pokoji v patře a dvěma v přízemí. Byla tam i malá kuchyňka. Cornelius si zabral jeden z pokojů v patře. Byly úzké jako cely, ale pohodlné.

Cornelius si prohlédl okno, ze kterého bude vysílat signály lucernou, a řekl, že je spokojen. Slyšeli jsme, jak nás zdola volá Kempe. Benjamin sešel dolů, ale když jsem se chystal vykročit za ním, chytil mě Cornelius za rukáv.

„Jste mi sympatický, Shallote.“ Zadíval se mi do očí zpod kapuce.

„Děkuji vám,“ odpověděl jsem, ale nebylo mi z toho dobře. V tu chvíli mě napadlo, zda není jedním z těch přihřátých hochů. Vím, že nejsem moc hezký, ale některým mužům je to jedno!

„Musím jít,“ řekl jsem.

„Líbíte se mi, Shallote.“

„Ano, ovšem,“ řekl jsem. „I já jsem velkým obdivovatelem vaší osoby.“

„Měl jsem bratra, jako jste vy. Šilhal na jedno oko. Byl to takový rošťák jako vy. Zemřel na mor v Innsbrucku.“

Ty jeho přivřené oči na mě upřeně hleděly bez jediného mrknutí.

„Měl byste být velmi opatrný,“ pokračoval. „Váš král je naprosto šílený, tak to u vás říkáte?“

„Nesmysl!“ namítl jsem. „Je jedním z nejmoudřejších mužů celého křesťanstva.“

Cornelius se samolibě usmál. „Přečtěte si to na zpáteční cestě.“ Podal mi útržek pergamenu.

Zamířil jsem ke dveřím.

„Shallote!“ zavolal na mě znovu. „Vezměte si ještě tohle.“ Cornelius šel za mnou a upustil mi do dlaně malý váček. Opatrně jsem ho ohmatal. Byl v něm nějaký prášek.

„Jestli vyhrajete odměnu od krále, použijte to!“

Tázavě jsem na něho pohlédl.

„Měl byste už jít,“ řekl mi.

Scházel jsem dolů po schodech, kde čekal Kempe s ostatními. Asi v polovině cesty jsem se zastavil a rozložil útržek pergamenu. Byl popsán drobným úhledným písmem.

Přečetl jsem si obsah jednou, dvakrát, a pak jsem schoval pergamen do měšce. Znal jsem odpověď na Antikristův hlavolam!

Ke dvoru jsme se vrátili před západem slunce. Náš velký tyran měl jednu ze svých veselých nálad. Strávil odpoledne cvičením svých sokolů. Nechal je létat nad mokřinami, proto byl ve formě. Hrál roli velkého státníka, který odpočívá tím, že se věnuje svým koníčkům. Sešli jsme se ve stejném pokoji jako předtím, jen stůl byl prostřený hedvábným ubrusem a na něm stálo to nejkrásnější stříbrné nádobí. Jindřich seděl uprostřed stolu, který měl tvar podkovy. Měl na sobě sametový bukram, čapku švihácky posazenou k jedné straně. Byli tu i jeho staří přátelé: Norreys, Brandon, hrabě ze Suffolku, a jejich ženy. Jedna z těch krasavic mě zaujala. Vysoká, elegantní, černovlasá, s bledou pletí. Byla mimořádně přitažlivá, oblečená do tmavě zelené. Připomínala mi krásnou představu, bohyni, která se zjeví lovcům uprostřed hustých temných lesů. Obočí černé jako havran, plné smyslnosti. Anna Boleynová! Něco vám řeknu, je pohřbena ve svém hrobě víc jak šedesát let, hluboko pod studenou dlažbou chrámu Svatého Petra v Toweru, ale já si přesto dodnes pamatuji každičký detail jejího vzhledu z onoho večera. Skromná, ale smělá, zdrženlivá, ale svůdná, mluvila tiše a nebyla nevkusná, přitahovala oči a rozbušila srdce. Říkávám Velké Alžbětě, kdykoliv za mnou přijde, že její matka byla každým coulem žena. Krásná tak, že neměla sobě rovné! Jako Helena Trojská, smrtelný hřích v sukních. Jindřich do ní byl zblázněný. Předváděl se, čekal na její souhlas s čímkoliv, co řekl a udělal. A ona klopila oči a tiše se smála, až někde hluboko v hrdle. Záviděl jsem Jindřichovi. Opravdu záviděl.

A všiml jsem si ještě něčeho: Anna si pečlivě stahovala manžety u rukávů přes ruce, aby je schovala. O několik let později, když jsem s ní byl mezi čtyřma očima, mi dovolila, abych si je prohlédl zblízka. Nebylo to nic vážného, jen malá deformace prstů na pravé ruce, ale její nepřátelé říkali, že je to ďáblovo znamení, struk, ze kterého dává sát svým blízkým. Anna takovou čarovnou moc nepotřebovala. Stačil její polibek!

Ale vraťme se k banketu u Antikrista. Byl tam i kardinál Wolsey, ale byl zamlklý, duchem nepřítomný. Byl to jediný muž, který očividně nebyl Boleynovou okouzlený, a dával jí to najevo. Večeřeli jsme pečeného bažanta, labuť, kachnu, úhoře, to nejměkčí hovězí a nejšťavnatějšího kapouna, vše podáváno v kyselých omáčkách. Poháry na víno byly hluboké a neustále nám je dolévali. Při jídle nás bavili zpěvem Abelardovy písně sboristé, kteří stáli ve vzdáleném koutě.

Jindřich pil jako prase, až se mu leskly ty jeho červené tlusté tváře a ty své zlomyslné oči zaměřil na koho jiného než na starého Shallota.

„Tak, Rogere, a teď nám řekni řešení toho hlavolamu!“

vyzval mě.

„Jaký hlavolam?“ zvolal Norreys, jako by ten prolhaný bídák nevěděl.

„Člověk dostane za úkol převézt lišku, kuře a misku zrní přes Temži,“ hulákalo velké prase. „Do veslice může vzít jen jednoho. Když vezme zrní, liška na břehu sežere kuře.

Když vezme lišku, kuře sezobe obilí. Tak, Rogere, jak tedy ten člověk převeze všechny tři, aby nenechal na jednom břehu dva, kteří by se požrali?“ Ten tlustý blbec si olizoval prsty. Jestli to nevyřešíš, budeš muset přijmout trest: slunce vysušilo náš rybník tak, že po něm zbylo jen rozbahněné dno. Jestli prohraješ, postavíš se zítra doprostřed a budeš si hrát na „maškaru“!“

Tiše jsem si povzdychl a zavřel oči. „Maškara“ byla stará venkovská hra: nějaký nešťastník se musel postavit na trojnohou židli doprostřed bláta a ostatní jej po něm házeli.

Ten, který ho shodil ze židle třikrát, se stal vítězem. Hloupá a krutá hra. Jindřichovi se líbila! Můj pán znehybněl a chtěl protestovat, ale já ho poklepal po koleně. Také jsem zachytil Wolseyho vystrašený pohled, tak jsem mu rychle dal znamení. Usmál se na mě. Anna Boleynová, Bůh jí žehnej, zvedla hlavu a, možná to byla jen má bujná fantazie, nebo bylo špatné světlo, poslala mi vzdušný polibek. Přestože od ní bylo kruté, že později vytlačila ubohou královnu Kateřinu, od té chvíle bilo mé srdce pro ni!

„No tak, Shallote!“ řičel král, který se nemohl dočkat mé prohry. „Prozraď nám svoji odpověď!“ Jeho přátelé začali tlouct poháry o stůl a skandovat jako neposlušní školáci.

„Odpověď! Odpověď!“

„Bylo to dost snadné,“ odpověděl jsem, odsunul židli a vstal. „Dá se to udělat na čtyřikrát. Nejdříve převeze člověk na druhý břeh kuře a vrátí se pro zrní. Potom převeze na druhý břeh zrní a vrátí se s kuřetem zpátky. Při třetí jízdě nechá kuře na místě a převeze lišku na druhý břeh, kde ji nechá se zrním. Při čtvrté jízdě se vrátí pro kuře. Ani na chvíli,“ dokončil jsem triumfálně, „nezanechá lišku samotnou s kuřetem, nebo kuře se zrním.“

Můj pán mi zatleskal. Ostatní, mírně zmatení, se škrábali na hlavě a snažili se to zpracovat v hlavě. Jindřich na mě upřeně hleděl a vraštil obočí.

„Správně, Rogere,“ zavrčel. „Takže si s tebou nebudeme hrát na „maškaru“. Ukáži ti tvou výhru!“

Luskl prsty na sluhu, který přešel ke vzdáleným dveřím a otevřel je. Bylo slyšet štěkot, který zněl jako vyzvánění zvonu, a škrábání tlap o dlažbu, než se velký lovecký pes vřítil do pokoje se dvěma pacholky, kteří mu viseli na koženém vodítku a bojovali o život. Pes běžel přímo k Jindřichovi jako šíp, vyskočil na stůl, rozházel nádobí a snažil se olíznout pánovu tlustou tvář. Jindřichovi se samozřejmě líbil obdiv i to, že ho pes uznává za svého pána.

Hodil mu do tlamy kus masa a dokonce mu dovolil napít se vody z jeho poháru. Dámy kvičely obdivem, když ho škrábal za ušima.

„Hodný pejsek!“ řval Jindřich. „Hodný pejsek! Dolů!“

Jindřich Norreys, povzbuzen zdánlivou krotkostí psa, se natáhl přes stůl a podal mu kus masa. Okamžitá změna v chování obrovského mastifa nás všechny zmrazila strachem: uši sklopené dozadu, pysky vyhrnuté, vyceněné velké Špičáky, nikdy jsem neviděl Norreyse tak rychle ucuknout.

Jindřich psa pohladil a škodolibě se na mě šklebil.

„Tvoje odměna, Rogere!“

Seděl jsem, jako když do mě hrom uhodí. Pes byl obrovský, nejméně šest až sedm stop od čenichu po konec ocasu. Na výšku čtyři stopy, s masivní hlavou a čelistmi jako obrovská štika. Jak král promluvil, pes s vyplazeným jazykem otočil hlavu ke mně a upřeně se na mě zadíval. Co jsem mohl dělat? Odmítnout přede všemi králův dar by byla urážka jeho veličenstva, a kdybych to byl udělal, kdo ví, jaké „radosti“ by si pro mě Jindřich vymyslel?

„To je příliš drahý dar,“ zašeptal Benjamin. „Odveďte ho!“ přikázal Jindřich sluhům. „Odveďte Castora do jeho pokoje. A ty Rogere, se s ním běž spřátelit!“

Měl jsem pocit, že budu muset běžet na nejbližší záchod, ale úmyslně jsem moc nepil. Vzpomněl jsem si na Corneliova slova, a zatímco král upíral svou pozornost jinam, vzal jsem z talíře kus hovězího, rozvázal váček s práškem od Cornelia a maso posypal. Ucítil jsem nasládlý pach. Zavřel jsem oči a pomodlil se, aby to nebyl jed.

Wolsey si přikryl spodní část obličeje dlaněmi.

Benjaminovy prsty nebyly daleko od dýky. Boleynová se přestala smát. Dokonce i Norreys se naklonil ke králi a šeptal mu něco do ucha. Ale král byl neoblomný. Jeho obrovský mastif Castor byl odveden a já ho měl následovat.

Předpokoj měl dvoje dveře. Když jsem vešel, někdo je za mnou zavřel a zamkl. Sluhové držící Castora na vodítku na mě soucitně hleděli. Pustili vodítko, odešli druhými dveřmi a nechali mě samotného s Castorem. Předpokoj byl osvětlený nástěnnými loučemi na všech čtyřech zdech a jejich plameny promítaly dlouhé stíny psího těla na dlažbu.

Nyní vám prozradím něco, o čem jsem hluboce přesvědčen: Já, kterého honili vlci, leopardi a mnohokrát také masožravé krysy, stále věřím tomu, že nejkrutější zvíře na zemi je člověk. Věděl jsem toho o psech dost, abych nedělal rychlé pohyby a nedíval se mu do očí. Tenhle pes měl dobromyslnou povahu. Nevrhl se na mě, lehl si na všechny čtyři, zvedl hlavu, jazyk nechal viset z tlamy a prohlížel si mě. Dřepl jsem si a vytáhl kus masa z váčku. Bylo měkké a dalo se snadno roztrhnout. Castor vstal. Vztáhl jsem k němu ruku a podával mu maso.

„Pojď ke mně, kamaráde,“ mumlal jsem tlumeným hlasem. „Nežer starého Shallota. Tady máš měkké a šťavnaté masíčko.“

Pes přešel ke mně. Zůstal stát, očichal maso a z tlamy mu tekly sliny jako voda. Spolkl maso a já mu dal další kus.

Každý má rád dobré maso, ale Castor žral, jako by mu šlo o život. Nakonec už mi nic nezbylo a on mi začal olizovat ruce. Vrčel na mě. Jako by mu ten zvuk vycházel z břicha.

Vstal jsem a zadíval se na něho shora.

„Jak se opovažuješ!“ řekl jsem pevným hlasem.

„Sedni!“

A on poslechl. Omluvně kňučel, dokonce bych řekl, že prosebně. Rozvázal jsem váček od Cornelia. Posypal jsem si práškem prsty a dal mu je olízat.

„Hodný pes!“ chválil jsem ho.

Přešel jsem na opačný konec místnosti. Zvedl se a chtěl mě následovat.

„Sedni!“ okřikl jsem ho.

A on si sedl tak poslušně, jako si děvka svlékne spodní prádlo.

„Zvednout!“

Castor znovu poslechl, vrtěl ocasem a upíral na mě oči.

„Ke mně!“ Luskl jsem prsty. Viděl jsem, že se chce rozběhnout. „Ne, pomalu!“

Řeknu vám, že ten pes byl desetkrát inteligentnější než můj kaplan a jeho farníci. Přišel ke mně, olízl mi boty a lehl si. Zapomněl jsem na Jindřicha a jeho jízlivé, nabubřelé přátele. Měl jsem málo přátel, a najednou jsem si v tom šerém předpokoji uvědomil, že mám jednoho na celý život.

No ano, měli jste to vidět! Vrátil jsem se do králova pokoje, kde se stolovalo, s Castorem za zády. Když jsem si sedl, sedl si i on. Když Castora zavolal Jindřich, Bůh mu odpusť, pes se ani neobtěžoval podívat jeho směrem.

Jindřichovi přátelé se smáli a bavili. Házeli na stůl měšce plné stříbrňáků. Dokonce i Jindřich blahosklonně přiznal svou porážku. Hodil po mně svůj pohár, jako pro pobavení, ale jen o vlásek minul mou hlavu.

(O mnoho let později, když Jindřich trpěl syfilidou a já ho vozil po paláci v pojízdném křesle, neustále se mě ptal, jak jsem to tenkrát udělal. Z úcty ke Castorově památce jsem to tomu starému lotrovi neprozradil.) Ráno jsme se s Benjaminem a s novým kamarádem, který chtěl spát se mnou v posteli, setkali s Corneliem ve strážním domku na Malevelském panství. Využil jsem chvíle, kdy jsme osaměli, a zeptal se noctala, co to bylo za prášek, a jak věděl, že mi Jindřich dá takový dar. Cornelius se šibalsky usmál a jeho zuby mi připomněly ty Castorovy, bílé a špičaté.

„Ten hlavolam,“ odpověděl. „Pro mě není žádný hlavolam nevyřešitelný, pane Shallote. A co se toho daru týče, ty dva psy daroval Jindřichovi Lord Egremont. Váš král řekl, že potřebuje jen jednoho, ale že toho druhého věnuje příteli, který by to nejméně čekal. Když jsem slyšel o tom hlavolamu, vzpomněl jsem si na královo pochechtávání.“ Pokrčil rameny. „Castor miluje rozemletý anýz. Všichni psi ho mají rádi. Dejte mu ho a je vaším oddaným přítelem na celý život.“

„Král to ví?“ zeptal jsem se.

Cornelius zavrtěl hlavou. „Rozemletý anýz je sladký.“

Cornelius mi zvedl bradu prstem. „Ale Castor je i dobrým znalcem charakterů, pane Shallote. Pravděpodobně ve vás uviděl něco, co ostatní neviděli.“

Upadl jsem do rozpaků. Cornelius mě poplácal po rameni.

„Nestyďte se, pane Shallote. Já vás nechválím. Já si prostě jen myslím, že všichni muži jsou zlí, ale někteří méně než ti druzí.“

Později toho dne přijeli na Malevelské panství Egremont, Kempe a ostatní noctales. Doprovázely je dvě desítky lučištníků z Toweru a s nimi přijel vůz, ve kterém byl malý ocelový trezor s jablkem. Chvíli byl všude zmatek, protože lučištníci procházeli pozemky a důkladně prohlíželi celé panství od půdy po sklepy. Benjamin a já jsme je pozorovali ze strážního domku a mezi námi stál Castor a nakukoval z okna. Když pacholci přivedli dva královy lovecké psy, kteří měli hlídat pozemek v noci, Castor zaklonil hlavu a radostně zaštěkal. To už jsem si na něho zvykl, a když jsem mu dal dva kousky cukroví, lehl si na zem a křoupal a přitom na mě zbožně hleděl. Dívali jsme se, jak vynášejí trezor z vozu do domu. Zahlédl jsem mezi nové příchozími Sira Huberta Berkeleyho a mladou ženu s mladým mužem. Zeptal jsem se Cornelia, kdo jsou ti lidé.

„Oswald a Imelda Petrelovi.“

„Proč jsou tady?“

„Strážní se musí najíst. Petrelovi dostali svolení, aby jim denně ve tři hodiny připravili něco k jídlu na večer a na snídani na další den, umyli nádobí a uklidili v kuchyni. V

šest večer musí odejít.“ Z legrace mě štípl do ramene.

„Nebojte se, Shallote, vybral je osobně Egremont.“ Dřepl si a poplácal Castora. „Jablko bude v bezpečí, pokud váš král nezačne vymýšlet lsti.“

„To by někdo musel mít schopnost udělat se neviditelným!“ řekl na to Benjamin. „Jak by se jinak mohl dostat do tak střeženého domu, ukrást vzácnou relikvii z trezoru a zase nepozorovaně odejít, pane Cornelie?“

„Ano, máte pravdu, jak?“ zamumlal Cornelius. „Ale já jsem viděl oči vašeho vladaře. Chce se stát dobyvatelem Francie a k tomu potřebuje pomoc jeho císařské výsosti. Ale možná se mu zdá navrácení jablka příliš drahé!“

Za dvě hodiny jsme se všichni sešli v hale domu.

Berkeley mě přišel pozdravit. Tvářil se zahanbeně a omlouval se mi za to, že mi nepomohl, protože nevěděl, co se mi stalo, dokud nebylo pozdě. Ujistil jsem ho, že mu to nemám za zlé a stiskl mu ruku. Berkeley ukázal na ocelový trezor na stole.

„Jsem rád, že už je po všem, Rogere. Nemrzí mě, že se s ním loučím.“

„Neměl jste nějakou návštěvu?“ zeptal jsem se nečekaně. „Lapky, nebo jiné temné živly, kteří by se pokoušeli vloupat dovnitř?“

„Ne,“ odpověděl a zavrtěl hlavou. „Trezor byl zapečetěn den poté, co jste zmizel. Muže Sira Thomase Kempeho bylo vidět v okolních ulicích. Ti dokáží zajistit dostatečnou bezpečnost.“

„I před královými triky?“ zašeptal jsem.

Berkeley, Bůh mu žehnej, zčervenal rozpaky.

„Víte, Rogere,“ zašeptal. „Nevěřil byste tomu ani z poloviny…“

Vtom ho zavolal Egremont a on za ním odešel. Obrátil jsem se k mladému páru, který jsem zahlédl včera.

Sympatičtí manželé, kterým patřil obchod s hotovými jídly na rohu Milkwell Street nedaleko chrámu Svatého Jiří. Pan Oswald měl příjemnou tvář a byl ochota sama, aby se zalíbil. Byl tak vyvedený z míry z toho, co se děje, že z toho měl svázaný jazyk a skoro nemluvil. Imelda byla hlavou rodiny, měla ostré rysy a rázné, chladné jednání. Odbyla mé pokusy o flirtování tím, že pokrčila obočí a zatvářila se napůl posměšně, napůl rozzlobeně. Vysvětlila mi, že jim ten cizinec, hrabě z Egremontu, nabídl pět zlatých za to, když tu budou vařit.

„Jak jsem mohla odmítnout?“ prohlásila. „Budeme si moct rozšířit obchod, dokonce si koupit sousední domek a udělat z něho pivnici.“

„Proč si vybral vás?“ zeptal jsem se.

„Protože mé pirohy jsou známé po celém Londýně, pane Shallote. Umím dobře vařit. Prodáváme šlechtě, obchodníkům i krčmám. Člověk se o sebe musí umět postarat.“

Líbily se mi její jasné, veselé oči. Zrovna jsem se jí chtěl zeptat na to, co nabízejí, když Egremont manžele požádal, aby odešli na chodbu. Dodnes si všechno přesně pamatuji. Noctales s kapucami na hlavách, na počasím ošlehané lučištníky oblečené v hadrech, nejlepší veterány královských vojsk s dlouhými luky přes rameno, na mladého pana Oswalda, který se chtěl zalíbit, na Imeldu, jak se na mě usmívá přes rameno. Ti všichni vyšli z pokoje do chodby, aby tam počkali. Ó, Bože, zavřel jsem oči. Jak říká Macduff: „Už mohu jen vzpomínat na to, že to bylo, a že to pro mě byly vzácné chvíle.“ Neboť co je vzácnějšího než chvíle, kdy vidíte ostatní plné života? Teprve ze zpětného pohledu si uvědomíte, že byli obětními beránky, které bez sebemenší lítosti povraždil bezcitný vrah?

Víte, říkají, že jablko Karla Velikého přináší prokletí, a já tomu věřím. Kempe, Cornelius, další člen noctales, Berkeley, Benjamin a já jsme si sedli ke stolu. Egremont rozlomil pečeti na trezoru a odklopil víko. Rozvázal váček a vytáhl z něj jablko Karla Velikého a všem jej ukázal.

„Hleďte!“ zašeptal. „Císařské jablko! Boží znamení císařství bude nyní vráceno právoplatnému nástupci Karla Velikého. Jeho císařské výsosti Karlu V., římskému císaři, španělskému králi a božímu zástupci na zemi!“

Antikrist by zcela jistě nesouhlasil s vyjmenovanými tituly, ale dokonce i mně krása a vznešenost té slavné relikvie způsobila mrazení. Egremont předal jablko Berkeleymu, který si jej pečlivě prohlížel.

„Je to pravé jablko?“ zeptal se Egremont.

„Je,“ odpověděl zlatník.

Egremont schoval jablko zpět do váčku a ten uložil do trezoru, který znovu zapečetil.

„Tak,“ řekl Egremont a podíval se na nás. „A teď vám vysvětlím bezpečnostní opatření. Osm noctales pod vedením Jonathana,“ Egremont ukázal na člena noctales, který připomínal mrtvolu, „tu zůstanou a budou hlídat jablko. S

nimi tu zůstane šest králových lučištníků z Toweru. Tito muži nesmějí opustit panství. Ve tři hodiny přijdou každý den ti dva manželé, kteří budou vařit,“ Egremont pohrdavě zvlnil rty, „a budou vpuštěni dovnitř. Nesmějí nic přinést dovnitř a nic vynést ven. Kuchaři budou připravovat jídlo na večeři a snídani na druhý den. V šest hodin musí odejít.“

Egremont se odmlčel a rozhlédl se. „U všech oken budou zavřeny okenice. Cornelius má klíče od vstupních dveří do domu. Jakmile kuchaři odejdou, zamkne a na nádvoří budou vypuštěni psi. Strážní domek bude uzamčen. Pokud jsem tomu dobře porozuměl, zbytek lučištníků bude kempovat před opevněním. Je to tak, Sire Thomasi?“

Kempe přikývl.

„V šest ráno a v šest večer rozsvítí Cornelius lucernu.

Jonathan mu odpoví druhou.“ Opět se odmlčel. „Kdyby se stalo, že se druhá lucerna, Jonathanova, nerozsvítí, Cornelius pro mě okamžitě pošle. Já a Sir Thomas se ubytujeme v místním hostinci Zlatý kalich.“ Egremont přešel k Jonathanovi a položil mu ruku na rameno. „Chovám k vám absolutní důvěru, pane.“ Díval se na něho. „Vaším úkolem bude přesně plnit mé příkazy, rozumíte? I kdyby někdo onemocněl, musí zde zůstat.“

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal se Kempe nedůtklivě.

„To jsem vám již řekl, Sire Thomasi, dokud nepřipluje císařská loď.“ Egremont se kysele usmál. „Loď bude doprovázet anglická flotila a císařské galéry. Nepřejeme si, aby nás překvapili Francouzi.“

„Kdy bude loď připravena vyplout?“

„Až vám řeknu. Asi tak za pět dní. Teď bychom už měli jít.“

Egremont a Kempe se rozloučili s patnácti muži, kteří zůstávali, aby střežili jablko. Potom jsme odešli. Bylo to naposledy, co jsme je viděli naživu.

6

Cornelius, Benjamin, já a samozřejmě miláček Castor jsme odešli do strážního domku. Venku před opevněním rozbili tábor angličtí lučištníci, postavili si chýše, vyndali kotlíky na vaření a, jako všichni vojáci, byli brzy jako doma.

Všichni byli ostřílení veteráni. Nikdy neodkládali zbraň, procházeli cesty kolem Malevelu a nikoho nepustili do jeho blízkosti. Egremont byl chytrá liška, nastěhoval Cornelia do pokoje nad námi, aby slyšel, o čem s Benjaminem mluvíme.

Ten Němec byl dobrý společník. Navzdory svému zamračenému výrazu měl příjemný, trochu zpěvavý hlas a smysl pro suchý anglický humor. Byl to vzdělaný a kulturní člověk. Večer, když Egremont odešel, jsem našel Cornelia v pokoji psát dopis. Zeptal jsem se ho, zda je vše v pořádku.

„Ano,“ odpověděl. „Píši své dceři Louise. Provdala se za obchodníka. Možná už na jaře budu dědečkem.“ Po tváři se mu rozlil zasněný úsměv.

Znáte přísloví „Nikdy nesuď knihu podle obalu“? Bylo jako ušité na Cornelia. Byl ten nejnebezpečnější soupeř. Už předtím jsem potkal jemu podobné. Uměl z vás svými přátelskými, nevtíravými otázkami vytáhnout víc informací než jakýmkoliv mučením. V očích měl stále mírně posměšný výraz. Věděl, že já vím, že Jindřich plánuje nějakou rafinovanou lest. My dva s Benjaminem jsme věděli jakou, ale Bůh ví, nebylo nám jasné, jak to provedeme.

První večer ve strážním domku jsme si o tom šeptali.

Castor stál v okně a díval se na královské mastify hlídající pozemek. Byl to inteligentní pes. Nikdy nevyl, jen tiše vrčel, až někde dole v krku. Viděli jsme s Benjaminem, jak se naproti v domě otevřelo okno a v něm bliká lucerna. Shora jsme slyšeli Corneliovy kroky, když šel také k oknu, aby odpověděl na signál.

„Co pro všechno na světě můžeme dělat?“ zašeptal Benjamin. „Mastifové nás roztrhají na kusy, jestli se pokusíme vyjít ven. Nikdo se nedostane do domu, a i kdyby se nám to nějakým zázrakem podařilo, jak dlouho bychom přežili?“ Povzdychl si. „Nemůžeme tedy jednat dřív, než budou jablko znovu převážet. A v tom případě si myslím, že zklameme našeho pána a krále, Rogere.“

Seděl jsem na okraji postele a mračil jsem se do zdi.

Dnes jsme neviděli Agrippu, ale měl jsem pocit, že za námi brzy přijede s vážným varováním od Antikrista.

„I kdybychom se tam nějak dostali,“ přikračoval Benjamin, „nemáme ještě repliku.“

„Jsem si jistý, že ji brzy mít budeme,“ odpověděl jsem.

Měl jsem se stát věštcem, který vidí příští věci. Příští ráno, když jsme se s Benjaminem chystali jít ven s Castorem, přišel Kempe. Byl sám a chtěl se k nám za každou cenu přidat. Vyšli jsme ven a kráčeli po sluncem spálené trávě. Kempe mluvil o tom, co se stalo u dvora, a rozebíral Skeltonovu poslední satiru na Wolseyho. Nicméně, když jsme přišli do lesa a Castor přinutil chudáka zajíce běžet o život, Kempe nás zavedl hlouběji mezi stromy. Byl tam starý pahýl kmene, pravděpodobně spálený od blesku, obrostlý křovím. Kempe si tím houštím prorazil cestu. V

ohořeném kmeni byla dutina, Kempe tam dal ruku a vytáhl kožený váček. Řeknu vám, že Berkeley nebyl jen vynikající zlatník, ale i zkušený padělatel. Jablko bylo přesnou replikou toho, které jsem viděl v domě na Malevelu.

Opatrně jsem ho potěžkal v ruce. Cítil jsem jeho tvar a připadalo mi, že přesně odpovídá originálu.

„V jistém smyslu je to originál,“ zamumlal Kempe.

„Pravé zlato.“ Ukázal na prstence po obvodu jablka.

„Vzácné kameny. Jen nejzkušenější zlatník by poznal, že bylo vyrobeno v Londýně před několika týdny a ne před sedmi sty lety.“

„A jak, propánaboha, vyměníme jedno za druhé?“ zeptal se Benjamin.

Kempe jen pokrčil rameny. „Král důvěřuje vám i panu Shallotovi. Musíte to udělat.“

„Ale ne hned,“ řekl jsem. „Nechci mít utrženou nohu, ani šíp v krku.“

„Víme, kdy to jablko budou převážet na loď?“ zeptal se Benjamin. „Nebo jak?“

Kempe zavrtěl hlavou. Benjamin se plácal rukama v rukavicích po stehnech.

„To není možné zjistit,“ řekl Kempe, protáhl obličej a vrátil jablko do koženého váčku.

„Já jsem svou práci odvedl, pane Daunbey. Teď je na vás, abyste odvedli vy tu svou. Ponechám si to jablko, dokud nebudete připraveni.“

„Proč nedáte králi repliku?“ zeptal jsem se posměšně.

„Copak by to poznal?“

Kempe se pousmál. „Divil bych se, kdyby vás to nenapadlo, Shallote. Berkeley rozdíl mezi nimi pozná a já také. Pravé jablko má své tajemství.“ Položil mi ruku na ramena. „Ale je to mé malé tajemství, a vy máte své příkazy.“

Vraceli jsme se na Malevel, Castor běžel před námi, až za ním vlály uši. Kempe si šel pro koně, schoval jablko do sedlové brašny a odjel zpět ke Zlatému lvovi.

Benjamin a já jsme se vraceli na Malevel. Dny ubíhaly.

Oba kuchaři, Oswald a Imelda, přicházeli přesně ve tři a odcházeli v šest, než vypustili psy na nádvoří. Třetí den jsem si na manžele počíhal u brány.

„Jak je v domě?“ zeptal jsem se.

„Velmi klidně,“ odpověděl Oswald. „Ale začíná to tam páchnout, je nutné umýt záchodky. Noctales nemají rádi lučištníky a lučištníci nemají rádi noctales. Tráví čas hraním v karty, pitím a tlacháním.“

„A Jonathan, jejich vůdce?“

„Připadá mi nervózní,“ odpověděla Imelda. „Jako by chodil po vejcích. Nevydrží v klidu.“

„Má obavy?“

„Ano, myslím, že má. Ale řekla bych, že menší než první den.“

Další den odpoledne odešli Oswald s Imeldou zase v šest. Jako obvykle čekal Cornelius, až se objeví lucerna v okně v domě, a když se tak stalo, na signál odpověděl.

Prožili jsme neutěšený večer, můj pán ležel na posteli a díval se na stropní trámy. Od svého návratu z Benátek byl zamlklý. Chřadl steskem po krásné Mirandě, i když jsem věděl, že ho hluboce tíží současná situace a také hrozby Poppletonových. Přijal mé ujištění, že nenesu žádnou vinu na smrti „Velké huby“, ale obával se toho, co se stane, až se vrátíme do Ipswich, pokud se tam někdy vrátíme. Budu upřímný: nezřízeně jsem pil. Usnul jsem a zdálo se mi, jaké by to bylo, cestovat po západním pobřeží Afriky. Trápily mě zlé sny. Předvídal jsem tisíc strašných katastrof, jak mi ryby okusují kosti, jak ležím mezi lidskými lebkami, nebo jak mě moře vyplavilo na opuštěné pobřeží a já čekám, jaká hrozná příšera se na mě vyřítí z nedalekého temného lesa. Probudil jsem se, když Cornelius kopal do mé postele. Nejdřív byl tak rozrušený, že mluvil německy, ale postupně se uklidnil.

Bylo to poprvé, co jsem ho viděl vyděšeného.

„Co se stalo?“ zeptal se Benjamin.

„Je dávno po setmění,“ odpověděl Cornelius. „A já jsem neviděl lucernu v okně panského domu!“

„Neměli bychom tam jít?“ zeptal jsem se.

„Psi jsou venku. Egremont nám dal přísné instrukce.

Když se v okně naproti neukáže světlo, mám pro něho neprodleně poslat. Jeden lučištník už odjel na koni do krčmy, kde se ubytoval.“

Castor, který zabíral mnohem větší část postele než já, vstal a šel k oknu. Ani nepohnul hlavou a upřeně se díval na tmavé okno v domě a já cítil, že se blíží skutečné zlé sny.

Jeden z hlídajících psů začal výt, jako by vycítil, že se děje něco zlého, a Castor se k němu přidal.

Zvony na věži nějakého vzdáleného kostela zvonily na ranní mši, když Egremont a Kempe v doprovodu velké družiny Egremontových mužů pádili na koních ke strážnímu domku. Psi byli odvedeni. Cornelius se dost dlouho díval k panskému domu, jako by mohl silou svého soustředění uhodnout, co se tam stalo. Sešli jsme dolů a zamířili k hlavnímu domu. Cornelius odemkl dveře a vešli jsme. Jeden lučištník ležel přímo za dveřmi. Z proříznutého krku mu vyteklo tolik krve, že utvořila na podlaze kluzkou kaluž.

Vešli jsme do salonku, kde leželi další dva lučištníci.

Jednomu prošel šíp z kuše nosem do lebky. Druhý, který ležel obličejem dolů, měl proříznutý krk od ucha k uchu.

Cornelius vyběhl do haly. Egremontova družina se vhrnula dovnitř po nás. Lord Theodosius se na ně ohlédl a vydal rozkaz, aby několik z nich vyběhlo do patra. Cornelius přiběhl zpátky s popelavou tváří.

„Trezor!“ křičel. „Zámek je rozlomený a jablko pryč!“

„Vyloučeno!“ řekl Egremont, ale tvář mu ochabla.

Kempe rychle pohlédl na nás, ale Benjamin zavrtěl hlavou.

Egremont tleskl rukama.

„Všichni do haly!“ zařval. „Ty a ty.“ Ukázal na dva ze svých mužů. „Jeďte do města! Vyřiďte kardinálovi, že jablko bylo ukradeno. Ať nechá hlídat všechny městské brány a přístavy!“

Na chvíli zavládl zmatek, jak Egremont přiděloval ostatním úkoly. Potom jsme se vrátili do jídelny. Ocelový trezor měl odklopené víko, Berkeleyho důmyslné zámky byly rozbité a víko volně viselo. Jablko bylo pryč.

Prohledali jsme celý dům. Na každé galerii leželo tělo.

Většinou měla proříznutá hrdla, nebo zapíchnuté šípy hluboko do krku či do hrudi. Jonathan, Corneliův zástupce, ležel na posteli s očima upřenýma vzhůru, na krku velkou zející ránu, kamizolu a prostěradlo pod sebou nasáklé krví.

Cornelius byl naprosto vyvedený z rovnováhy. Na Egremontův rozkaz byly uzamčeny vstupní dveře do domu a do strážního domku poslal patrolovat několik strážných.

Kempe, stejně ohromený jako my všichni, jen seděl v hale a zíral na prázdný trezor. Kývl na nás, abychom šli za ním.

„Ne,“ odpověděl Benjamin, než se nás Sir Thomas vůbec stihl zeptat. „Ne, ne, ne. Neviděli jsme nic podezřelého,“ řekl Benjamin.

Všechna těla byla posbírána a přenesena do salonu.

Hrůzu nahánějící řada patnácti mrtvol. Všichni zemřeli krutou smrtí. Egremont přikázal svým mužům odnést trezor ze stolu, vyklidit halu a postavil před dveře stráž. Mě, Benjamina, Cornelia a Kempa shromáždil kolem dlouhého stolu. Chvíli jen seděl a houpal se na židli.

„Jak?“ promluvil šeptem. „Jak se to mohlo stát?

Cornelie!“ vyštěkl. „Není tu tajný vchod, nebo padací dveře?“

„Nic takového, a než se mě zeptáte, Lorde Theodosiusi, ani jedna okenice otevřená a žádný podezřelý hluk či pohyb.“

„Tak jak se to, probůh, stalo?“ opakoval Egremont.

„Měli jsme tu patnáct mužů, šest králových lučištníků, devět nejzkušenějších noctales. Ani jeden z nich se nedal zabít jen tak snadno.“

„Právě to mi připadá divné,“ ozval se Benjamin.

„Ponechali jste tu patnáct mužů, aby hlídali jablko, je to tak?“

Kempe a Egremont současně pokývli hlavou.

„A v salonu leží patnáct těl?“

„Sám jsem je počítal,“ řekl Kempe.

„Nikoho nepustili dovnitř. A my jsme neviděli nikoho vyjít ven.“

„Nikoho?“ zvolal Egremont. „Proboha svatého, pane Daunbey, jeden muž by nedokázal zabít patnáct veteránů.“

Všichni jsme seděli a mlčeli, zmrazeni tím, co řekl.

Egremont měl pravdu. Jaká síla, jaká moc, jaká skupina zkušených zabijáků by dokázala tak lehce zabít patnáct válečných veteránů?

„Já si to neumím představit,“ řekl Benjamin se zavřenýma očima. „Dům je střežen zevnitř i zvenku.

Představme si, že sem pronikl jeden vrah.“ Otevřel oči.

„Mohl zabít dva nebo tři muže, ale to by okamžitě vyvolalo poplach. Všichni by spustili poplach. Někteří měli proříznutá hrdla, to se mohlo stát, kdyby je vrah překvapil ve spánku… ale probodnuté tváře šípy z kuše? Ti muži museli přinejmenším vědět, že se něco děje, ne?“ Začal si hrát s prstenem na prstě. „A je tu ještě něco,“ dodal. „Všimli jste si, že tu nebyl žádný nepořádek? Ze nebyla převrácená jediná židle? Žádná krev na zdech? Nejmenší známka toho, že by těch patnáct povražděných mužů kladlo sebemenší odpor!“

Odmlčel se, když se za námi otevřely dveře. Vešel jeden z Kempeových mužů a pošeptal Siru Thomasovi něco do ucha.

„Co se děje?“ vyštěkl Egremont.

„Zkontrolovali zbraně,“ odpověděl mu Sir Thomas.

„Vojáci vůbec nepoužili meče ani dýky. Královi lučištníci ani nevložili šípy do kuší. Ani jeden voják nesáhl po zbrani, až na dva.“ Zadíval se na Cornelia přes stůl. „Každý z vašich noctales při sobě měl dlouhou skotskou dýku, kuši a šípy. Je to tak?“

„Ano.“

„Jedna kuše a jedna dýka byly použity. Jediné dvě zbraně měly zabít patnáct vojáků. Ale jak se sem ten vrah dostal?“

„Ze sklepa,“ odpověděl Benjamin.

„Nechal jsem sklepy prohledat nejdřív,“ oponoval Egremont. „Prázdné, nikde žádná známka po lidské přítomnosti, tak jako když jsme sem přišli poprvé.“

Kempe si mnul obličej. „Umím si představit králův hněv.“

„To nebude nic v porovnání s Jeho císařskou výsostí!“

pronesl Cornelius trpce a bubnoval prsty do stolu. „Patnáct mužů mrtvých a jablko je pryč! Co budeme dělat, Lorde Theodosiusi?“

„Vrátíme se do Londýna. Nechám tu několik svých mužů.“ Egremont vstal. „Cornelie, prohledejte dům znovu od střechy po sklepy.“ Podíval se na Kempea. „Sire Thomasi, vy půjdete se mnou! Jeho eminence kardinál a jeho veličenstvo král budou chtít slyšet svědka toho, co jim sdělím.“

„Počkejte chvíli.“ Cornelius přešel ke stolu u zdi a zvedl talíř, na kterém ještě zbyly drobky. „Na někoho jsme zapomněli: na Oswalda a Imeldu, kteří pro všechny vařili.“

„Ó, to je směšné!“ řekl jsem. „Viděli jste je, nejsou ozbrojení! Jak si myslíte, že to mohli udělat? Ubít posádku k smrti omáčkou?“

Cornelius nesouhlasně zasupěl. „Sire Thomasi, Lorde z Egremontu, pošlu pro ně do jejich prodejny. Oswald a Imelda sem musí být neprodleně předvedeni.“

Egremont vypadal, že něco namítne, jak ho překvapil Corneliův požadavek, ale pak pokrčil rameny a spolu s Kempem vyšli z místnosti.

Atmosféra nedůvěry po jejich odchodu ještě zhoustla.

Když jsme se nabídli, že prohledáme znovu dům, Cornelius si nás prohlížel přivřenýma očima a trval na tom, že půjde s námi. Nejdřív jsme šli do sklepa, ale nenašli jsme tam nic podezřelého. Potom jsme prohledávali jeden pokoj po druhém. Některé postele vypadaly tak, že v nich někdo spal, byla pomačkaná nebo zašpiněná prostěradla. Ale celkově to vypadalo, jako by tudy v několika vteřinách prolétl anděl smrti jako vánek. V jednom pokoji stály na stole kostky a pohár, jako by byli vojáci překvapeni při hře. V jiném pokoji byly po podlaze rozložené karty. V kuchyni ležely na židli dva nože a brousek, jako by jejich majitele zasáhla smrt ve chvíli, kdy je brousil. V zoufalství jsme začali hledat i mezi potravinami. Čichali jsme ke chlebu, sušené šunce a ovoci.

Benjamin ochutnal víno z měchu. Zvedl sud s pivem, ale byl prázdný. Postavil ho zpátky na zem a sedl si na něj.

„Jak se to stalo?“ opakoval Egremontovu otázku.

Cornelius k němu přešel a postavil se nad něho.

„Pane Daunbey.“

Benjamin k němu zvedl oči.

„Chcete mi nadále tvrdit, že vás sem poslali hlídat jablko?“ zeptal se Cornelius. „Nebo přiznáte, že jste od svého krále dostali tajné příkazy k tomu, abyste mu jablko Karla Velikého přinesli zpět?“

Benjamin vstal a zadíval se mu přímo do tváře.

„Taková slova, pane Cornelie, by na jiném místě a v jinou dobu mohla vést k souboji.“

„Zapamatuji si to, pane Daunbey. Ale, moje otázka platí.“

Tasil jsem vlastní dýku, vstal jsem a přiložil hrot k býčí šíji pana Cornelia.

„Á, věrný pes!“ Cornelius se ani nenamáhal ohlédnout.

„Mého pána nechte na pokoji, Cornelie!“ řekl jsem se smrtelnou vážností. „Vy máte své příkazy, my také. Byl jste s námi po celou dobu ve strážním domku. K panskému domu jsme se nepřiblížili. Ale vy ano. Pouštěl jste kuchaře dovnitř a ven. Co se tady stalo?“

Cornelius ke mně pomalu otočil hlavu, potom se bleskově obrátil, uhodil mě hranou ruky do hrudi, až jsem se zapotácel, a dýka mi vypadla z ruky. A najednou stál mezi mnou a Benjaminem s mečem v jedné a dýkou ve druhé ruce. Hluk přivolal ostatní. Cornelius balancoval mezi námi, meč namířený proti Benjaminovi, dýku proti mně. Hluboce dýchal nosem a bylo vidět, že se silou své vůle ovládá, aby zkrotil svůj hněv. Benjaminova ruka spočívala na rukojeti meče. Právě jsem se rozhodoval, zda mám utéct, nebo bojovat, když jsem zaslechl hluk v chodbě. Ohlédl jsem se a ve dveřích stál Castor. Už to nebyl ten mírný, přátelský pes, ale zuřivá bestie s ušima dozadu, vyceněnými zuby jako obrovská kočka, rozběhl se na Cornelia.

Noctale namířil dýku a meč proti novému nepříteli.

Rychle pohlédl na mě a já věděl, že musím splatit dluh.

„Castore!“ křikl jsem na psa.

Ale on neposlechl.

„Castore, cukroví. Stůj!“

Castor postavil uši a sedl si a s téměř benevolentním úsměvem hleděl na Cornelia. Šel jsem k němu a pohladil ho.

Vytáhl jsem z měšce lepkavé cukroví. Castor si jej vzal a cumlal ho jako šťastné dítě.

„Zastrčte meč a dýku!“ přikázal Benjamin. Potom se obrátil k mužům, kteří na nás civěli od dveří. „Vraťte se ke svým povinnostem. Všechno, co najdete, přineste sem!“

Castor se obrátil a zavrčel na ně a v mžiku byl dveřní otvor prázdný. Cornelius zastrčil meč a dýku za opasek a se vztaženýma rukama se obrátil ke mně.

„Nechtěl jsem vás urazit, Shallote. Ani vás, pane Daunbey. Nicméně, jste-li v případě těch vražd nevinní vy, jsem i já.“ Ukázal na Castora. „Napadlo mě, zda by nemohl pomoci on?“

Po třech cukrovinkách by Castor vyšplhal na měsíc, kdybych ho o to požádal. Vrátili jsme se k prohlídce domu.

V horních pokojích pes nenašel nic podezřelého.

Projevil vzrušení, jen když našel v krbu odhozený kus kuřecího stehna.

Potom se pro něho prohledávání domu stalo hrou, hledal něco k snědku. Vrátili jsme se na nižší galerii, ale Castor odmítl vstoupit do salonu, kde leželo patnáct mrtvých těl pod zkrvavenými prostěradly. Přikrčil se ve dveřích a tázavě zvedl oči ke mně. Zůstal jsem u něho, dokud Benjamin s Corneliem neohledali těla. Občas jsem odvrátil oči, když zvedli prostěradlo a odhalili zkrvavenou tvář, či hrudník probodnutý šípem z kuše, nebo bezvládně visící hlavu s hlubokým řezem na krku.

Benjamin všechna těla pečlivě ohledával, kontroloval ohebnost rukou a nohou, odepínal jim opasky, rozepínal kamizoly. Cornelius z toho byl zpočátku zmatený, než pochopil, po čem můj pán pátrá.

„Všichni byli mladí,“ řekl.

„Ano,“ odpověděl Benjamin duchem nepřítomně. „Těla už mají studená, ale údy si ještě zachovaly jistou ohebnost.

V kolik hodin jsme sem ráno přišli?“

„Mezi sedmou a osmou,“ odpověděl Cornelius.

„Myslím, že byli zabiti o šest či sedm hodin dříve,“ řekl Benjamin. „Ještě se jim nesrazila krev, neztuhly údy, ani nejeví známky otravy.“ Ukázal na hruď jednoho z mužů.

„Většina jedů zanechává červené nebo tmavě fialové skvrny jako od moruší buď na hrudníku, nebo v oblasti žaludku.

Ale nic takového nemají.“

Přikryli těla a všichni jsme se vrátili do kuchyně. Castor, který ucítil jídlo, okamžitě jevil známky vzrušení. Šel ke kotlíku nad ohněm a očichával ho. Ponořil jsem prst do jeho obsahu a ochutnal.

Vešel jeden z Egremontových mužů a oznámil, že manželský pár, který tu vařil, je ve strážním domku. Odešli jsme z kuchyně a vešli otevřenými dveřmi do sklepa. Castor tam okamžitě skočil jako fretka do zaječí nory. Šli jsme za ním po schodech. Castor na nás čekal s rozkročenýma nohama, zvednutou hlavou a jiskrnýma očima, jako by šlo o hru. Benjamin zpozorněl, když viděl, jak je pes vzrušený.

Dal jsem Castorovi další cukroví a řekl mu, aby se vrátil zpátky po schodech nahoru. Poslechl. Ve sklepě byl omítnutý strop, cihlové zdi po obou stranách a udusaná hliněná podlaha. Všichni tři jsme začali poklepávat cihly.

Ale jestli jsme doufali, že najdeme ve zdi tajný vchod nebo dveře, byli jsme zklamaní.

(Teď je to jiné. Díky pronásledování katolických kněží má každý dům tajnou chodbu, padací dveře a výklenky ve zdech, kde je možné se ukrýt. Já mám ve svém sídle nejméně tři. Vlastně by měly být čtyři, ale zapomněl jsem, kde ten čtvrtý je! Všechny nechal udělat jezuita a nevysvěcený bratr, Nicholas Owen, malý muž s veselou tváří, boží tesař. Byl dopaden Alžbětiným nejlepším zvědem a ta toho chudáka nechala uvrhnout do Toweru. Topcliffe, královnin kat, mu tak potrhal tělo na skřipci, že toho chudáka museli sešít, než ho mohli odvést na popraviště a oběsit. Zanechal po sobě velký odkaz, chudák Owen, tajné pokoje a únikové východy po celém království. Bude trvat stovky let, než všechny objeví!) Benjamin s Corneliem pátrání znechuceně vzdali.

„Co ten pes cítí, že je tak vzrušený?“ zeptal se Benjamin.

Dupl jsem na podlahu. „Možná bude něco pod ní, pane?“

Benjamin souhlasil. Zavolali jsme stráže a vyzbrojili je lopatami a krumpáči, aby rozkopali podlahu. Benjamin byl velmi opatrný. Přikázal jednomu z mužů, aby přinesl pytle a aby do nich ukládali vykopanou hlínu.

„Něco jsem našel!“ volal zanedlouho jeden z nich.

Benjamin ho odstrčil, poklekl a zadíval se do velké zející díry. Vsunul ruku dovnitř a vytáhl část zažloutlé kostry obalené hlínou, která se již drolila věkem. Vzal si ji a opatrně z ní obíral hlínu. Nás poslal na schody a obrátil sklep ve výkop. Natahovali jsme krky a viděli, že odhalil srolovanou textilii.

Když skončil, vynesli jsme látku nahoru a Benjamin ji opatrně rozbalil. Byl to původně nástěnný gobelín. Teď už byl vybledlý a plný skvrn a obsahoval další relikvii. Byla to kostra ženy, protože kosti byly křehké a drobné a na lebce ještě zůstaly zbytky vlasů. Jedno žebro bylo zlomené. Na kostře se uchovaly zbytky šatů tmavě kaštanové barvy.

Strážný, který nesl gobelín s Benjaminem, zaklel a ucouvl. Ale Benjamin začal kostru opatrně ohledávat. Jak hledal mezi zbytky látky, jedna zápěstní kůstka křupla a on vytáhl medailonek s iniciálami „I. M.“

„Tento nález nikterak nesouvisí s naším pátráním, není-

liž pravda?“ zeptal se ho Cornelius.

Benjamin potřásl hlavou.

„Díváte se na ostatky Isabelly z Malevelu, někdejší paní tohoto ponurého panství. Ten, kdo vnikl do jejího domu a vyloupil ho, jí zlomil žebro. Stalo se tak pravděpodobně, když ji bil, aby z ní vypáčil, kam schovala své bohatství.“

Benjamin ukázal na hnědé skvrny po zaschlé krvi na zbytcích šatů. „Nakonec jí lupiči prořízli hrdlo, zabalili tělo do gobelínu a zakopali ho ve sklepě.“

Zíral jsem na medailonek. Viděl jsem ty iniciály, na gobelínu visícím na zdi podzemní štoly Lorda Charona.

7

Benjamin přikázal odnést ostatky do salonu a položit je vedle ostatních těl. Do Westminsteru byl vyslán další posel.

„Pochybuji, že měla dědice či příbuzné,“ řekl Benjamin.

„Z toho plyne, že o tom, co se stane s ostatky té ubohé ženy, musí rozhodnout král.“

Šli jsme s Corneliem do strážního domku, kde čekali Oswald s Imeldou. Dne přibývalo. Blížilo se poledne.

Zastavil jsem se a zadíval se na Malevel s jeho zavřenými okenicemi a ponurými zdmi. Dům smrti! Je to snad důvod, proč z něho dýchá zlo? Bloudí zde dodnes duch té staré ženy? Baží po pomstě jako Hamletův otec za to, že musela zemřít tak krutou smrtí? Ani v nejmenším jsem nepochyboval o tom, že tu ubohou starou ženu zavraždil Lord Charon se svými kumpány. Vyrojili se tu jedné noci jako krysy ve stodole, vydrancovali dům a umučili starou Isabellu k smrti, aby jim prozradila, kde najdou cennosti.

Potom její tělo zabalili do gobelínu a zahrabali ve sklepě.

Nakonec uloupili, co se dalo, aby to navenek vypadalo, že paní domu odcestovala se vším svým majetkem. Důležitou otázkou však bylo, zda se Lord Charon se svou tlupou dostali dovnitř hlavním vchodem, nebo nějakým tajným vchodem, který jsme dosud neobjevili.

„Rogere?“ Benjamin s Corneliem se po mně tázavě ohlédli.

„Omlouvám se.“

Doběhl jsem je a šel s nimi do strážního domku. Oswald s Imeldou čekali celí roztřesení v malé strážnici. Vypadali jako duchové. Seděli na lavici a drželi se za ruce. Lučištníci jim řekli o strašných událostech, ke kterým v domě v noci došlo.

„Nic o tom nevíme,“ řekl Oswald a objal ženu kolem ramen. „Pánové, my nejsme namočeni do žádného spiknutí.“

Někdy poznáte, zda lidé mluví pravdu nebo lžou už podle jejich prvního slova, a já věděl, že Oswald mluví pravdu. Byli oba nevinní. Chytili se do té byzantské hry jako mouchy do pavoučí sítě. Mladí manželé, kteří chtěli zkusit štěstí ve městě, se nyní v duchu jistě proklínali za to, že se nechali zlákat penězi a najmout mocnými této země.

Cornelius a Benjamin si mysleli totéž co já. Sedli jsme si proti mladým manželům. Benjamin vzal Imeldu za ruku a ujistil ji o kardinálově ochraně.

„Jen nám řekněte, co víte,“ požádal je. „Co se tu dělo ve dnech, kdy jste tu vařili?“

„Byli jsme tu čtyřikrát,“ odpověděl Oswald. „Nikdy jsme si ničeho podezřelého nevšimli.“

„Popište nám každou podrobnost, na kterou si vzpomenete,“ vyzval ho Benjamin.

„Pokaždé jsme přišli těsně před třetí. Pan Cornelius nás dovedl ke vchodu do domu a pustil nás dovnitř. Byla tam tma. Není to pohostinné místo. Chodby a pokoje jsou ponuré, ale vojáci i noctales byli celkem přátelští. Občas některý zaflirtoval s Imeldou, ale nebyli dotěrní.“

„Chodili jste i do jiné části domu?“ zeptal se Benjamin.

„Jen jednou,“ odpověděl Oswald. „No, možná dvakrát jsme použili latrínu. Taková malá místnost v přízemí, blízko sklepa.“

„Většinu času jsme byli v kuchyni,“ ozvala se Imelda.

„Pekli jsme chléb…“

„Kolik bochníků?“

„Dvacet osm až třicet,“ odpověděla. „Nic jsme si sem nenosili. Lord Egremont na tom trval. Maso a všechno ostatní už tam bylo.“

„Pekli jsme a vařili,“ vysvětloval Oswald. „Krájeli zeleninu, myli nádobí, připravovali ovesnou kaši ke snídani na druhý den ráno a dávali stoly k sobě na večeři v devět.“

„Byli jste pořád spolu?“ zeptal jsem se.

„Trval jsem na tom,“ odpověděl mi Cornelius za ně.

„A nikdy jste si nevšimli ničeho podezřelého?“ zeptal se Benjamin.

„Ne, pane!“ Oswald a Imelda kroutili hlavami.

„Jaký byl Jonathan?“ zeptal se Cornelius.

„Zamlklý, duchem nepřítomný, trochu nervózní,“

odpověděl Oswald. „Slyšel jsem, jak mu jeden ze strážných říká, že si vždycky nabere hromadu jídla, ale nikdy ho nedojí.“

„Všichni byli nervózní,“ řekla Imelda.

„Nervózní?“ divil jsem se.

„Nelíbilo se jim v tom domě. Říkali, že tam straší. Jeden strážný dokonce tvrdil, že jednu noc slyšel zvuky.“

„Zvuky?“ zpozorněl Cornelius.

„Nevím, co myslel,“ řekla Imelda. „Ale, v tom starém domě všechno vrzalo. Měl jste tam být, pane. Byl byste to zažil jako my.“

„Mohl se tam někdo ukrývat?“ zeptal se Oswald.

„Podlahy příšerně vrzaly při každém kroku, a schody také.

Pane…“ Vystrašeně se zadíval na Cornelia. „Řekli nám, že jsou všichni mrtví. Jeden voják u brány nám řekl, že měli proříznutá hrdla. Na něco takového by bylo zapotřebí celé armády.“ Nervózně se zasmál. „To by kuchař se ženou nezvládli. Podívejte se, to jsou naše účtenky…“ Otevřel malý kožený měšec. „Spočítali jsme to doma.“ Vtiskl Benjaminovi do dlaně útržky pergamenu. „Lord Egremont nám slíbil, že nám to zaplatí.“

„A zaplatí,“ ujistil ho Benjamin a postavil se.

Poděkoval oběma manželům a pustil je. Cornelius si natáhl nohy, přeložil ruce na prsou a opřel se zády o zeď.

Měl těžká víčka, a když přivřel oči, vypadal, že spí.

„Jaký byl Jonathan?“ zeptal se ho Benjamin.

„Býval důstojníkem císařské gardy,“ odpověděl Cornelius.

„A to poslouchal vaše rozkazy?“

„Ne, přijímal rozkazy od Lorda Theodosiuse, stejně jak se to očekává ode mě.“

„Očekává?“ chytil ho za slovo Benjamin.

„Liším se od ostatních,“ usmál se jízlivě Cornelius.

„Jsem císařův člověk, jak v míru, tak i ve válce. Jsem jeho osobní emisař. Ti ostatní jsou Egremontovi muži. Proč se ptáte?“

„Není možné,“ navázal jsem na otázku svého pána, „že Egremont dával zvláštní příkazy Jonathanovi?“

„Proč by to dělal?“ opáčil Cornelius. „Proč by Jonathan dělal něco, co vedlo k jeho smrti a ke smrti jeho druhů, nemluvě o krádeži jablka. Myslete si co chcete, pane Benjamine, ale Lord Egremont bude mít co vysvětlovat, až se vrátí k císařskému dvoru. Ne, ne.“ Cornelius kroutil hlavou. „Hlavní záhadou je, jak mohl někdo popravit patnáct ozbrojených a nebezpečných mužů, jednoho po druhém tak, že se vůbec nebránili. Nikdo z nich nespustil poplach. Nikdo nevaroval druhé, aby utekli.“ Cornelius se postavil.

Přešel k oknu. Castor se k němu tiše přiblížil a začal mu olizovat ruku.

„Je to prokleté místo,“ zamumlal Cornelius, dívaje se oknem ven. „Potřebuji přemýšlet, dát si všechno dohromady.“ Otevřel měšec a podal Benjaminovi kroužek se dvěma klíči. „Teď je Malevelské panství vaše.“

„To jablko ještě může být zde,“ pokusil se Benjamin změnit jeho názor.

Cornelius zavrtěl hlavou. „Pochybuji.“ Vzal si plášť.

„Musím se vrátit do města a poradit se s Lordem Theodosiusem. Dohlédnete na to, aby vynesli z domu mrtvá těla?“

Benjamin souhlasil. Cornelius se vrátil do svého pokoje a za pár minut jsme ho slyšeli odjíždět.

Dalších několik hodin bylo v domě rušno. Benjamin zavolal vojáky do domu. Najali káru, na kterou navršili těla včetně ostatků staré lady Isabelly a přikryli je plachtou.

Tábor venku se také likvidoval. Lučištníci se vraceli do Toweru nebo na zámek Baynards. Do západu slunce byli všichni pryč. Zůstali jsme jen my dva s Benjaminem a Castor. Zavřeli jsme bránu a Benjamin trval na tom, že se zamkneme v domě. Byli jsme ozbrojeni a byl s námi Castor.

Přesto na tu noc nikdy nezapomenu. Malevel byl i za dne dost ponurým místem, ale když padl soumrak a vítr se opíral do okenic, připadalo mi, že se procházím s duchy. Spojovací chodby a galerie byly tmavé a úzké. Vzduch začal být zatuchlý a prkna v podlahách při každém kroku vrzala. Byli jsme s Benjaminem tak znepokojeni, jako by nás někdo pozoroval. Když jsme znovu prohledávali celý dům od sklepa k podkroví, každou chvíli jsem se ohlížel, jen abych se ujistil, že tam nikdo není. I Castor ztratil svoji agresivitu.

Občas se zastavil a kňučel, jako by viděl něco, co my nejsme schopni vidět. Ale Benjamin byl důkladný. S

loučemi v rukou jsme prohledali každý pokoj a každé ohniště. Nenašli jsme nic! Bylo už dlouho po půlnoci, když jsme se vrátili do kuchyně. Seděli jsme u stolu, ochutnávali zbylé víno a krájeli maso a chléb, ale nic mimořádného jsme nenašli. Žádný jed, žádný důkaz, že byla posádka otrávena.

Benjamin seděl a podpíral si bradu dlaněmi.

„Před dvaceti hodinami,“ začal, „asi v tuto dobu, někdo brutálně povraždil patnáct mužů a uloupil jablko. Ale, jak?“

„Tady straší,“ řekl jsem. „Prohánějí se tu démoni. Viděl jste přece kostru té ženy.“

„Duchové se možná pohybují,“ odpověděl Benjamin, „ale nepodřezávají hrdla, ani nenosí kuše.“

„Chodí tiše,“ řekl jsem. „Pane, jak ten vrah mohl vůbec chodit po domě a nebýt spatřen a především slyšen? Vždyť tady je slyšet každý krok, jak vržou podlahy.“

Benjamin vstal a přešel k místu na stole, kde vojáci hráli jednadvacet.

„Jedné věci jsem si všiml,“ přemítal. „Na stole nezůstalo žádné jídlo. Nebylo tam ani žádné špinavé nádobí.“

„Což znamená?“ zeptal jsem se.

„Buď byli zabiti před večeří, nebo dlouho po ní. Ale kdyby byli povražděni po ní, byli by tu zanechali těm dvěma kuchařům nádobí, aby ho druhý den umyli.“

„Takže museli být povražděni před.“

„To také není možné,“ odpověděl Benjamin. „Ti manželé nám řekli, že před večeří prostírali stoly, ale když jsme sem přišli, tak byly čisté.“

„Co když Jonathan vydal svým mužům rozkaz, aby je uklidili?“ namítl jsem. „Mám jinou teorii.“

Vyprávěl jsem mu o svém setkání s Lordem Charonem.

O tom, že iniciály „I. M.“ na gobelínech v jeho podzemní štole byly totožné s těmi, které měla na svém medailónku ubohá Lady Isabella. Benjamin mi naslouchal se zavřenýma očima.

„To je možné,“ řekl a otevřel oči. „Je možné, že ten Lord Charon má v těch hrůzných událostech prsty.“

Poplácal mě po ruce. „Proč jsi mi nevyprávěl o své návštěvě londýnských stok?“

„Nikdy jste se mě neptal,“ opáčil jsem. „A ta návštěva je něco, na co chci rychle zapomenout.“

Benjamin se zvedl a šel na místo, kde jsme si rozestlali na noc.

„Není na nás, abychom to vyřešili, Rogere. To přísluší úřední moci. K dopadení Lorda Charona bude zapotřebí vojáků.“ Zul si boty, lehl si a zakryl se až pod bradu. „Dům plný tajemství,“ zamumlal a usnul.

Já jsem chvíli seděl a naslouchal vrzání v domě.

Znervózněl jsem, když jsem si uvědomil, že Antikrist dá brzy všem pocítit svůj hněv. Vyšel jsem do chodby, sundal louč z držáku na zdi a zamířil ke vchodu do sklepa. Castor, který spal v koutě v kuchyni, se probudil a šel za mnou. Tiše se postavil ke mně, když jsem upřeně zíral do tmy.

Co přivedlo Castora sem dolů? Pánovy otázky ohledně uklizeného stolu a umytých pohárů mi také ležely v hlavě, ale byl jsem příliš unavený, abych mohl myslet. Vrátil jsem louč na místo, vrátil se do kuchyně a lehl si na kavalec.

Castor se natáhl vedle mě. Upadl jsem do neklidného spánku plného zlých snů o přízracích s krvavými ústy v temných chodbách a o jiných hrůzách, které se dějí v noci. (Ne, nesmějte se ubohému Shallotovi. Viděl jsem duchy! Byl jsem v Hampton Courtu na výročí uvěznění Kateřiny Howardové a slyšel jsem ji křičet tak, jak jsem ji slyšel, když byla ještě naživu, a její duch utíkal do královské kaple prosit Antikrista o odpuštění za to, že spala s Thomasem Culpepperem. Jednou jsem přespal v krví prosáklém Toweru, když jsem se o to vsadil s mistrem Walsinghamem, královniným nejlepším zvědem. Zamkli mě do cely za to, že jsem utrousil nějakou hloupou poznámku či žert v soudní místnosti. A v té cele jsem cítil, jak kolem mě krouží duchové: Thomas Cromwell, Jindřichův veliký ministr, který přišel o svoji moc poté, co poobědval s hrabětem z Norfolku. Nebo ubozí princové udušení ve svých postelích.

Pravda je, že jsem nikdy žádného z těch duchů neviděl, ale ráno, když mě přišel kapitán vězeňské gardy odemknout a vzal mě do důstojnické kantýny na snídani, zastavil se na schodech a řekl mi: „Sire Rogere, budete muset zaplatit sázku.“

„Proč?“ podivil jsem se.

„Protože jste řekl, že budete sám, ale když jsem se o půlnoci díval skrze mříže, spal jste na posteli a…“

„Ovšem, že jsem spal,“ skočil jsem mu posměšně do řeči. „Byl jsem opilý.“

„Ale někdo tam byl s vámi.“

Ztuhla mi krev. „Kdo?“ zeptal jsem se.

„To nevím,“ odpověděl. „Postava v kutně s kapucí na hlavě seděla na židli u vaší postele a dívala se na vás.“

Ó ano, já věřím na duchy, a to byla poslední noc, kdy jsem spal v Toweru!) Ráno nás probudily hrůzy dalšího dne.

Doktor Agrippa, Kempe a Cornelius bušili na dveře. Nikdy předtím jsem neviděl doktora tak znepokojeného. Prošel kolem mě do kuchyně. Mačkal v ruce klobouk se širokou střechou a vypadal jako venkovský pastor připravený k modlitbě a oči mu úplně zčernaly.

„Král žádá vaše hlavy.“ Díval se na Benjamina. „Buď to, nebo chce zpátky jablko.“

„Já jsem ho neukradl!“

(Pořád stejný starý Shallot! Skučet a tvrdit, že je nevinný!)

„To je mu jedno,“ zasáhl Kempe. Vypadal unavený, neoholený, s temnými stíny pod zarudlýma očima. „Jeho milost,“ pokračoval, „uspořádala včera večer hostinu na počest Lorda Egremonta. Hojně pil, aby si udržel dobrou náladu, ale předtím neuvěřitelně soptil.“ Kempe ukázal na své ucho, červené a oteklé. „Vybil si zlost na každém, na kom mohl!“

„A můj císař mu nedá své lodi!“ Egremont stál ve dveřích. „Žádné lodi pro anglického krále,“ pokračoval a vešel do kuchyně. „Žádné slitování s vámi, Sire Thomasi.

Pane Benjamine, nezachrání vás ani to, že jste kardinálovým synovcem!“

„Naše hlavy patří nám!“ odsekl Benjamin. „Nebude to poprvé, co s námi král nebude spokojen.“ Povytáhl jedno rameno. „Alespoň na chvíli. Mimochodem, proč jste přišli?“

Egremont si sedl ke stolu. „Podívat se, jestli jste neobjevili něco nového.“

„Ano i ne,“ odpověděl Benjamin.

Popsal naši noc v domě, jak tu každý zvuk a každý krok znějí ozvěnou, a jak by bylo těžké i pro sebevíc lehkonohého vraha plížit se chodbami tak tiše, aby nezavrzaly podlahy.

„Ovšem,“ řekl Egremont. „Proto ten dům byl vybrán. Je opuštěný, daleko od frekventovaných cest, dá se dobře hlídat. Aspoň jsem si to myslel. Je to všechno, pane Daunbey?“

„Ne, nalezení ostatků Lady Isabelly včera otevřelo jednu zajímavou možnost. Není to tak, Rogere?“

Popsal jsem své setkání s Lordem Charonem, u něhož jsem s největší pravděpodobností viděl gobelíny z Malevelu.

„Je možné,“ uzavřel jsem, „že Lord Charon slyšel o tom, že jablko Karla Velikého bylo převezeno sem. Ví o všem, co se šustne v Londýně. Mohl zorganizovat ta krvavá jatka i loupež relikvie.“

„Slyšel jsem o Charonovi,“ prohlásil Kempe.

„Londýnským šerifům udělá velikou radost, když ho dopadnou i s jeho kumpány.“

„Je možné toho zločince sledovat?“ zeptal se Cornelius.

„Jestli má jablko, co s ním bude dělat?“

„Rozebere jej,“ odpověděl Kempe. „Prodá diamanty.

Rozřeže jablko na kousky.“

Egremont bouchl pěstí do stolu.

Sir Thomas pokračoval. „Nebo se může pokusit najít kupce na celé jablko, buď tady, nebo v cizině.“

Otevřely se dveře a do kuchyně vešel jeden z Kempeových mužů. Dal mu do ruky pergamenový svitek.

Sir Thomas ho rozvinul a četl.

„Už to začalo,“ oznámil. „Zpráva o tom, že jablko bylo uloupeno, už má první ozvěnu. Sir Hubert Berkeley zmizel z obchodu. Zdá se, že včera v noci odešel a od té doby ho nikdo neviděl. Navíc včera navštívil pokoj v „Růži a koruně“ velice známý prodavač relikvií, Walter Henley.

Setkal se tam s neznámým mužem v kutně s kapucí. Šli nahoru do pokoje a krčmář tam nesl jídlo a pití. Slyšel Henleyho, jak se směje. Pak ten záhadný muž odešel.

Krčmář si myslel, že Henley zůstane přes noc, ale servírka, která šla zkontrolovat svíčky, si všimla kaluže krve pode dveřmi. Když krčmář otevřel dveře do pokoje, našli Henleyho s proříznutým hrdlem od ucha k uchu.“ Nadechl se a dodal: „Od zmizení jablka mí muži dávají mimořádný pozor na lidi, jako byl Henley.“

Egremont vstal a naznačil Corneliovi, aby ho následoval.

„To je záležitost pro vás,“ řekl. Nasadil si čapku, ve které se ještě víc podobal sokolovi na bidýlku. „Jestliže král Anglie nedokáže ochránit své poklady a poklady jiných panovníků proti zločincům a hrdlořezům, jestliže nedokáže vládnout svému městu, nemluvě o celém království, jak probůh může vést svou armádu do ciziny?“

Než mohl kdokoliv z nás odpovědět, odešli s Corneliem z kuchyně. Benjamin vyskočil, naznačil mi, abych šel za ním, a vyšel clo chodby.

„Pane Cornelie, na slovíčko, prosím?“

Noctale se vrátil.

„Chcete to jablko zpátky?“ zeptal se ho Benjamin.

„Ovšem,“ odpověděl Cornelius a jeho oči byly tvrdé jako kámen.

„A připouštíte, že jsme byli čestní a upřímní, jak jen to bylo možné?“

Cornelius protáhl obličej. „Vypadalo to tak.“

„Ale vy, pane Cornelie, jste nebyl tak upřímný k nám.“

Corneliovi se zvětšily oči překvapením.

„Každý den jste pouštěl na panství ty dva kuchaře a v šest jste pro ně zase šel, odemykal a zamykal jste přední dveře, je to tak?“

Cornelius se ironicky pousmál, jako by věděl, nač se ho můj pán zeptá.

„Jonathan ty kuchaře zavedl do domu a potom zase ven, je to tak? A když jste stál u dveří, pane Cornelie, musel vám podat hlášení, jestli se v domě stalo něco znepokojivého či podezřelého?“

Cornelius otevřel ústa.

„Ovšem,“ pokračoval Benjamin. „Můžete říct, že Jonathan neměl co hlásit, ale nebyla by to pravda, viďte?

Pojďte se mnou.“

Benjamin ho vedl chodbou. Cornelius šel za ním a ignoroval volání Egremonta. Šli jsme do salonu, kde ještě ležela těla. Zbraně vojáků byly opřené o zeď. Většina z nich byla pryč, ale Benjamin šel k truhle a vytáhl toulec a dlouhý luk.

„Co s tím?“ Zeptal se Cornelius s lehkou ironií.

„Anglické lučištníky sem přivedl Kempe,“ odpověděl Benjamin. „Jonathan jim nevěřil. Měl je neustále pod dohledem. A pak, dům byl dobře střežen z čelní strany, ale po obou stranách je výhled až za zdi do vřesovišť.“

Cornelius zaklonil hlavu a zasmál se.

„Pane Daunbey, kdybyste někdy chtěl odejít z Anglie, našel byste místo u mého vladaře. Jeho císařské výsosti. Jste ostřejší, než se zdáte. Budu k vám upřímný. Jonathan měl podezření zejména na Kempeovy lučištníky. Věřil, že jeden z nich komunikuje se Sirem Thomasem prostřednictvím vzkazů, kterými omotává hroty šípů. Vaši angličtí lučištníci s dlouhými luky jsou pověstní svým mistrovstvím. Zdatný lučištník by dokázal vystřelit šíp přes zeď a trefit se do předem smluveného stromu, nebo jiného předem dohodnutého cíle.“

„Proč by chtěl Kempe nějaké informace?“

„To nevím,“ odpověděl Cornelius. „Ale jestli nás bude Sir Thomas Kempe špehovat, ujišťuji vás, že my budeme špehovat jeho.“

Poplácal Benjamina po rameně a šel za Egremontem, který na něho netrpělivě čekal.

„Nikdy jste mi o tom neřekl,“ řekl jsem a ukázal na toulec.

Benjamin ho vrátil do truhly.

„Byla to jedna z prvních věcí, kterých jsem si všiml.

Zarazilo mě, že nikde nebylo ani stopy po nějakém boji, Rogere, proto poloprázdný toulec upoutal mou pozornost.“

„Co má Kempe v úmyslu?“ zeptal jsem se.

„To zjistíme, stejně jako zbytek téhle záhady,“

odpověděl Benjamin.

„O čem si šeptáte?“ zeptal se Kempe, který se objevil ve dveřích.

„O tajemnostech života,“ odpověděl Benjamin tajemně.

„Sire Thomasi, kde je ten prodavač relikvií?“

„Jeho tělo stále leží u „Růže a kříže“,“ odpověděl Kempe.

„Chtěli bychom ho vidět.“

„Uvidíte,“ řekl Agrippa, který vešel do dveří s kloboukem na hlavě a oči mu svítily.

Šel jsem otevřít vstupní dveře a viděl, že Egremont, Cornelius a jejich muži prohledávají strážní domek.

„Co se stalo s ostatky Lady Isabelly?“ zeptal jsem se.

„Bratři Minorité u Svaté Panny Marie Betlémské souhlasili, že pohřbí její ostatky,“ odpověděl Kempe. „Těla povražděných lučištníků a noctales budou pohřbena v Charterhousu. Král souhlasil s tím, že jejich příbuzní dostanou odškodné.“

„A jablko?“ zeptal jsem se. „Replika?“

„Bezpečně uložena na novém místě,“ odpověděl Kempe.

Hleděl jsem na tajného služebníka našeho krále. Proč by mu jeden z jeho lučištníků posílal šípy se vzkazy? Byl snad zapleten do celé lumpárny? A byl Antikristův hněv skutečný? Ale jestliže se jablka zmocnil Kempe, komu by jej prodal? Nějakému obchodníkovi, který za něj zaplatí jmění, a pak ho bude muset mít uložené v sejfu? Nebo nějaké cizí mocnosti? Francouzům? Či dokonce pontifikátu?

„Zmínil jste se o Siru Hubertovi Berkeleym,“ ozval se znovu Benjamin. „Řekl jste, že zmizel?“

„Odešel z domu včera večer,“ odpověděl Kempe.

„Vyklouzl postranní uličkou. Nikomu neřekl, kam jde, ani kdy se vrátí. Za svítání jeho mistr tovaryš, znepokojený mistrovou nepřítomností, poslal zprávu ke dvoru.“

„Mohl mít ve zmizení svého mistra prsty?“ zeptal jsem se.

„Bůh ví,“ odpověděl Benjamin za Kempea. „Ale pojď, půjdeme se podívat na ostatky Waltera Henleyho.“

Šli jsme si pro koně. Benjamin osobně zamkl dům i bránu. Kempe slíbil, že pošle několik ze svých mužů panství hlídat, včetně našich pár osobních věcí ve strážním domku.

Castor tu zůstal také. Slíbil jsem mu, že mu přivezu nějaké sladkosti. Pes se na mě jen smutně díval, když jsem ho zamkl v našem pokoji a šel za ostatními dolů. Kempe nám řekl, že krčma „Růže a koruna“ je naproti převorství Svaté Heleny, na dohled od Cripplegate.

Ale Benjamin trval na tom, že pojedeme oklikou a zastavíme se u mistra Oswalda v jeho prodejně hotových jídel. Hodil mi otěže svého koně a vešel dovnitř. Obchod byl v přízemí třípatrové budovy a vypadalo to, že se tu pilně pracuje.

Zevnitř se linuly tak svůdné vůně, až se mi sbíhaly sliny. Byl jsem už unavený z věčného pojídání sušeného masa a fádního jídla na Malevelu. Seskočil jsem z koně a šel také dovnitř. Koupil jsem si od hocha s podnosem piroh. Byl pěkně nakynutý se zlatavou kůrčičkou a maso bylo měkké a čerstvé. Jak jsem jedl, bloudily mi hlavou vzpomínky, ale nedokázal jsem je zařadit. Zadíval jsem se na konec prodejny. Stály tam stoly a u nich seděli hosté na obrácených sudech nebo bednách. Uviděl jsem Benjamina, jak o něčem mluví s Oswaldem a Imeldou. Kladl jim otázky a oni rychle odpovídali. Po chvíli jim potřásl rukama a vrátil se ke mně.

„Tak co, pane?“

„Jednu věc jsem se dověděl, Rogere. Ten večer, kdy došlo k povraždění těch patnácti mužů, naši kuchaři pekli nějaké maso a prostřeli na stůl. Jsou si jistí tím, že Jonathan nevydal svým mužům rozkaz, aby po večeři uklidili, což je divné, ne? Protože té noci někdo po skončení masakru uklidil kuchyni a zahladil všechny stopy po jídle a pití.“

„Myslíte, že to udělali sami vrahové?“

„Možná,“ odpověděl Benjamin. „Ale mohla to být náhoda. Imelda říkala, že si Oswald stěžoval na myši a řekl jim, že je potřeba udržovat čistotu v kuchyni.“

„Pak máte odpověď,“ řekl jsem.

„Uvidíme,“ odpověděl.

Vyšli jsme ven, kde na nás čekal Agrippa a Kempe.

Kempe byl netrpělivý, ale Agrippa vypadal, jako by spal.

Když jsme přijeli do města, stáje na tržišti právě otevíraly, ale všude už bylo plno lidí. Byl jsem rád, že jsem daleko od Malevelu a jeho mrtvol, krvavých záhad a chodeb zalitých měsíčním svitem. Slezli jsme z koní a vedli je do stájí.

Zůstal jsem pozadu a díval se na skupinu Lacrymosiů. Patřili k podivnému kultu, ve kterém byli muži i ženy. Holili si temeno hlavy, tváře měli pomalované červenou hlinkou a od hlavy k patě byli oblečení do sutany z hnědého kepru, kterou si ovazovali v pasu provázkem. V jedné ruce nosili hůl, ve druhé růženec. Předtím než Jindřich otevřeně zaútočil na Řím, je bylo často vidět ve městech od Doveru po Berwick.

Jejich vůdce vždy nesl kříž a sami Lacrymosiové dostali své jméno od toho, že nepřetržitě plakali, či spíše ječeli. Lomili rukama a naříkavým hlasem vypočítávali hříchy své i těch druhých. Tato šestnáctičlenná skupina si pomáhala k pláči tím, že se její členové vzájemně bili provazy s uzly. Zábavná tlupa oholených temen! Za nimi šel slepý hoch s páskou na očích, bubnoval na bubínek a dvě dívky vedle něho, zřejmě dcery některého z Lacrymosiů, držely misky a žebraly.

Díval jsem se na ně, když přecházeli kolem. Pak na mě zavolal Benjamin a já spěchal za ním. Po cestě jsem v davu zahlédl Kerbera, Charonova důstojníka s tváří psa. Stál a pozoroval mě. Bylo jasné, že na mě Lord Charon nezapomněl, a mě opět napadlo, zda vraždy v Malevelském panství byly jeho práce.

Nakonec jsme došli ke krčmě „Růže a koruna“. Byla to pěkná stavba s vchodem do mezery mezi domy. Nechali jsme koně pacholkovi a vešli. Hostinský se zadíval na hermelínem lemovanou kamizolu Sira Thomase a okamžitě k nám přiběhl, tvář rozjasněnou v očekávání zisku.

„Mám přinést víno, pánové? A výborný masitý pokrm, vaše excelence?“

„Sklapni!“ okřikl ho Kempe. „Chci vidět to tělo.

Nenechal jsi ho odnést, doufám?“

Hostinský se přestal usmívat.

„Je v patře,“ zabručel. „Ten voják ho ještě hlídá.“

Vedl nás po rozvrzaném schodišti. V chodbě v patře seděl lučištník, opíral se zády o zeď a žvýkal kus uzeniny.

Když poznal Sira Thomase, okamžitě se zvedl a olízal si prsty. Hostinský vzal do ruky svazek klíčů pověšených za opaskem a odemkl dveře od pokoje. Byla to spíš jen mansarda s postelí, otlučeným umývadlem, mísou a džbánem, lavičkou pod oknem, malým stolkem a dvěma židlemi. Tělo leželo hned za dveřmi, přikryté špinavou plachtou. Kempe ji odhrnul.

Henley nebyl ani za života žádný krasavec. Ale ve smrti vypadal groteskně. Měl tlustý obličej s vypouklýma očima, pootevřená slintající ústa a rozříznutý krk. Agrippa si šel sednout na postel, jako by se nudil, a hrál si s přezkou na opasku. Kempe si prohlédl mrtvolu a znechuceně se odvrátil od kaluže krve, nad kterou létaly mouchy. Osahal jsem mrtvolu, jestli nemá měšec, ale nic jsem nenašel.

„Já jsem ho nevzal,“ zaskuhral hostinský od dveří.

Ovšem, že ho vzal, ten mizera, ale nepřizná se k tomu!

„Povězte nám, co se stalo?“ vyzval ho Benjamin, narovnal se a za kamizolu vtáhl hostinského do pokoje.

Hostinský si olízl rty a mrkal, jako by se rozmýšlel, zda má mluvit pravdu, nebo lhát.

„Řekněte nám pravdu,“ vyzval ho Benjamin, „a můžete si nechat, co jste mu vzal. Jeho peníze a prsteny. Vidím, že má prázdnou i pochvu na dýku za opaskem. Za takovou krádež byste mohl viset.“

„Přišel sem po večerní bohoslužbě,“ začal hostinský zpívat. „Najal si pokoj a objednal džbán s vínem a dva poháry. O chvíli později za ním šel do pokoje muž, kterého neznám.“

„Jak vypadal?“

„Jsem zaměstnaný člověk, žádný farní konstábl,“

vymlouval se hostinský. „Viděl jsem, že na sobě má kutnu s kapucí přes hlavu, takže mu nebylo vidět do obličeje. A měl drsný hlas. Ptal se mě na Henleyho. Tak jsem s ním poslal jednoho pomocníka z kuchyně. Za chvíli přišel s tím, že pánové žádají, aby jim někdo přinesl svíčku z včelího vosku.“

„Z čistého včelího vosku?“ zeptal se Benjamin.

„Ano.“

„Ale oni tu už jednu svíčku měli,“ řekl jsem a ukázal na lojovou svíčku postavenou v zatuhlém loji v malé hliněné misce.

„Podívejte se, mám hospodu a někteří lidi mají rádi lojové svíčky. Jiní zase ne. Na prodeji voskových svíček se dá celkem dobře vydělat, tak jsem jim ji nechal přinést. Za chvíli jedna servírka obsluhovala v sousedním pokoji jiného hosta. Slyšela, jak se Henley směje, jako by mu jeho kumpán vyprávěl něco zábavného. Ale ten zakuklenec za chvíli odešel. Mysleli jsme si, že Henley zůstane přes noc, a to je všecko, co vím.“

„Kde je ta svíčka z včelího vosku?“ zeptal se Benjamin.

Hostinský s povzdechem odběhl a vrátil se s ní.

„Kde jste ji našel?“ zeptal se Benjamin, vzal svíčku a bedlivě ji prohlížel. „Hořela jen chvíli.“

„Já vím,“ řekl hostinský. „Ležela na stole, to je všecko, co vím. Musím jít obsluhovat. Co s tím tělem?“

„Máte trakař?“ zeptal se Kempe.

„Ano.“

„Zaplaťte tomu lučištníkovi penci,“ řekl mu Kempe. „Z

toho měšce, co jste ukradl mrtvému. Nechte jeho tělo odvézt k Františkánům. Mniši ho pohřbí do hrobu pro chudáky.“

8

Vyšli jsme na ulici. Kempe tlumeným hlasem zamumlal, že bude pokračovat v pátrání po zmizelém Hubertu Berkeleym a Benjamin ho chytil za rukáv.

„Kde bydlel Henley? Musíte to vědět, když jste ho nechal hlídat.“

„Nedaleko.“ Kempe se vyprostil z Benjaminova stisku.

„Máte pravdu, v Old Jewry. Skinner’s Lane, naproti špitálu Svatého Tomáše z Acornu. Proč?“ zeptal se Kempe nakonec a obrátil oči ke mně. „Chcete si rozšířit sbírku relikvií? A proč vás tak zajímala ta svíčka v krčmě?“

„Prostě mě jen zaujala,“ odpověděl Benjamin.

„Krále celá tahle historka jistě také zaujme,“ řekl Kempe a přehodil si přes ramena plášť podšitý kožešinou.

Zadíval se mi přes rameno. Všiml jsem si toho a rozhlédl se. Uviděl jsem několik dobře vyzbrojených chlapů v ústí do uličky. Muži jako je Kempe nechodí nikam bez osobních goril.

„Už vážně musím jít,“ řekl. „Je důležité, abychom co nejdříve našli Berkeleyho.“ Dloubl mě do hrudi. „Jen tak mimochodem, co uděláme s Lordem Charonem?“

„Potřebujeme se také poradit s jeho eminencí,“ řekl Agrippa, který právě vyšel z krčmy. Omluvně se usmál a otřel si rty o hřbet rukavice. „Říká se, že dobré pivo je čisté a silné. Také jsem přemýšlel o těch svíčkách, pane Daunbey.

Ale jak říká Sir Thomas, je třeba najít Berkeleyho a poradit se.“ Zamrkal na Benjamina a na mě. „Dvůr se přestěhoval do Sheenu. Měl bych tam jet. Sir Thomas musí hledat Berkeleyho. Kde jste se poprvé setkal s Charonem?“ obrátil se ke mně.

„V krčmě U Blikající lampy,“ odpověděl jsem.

„Tak se tam vraťte,“ přikázal nám Agrippa. „Sir Thomas a já se s vámi sejdeme později.“

Agrippa si šel pro koně do stáje a nonšalantně odjel.

Kempe chvíli po něm.

„Proč vás zaujala ta svíčka?“ zeptal jsem se svého pána a díval se, jak Kempeho gorily odcházejí.

„Běž pro naše koně a já ti to řeknu po cestě.“

Benjamin jel těsně vedle mě, jako by cítil, že nás někdo sleduje.

„Rogere, popiš mi jablko, jak jsi ho viděl svýma očima.

Vím, že namítneš, že jsem ho viděl sám, ale prostě mi ho popiš.“

Vyhověl jsem mu, a když jsem skončil, Benjamin zastavil koně a duchem nepřítomně ho hladil po nozdrách.

Vůbec nevnímal, jaký zmatek tím způsobil v úzké uličce za sebou.

„To bude ten ametyst,“ řekl nahlas.

„Prosím, pane?“

„Rozhlédni se, Rogere,“ řekl tlumeně a postavil se ve třmenech, jako by chtěl zkontrolovat sedlo. „Ještě nás sleduje ten muž se psím obličejem?“

Rozhlédl jsem se, ale neviděl jsem ho.

„Bude tam,“ řekl Benjamin a pobídl koně. „Stejně, Rogere, mám silné podezření, že jablko ukradené z Malevelského panství nebylo pravé.“

„Ale, vždyť ho Egremont kontroloval!“ zvolal jsem. „A Kempe nám řekl, že v pravém jablku je tajemství. O tom Egremont jistě věděl.“

„Rogere,“ Benjamin se rozesmál. „Zlato a stříbro se dají snadno napodobit a dají se najít i drahé kameny, které jsou k nerozeznání od původních. Ale vsadím se o džbán vína, že ten ametyst na vrcholku jablka je výjimečný. Proto chtěl Henley voskovou svíčku. Světlo z lojové svíčky není čisté, knot čadí a prská. Zato plamen svíčky ze včelího vosku je čistý a vydává jasné světlo. Domnívám se, že Henley byl jedním z mála lidí, kteří uměli rozeznat pravé jablko od nepravého. Zloděj, který si odnesl z Malevelského panství jablko, zavolal Henleyho, aby si ho náš prodavač relikvií prohlédl. Ten si prohlédl ametyst ve světle svíčky ze včelího vosku a začal se smát.“

„Za což se dočkal okamžitého proříznutí krku,“ dodal jsem.

„Ó ano, našeho vraha to nesmírně popudilo.“ Benjamin se odmlčel. „Musíme zjistit, kde byli Kempe, Egremont a Cornelius včera večer.“

„A Lord Charon?“

„Ano,“ souhlasil Benjamin. „Náš vrah se nejen hněval, musel Henleyho umlčet. Prodavač relikvií byl blázen, když šel do krčmy. Byl mrtvý už ve chvíli, kdy přešel práh pokoje.“

„A vy si myslíte, že něco v Henleyho domě poodhalí tajemství?“ zeptal jsem se.

„Možná,“ odpověděl Benjamin.

Došli jsme na Old Jewry a pokračovali ke špitálu Svatého Tomáše z Acornu. Žebrák na schodech před kostelem si škrábal boláky a ukázal na úzký ošklivý dům natlačený mezi dvěma obchody.

„Tam bydlí Henley,“ zakrákoral. „Tady všichni víme, co dělá. Často chodí prodávat ty svoje podfuky poutníkům.“

Nechali jsme koně v blízké krčmě, dali štolbovi minci, přešli ulici a zaklepali na dveře. Byly zamčené, ale co jsou zámky a petlice pro člověka jako Shallot? Za chvíli jsem dveře otevřel. V domě byla tma plná podivných pachů a působilo to tajemně. Předsíň byla tmavá, na oknech byly zavřené okenice, na zdech visely pavučiny a nábytek byl přikrytý zaprášenými prostěradly. Kuchyně a máselnice byly zatuchlé a nedbale umyté. V jednom pokoji na zadní straně domu jsme našli Henleyho dílnu. Tady to páchlo tak nesnesitelně, že jsme museli otevřít okenice. Benjamin se zadíval na hrnec zavěšený na železné tyči nad vychladlým popelem v ohništi. Vytáhl dýku a zalovil v hrnci. Udělalo se mi špatně při pohledu na uvařené kočičí hlavy, ptáky a jiná malá zvířata. Zápach byl tak strašný, že jsem musel poodejít stranou a vyzvracet se. Benjamin byl odolnější a začal prohlížet různé předměty na stolech a policích.

„Mazaný člověk,“ řekl. „Ten tě mohl naučit některým trikům, Rogere. Relikvie jsou vždy kosti, útržky látek, kusy dřeva nebo kůže.“ Zvedl malé postříbřené pouzdro. „Henley si z toho udělal prosperující živnost. Vzal kočičí kost, uvařil ji a očistil a vložil do postříbřeného pouzdra. A hned to byla kůstka z prstu svatého Jeremiáše, nebo jiného svatého.“

Můj pán musel zachytit můj pohled.

„Ne, Rogere, v našem domě už žádné relikvie nebudou.“ Pohrozil mi prstem. „Relikvie jsou zakázané!“

Přešli jsme na druhou stranu místnosti a prohlíželi police s knihami. Benjamin je bral po jedné do rukou a prohlížel je. Byly to účetní knihy se zápisky nesplacených i splacených úvěrů od bankéřů.

„Král bude potěšen,“ zamumlal. „Agrippa mu jistě řekne o Henleyově smrti a pánové ze státní pokladny se toho všeho tady brzy zmocní.“

Zajímavější byla složka v kožených deskách. Byl to rejstřík vytvořený holandským učencem, vydaný a vytištěný v Bruggách. Byl to seznam nejznámějších relikvií západního křesťanstva. Benjamin našel zápis o jablku Karla Velikého.

V horní části listu byl nepřesný náčrtek, ve kterém jsem poznal jablko. Pod ním byl úhledným písmem uveden věrný popis. Velký císař jej poslal Alfredovi Anglickému a ten jej ukrýval na tajném místě. Stejně tak to po něm dělali angličtí králové. Ale co se týče detailů a ametystu, o těch pisatel nenapsal nic. Henley naškrábal na okraj stránky: „Per ig.

Cmc. Ixthus vid.“

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

Můj pán, který se vyznal v tajných šifrách, poznámku studoval.

„Směsice latiny a řečtiny,“ odpověděl. „Ixthus je v řečtině Ježíš Kristus, náš Spasitel.“

„A zbytek?“

„Vezmu-li v úvahu fakt, že Henley chtěl svíčku z včelího vosku, řekl bych, že per ig znamená per ignem, ohněm.

Cruc je latinsky kříž, vid znamená Videtur, vidět.“

Benjamin zavřel desky. „Proto chtěl Henley tu svíčku z včelího vosku. Zvednout jablko v ruce a držet ho proti světlu čistého plamene a otáčet jím tak, až uvidí uprostřed kamene kříž.“

„Dá se něco takového vůbec udělat?“ žasl jsem.

„Uměle ne,“ odpověděl Benjamin. „Domnívám se, že když zlatník vyráběl jablko pro Karla Velikého, vybral ten ametyst proto, že si o něm myslel, že je posvátný. Ten ametyst je pravděpodobně jediná věc, podle níž se dá poznat, zda je jablko pravé.“

„Ale to není možné, pane. Jestli to Henley věděl, pak to musel vědět i císař Karel V., nemluvě o jeho vyslancích, Lordu Egremontovi a Corneliovi.“

Benjamin si sedl na židli.

„Než to jablko uložili v Berkeleyově domě do zapečetěného trezoru, musel Egremont požadovat, aby ametyst přidrželi proti světlu,“ pokračoval jsem. „Takže by musel vědět, že byl podveden.“

Benjamin se houpal na židli se zavřenýma očima.

„Věděli o tom?“ zeptal se.

„Ale no tak, pane. Když o tom věděl takový výrobce nechutných falešných relikvií, jako byl Henley, pak o tom museli vědět i vyslanci Karla Velikého!“

„Jediný člověk, který by na to mohl odpovědět, je sám Henley,“ konstatoval Benjamin, „a ten už je členem sboru neviditelných. Domnívám se, že Henley nebyl jen výrobcem nevkusných falešných relikvií, ale i odborníkem na relikvie, který přišel na skutečné tajemství jablka a zapsal si to na okraj rejstříku.“ Pán si povzdychl. „Ale nakonec nevyrobil repliku Henley, nýbrž Berkeley. Je náš zlatník tím zlodějem?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Berkeley jednal na příkaz krále.“ Odmlčel jsem se. „A tam začíná skutečná záhada, viďte? Jestli dal Berkeley do trezoru repliku, musel to udělat na příkaz krále. A jestli tomu tak bylo, proč teď král tak zuří? Nevěřím, že zase hraje jednu ze svých malých her.“

„Je možné, že Berkeley jednal na vlastní pěst,“

promluvil Benjamin rozvážně, „že chtěl podvést Jindřicha i Karla V. Že pravé jablko je stále schované někde v jeho obchodě, nebo na místě, které Berkeley vybral. Je možné, že náš zlatník uprchnul i s jablkem.“

Připomněl jsem si Berkeleyho čestnou tvář. Vykonal královy příkazy, aby podvedl cizího vyslance. Ale ukrást jablko a prchnout?

„Ne, pane,“ vyslovil jsem své pochyby. „Berkeley dostal od krále příkaz vyrobit repliku a poslechl, ale pochybuji o tom, že by ukradl pravý skvost. Nicméně, to neřeší naši skutečnou záhadu. Jestliže byl ten ametyst tak unikátní, jak je možné, že si Egremont nevšiml, že ten, který vidí, je jiný?“

Benjamin znovu otevřel knihu a ještě jednou si přečetl zápis.

„Je vidět kříž našeho Spasitele,“ přečetl nahlas. Vrátil knihu na polici. „Pojď, Rogere, chci si s někým promluvit.“

Vyšli jsme z Henleyho domu, vyzvedli si koně a vraceli se davem do Cheapside. Bylo po poledni. Zvon v chrámu Svaté panny Marie le Bow svolával věřící k modlitbě.

Většina lidí ho ignorovala, protože měli větší zájem o obchody a krčmy. Benjamin byl stále záhadnější. Zamyšleně kráčel po široké cestě a neodpovídal mi na otázky.

Poblíž Great Conduit vykřikl a ukázal na vývěsku zlatníka.

„Pasteler!“ zvolal. „John Pasteler!“

Zamířili jsme k obchodu. Benjamin dal penci jednomu uličníkovi, aby nám pohlídal koně. Šel jsem za ním do zlatnického krámu. Pasteler mi v mnohém připomínal Berkeleyho. Poctivý, úslužný obchodník, který má plné ruce práce stejně jako jeho učni a tovaryši. Police a stoly v krámě byly plné vzácných a drahých zlatnických výrobků: pohárů, náramků, broží, džbánků a misek. Pasteler byl překvapen, když uviděl Benjamina, usmál se na nás a vřele nám potřásl rukama.

„Nepřišel jste nic kupovat, viďte, pane Daunbey?“ Jeho úsměv se pomalu rozplynul. „Promiňte,“ zamumlal.

„Zapomněl jsem, že Johanna onemocněla.“

Mluvil o Benjaminově snoubence, která přišla o rozum a rodiče ji dali do kláštera.

„Léta běží,“ odpověděl Benjamin. „Už žádné snubní prsteny. Johne, přišel jsem se zeptat, zda máte sbírku vzácných kamenů?“

„Ano, mám, jsou uložené v sejfu, rubíny, smaragdy…“

„Máte i nějaké ametysty?“

Pasteler odešel a vrátil se s malým kufříkem pobitým kovovými pásy a zamčeným na tři zámky. Pečlivě ho odemkl. Zatajil jsem dech. Bylo v něm pět až šest ametystů uložených na saténových polštářcích. Některé velikosti malého vejce, ale žádný z nich nebyl tak velký jako ten, který jsem viděl na takzvaném jablku Karla Velikého.

„Nechci je koupit,“ vysvětloval Benjamin. „Ale je možné, aby existoval ametyst, v jehož nitru je při silném a jasném světle vidět kříž?“

„No ovšem.“ Pasteler vzal největší ametyst. „Všimněte si, jak jsou broušené, Benjamine. Kolik plošek ten ametyst má?“

„Musí jich být přinejmenším sedm nebo osm,“

odpověděl Benjamin.

„Přesně,“ řekl Pasteler. „Tento je nejméně tři sta let starý a byl vybroušen způsobem, o kterém mluvíte. Počkejte tady!“

Pasteler znovu odešel. Přinesl zpátky malou svíčku z včelího vosku. Zapálil ji a přidržel ametyst proti plamínku.

Nahlížel jsem Benjaminovi přes rameno a zatajil dech. Bylo vidět mnoho vybroušených plošek, jejichž linie se protínaly a vytvářely kříž. Benjamin si ho důkladně prohlížel.

„Dochází k tomuto efektu u všech ametystů?“

„Jsou-li čisté a vybroušené tak, aby se linie plošek křížily,“ odpověděl zlatník. „Ano, je to možné. Jde o známý jev u těchto kamenů.“

Benjamin mu poděkoval. Vyšli jsme z krámu zpátky na Cheapside.

„Myslím, že to mám, Rogere,“ řekl Benjamin. „Na vrcholku jablka Karla Velikého je ametyst. Ale Henleyho zápis vypovídá nejen o kříži, ale o kříži našeho Spasitele.

Domnívám se, že jen málo lidí ví, jak ten kříž vypadá.

Ametyst na jablku Karla Velikého může být unikátní. V

důsledku jistého úhlu vybroušení a odrazu světla může být vidět nejen kříž, ale i na něm přibité tělo Ježíše Krista.“

„A Henley o tom věděl, nikoliv však lidé jako Egremont?“

Benjamin se pousmál. „Ty znáš svět prodavačů relikvií.

Možná Henley na to tajemství narazil, a proto napsal slovo „Spasitel“ řecky. Lidé jako náš Lord Theodosius hledají kříž, ale Henley hledal postavu Ježíše Krista.“ Benjamin si zhluboka povzdychl. „To musí být odpověď na to, proč Henley napsal Ixthus.“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Když si Egremont prohlížel jablko u Berkeleyho, on a kdokoliv, kdo byl s ním, viděli kříž, a mysleli si, že je jablko pravé. Jenže Henley znal skutečné tajemství. Když uviděl v ametystu jen kříž, věděl, že jde o falzifikát.“

„Ano, domnívám se, že tak to bylo,“ odpověděl Benjamin. „A prozradil to člověku, který jablko ukradl.

Proto se Henley tak smál, protože se zloděj nechal podvést.

Ten mu pak prořízl hrdlo za to, že mu způsobil tak velké zklamání, a také proto, aby ho navěky umlčel.“

Zašli jsme do blízké krčmy, abychom pojedli a uhasili žízeň. Potom jsme si zašli pro koně do stájí a pomalu zamířili na Malevel.

Čekali jsme, že ho najdeme opuštěný, ale Kempe a jeho muži na nás čekali. Vojáci polehávali venku a Kempe se natáhl v malé modlitebně původní majitelky.

„Chtěl jsem jít do vašich pokojů nahoru,“ vysvětlil nám, „ale to zatracený psisko mě nepustilo! Musíte jít se mnou.

Našli jsme Berkeleyho.“

„Kde?“ zeptal se Benjamin.

„Ve zříceninách severně od Toweru. Měl proříznuté hrdlo a před smrtí byl mučen.“

Castor nad námi nás zřejmě uslyšel a začal příšerně výt.

„Jak dlouho je mrtvý?“ zeptal se Benjamin.

„Možná několik hodin,“ odpověděl Kempe.

Benjamin vyšel ven a díval se na panský dům v Malevelu, jako by mohl pouhou myšlenkou poznat, co se tady stalo. Kempe a já jsme vyšli za ním.

„Měli bychom jít,“ opakoval Sir Thomas a podíval se na mě. „To proklaté psisko by mělo dostat žrát.“

„Nemluvte neuctivě o lepších, než jste sám,“ opáčil jsem.

Kempe se tomu jen zasmál.

„Král mi nabízel dva zlaté za to, když zjistím, jak se vám podařilo toho psa obelstít,“ řekl potom.

„Tak na to si budete muset oba počkat.“

„Sire Thomasi,“ vracel se Benjamin. „Sire Thomasi, než s Rogerem odjedeme přes vřesoviště ohledat tělo toho ubohého muže, měl bych na vás otázku. Říkal jste, že existuje způsob, jak rozpoznat, že je jablko Karla Velikého pravé?“

„Správně.“

„A že klíč leží v tom ametystu? Když ho podržíte proti světlu plamene, uvidíte uvnitř kamene slabé obrysy kříže a na něm našeho Spasitele?“

„To je pravda,“ odpověděl Kempe s překvapeným výrazem. „Jak jste to zjistil?“

Benjamin pokrčil rameny. „A víte jistě, že jablko předané Lordu Egremontovi bylo pravé?“ Viděl jsem v Kempeových očích nepatrný záchvěv. Olízl si horní ret, což, jak jsem po letech zjistil, znamená, že dotyčný lže.

„Ale to je směšné,“ vykoktal. „Ovšem, že to jablko bylo pravé.“

„V tom případě nám asi neupřete právo prohlédnout si repliku?“ promluvil jsem.

„Ovšem, ve vhodnou dobu a daleko od lačných pohledů.“

„Výborně!“ prohlásil Benjamin. „A měl bych ještě další požadavky, Sire Thomasi.“ Ukázal na panství. „Chci, abyste to tu nechal střežit. Okenice na všech oknech jsou zavřené a klíče ode dveří si nechám. Nikdo sem nevejde bez mého svolení. Souhlasíte?“

Kempe zavolal na kapitána své gardy a přikázal mu, aby na panství nechal čtyři muže.

„Mohou spát ve strážním domku,“ řekl jsem. „Můj pán, já a Castor se stěhujeme do Blikající lampy.“

„Máte ještě další požadavky, pane Daunbey?“ zeptal se Kempe.

„Ano, chtěl bych vědět, proč v toulci jednoho z vašich lučištníků chybí několik šípů, Sire Thomasi. Zjistil jsem to, když jsem prohlížel toulce. Při tom tichém masakru nikdo nepoužil dlouhý luk. Napadlo mě, Sire Thomasi, zda jeden z lučištníků neposílal tajné zprávy?“

Kempe zbledl. Pootevřel ústa k odpovědi, ale pak zadupal a zahleděl se na nebe.

„Musíme už spěchat,“ řekl. „O tom, co jste řekl, nic nevím, pane Daunbey, ale Berkeleyho tělo čeká. Lord Egremont a ten jeho poskok Cornelius se k nám připojí.“

Benjamin nechal téma odpočinout. Vyšel jsem nahoru do pokoje, Castor se na mě vrhl, skákal a olizoval mi tvář.

Vzal jsem ho na procházku do vřesovišť a ten blázen honil vrány a havrany a nenechal na pokoji žádného zajíce, který byl dost hloupý na to, aby vylezl z nory. Až se dost unavil, přiběhl zpátky ke mně. Vrátili jsme se do strážního domku, kde už Benjamin balil naše věci do sedlových brašen. Potom jsme vyjeli z Malevelu i s velmi rozmrzelým Kempem.

Když jsme přijeli do města, pronajali jsme si pokoje U

Blikající lampy.

Neměli jsme problémy projít davem. Uvázal jsem Castorovi šňůru kolem krku a všichni, včetně žebráků a prodavačů falešných relikvií, nám uvolňovali cestu. Zdálo se, že je Boscombe rád, že mě zase vidí. Byl v jedné ze svých podivných nálad a změnil si vzhled. Tentokrát se převlékl do zelené, jakou nosili muži Robina Hooda.

„Rád tě zase vidím,“ řekl mi a usmíval se. „I já jsem byl na obchodní cestě, v západní Anglii. Chceš zase svůj pokoj, a pro přítele…?“

Ochotně souhlasil s tím, že nám pronajme ještě jeden pokoj. A také nabídl Castorovi kus masa. Ten ho polkl a hned poslušně kráčel za Boscombem do provizorní psí boudy na malém kousku parcely za stájí patřící ke krčmě.

Nechal jsem sedlové brašny v pokoji, sešel dolů a razil si cestu ven přeplněným výčepem. Všiml jsem si, že v rohu sedí u stolu Kerberos s korbelem v ruce a upřeně na mě hledí.

Nasedli jsme s Benjaminem na koně, vyjeli z Cripplegate, a potom se dali do trysku po opuštěné stezce.

Krajina severně za Towerem je divné místo. Je tam chudobná půda, táhnou se tam divoká vřesoviště, kde se potulují lapkové a jiní zločinci. Ale i v tak nehostinné krajině vyrůstají houštiny, místy se táhnou lesíky a občas se krajina nečekaně propadá do údolíček. Je to osamělé a skličující místo, kde ticho přerušuje jen občasný křik vran hnízdících na stromech, nebo vytí psa na nějaké vzdálené farmě. Kempe se zastavil na vrcholku malého kopce. Za námi v dálce jsem rozeznával obrysy Toweru. Zachytil jsem i slanou vůni řeky. Kempe ukázal na osamělou houštinu v dálce směrem na východ, daleko od cesty, která se vlnila mezi vřesovišti.

„Tam mezi těmi stromy jsou trosky,“ vysvětloval.

„Někteří lidé říkají, že si tam Římané postavili mimoměstské stanoviště, jiní zase, že to byl malý zámeček, který nechal postavit Vilém Normanský.“

„Je to osamělé místo,“ řekl jsem. „Jak je možné, že tu tak rychle někdo našel Berkeleyho tělo?“

„Zastavili se tam včera večer dva pocestní, kteří se vraceli do města,“ odpověděl. „Nejdříve neviděli nic, co by upoutalo jejich pozornost, ale za svítání si všimli, že na zbytku zdi na vzdálenějším konci zříceniny sedí hejno vran.

Šli se tam podívat a našli v příkopu ležet Berkeleyho tělo.

Měl na ruce pozlacený náramek s vyrytým jménem.“ Kempe si odkašlal a odplivl. „Přinesli ho do města a šli přímo do Guildhallu. Mám tam jednoho úředníka, který mi o tom přišel říct.“

Napínal jsem zrak a uviděl mezi stromy barevnou skvrnu.

„Myslím, že tam na nás čeká Lord Egremont.“

Kempe pobídl koně a všichni jsme se rozjeli po trávě ke stromům. Seskočili jsme z koní a šli za Kempem na velkou mýtinu, kde stála zřícenina. Viděli jsme vydrolené zdi a věže porostlé lišejníky a plazivým břečťanem. Egremont s Corneliem tam na nás čekali. Císařský posel si stáhl kapuci a odhodil dozadu dlouhé obarvené vlasy, které mu spadaly dolů po obou stranách neoholené tváře.

„Už tady čekáme dobrou půl hodinu, Sire Thomasi!“

řekl Egremont vyčítavě. Stál rozkročen, s mečem a dýkou za opaskem a mračil se. Vedle něho Cornelius s rukama zastrčenýma v širokých rukávech od pláště, vypadal ještě výhrůžněji než jindy. Rukojeť dýky mu vykukovala zpod pláště. Za ním stáli v polokruhu ostatní noctales, tiší, s oholenými hlavami a v mnišských kutnách, ale ještě hrozivější, protože byli po zuby ozbrojení. Dívali se na nás a v jejich očích nebyla ani špetka přátelství či kamarádství.

„Myslí si, že je to naše vina,“ pošeptal jsem Benjaminovi. „Je jim to vidět na očích.“

„Kde je Berkeley?“ zeptal se Kempe.

Cornelius luskl prsty a předstoupili dva muži s provizorními nosítky, na kterých bylo tělo přikryté plátnem.

Stáhli plátno. Slituj se, Bože! Berkeley byl dobrý člověk, zasloužil si lepší smrt. Vrah mu sundal boty a stáhl kalhoty, místo očí měl jen krvavé prázdné jamky. Místo úst jen otvor plný krve a proříznuté hrdlo. Krásnou modrou kamizolu vyšívanou zlatou nití měl celou zakrvácenou.

„Byl to dobrý člověk, alespoň ke mně!“

Poklekl jsem k tělu, zavřel oči a rychle se pomodlil.

Benjamin, který stál z druhé strany, už ohledával tělo.

„Podívej se!“ zvedl Berkeleyho ruku. „Někdo mu odřezal všechny konečky prstů. Na levé ruce také.“

Chodidla měl opálená a na každé straně dlouhé řezy dýkou.

„Mučili ho,“ vykřikl Cornelius. „Zapálili mu pod nohama oheň, odřízli konečky prstů. Kdo to mohl Siru Hubertovi udělat?“

„Ještě něco?“ zeptal se Benjamin. „Jak se sem dostal?“

„Jsou tu stopy po koňských kopytech,“ řekl Cornelius, který dřepěl vedle mě. „Ať to udělal kdokoliv, je vidět, že ho ta práce bavila.“

Benjamin vstal. „Sire Thomasi, kde jste byl včera večer?“ zeptal se nečekaně. „A vy, Lorde Egremonte?“

Císařský vyslanec přistoupil blíž s bičíkem v ruce.

Zlehka se jím dotkl Benjaminovy tváře.

„Obviňujete mě?“

Uchopil jsem rukojeť dýky. Egremont si toho všiml a zasmál se hlubokým hrdelním smíchem.

„Řekněte mu to, Sire Thomasi. Řekněte mu, kde jsme včera v noci byli.“

„Byli jsme hosty jeho milosti krále a jeho eminence kardinála Wolseyho. Byli jsme od pozdního odpoledne u dvora. Pane Daunbey, vy znáte svého krále. Lovili jsme, hodovali, bavila nás jedna maska za druhou, a tak to pokračovalo až do svítání. Mistr Berkeley zmizel včera.

Řekl svým zaměstnancům, že jde ven, a to je poslední, co o něm víme.“

„A kde jste byl vy?“ obrátil jsem se na Cornelia.

„Ubytovali jsme se ve starých chrámových budovách na Fleet Street,“ odpověděl noctale.

„A?“

„Jako vy, Shallote, a vy, pane Daunbey. Nemohu zaručit, kde jsem byl každou jednotlivou hodinu.“ Ukázal na mrtvé tělo. „Toto je práce profesionálního zabijáka. Věřím tomu, že Berkeleyho unesl.“ Sehnul se a obrátil tělo.

„Uhodil ho do zátylku a odvezl sem, k výslechu.“

Významně na mě pohlédl. „Ale jen Bůh ví, proč.“ Ukázal na řezy po dýce po obou stranách kolene. „Tohle obzvláště bolelo. Když člověk napne svaly těsně pod koleny, takové řezy ho přinutí křičet.“

Ohlédl se přes rameno na Egremonta a řekl mu něco německy.

„Co jste říkal?“ zeptal se ho Benjamin, který německy trochu rozuměl.

„Mluvil jsem o řezníkovi. Před léty, než jsem se dal k noctales a než mi jeho císařská výsost projevila přízeň, byl u noctales jeden muž, který byl mistrem v mučení. Říkali mu řezník. Sloužil císaři Maximilianovi, ale…“ Cornelius si otřel ruce do hnědého pláště a zadíval se na vrány sedící ve větvích stromů, které si chraplavými hlasy stěžovaly nad našimi hlavami. „Ten člověk byl svou prací přímo posedlý.

Dopustil se chyby tím, že mučil nevinného kupce a císař Karel ho propustil. Jmenoval se Jakob.“ Cornelius zúžil oči.

„Ano, Jakob z Archetelu. Uprchl z císařství a na jeho dopadení byly vydány mezinárodní zatykače. Jeho dopadení bylo mým prvním úkolem.“ Smutně se pousmál. „Neuspěl jsem.“

„Chcete tím říct, že tohle může být dílem vašeho řezníka?“ zeptal jsem se.

„Možná,“ odpověděl Cornelius. „To mučení nese všechny znaky jeho techniky. Odříznuté polštářky na prstech, řezy na nohou.“ Tvář mu zvážněla. „Jestli je to Archetelova práce, tak to nevěstí nic dobrého. Chce se pomstít císaři a naplnit si měšec.“

„A co někdo z místních hrdlořezů?“ vložil se do hovoru Egremont. „Například ten Lord Charon, o kterém jste se zmínil?“

„Ano.“ Kempe přišel blíž a usmíval se od ucha k uchu, ničema! „Hovořili jsme o tom, co jste nám řekl, s jeho královskou výsostí, pane Shallote. Král si přeje, aby byl Lord Charon dopaden, zatčen a vyslýchán.“ Zatahal mě za bradu. „A vy, milý Rogere, budete dělat návnadu.“

9

Vrátili jsme se do Blikající lampy. Bylo pozdě odpoledne a já se zmítal mezi zlostí a strachem.

„Jako vždycky smolař Shallot,“ zabručel jsem, když jsme se usadili ve výčepu.

Boscombe přišel k našemu stolu. Tentokrát byl převlečený za mnicha, dokonce nasadil i svatouškovský výraz, ta jeho parodie mi trochu vylepšila náladu. Benjamin se představil a poděkoval Boscombovi za to, že ke mně byl tak laskavý a pomohl mi, když jsem se dostal do problémů.

Hostinský jen vytáhl ruce ze širokých rukávů u kutny, blazeovaně se usmál, udělal ve vzduchu kříž a odkráčel.

Benjamin se za ním díval a v očích měl výraz, jako by ho právě něco napadlo.

„Pane?“ oslovil jsem ho.

Benjamin vzal do ruky korbel a Castorovi shodil ze stolu zbytky kuřete.

„Určitě jsem ho už někdy viděl,“ řekl mi. Odložil korbel s pivem. „Určitě.“

„Možná, když jsme sem přišli poprvé?“ opáčil jsem. (Ó

ano, lituji, že jsem byl tak přezíravý.) „Možná jste tehdy zahlédl jeho tvář. Ale o něho teď nejde, co mám dělat, abych se setkal s Lordem Charonem?“

„Sir Thomas Kempe to řekl velmi jasně,“ odpověděl Benjamin. „Lord Charon mohl být zapleten do té krádeže na Malevelském panství.“ Natáhl se přes stůl a sevřel mi zápěstí. „Rogere, je to jediná stopa, po níž můžeme jít. A je lepší dělat návnadu, než klečet před králem a poslouchat jeho zlostné výlevy, nebo ještě hůř, nechat ho, aby všechno hodil na nás! Benjamin se rozhlédl po výčepu a jeho pohled se zastavil na Boscombovi stojícím u sudů s pivem. Jestli krále zklameme, určitě nás nemine pár měsíců v Toweru, a potom se vydáme na dlouhou cestu podél afrického pobřeží.“

Obešel stůl, sedl si vedle mě a opřel se zády o zeď.

„Shrňme, co víme, Rogere. Zaprvé, jablko Karla Velikého. Král skutečně nemá v úmyslu dovolit, aby opustilo Anglii. Proto pověřil svého zlatníka, aby vytvořil repliku. Zadruhé, pravé jablko obsahuje tajemství. V

ametystu na jeho vrcholu se proti jasnému plameni svíčky zobrazí ukřižovaný Kristus. O tomto tajemství ví král a Sir Thomas Kempe. Věděl o něm i prodejce relikvií Henley, ale neví o něm zloděj. Proto byl Henley zavražděn a Berkeley odvlečen na opuštěné vřesoviště, mučen a vyslýchán kvůli své replice, a teprve potom zabit.“

„Zatřetí,“ dodal jsem. „Berkeleyho replika zřejmě oklamala Lorda Theodosia a Cornelia. Na druhé straně, ti dva by to nikdy nepřipustili.“ Napil jsem se piva. „To před námi otevírá jiné možnosti. Nebyla ta údajná replika, kterou nám ukázal Kempe, pravým jablkem? Nebo udělal Berkeley dvě?“

„A dál?“ zeptal se Benjamin.

„Kde se nachází replika teď?“

„Na to neznám odpověď,“ řekl Benjamin. „Nicméně, drahý strýček mi prozradil, že Jindřich jednal s německým císařem celý rok o pomoci proti Francii. Za tu dobu mohl Berkeley vyrobit dvě i více replik,“ řekl s povzdechem. „Ale to se nikdy nedozvíme, že? Nač ještě přišla tvoje chytrá hlava, Rogere?“

„Začtvrté,“ pokračoval jsem. „Víme, že bylo zabito patnáct mužů na Malevelském panství, ale kdo byl jejich vrahem, a jak to udělal, je stále záhadou. Nepodařilo se nám zjistit, kudy se vrah dostal dovnitř, a jak mohl povraždit tolik ozbrojených mužů a nepozorovaně se dostat ven.

Zapáté, Sir Thomas Kempe patří mezi podezřelé.

Domníváme se, že mu jeden z jeho lučištníků vysílal signály z Malevelského panství.“

„Na druhé straně nemáme důkaz, že ty signály dostával Kempe,“ poznamenal Benjamin.

„A konečně,“ doplnil jsem, „je možné, že do loupeže byl zapojen Lord Charon. Máme důkaz, že je zodpovědný za vraždu bývalé paní na Malevelu, Lady Isabelly, tudíž může vědět o nějakém tajném vchodu na panství.“

„Je tu ještě jedna osoba,“ dodal Benjamin. „Člověk, o kterém hovořil Cornelius a kterému říkali řezník, bývalý člen noctales, který mohl pracovat na vlastní pěst.“

„Nebo pro Lorda Charona?“ nabídl jsem další možnost.

Rozhlédl jsem se po výčepu. Hosté se vystřídali. Přibylo tu obchodníků, nádeníků, vrátných, několik pouličních děvek, dva potulní muzikanti a žebrák s dlaní plnou pencí.

Ti všichni se hlasitě bavili u vína a smáli Boscombovu převleku za mnicha. Jeden opilý hulvát zachytil můj pohled a pomalým krokem se k nám výhrůžně loudal. Castor zvedl hlavu a zavrčel a chlap utekl jako vyplašený brouk.

„Zajímalo by mě, jestli je tu Charonův Kerberos, nebo někdo jiný z jeho chlapů,“ řekl jsem.

Benjamin protáhl obličej.

„Boscombe!“ zavolal jsem a zvedl ruku, ve které jsem držel stříbrňák.

Hostinský téměř přeskočil výčep a odstrkoval svoje zákazníky.

„Pane Rogere?“

„Kdybych chtěl mluvit s Lordem Charonem, jak bych to měl udělat?“ zeptal jsem se šeptem.

Boscombe si vzal stříbrňák, a než jsem ho mohl zadržet, tleskl rukama.

„Slyšte, slyšte!“ řval a imitoval městského hlásného.

„Tady můj host a drahý přítel, pan Shallot, si přeje mluvit s Lordem Charonem!“ Boscombe si položil dlaň na hruď a uklonil se. „Samozřejmě, že dobu a místo si zvolí Lord Charon.“

Hosté na něho jen chvíli ohromeně civěli a ve výčepu nastalo hrobové ticho. Boscombe znovu tleskl rukama a zasmál se.

„Pomocníci v kuchyni a výčepní přinesou džbánek piva pro každého!“ zavolal. Podíval se na mě. „Na našeho dobrého přítele, pana Shallota!“

Posadil se na židli.

„Bylo to vážně nutné?“ zeptal jsem se ho.

„Je to jediná možnost, synu,“ odpověděl Boscombe úlisně. „Udělej to jinak a Lord Charon dostane podezření. A když Lord Charon dostane podezření, tak ty, můj synu, zemřeš.“ Natáhl se přes stůl. „Proč, Rogere?“ zašeptal.

„Proč Lord Charon? Byl jsi na Malevelském panství, že?

Vyprávějí se hrůzné příběhy o masakru, k němuž tam došlo.

Byl Lord Charon…?“

„To všechno je pravda,“ přerušil ho Benjamin. „Přijde sem některý z mužů Lorda Charona?“

„Ó, nemějte obavy, do hodiny se o všem, co se tu dělo, dozví,“ odpověděl Boscombe.

„Odkud pocházíte?“ zeptal se ho Benjamin nečekaně.

„Váš přízvuk?“

„Z jihozápadní Anglie,“ odpověděl Boscombe vesele a otřel si ruce do kutny. „Ale u velké jihozápadní cesty, kde měl táta hospodu, nebyly dobré obchody. Tak jsme ji se ženou prodali a odešli do Londýna. Ona už leží v míru a pokoji na hřbitově Svatého Botolpha.“ Usmál se od ucha k uchu. „A když má klid ona, mám ho i já.“ Odsunul židli od stolu. „Ach, pane Rogere, když vám tenkrát Lord Charon vzal všechny vaše věci, našel jsem pod postelí vak.“ Zvedl se, odešel a vrátil se s mým vakem.

Nahlédl jsem do něj. Nebylo tam toho moc, jen pohár, který jsem ukradl u Poppletonů a pár mých vlastnoručně vyrobených relikvií. Úsměv mi zmizel z tváře, když jsem si uvědomil, že to už je pryč. Budu se muset vrátit do Ipswich a čelit jejich zášti, přestože mi král udělil milost. Něco takového by přimělo každého muže pít. A já jsem se tak opil, že jsem celou noc spal s Castorem ve výčepu na zemi.

Další den jsem se léčil z kocoviny, šťastný, že Lord Charon neudeřil hned. Měl jsem tak otupělý mozek, že bych nebyl nikomu užitečný.

Když mi Sir Thomas Kempe řekl, že budu dělat návnadu, dostal jsem pochopitelně strach, co se asi stane, když mě ten samozvaný pán podzemí znovu zajme. Svěřil jsem se s tím Benjaminovi, ale ten mi byl pramalou pomocí.

„Neboj se, neboj se,“ odpověděl mi duchem nepřítomně.

„Drahý strýček se postará o naše bezpečí.“

Nevěřil jsem mu. Když jsem druhý den seděl ve výčepu, nebo se procházel bludištěm uliček v okolí, všiml jsem si mužských tváří, které jsem předtím nikdy neviděl. Byli to prodavači, tovaryši a žebráci, ale všichni vypadali blahobytně. Do Blikající lampy začali chodit neznámí lidé.

Tři nebo čtyři samozvaní obchodníci si pronajali pokoje v okolních domech. Stará bába, jíž patřil dům naproti krčmě, se asi nestačila divit, jak je možné, že jsou pronajaté všechny pokoje v jejím domě, dokonce i ve špinavém sklepě.

Boscombovi to začalo být podezřelé a po snídani, ke které mi přinesl šťavnatý piroh se zlatou křupavou kůrčičkou, si ke mně přisedl.

„Co se děje, Rogere? Vím, že je tvůj pán kardinálovým synovcem.“ Zatvářil se starostlivě. „To, že ses pozval k Lordu Charonovi, je past?“

Zamračil jsem se na něho.

„Už jednou jsem ti pomohl.“

„Jestli je to past,“ řekl jsem záhadně, „tak se do toho nepleť. A jestli není, tak se nemáš čeho bát.“

Zadíval jsem se na piroh. Byl tak čerstvý a lákavý, že se Castorovi, který se na něj toužebně díval s vyplazeným jazykem, začaly třást čelisti. Rozřízl jsem ho na dvě poloviny. Castor blaženě vypískl a Boscombe, který zjistil, že ze mě nic nedostane, pokrčil rameny a vrátil se ke svým sudům.

Vtom vešel do výčepu Benjamin. Celou noc byl pryč a tak mě napadlo, jestli se nevydal přes celé město, jen aby zjistil, jestli se jeho milovaná Miranda náhodou nevrátila.

Byl neoholený, zničený a oči měl zarudlé. Objednal si nějaké jídlo a sedl si proti mně.

„Francouzi odjeli,“ řekl stroze.

„Prosím?“

„Francouzi,“ Opakoval Benjamin, ale odmlčel se, když k nám přišel Boscombe. „Nevzpomínáš si, že nám Agrippa říkal, že v Londýně jsou francouzští vyslanci? I oni chtěli jablko Karla Velikého. Pronajali si velký dům ve Westchepe. Zašel jsem tam včera odpoledne.“ Pokrčil rameny. „Přesvědčit se, jestli se tam něco nedozvím. Včera večer tam byl banket. Slavili. Na banketu nebyl nikdo, koho známe. Dnes ráno před svítáním vyvezli před dům káry a naložili na ně zavazadla vyslanců. Podplatil jsem jednoho vrátného. Řekl mi, že pánové odjíždějí na svou válečnou loď, která kotví v East Watergate.“

„Proč vás to zajímá?“ zeptal jsem se.

„Ten, kdo ukradl jablko…“ odpověděl Benjamin, odložil na stůl nedojedený kus pirohu a zadíval se na něj.

„Pane?“ připomněl jsem se.

„Nevím,“ potřásl hlavou. „Osvěžilo mi to paměť, ale momentálně jsem příliš zmatený, abych se v tom vyznal.“

„Mluvil jste o zloději jablka.“

„Á, ano. Ten, kdo ukradl jablko, to musel udělat proto, aby se obohatil. Pokusí se ho prodat…“

„Francouzům?“ vyzvídal jsem.

„Řekněme, že už jej Francouzům prodal. Proto oslavovali a odjíždějí z Londýna. Dostali to, pro co přijeli.“

„S tím by si měl Kempe umět poradit,“ řekl jsem. „Měl by je nechat důkladně prohledat, ne?“

„Sir Thomas bude muset odpovídat na spoustu otázek, ale…“

„Pane Daunbey! Pane Shallote!“

Zadívali jsme se ke dveřím, kde stál zaprášený muž, zřejmě po dlouhé jízdě, a držel v ruce klobouk. Zamířil k nám. Benjamin radostně vykřikl, vstal a ukázal na židli.

Poznal jsem Laxtona, jednoho ze zaměstnanců na panství, který měl na starosti koně a stáje.

„Jel jsem celou noc,“ vysvětloval Laxton, sundal si plášť a oprášil prach z kamizoly. „Pane, jestli dovolíte…?“

Začal si zouvat boty. Pomohl jsem mu a on si slastně vydechl úlevou.

Benjamin mu objednal masité jídlo. Boscombe s ním okamžitě přiběhl, jak hořel zvědavostí.

„Jak jste se dověděl, kde jsme?“ zeptal se Benjamin.

Laxton ukázal na mě. „Vy jste psal Lucy. My jsme ten dopis u ní našli.“ Jeho tvář posmutněla.

Srdce se mi sevřelo.

„Je mrtvá, že?“ zeptal jsem se.

Laxton přikývl. „Je mi to líto, pane. Našli ji na cestě k vesnici. Někdo ji napadl a dal jí ošklivou ránu do hlavy.“

„Co tam dělala?“

„Myslíme si, že šla na panství,“ odpověděl Laxton.

„Měla na sobě plášť a prošoupané boty a nesla malý ranec s osobními věcmi. Byl v něm růženec, váš dopis a myslím, že pramínek vašich vlasů.“

Oči mi zalily horké slzy.

„Kdo ji napadl? A proč? Vždyť to byla taková dobrá duše.“

„Nebyla mrtvá, když ji našli,“ vyprávěl Laxton. „Jeden pacholek z White Harte šel do polí se svou dívkou a uslyšel ji naříkat. Lucy se zapotácela a spadla do příkopu u cesty.

Vytáhli ji ven. Mysleli si, že je mrtvá, ale ona otevřela oči.

Zanechala pro vás vzkaz.“ Laxton zavřel oči a citoval: „Řekněte Rogerovi, že pohár…“ Otevřel oči. „Opakovala to několikrát. Pacholek utíkal pro pomoc, ale když ji přivedl, Lucy už byla mrtvá.“ Odmlčel se. „Co myslela tím pohárem, pane?“

„Můj pohár přetéká,“ řekl jsem a setřel si slzy. „To je citát z bible. Říkala to pokaždé, když jsem s ní byl, že pohár jejího štěstí přetéká. Z nějakého důvodu jí to připadalo legrační.“

„Ví někdo, z jakého důvodu byla napadena?“ vložil se do hovoru Benjamin.

„Ne. Od chvíle, kdy pan Roger odešel, pracovala na White Harte. Neměla nepřátele, jen Poppletonovým se vyhýbala.

Vím, že se s nimi kvůli vám nepohodla a odmítla pracovat v jejich domě. Po její smrti se celá naše farnost sešla ve výčepu,“ končil Laxton své vyprávění. „Shodli jsme se na tom, že mám jet za vámi a říct vám o tom. Přijel jsem do města za svítání.“ Potřásl hlavou. „Je to už několik let, co jsem byl naposledy v Londýně. Jsem rád, že jsem vás našel.“

Benjamin viděl, jak jsem rozrušený, a odvedl Laxtona pryč. Chvíli jsem jen seděl a brečel. Potom jsem se zvedl od stolu, vyšel do ulice a odstrkoval pouliční prodavače, kterých tu bylo plno.

Teď už trochu znáte starého Shallota. Nejsem člověk, který se často modlí. Já prostě sedím a doufám, že Bůh sleduje mé cesty, a když má dobrou náladu, usměje se na mě. Mám rád smích a žertování. Je to nejlepší způsob, jak skrýt slzy. Ale Lucy byla něžná mladá dívka. Plná života, chytrá, milující a laskavá. V jejím krásném těle nebyl ani kousíček zla. Narodila se hodná a nějaký ničema ji zabil.

Prošel jsem úzkou uličkou a vešel do kostela mnichů chodících o berlích. Příšeří v chrámu odpovídalo stavu mé duše. Poklekl jsem na zem před sochou Svaté panny Marie a snažil se modlit za Lucyinu duši. Moje obvyklá modlitba zněla: „Pane, jsem Roger Shallot, hříšník a hlupák.“ Dostal jsem se asi do poloviny, když jsem zaslechl tiché kroky.

Hlavou mi problesklo „uteč“, ale dostal jsem po hlavě. Cítil jsem, jak mi někdo přetahuje přes hlavu hrubý pytel, a pak už byla jen tma. Probudil jsem se, a věřte mi, jaká změna!

Už jsem neklečel před Svatou pannou Marií s Jezulátkem, ale viděl jsem ošklivou tvář Lorda Charona, který na mě shlížel shůry. Nezačal nějakou dramatickou větou, jako třeba: „Vítám tě ve své rezidenci.“ Kdepak, prostě mě kopl do slabin a zeptal se, co jsem dělal v kostele.

„Modlil jsem se,“ zasténal jsem.

Rozhlédl jsem se kolem a věřte mi, že jsem skutečně začal blábolit modlitbu. Byl jsem znovu v rezidenci Lorda Charona, plné okázalého přepychu, který tak ostře kontrastoval se špinavým okolím, a v dálce jsem slyšel zlověstné šplouchání vody. Do světla svíček vešly stíny.

Kerberos a všichni ostatní krasavci z domácnosti Lorda Charona se zvrácenými, vilnými tvářemi, nevkusně okázale oblečení a po zuby ozbrojení. Udělal jsem to, co v takové situaci dělám pokaždé. Poklekl jsem, sepjal ruce a doufal, že mě mé útroby nezradí.

(Po pravdě řečeno, nikdy nedovedu zabránit tomu, abych se v takových situacích netřásl. Jednou, když mě Antikrist poslal položit hlavu na popravčí špalek, kat mě napomenul, abych se nehýbal.

„A co ode mě čekáte?“ vykřikl jsem. „Že budu tancovat?“

A tenkrát jsem provedl něco zábavného. Kat mě honil po popravišti. Nakonec se díkybohu ukázalo, že se mnou Jindřich zase hrál svou šílenou hru a kurýr přinesl milost.

Opozdil se, protože po cestě spadl z koně!) Musím přiznat, že jsem se toho dne nebavil. Ani teď.

Jen jsem prosebně civěl na Lorda Charona.

„Chtěl jsi mě vidět?“

Ten král zločinců, sladový červ s knírem oblečený v purpuru ke mně poklekl.

„Tak co, ty veselá kopo?“ Poplácal mě po rameni.

„Chtěl jsi vidět Lorda Charona?“

„Vím, odkud máš ty gobelíny,“ vybreptal jsem a ukázal za něho. „Z domu Lady z Malevelu. Vloupal ses tam, sebral všecko, co mělo nějakou cenu, prořízl jí hrdlo a zakopal ji ve sklepě, je to tak?“

(Mladí lidé, zapamatujte si, že kdykoliv vás zajme nepřítel, je největší chybou mlčet. Pro všecko na světě, mluvte a mluvte. Co nejrychleji. Čím déle budete mluvit, tím větší máte naději na záchranu. A kde je naděje, je také život!)

„Podívejme se, to je ale chytrý chlapec.“ Charon mě ťukl kloubem prstu do hlavy. „A ty si to všecko chceš odnést zpátky?“

„Ne, to ne!“ vybreptal jsem. „Ale to jablko Karla Velikého, které jsi ukradl…“

„Ukradl?“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Jeho gorily se k němu přidaly jako chór duchů.

Myslel jsem na repliku, kterou stále má Kempe u sebe, a vykoktal jsem: „Mohl… mohl bych ti přinést pravé jablko Karla Velikého.“

Charon se rozesmál podruhé, až se mu po tvářích kutálely slzy.

Pohrozil mi prstem. „Nezabijeme tě hned teď.“

Povzdechl si. „Bože, tolik jsem se nenasmál od chvíle, co mě Lady Isabella prosila o život.“ Rozhlédl se po svých gorilách a sklonil se ke mně. „Abychom si rozuměli, Shallote. Na jedné straně si myslíš, že jsem ukradl jablko, což jsem neudělal. Na druhé…“ Poškrábal se jedním prstem na poďobané tváři. „…říkáš, že mi jej můžeš přinést. To tedy znamená, že jsi ho ukradl ty! A víš, co se stane se zloději? Dostanou oprátku!“

„Ne, ne, špatně jsi mě pochopil!“

„Ne, ty jsi špatně pochopil mě!“ Celá jeho pekelná banda mu přizvukovala.

Ó, politujte mě, bylo to jako zlý sen. Charonova odporná poďobaná tvář a jeho hrdlořezi opakující po mně poslední větu jako sbor v Marlowově hře. A co dělal starý Shallot? Modlil se. Doufal jsem, že mě viděl některý z Kempeových mužů. Ale kde vůbec jsem? Jak by mě tady mohli najít a zachránit? Začal jsem brečet. (Další Shallotovo pravidlo: když nemůžeš žvanit, blábol. Pláč je marnění času). Charon mě popadl za vlasy a zaklonil mi hlavu.

„Tebe snad nenapadlo,“ sykl mi do tváře, „že jsem věděl o jablku Karla Velikého? Vážně sis myslel, že bych napadl panství plné ozbrojených chlapů? Vážně si myslíš, že jsem tak hloupý, že jsem si nevšiml, kolik neznámých lidí se najednou objevilo v uličkách kolem krčmy? Udělali z tebe návnadu, nemám pravdu, Shallote? Návnadu, aby mohli chytit starého Charona? A to od tebe bylo velmi, velmi pošetilé!“

Mluvil jako učitel k neposlušnému žákovi.

„Já nepotřebuji jablko Karla Velikého,“ řekl šeptem.

„Vzal jsem jej a prodal.“ Uviděl překvapení v mých očích.

„A pro tebe, Rogere, mám zvláštní dárek. Pamatuješ na krysy?“

Zasténal jsem strachem.

Charon mě začal bít do hlavy. Ostatní se k němu přidali kopanci a pěstmi. Potom mě vlekli po jedné straně stoky do jiné podzemní chodby končící železnou mříží. Otevřeli malá dvířka a hodili mě za ni. Zůstal jsem sedět a přemýšlel, jak se odtud dostanu. Klekl jsem si a modlil se. Přísahal jsem, že se stanu mnichem, ale hned jsem si uvědomil, že lžu, tak jsem zalezl do kouta a poslouchal Charona a jeho hrdlořezy, jak hýří o několik yardů dál. Nevěděl jsem, zda je noc, nebo den. Za pár hodin se vrátili a nesli louče. Zatáhli mě zpátky do Charonovy jeskyně. Stůl byl plný jídel, pohárů s vínem a po zemi bylo rozházené maso. Museli se v opilosti pohádat, protože jeden z nich seděl s hlavou na stole a hrdlem proříznutým od ucha k uchu. Ne, nelžu! Nechali ho tam s vylezlýma očima a otevřenými ústy. Povalili mě na zem a svázali mi ruce i nohy. Charon byl opilý, takže byl ještě horší než ve střízlivém stavu. Poklekl vedle mě.

„Umřeš, Rogere, způsobem, jaký si vůbec nedovedeš představit. Kerbere, ukaž mu našeho kámoše.“

Psí tvář u mě klečel z druhé strany a držel v ruce klec, ve které byla největší a nejdivočejší krysa, jakou jsem kdy viděl. Na délku měla přinejmenším yard od čumáku po konec ocasu. Z tlamy jí vyčnívaly zažloutlé řezáky, břicho měla vyzáblé a pod kůží se jí rýsovala žebra. Útočila zevnitř na klec a blýskala po mně očima jako hlavičky od špendlíků.

Omdlel jsem.

Probrali mě tak, že na mě vylili kbelík špinavé vody.

„Tak, tohle s tebou uděláme,“ pronesl Charon jako nějaký laskavý kněz. Svlékl mi kazajku a rýpl mě do boku.

„Sem ti pěkně přiložíme trubku, krysa do ní vleze, a my rozděláme na volném konci malý ohníček. Krysa je hladová a může ven jen jedním způsobem, milý Rogere, přes tebe.

Co na to říkáš?“

Křičel jsem a naříkal, prosil o slitování. Ale bylo to, jako bych si pohvizdoval na hřbitově. Položili ke kleci trubku a krysa do ní vlezla. Slyšel jsem, jak se tam vrtí a cítil její drápy a zuby na zpocené kůži. Ječel jsem a žadonil o milost. Ti lumpové byli tak opilí, že ani nedokázali rozdělat oheň na druhém konci trubky. Jak se pokoušeli zapálit troud, uslyšel jsem zvuky, které mi zněly jako andělský zpěv. Hluboký psí štěkot. Castor mě přišel zachránit! Propukl zmatek a Charonovi hrdlořezi se rozběhli hledat zbraně. Ale to už se do chodby vřítil Castor jako pekelný pes. Inteligentní zvíře se šlechetným srdcem, Shallotův zachránce! Podíval se na Charona a skočil.

Najednou byla chodba plná pobíhajících postav. Slyšel jsem rány z arkebuzy a řinčení oceli. Někdo ode mě odkopl trubku a krysa utekla. Benjamin se zakrvaveným mečem v ruce ke mně poklekl a rozťal mi provazy na rukou a na nohou. Lučištníci, Kempeovi muži, Egremontovi noctales, ti všichni byli vtaženi do lítého boje na život a na smrt se zločinci. Charon ječel a kroutil se bolestí, kterou mu působila hluboká, silně krvácející rána. Bránil se proti Castorovi dýkou, ale ten ho nehodlal nechat utéct. Rozběhl jsem se k nim, ale zakopl jsem o mrtvé tělo. Jak jsem se rozplácl na zemi, slyšel jsem dvojí šplouchnutí. Pán podzemí a můj šlechetný pes zmizeli pod hladinou špinavé vody ve stoce.

Utíkal jsem až k samému okraji, ale proud byl silný.

Nebylo vidět ani jednoho z nich, a pak jsem se musel otočit a bránit se jednomu z Charonových mužů, který krvácel z úst a napadl mě. Benjamin ho ale za chvíli ťal mečem do krku. Muž se zapotácel a spadl do vody. Ocitl jsem se v nejkrvavější bitvě, jakou jsem kdy zažil. Viděl jsem boha Marse v jeho celé síle, naštěstí už potom z místa, kde bylo poměrně bezpečí, neboť tato bitva v londýnských stokách byla jednou z nejpamětihodnějších. Celý život se mi o ní zdálo. Charonovi muži si nedělali žádné iluze. Nešlo o žádný čestný kavalírský boj se zajatci, kteří by se dali vykoupit. Toto byli zločinci, rváči, ta největší spodina města, která žila daleko od ostatního světa a neuznávala žádnou autoritu. Tito lidé neškemrali o čtvrťáky a žádné nedostávali. Dřepěl jsem ve stínu a vše pozoroval. Benjamin se pohyboval lehce a hbitě. Jako správný šermíř se obracel zády ke zdi a vyhledával kouty, kde se mohl nejlépe krýt.

Cornelius se držel v jeho blízkosti, jako tichý vrah se širokým mečem a tenkou italskou dýkou. Muž zrozený k zabíjení. Lord Egremont a Kempe kroužili kolem mě.

Kempe křičel povely ve snaze zastavit prchající zločince, kteří mizeli ve tmě. Egremont byl ve svém živlu. Podle výrazu tváře můžete posoudit, zda se člověk rád dívá na krev a zabíjení.

Po nějaké chvíli boj slábl. Většina Charonových mužů byla mrtvá, ale Kerberos a tak dvacítka dalších byli naživu, nebo téměř naživu. Měli spoutané ruce a vojáci a lučištníci je strkali ven. Egremont, Cornelius, Benjamin a já jsme šli do Charonovy jeskyně. Lord Egremont zvedl ze židle muže s proříznutým hrdlem a odvlekl ho ke stoce. Bez mrknutí oka ho hodil do vody. Pak mečem smetl ze stolu vše, co tam zbylo, a s úsměvem se posadil, jako člověk, který odvedl dobrou práci.

„Vaši muži sbírají poklady?“ zeptal se Kempe.

„Na to máme úředníky,“ odpověděl Kempe a otíral si pot z obličeje. „Ti vše posbírají a zapečetí.“

Benjamin se zvedl a bez ohledu na Kempeovy protesty odešel. Já šel za ním. Podzemní štoly byly plné vojáků a úředníků z ministerstva financí. Angličané mají rádi výkonnou administrativu a Jindřichovo ministerstvo financí bylo nejlepší ze všech. O léta později jsem je viděl uklízet v klášterech jako Charterhouse, nebo ve velkém opatství Svatého Edmunda v Bury. Za jediný den posbírali všechno, čím šlo pohnout, uložili do pytlů, zavázali a zapečetili. Teď jako mravenci snášeli poklady Lorda Charona. Dokázali vycítit zlato, jako myš vycítí sýr. Benjamin je pozoroval a ignoroval Kempeovo volání, aby se vrátil. Dokonce se mezi ně vmísil a vyptával se jich, zda neviděli jablko či jinou vzácnou relikvii.

Úředníci jen kroutili hlavami. Šel jsem ke stoce a díval se do proudu vody. Byla to jedna z podzemních londýnských řek. Vyhlížel jsem toho hloupého psa s vyplazeným jazykem a plandajícíma ušima, ale byl pryč.

Benjamin přišel za mnou a položil mi ruku na rameno.

„Je mrtvý, Rogere. Charon ho několikrát uhodil.“

„Byl to dobrý přítel, pane,“ odpověděl jsem. Tentokrát byly mé slzy pravé a tiše mi stékaly po tvářích. „Byl to hloupý pes, divoký a věrný, ale měl srdce měkké jako med.“

Benjamin mě objal. „V tom případě jste měli mnoho společného, Rogere,“ řekl mi a zase poodstoupil. „Castor tě zachránil, Rogere. Když ses nevrátil do krčmy, vyšel jsem na ulici. Jeden žebrající chlapec tě viděl vejít do kostela mnichů chodících o berlích, ale neviděl tě vyjít. Žádný z Kempeových mužů neviděl nic podezřelého, tak jsem tam vzal Castora. Ten okamžitě zachytil tvůj pach.“

„Ale oni mě odnesli,“ řekl jsem. Podíval jsem se na své boty a všiml si, že mám odřené špičky.

„Táhli tě, ale ne daleko,“ odpověděl Benjamin. „Castor byl lovecký pes. Na hřbitově za kostelem je vchod do podzemí, pod jedním náhrobkem. Kempe svolal svoje muže.

Egremont a Cornelius byli přitom, když přijel posel, a trvali na tom, že půjdou také.“

„Tady jablko nenajdete,“ řekl jsem a otřel si oči. „Lord Charon, nechť se mu dostane spravedlivého božího soudu, mi řekl, že už ho prodal, ale komu, to nevím.“

„Víš to jistě?“

„Tak jistě, jako že stojím tady.“

„Člověk jako Charon jistě trval na platbě ve zlatě nebo stříbře,“ zamumlal Benjamin. „Počkej tady, Rogere.“

Odešel a chodil mezi úředníky od jedné otevřené truhly ke druhé. Já stále pozoroval vodní hladinu a nevšímal si zmatku kolem sebe. Benjamin se vrátil.

„Král bude nadmíru spokojen. Charonův poklad je skutečně veliký.“

Vzal mě pod paži a odváděl mě dál od úředníků, kteří začali vynášet ven pytle a truhly.

„Víme, že francouzští vyslanci odjeli z Londýna,“

navázal Benjamin na to, o čem mluvil předtím. „Jestliže koupili jablko od Charona, platili vlastní měnou. Lord Charon by na tom trval. Ale kromě několika mincí není mezi jeho poklady žádné francouzské zlato ani stříbro.

Nicméně, jeden úředník mi řekl, že je tam truhla plná zlata, které vypadá nové, jako by jej Lord Charon dostal teprve nedávno. Není to anglické, ani francouzské, ani německé zlato, ale nejlepší stříbro a zlato ražené v Itálii.“

Překvapením mi spadla čelist.

„Uvědomujete si, co říkáte, pane?“

„Ano, uvědomuji,“ řekl Benjamin a mnul si tvář. „Já si myslím, že Lord Charon ukradl jablko a prodal ho papežskému vyslanci. Co bych rád věděl je, kdo prodal druhou repliku Francouzům. A logický závěr toho všeho je,“

řekl a ohlédl se přes rameno, „že Kempe musí být příjemcem francouzského zlata, jelikož měl zřejmě druhou repliku.“

10

Zatímco úředníci s vojáky vynášeli poklady na přistavené káry, Egremont, Cornelius, Kempe, Benjamin a já jsme se sešli v Charonově jeskyni na krátkou poradu.

„Jablko mezi jeho věcmi nebylo,“ začal Egremont.

„Není po něm ani stopy. Nikde. Jediné, čeho jsme zde dosáhli, Sire Thomasi, pane Benjamine…“

Ten arogantní idiot mě úmyslně přehlédl.

„… bylo, že jsme vám pomohli zatknout tlupu zločinců.

Neexistuje důkaz, že ti lumpové měli prsty v krádeži jablka.

A přece…“ Podíval se na Cornelia.

„Pan Theodosius chce říct,“ Corneliovy přivřené oči se vpíjely do mých, „že z toho anglický král Jindřich vyšel dobře, ale my ne. Nezapomeňte, že i my si můžeme koupit špiony v Londýně. Stříbro a zlato nemusí mluvit. Slyšeli jsme, že se o jablko zajímají i Francouzi i papežovi vyslanci.

Že je na prodej, a ty vraždy v Malevelu jsou teď dobře známé všem, kteří mají o jablko zájem.“

„Budeme muset brzy odjet,“ přihlásil se opět ke slovu Egremont. „Musím se vrátit ke svému císaři do Antverp a říci mu, že jablko již nepatří ani jemu, ani Jindřichovi anglickému. Přirozeně si myslím, že by byl zázrak, kdyby se nějaká císařská loď či galéra objevila v Narrow Seas.“

Já jsem tam jen seděl a v hlavě měl dokonalý zmatek.

Cornelius měl oprávněné podezření, že něco není v pořádku.

Nicméně, vše, co jsem věděl, bylo, že ukradené jablko byla replika a že ji neukradl Lord Charon, ale někdo jiný. Ten tajemný zloděj ji pak prodal Charonovi a ten ji zase prodal papežskému vyslanci.

„Potřebuji se vykoupat,“ řekl Lord Egremont a oprášil si prach z rukávu. „Pane Cornelie?“

Oba muži odešli z jeskyně. Kempe seděl a čekal, až odejdou. Bubnoval prsty o stůl.

„Oni neznají celou pravdu, že?“ promluvil potom Benjamin. „Sire Thomasi, vy a já víme, že jablko ukradené na Malevelu byla pouhá replika. Zloděj jej přinesl k prodavači relikvií jménem Henley, který mu řekl, že není pravé. Ale ani to nic nezměnilo na rozhodnutí zloděje, že na něm vydělá. Prodal jej Lordu Charonovi. A ten ho podle mého názoru prodal papežskému vyslanci v Londýně.“

Kempe elegantně pokrčil rameny. „Máte na to, co jste řekl, důkaz, pane Daunbey?“

„Ano, mám důkaz. Když se proberete Charonovými poklady, najdete mezi nimi čerstvě ražené mince z Itálie, stříbrné a zlaté, používané většinou ve Florencii, Římě a Padově.“

„Lord Charon jednal rychle.“

„To by udělal každý,“ řekl Benjamin. „Takové peníze má jen málo lidí: zahraniční vyslanci jsou ale výjimkou.

Lord Charon hledal rychlý zisk, protože vyslanec mohl odjet z království za jediný den i s jablkem ukrytým v nějakém diplomatickém vaku.“

„Chcete říci,“ promluvil Kempe s pohledem upřeným ke vchodu, ze strachu, že nás někdo může slyšet, „že náš král připravoval podvod na císaře?“

„To jsem neřekl,“ reagoval Benjamin rychle. „Já jen vyslovuji hypotézu založenou na faktech.“

„Ale ještě nejste hotov, viďte?“ sykl Kempe.

„Ne, ale přál bych si to, Sire Thomasi. Bylo by snadnější říct, že jablko Karla Velikého bylo ukradeno, že ho má papežský vyslanec a tím všechno končí. Nemám skutečný důkaz, že to jablko bylo falzifikát, pouze podezření. Mohl bych se dokonce vrátit do Ipswich, spokojen, že anglická koruna stále vlastní pravé císařské jablko, uložené na bezpečném místě. Jenže jsou tu další zajímavé skutečnosti.“

„Jako?“

„Nuže,“ Benjamin shrnul ze stolu pár drobků. „V

Londýně byli i Francouzi. Doktor Agrippa nás informoval, že také chtěli získat jablko Karla Velikého a byli připraveni za něj draze zaplatit. Dověděli jsme se, že francouzský vyslanec odjel do Paříže na výsost spokojen. Domnívám se, že si i oni myslí, že získali jablko pro svého krále.“

Kempe se rozesmál, ale jeho oči zůstaly bdělé.

„Co to říkáte, pane Daunbey? Že existovala dvě jablka Karla Velikého? Dva falzifikáty? Že to, které bylo v Malevelu, prodal Charon papežskému vyslanci? Kdo tedy prodal Francouzovi to druhé?“

„To nevím,“ odpověděl Benjamin, „ale chtěl bych vidět repliku, kterou jste nám ukázal v lese poblíž Malevelu.“

Sir Thomas ze zoufalství vstal.

„A měl bych ještě jednu otázku,“ dodal Benjamin. „Ten lučištník na panství v Malevelu. Posílal zprávy vám, že, Sire Thomasi?“

Kempe učinil přezíravé gesto a obrátil se k odchodu.

„Buď mi to řeknete,“ volal za ním Benjamin, „nebo požádám o rozhovor s drahým strýčkem!“

„Pojďte za mnou!“ vyzval nás Kempe.

Na odchodu z podzemí vydal Sir Thomas svým důstojníkům rozkazy, aby dohlédli na to, že každá zabavená věc bude označena štítkem. Pak nás vedl dál do kanalizace, do studené páchnoucí tmy, ze které se občas vynořil voják s loučí. Museli jsme ujít půl míle, než Sir Thomas přišel k vydroleným schodům a vedl nás nahoru. Museli jsme se proplazit úzkou dírou krytou velkou kamennou deskou.

Studený noční vzduch mě přinutil zhluboka dýchat a vyjekl jsem údivem, když jsem se rozhlédl. Byla jasná noc a obloha byla posetá hvězdami. Ve světle blikajících loučí zastrčených v dřevěných kůlech zapuštěných do země jsem poznal, že jsme se ocitli na opuštěném hřbitově a za ním se rýsoval ve tmě kostel mnichů chodících o berlích. Hřbitov, který byl již opuštěný a obvykle sem nikdo nechodil, byl teď plný vojáků a úředníků. Káry čekaly na zabavené poklady, koně přežvykovali ve vysoké trávě. Ozbrojenci a lučištníci odháněli všechny senzacechtivé zvědavce. Sir Thomas nás vedl přes hřbitov, prošli jsme márnicí do kostela. Zavřel za námi dveře a zapálil svíčku v kapli Panny Marie. Učinil jsem totéž. Ještě jsem nedokončil svoje modlitby, při kterých mě tak hrubě vyrušili kumpáni Lorda Charona.

Zapálil jsem dvě svíce, jednu za Lucy, druhou za Castora.

Potom jsem doběhl Sira Thomase a Benjamina, kteří seděli na lavičce proti kříži.

„Tady nikdo není,“ začal Sir Thomas. „Kostely jsou ideální místa pro spiknutí.“

„Byl jste to vy, že?“ zeptal se ho Benjamin. „To vám posílal lučištník ty vzkazy?“

„Ano, byl jsem to já.“ Kempe si protáhl nohy. „Cítím se unavený,“ řekl a opřel se o kříž. „Ale dnes v noci jsme odvedli dobrou práci, pane Daunbey.“

Seděl jsem po pánově pravici a díval se před sebe. V

tlumeném světle svíček jsem si byl jistý, že se nám ten vychytralý lotr směje.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Sire Thomasi, je mi zima a mám hlad. Charonovi chlapi se mnou nejednali v rukavičkách. Toužím po teplém jídle, několika pohárech claretu a měkké posteli.“

„Nehledejte v tom žádnou velkou záhadu,“ odpověděl Kempe. „Lord Egremont a ten podivný Cornelius veleli na Malevelu. Ale král chtěl mít jistotu, že všechno jde tak, jak má, proto jsem si vybral lučištníka jménem Yeovil.

Kdykoliv to bylo možné, posílal mi zprávy z okna v boční zdi domu. Mistr lučištník Yeovil si zvolil vhodný cíl, jasan, který stál těsně za zdí. Bylo to celkem snadné pro každého zkušeného lučištníka.“

„A jakou zprávu vám Yeovil poslal?“ zeptal se Benjamin.

„Nic tak důležitého,“ řekl Kempe a vstal. Zastrčil palce za válečný opasek a zadíval se z výšky na Benjamina.

„Ohlásil mi, že velitel noctales, Jonathan, je nervózní a muži se nudí. Ale trezor je stále zapečetěný a jablko v bezpečí na svém místě.“

„Mohu si ty vzkazy přečíst?“ otázal se Benjamin.

Kempe zavrtěl hlavou. „Zničili jsme je.“

„A replika jablka?“

Kempe začal podupávat po dlažbě, zadíval se skrze stěnu mezi chórem a chrámovou zdí na svatostánek na hlavním oltáři.

„Bratři,“ řekl tiše, „budou protestovat, že jim ničíme jejich hřbitov.“

„Sire Thomasi?“ připomněl mu ostře Benjamin, „kde je replika toho jablka?“

„Přijďte zítra s prvním rozbřeskem do Toweru,“

odpověděl Kempe a shlížel dolů. „Ti, co zbyli z Charonovy bandy, budou rychle vyslechnuti, shledáni vinnými, mučeni a zítra touhle dobou budou viset na šibenicích za Towerem.

Budou vyslýcháni útrpným právem, aby nám řekli, co ví o jablku Karla Velikého.“

„Ta replika!“ trval na svém Benjamin.

„Ó, tu můžete vidět také,“ řekl Kempe. „Ta je stále bezpečně uložena v Toweru. O tu byste se vážně neměl bát.

Víte, pane Daunbey, vaše hypotéza je celá nesprávná. Pravé jablko Karla Velikého bylo přivezeno na Malevelské panství. Bylo ukradeno a král jej chce zpět, což je váš úkol.“ Zapíchl prst Benjaminovi do tváře. „Myslete si, co chcete, ale pravé jablko bylo ukradeno.“ Pokrčil rameny.

„Připouštím, že král přikázal Berkeleymu udělat dvě repliky, jednu, kterou si chtěl ponechat, druhou…“ Zasmál se.

„Možná ji chtěl použít někdy v budoucnu. Přeji dobrou noc, pánové.“ Kempe se obrátil na podpatcích a odcházel z kostela.

Benjamin si povzdychl a zvedl se.

„Věříte tomu, pane?“ zeptal jsem se ho.

„Nevím,“ odpověděl. „Rogere, já už nevím. Možná se opravdu mýlíme. Možná, že zloděj prodal pravé jablko Lordu Charonovi a ten ho zase prodal papežskému vyslanci.

A Henley byl možná zavražděn jen proto, aby nemohl nic prozradit. Ale kdo byl tím zlodějem, a jak to udělal, zůstává nadále záhadou.“ Znovu si povzdychl. „Ach, mám chuť na pohár vína! A když mluvím o pohárech, Rogere, musím ti něco ukázat.“

Vyšli jsme z kostela a vraceli se uličkami do Blikající lampy. Boscombe nás čekal, celý zvědavý. Hrál roli všetečného hostinského a zasypal nás otázkami. Můžete mi věřit, že byl lepší herec než Shakespearův Burbage!

„A kde máš svého psa?“ zvolal. „Kde je chudák Castor?“

„Mrtvý. Bůh mu dopřej odpočinku!“ odsekl jsem. „A jestli nám hned nepřineseš jídlo a víno, Boscombe, půjdeš za ním!“ Zareagoval jsem dobře. Nenávidím přetvářku, s výjimkou u sebe sama.

Boscombe se zašklebil a odešel. S jistým pobavením jsem zaregistroval, že už na sobě neměl mnišskou kutnou, ale tentokrát byl převlečený za písaře. Do dlouhého šedého pláště a na opasku měl zavěšený kalamář a pero. Benjamin vyšel nahoru do našeho pokoje. Vrátil se s pohárem, který jsem sebral v Poppletonově domě. Ignoroval moje otázky.

„Najíme se a uhasíme žízeň,“ řekl a požádal Boscomba o vodu a sůl.

Dojídal jsem maso, ale když jsem dopil víno a chtěl požádat o další, Benjamin zvedl Poppletonův pohár.

„Pij, Rogere!“

Vzal jsem si ho a pohrdavě zafuněl. „Voda?“

„Dešťová, z kádě. Napij se!“

Poslechl jsem, napil se a vrátil mu pohár. Benjamin si hrál s pohárem a já křičel na Boscomba, aby mi přišel dolít claret.

„Napij se ještě, Rogere.“

Vzal jsem mu pohár z rukou, usrkl a zhnuseně vodu vyprskl.

„Pane, je slaná!“ Vzal jsem jeho pohár s vínem a napil se. „To má být nějaký trik, pane?“

„Ne.“ Benjamin vodu vylil. „Podívej se, Rogere, do poháru!“

„Nic pozoruhodného,“ řekl jsem.

„Vidíš něco?“

„Jen mosaz,“ řekl jsem.

„Myslím na dně.“

Strčil jsem do poháru prst. Na dně bylo mosazné kolečko.

„Není tam nic kromě toho malého kolečka,“ řekl jsem.

„V místě, kde je napojená stopka na kalich.“

„Podívej se znovu.“ Benjamin držel pohár a já hleděl dovnitř. Pootočil stopkou a na dně se pohnula nenápadná západka a pomalu odkryla malý otvor.

„Jak jste to udělal?“ zvolal jsem.

Benjamin držel pohár zvednutý a ukázal na malý falešný drahokam uprostřed stopky.

„Stačí silně zatlačit na ten kámen a západka se otevře.

Zatímco jsi jedl, dal jsem do otvoru trochu soli. Umyl jsem pohár a nalil do něj vodu. Poprvé jsi pil sladkou vodu, podruhé jsem stiskl kámen, zakroužil pohárem a voda byla slaná.“

„Tak to udělali!“ zvolal jsem a nadzvedl se na židli.

„Tak ti dva lumpové zabili svou matku! Museli nějak přijít na to, jak jsem vyléčil Lucy. Věděli, že jsem použil elixír, tak ten pohár přinesli nahoru do pokoje. Ale napřed dali jed do otvoru ve dně.“

Benjamin mě zatlačil zpátky na židli.

„Pozorně jsem poslouchal, co jsi mi říkal,“ vysvětloval.

„A uvědomil jsem si, že tě Poppletonovi podvedli.“ Mračil se. (Byla to jedna ze vzácných chvil v mém životě, kdy jsem si uvědomil, že Benjamin není jen zasněný učenec. Měl v sobě temná zákoutí. Nezapomněl na to, jak před lety Poppletonovi vyvolali skandál tím, že tvrdili, že otevřel na svém panství školu proto, že má rád malé chlapce. Ano, jeho temná zákoutí mohla být i vražedná, ale to až v budoucnosti.) Toho večera se Benjamin sklíčeně usmíval do poháru a pokračoval ve vysvětlování. „Když přijel Laxton a řekl nám o smrti Lucy a o tom, že její poslední slova byla: Vyřiďte Rogerovi, že ten pohár…, tušil jsem, že tím musela myslet něco, co se vztahuje ke tvému skandálu s Poppletonovými.“

„No ovšem,“ řekl jsem. „Jinak by řekla: Můj pohár přetéká.“

„Já si myslím, že Lucy nějak přišla na to, že tě Poppletonovi podvedli,“ pokračoval Benjamin. „Možná vyslechla jejich hovor o tom, jak moc jim záleží na tom, aby ten pohár dostali zpět. Chudák děvče! Možná pro ni bylo těžké, nechat si to tajemství pro sebe a…“

„Poppletonovi ji zabili?“ hlesl jsem ohromeně.

„Ano. Nese to jejich charakteristické znaky: napadnout bezbrannou dívku na polní cestě a utlouct ji k smrti.“

„Měli bychom se vrátit,“ řekl jsem. „Pojďme si pro koně a jeďme do Ipswich.“

„Z toho by vznikly jen potíže,“ nesouhlasil Benjamin.

„Nemáme důkaz. Ne, Poppletonovi by tvrdili, že to není jejich pohár a chybí důkaz, že mají prsty ve smrti Lucy. A navíc, drahý strýček a král si přejí, abychom byli tady.“

Zvedl pohár s vínem. „Nechme ještě chvíli zlo kvasit, Rogere. Dnes oslavíme tvé vysvobození a připijeme si na Lucy a na Castora.“

A tak jsme pili, až nás o půlnoci zvon na nedalekém kostele upozornil, že máme jít na kutě. Ale ráno jsme se probudili brzy, dlouho předtím než nad katedrálou Svatého Pavla vyšlo slunce. Když jsme však přijeli do Toweru, zjistili jsme, že justice je ještě časnější ranní ptáče. Na trávníku před velkou normanskou věží zasedal královský soudní dvůr a už se konaly první popravy. Na dvou kolmých, hluboko do země zaražených kůlech ležel příčně dlouhý kmen stromu. Na něm už viselo šest Charonových mužů. Dalšími se právě zabývali tři soudci, které za tím účelem přivezli z Westminsteru. Řeknu vám jedno: za Jindřichovy vlády byli soudci rychlí a krutí. „Dopřejte mu spravedlivého soudu a pověste ho!“ zněl jeden z oblíbených aforismů toho starého lotra, a nežertoval. Neexistovaly ručně psané žádosti o milost. Jindřich byl rychlý a nelítostný jako sokol, který se vrhá na kořist. Ani v tomto případě se soud v ničem nelišil od ostatních. Soudci zasypávali otázkami provinilce se zkrvavenými ústy a nateklýma očima a kůží zčernalou od ran a ti nesrozumitelně mumlali nějaké odpovědi. Hlavní soudce pak vynesl rozsudek. Nasadil si na hlavu soudcovský klobouk z černého hedvábí a zločinci byli posláni na šibenice. Ty nešťastníky postavili na stůl, navlékli jim na krk smyčky a stůl odkopli.

Po jedné straně soudců seděl Lord Egremont na židli, která vypadala jako trůn, a se zájmem přihlížel. Za ním stál noctale v kutně s kapucí. Egremont vypadal spokojeně, ale v Corneliově tváři jsem viděl znechucení. Kempe byl hlavním svědkem obžaloby. Věcně popsal útok na pevnost Lorda Charona, jaké poklady jsme tam našli, a především popisoval únos nejvěrnějšího služebníka jeho královské výsosti, Rogera Shallota. Věřili byste tomu? Ty chlapy oběsili kvůli starému Rogerovi!

„V císařství by je uvařili jako kuřata v kotli, nebo upálili na hranici,“ prohlásil Lord Egremont. Ohlédl se na Cornelia.

„Ale je příjemné vidět zločince houpat se ve vzduchu, nemám pravdu?“

Noctales se pokřižoval a odvrátil pohled.

A věřte mi, že mě zahřálo u srdce, když jsem viděl znechucení toho záhadného muže s kamennou tváří. Jistým způsobem mi připomínal Cecila a ostatní, s nimiž jsem v životě pracoval. Nemilosrdný, nikoliv krvelačný. Když někdo musí zemřít, tak ať je to rychle. Žádné zvrácené potěšení a vzrušené olizování rtů.

„Chybí tu někdo?“ zeptal se Benjamin.

„Ano,“ odpověděl Kempe, který za námi přišel, neboť soud čekal na to, až přitáhnou další Charonovy muže. „Král trvá na tom, aby byli všichni do setmění mrtví. Některé mučili.

O jablku nevědí nic, ale řekli nám, že poručíkem Lorda Charona byl jistý William Doddshall.“

„Doddshall?“ podivil jsem se.

„Známý pod přezdívkou Kerberos,“ vysvětlil Kempe a vrátil se k soudnímu stolu. „Ó,“ zavolal na nás přes rameno.

„Kerberos je na skřipci.“ Ukázal na kobku u paty normanské věže. „Řekl, že nebude mluvit s nikým jiným než s vámi, Shallote. Měl byste jít za ním a zjistit, co vám ten lotr chce říct, než zemře.“

„Máme s vámi schůzku, Sire Thomasi,“ zavolal na něho Benjamin.

Kempe vrhnul rychlý pohled na Egremonta a přikývl.

Benjamin a já jsme odešli z popraviště a zamířili k věži.

Rád bych řekl, že bylo příjemné, být zpátky v Toweru, ale odjakživa jsem to místo nenáviděl. Byli jsme tu s Benjaminem před několika měsíci a pátrali po záhadném vrahovi, který způsobil krvavou spoušť v katovském cechu.

Měl jsem sto chutí utéct. Ale na druhou stranu jsem byl zvědavý, co mi chce Kerberos říct. Šli jsme po schodech do podzemního bludiště chodeb. Dozorce nás zavedl do mučírny.

Bylo to prapodivné místo, alespoň když jsem tam byl já.

Vypadalo to tam spíš jako ve špitále s bíle nalíčenými zdmi.

Podlaha byla zametená a čistá a pod otevřenými okny stály na policích kořenáče s květinami. Na háku na zdi visela dětská hračka. Hlavní vyšetřovatel byl muž s laskavým, tichým hlasem, vodnatýma očima a ochablými rty.

Přistoupil k nám a potřásl nám rukama, pak nás pohybem ruky vyzval, abychom se posadili ke stolu, kde stálo víno a sladkosti. Možná proto, aby to zmírnilo hrůzy, které se zde odehrávaly. Ale nic nemůže zmírnit hrůzu, jaká jde z Exeterovy dcery. Je to pryčna velká jako postel na čtyřech sloupech a na každém konci jsou válce. (Exeterova dcera proto, že ji v Anglii zavedl v patnáctém století Lord Exeter.

Pro vás, studenti historie, Angličané natahovali na skřipci už dlouho předtím, ale tento skřipec byl přímo umělecké dílo.

Vykloubí vám ruce i nohy s mučivou pomalostí. Poskytuje katovi možnost odpočinku a občerstvení, než začne znovu točit válci. Já nejsem krutý. Přečtěte si mé další knihy vzpomínek. Sám jsem jednou ležel na skřipci! Paže se mi prodloužily o půl palce, než si to ten lotr, John Dudley, hrabě z Northumberlandu, rozmyslel a dal mi milost.) Toho rána v Toweru byl chudák Kerberos Exeterovým hostem.

Byl dokonale nahý, až na pruhy látky, kterými byl přivázán za ruce a nohy k válcům, a tělo měl natažené jako biskupské podvazky. Když jsme vešli, byl v bezvědomí a jeho ošklivá brunátná tvář byla povadlá. Kat mu vylil kbelík vody do obličeje a pod nosem mu přidržel opálený korek. Kerberos se pohnul a zasténal.

„Ne, ne, pane Doddshalle,“ promluvil k němu šeptem.

„Přišel za vámi člověk, kterého jste žádal. Roger Shallot.“

Kerberos ke mně obrátil oči. Pokoušel se promluvit, ale měl oteklý jazyk.

„Pro slitování boží, uvolněte mu ty nohy a ruce,“

přikázal jsem.

„Cokoliv si budete přát,“ odpověděl mistr mučení pisklavým hlasem.

„A co pohár vína!“ řekl jsem.

Otočil koly dozadu a Kerberovo tělo se uvolnilo.

Přistoupil jsem k němu a pootevřel mu rty.

„Chtěl jsi se mnou mluvit?“ zeptal jsem se.

„K čertu s tebou, Shallote!“ zašeptal a na rtech mu pěnila krev.

„Jestli jsi mě nechal přivést proto, abys mě proklínal, tak zase odejdu,“ řekl jsem.

„Ne, ne,“ Kerberos zavrtěl hlavou. „Ale budu s tebou mluvit jen o samotě.“

„Já neodejdu,“ řekl mistr mučení. „Je to moje mučírna a ručím za ni.“

„Odejděte!“ přikázal mu Benjamin.

„Ale…“ vykoktal mužíček.

„Na rozkaz jeho svatosti kardinála!“ dodal Benjamin.

„No dobrá, když to stavíte tak,“ řekl. „V tom případě je mi potěšením.“

Přihlížející vojáci a katovi učni opustili mučírnu a za nimi Benjamin, který za sebou zavřel dveře.

Stál jsem nad Kerberem. „Jsme sami,“ řekl jsem.

„Chci tě požádat o laskavost.“

To mě ohromilo. „Laskavost, dobrodiní?“ zvolal jsem.

„Ty prohnaný ničemo! Není to tak dlouho, co jsi chtěl nechat krysu, aby se mi prokousala do břicha!“

„Celý život je jen štěstí v kostkách,“ odpověděl Kerberos. „Ale věř nebo ne, Charon tě měl rád, Shallote.

Nedovolil by, aby se ta krysa prokousala hluboko, nechal by ji kousnout jenom jednou, nebo dvakrát.“

„Až se dostaneš do pekla, tak mu za mě poděkuj,“ řekl jsem mu.

„Nechci viset,“ pokračoval Kerberos.

„Ani já ne, ale nemohu pro tebe nic udělat.“

„Mám ze šibenice hrůzu,“ žadonil Kerberos. „Udělej to pro mě, prosím!“

„A na oplátku?“

„Řeknu ti, co vím. Ó, a ještě něco, pane Shallote, napiš mým rodičům.“

Zůstal jsem na něj nevěřícně hledět.

„Prosím!“ žadonil Kerberos. „Johnovi a Christině Doddshallovým ze Silver Wyvern na High Pavement v Nottinghamu. Myslí si, že dělám úředníka v domácnosti urozeného šlechtice a mám pěkný příjem. Napiš jim, že jsem umřel na mor nebo potní nemoc, že jsem byl ctěn a milován.

Ó, a ještě něco.“

Zavřel jsem oči.

„Než umřu, chci, aby mi přišel kněz dát rozhřešení. Slib mi to!“

Co jsem mohl dělat? Ten chudák umíral. A já mohl skončit jako člen podobné bandy jako byla Charonova, nebýt lásky boží a mého pána. Dal jsem mu své slovo.

„Tak, a teď mi řekni, kde je jablko Karla Velikého,“

začal jsem.

„Lord Charon, kéž se usmaží v pekle, to jablko koupil od řezníka,“ odpověděl.

„To jméno už jsem slyšel. Kdo to je?“

„To nikdo neví,“ řekl Kerberos. „Je to jeden z nejzkušenějších londýnských vrahů. Když vezme nějakou práci, tak ji vždycky provede sám: jed, rdousící smyčka, dýka, meč.“

„Provedl ten masakr v Malevelu?“

Kerberos zavřel oči. Jemně jsem mu zaklonil hlavu a přiměl ho napít se znovu vína. Kerberos se rozkašlal a víno mu vyteklo z úst.

„Slyšel jsem, co jsi říkal,“ řekl přidušeným hlasem. „Je to možné, ale jak to udělal sám, je mi záhadou.“

„Jak dal řezník Charonovi vědět, že má jablko?“

„Poslal mu vzkaz,“ odpověděl Kerberos. „Chtěl se s námi sejít v houštinách severně od špitálu Svaté panny Marie Betlémské. Měli jsme tam přijít jen Charon a já. Řekl nám cenu: dva tisíce liber ve zlatě. Charon a já jsme tam měli přijít po setmění, až bude zvon na kostelní věži zvonit sedmou kanonickou hodinu. Vzkázal, abychom nezkoušeli žádné triky, jinak nás zabije a peníze si stejně vezme.“

Kerberos zavřel oči.

Myslel jsem si, že ztratil vědomí, ale on je zase otevřel a podíval se na mě.

„Stalo se to před dvěma nebo třemi nocemi. Charon byl zvědavý na ty vraždy na Malevelu. Konec konců, my jsme zavraždili starou dámu a vykradli její dům. Charon přivezl zlato v sudech na soumarovi. Stáli jsme na okraji houští, a když začal zvonit zvon sedmou kanonickou hodinu, vešli jsme mezi stromy. Na kmeni, který ležel uprostřed mýtiny, byla postavená malá bečka na víno. Šli jsme k ní a sundali víko. V bečce bylo jablko. Vzali jsme jej, nechali tam zlato a odjeli zpátky do Londýna.“

„A řezníka jste neviděli?“

Kerberos si povzdechl a zavrtěl hlavou.

„Toho neviděl nikdo. Lord Charon už si ho najal předtím. Chtěl, aby odstranil jeho rivaly v době, kdy mohl dokázat, že nebyl v Londýně,“ dodal s úšklebkem.

„Jak jste ho najali?“ vyzvídal jsem. „Je na to nějaký speciální způsob?“

„Není to divné?“ zachroptěl Kerberos. „Jen málo lidí přizná, že znají řezníka, ale zajímavé je, kolik jich využívá jeho služeb. Když si chceš v Londýně najmout vraha, začneš o tom mluvit po krčmách a pivnicích, nebo mezi obchodníky před kostelem Svatého Pavla. Ale když si chceš najmout řezníka, musíš jít do malé pivnice, která se jmenuje U Písaře a stojí těsně u kostela Svatého Pavla. Tam se musíš ptát po úředníkovi jménem Richard Notley. Je to darebák s úzkým obličejem. Jemu řekneš, že si chceš najmout vraha, a dáš mu svou adresu. Řezník ti pak dá vědět.“

„A to jablko?“ zeptal jsem se.

„Lord Charon jej prodal papežskému vyslanci. Všechno se událo v několika hodinách. Charonovi to připadalo zábavné.“

„Věděl, že jde o repliku?“ zeptal jsem se.

„Ani jeho ani mě to nezajímalo!“ řekl Kerberos posměšně. „Italové zaplatili dobrým stříbrem a zlatem.

Charon byl spokojený.“ Olízl si okoralé rty. „To je vše, co vím, Shallote, jako že je Bůh mým svědkem. A teď buď tak hodný, nalij mi zbytek toho vína, a jestli neumíš držet slovo, táhni k čertu!“

Dal jsem mu napít vína a odešel. Vzal jsem Benjamina stranou a stručně mu popsal, co mi Kerberos řekl. Benjamin ihned nařídil, aby za ním poslali mnicha, a mučitelům přikázal, aby ho už nevyslýchali.

Vyšli jsme ven a sedli si na lavičku na vrcholu schodiště. Dívali jsme se na to, jak zbývající členy Charonovy tlupy postupně odsuzují a posílají na šibenici.

Přízračný pohled. Čtyři šibenice postavené do čtverce. Viděl jsem, co prováděli Jindřichovi vojáci, když porazili vzpouru Seveřanů pod vedením Roberta Askea. Podél Velké severní cesty visela těla na šibenicích i na stromech. Ale vidět tolik oběšených mužů na trávníku před Towerem za dne, kdy svítilo slunce a po obloze létali ptáci, bylo strašné a morbidní. Většinou už viseli tiše a nehybně, jen někteří sebou ještě škubali ve smrtelné agónii. Nakonec přinesli Kerbera na dveřích a položili ho před soudce. Ti se ho otázali, zda se cítí vinen či nevinen. Poslal je k čertu, tak ho odsoudili ke smrti oběšením, ale Benjamin zasáhl.

„Pan Kerberos,“ začal. „Pan Kerberos ochotně spolupracoval a řekl nám vše, co věděl o plenění a rabování, která mají ti zločinci na svědomí. Nebude oběšen. Jeho hlava bude oddělena od těla.“

Není život divný? Kerberos se zalykal smíchem, když to uslyšel, a začal chvalořečit mému jménu, jako bych mu zařídil královu milost. Kempe a soudci nesouhlasili, ale Benjamin byl neoblomný.

„Nebude viset!“

Tím učinil přítrž hašteření. Egremont povstal a tleskl rukama v rukavicích. Řekl něco jednomu ze svých mužů.

Ten se rozběhl na vzdálený konec trávníku k hromadě dříví a přinesl z ní malý špalek.

„Když nebude viset, spravedlnosti bude i tak učiněno zadost,“ pronesl Egremont. Vydal další ostrý rozkaz a dva livrejovaní sluhové skutáleli Kerbera ze dveří a položili mu hlavu na špalek. Egremont si svlékl plášť, tasil meč a postavil se nad něho. Zvedl meč a jediným dobře mířeným pohybem usekl Kerberovi hlavu.

Já jsem samozřejmě musel odejít. Přikryl jsem si dlaněmi ústa, protože se mi udělalo zle. Nesnáším pohled na krev, i když není moje vlastní. Když jsem se vrátil, vojáci mezitím položili Kerberovo tělo a hlavu zpátky na dveře a odnášeli je k polorozpadlé zdi Toweru do jámy vysypané vápnem.

Egremont se tvářil jako člověk, který dobře odvedl svou každodenní práci. Přijal Kempeovu nabídku na občerstvení, ale nejdřív obešel šibenice a pečlivě si prohlížel těla oběšených, jako by měl podezření, že by některý z nich mohl ještě žít. Nakonec se přidal ke Kempeovi a Benjamin, Cornelius a já jsme se vydali za nimi přes trávník do velké haly.

„Dobrou práci jsme dnes ráno odvedli,“ prohlásil Kempe, usedl do čela velkého stolu a nám ukázal, abychom si sedli na lavici po jedné straně. „Ale ten poslední, který nebyl oběšen, co vám mohl tak důležitého říct? Z čeho se vyzpovídal?“ obrátil se na nás.

Pán mi jemně šlápl na nohu.

„Nic důležitého,“ odpověděl.

„Ale, ale,“ Egremont uhodil pohárem o stůl.

„Zmínil se o jablku?“ vyštěkl Cornelius.

„Řekl, že v podsvětí o té krádeži slyšeli, ale nic víc,“

odpověděl jsem mu.

Cornelius se podíval jinam. Věděl, že lžu.

„To je pravda,“ zasáhl můj pán. „Lorde Egremonte, vy jste jistě také důkladně pátral, nemám pravdu?“

„Ano, pátral.“ Lord Egremont si stáhl rukavice a hrál si s malým koženým střapcem na jedné z nich. „Řeči se šíří jako plevel.“ Jeho hlas nabral ostrý tón.

„Jaké řeči?“ zeptal jsem se.

Egremont se na mě ani nepodíval.

„Řeči o tom, že jablko skončilo v rukou Francouzů, nebo papežského vyslance. Jeho císařská výsost Karel V. z toho nebude šťastný.“

„Lorde Theodosiusi, obdivuhodně ovládáte anglický jazyk.“

„Studoval jsem v Cambridge,“ odpověděl Egremont.

„Kvadrivium, trivium, logiku a metafyziku.“

„A vy, pane Cornelie?“ zeptal jsem se.

„Já jsem nějakou dobu žil v Anglii,“ odpověděl. „Před mnoha lety jsem byl učněm u obchodníka s látkami, v Hanse na Steelyardu.“

„Co to má společného s jablkem Karla Velikého?“

vyštěkl Egremont.

„Nic,“ zamumlal Benjamin.

„V tom případě…“ Egremont vstal, plácl se rukavicí do stehna, uklonil se Siru Thomasovi a Benjaminovi a vojenským krokem odešel.

Cornelius šel tiše za ním jako stín. Kempe se za nimi díval.

„Znáte hodně jazyků?“ zeptal se ho Benjamin.

Sir Thomas přimhouřil oči. „Italsky, francouzsky,“

odpověděl.

„A německy?“ pokračoval Benjamin.

„Ano.“

„A pracoval jste v císařství?“

Sir Thomas se dostal do nesnází. Pootevřel ústa k odpovědi a toužebně se zadíval na dveře, jako by chtěl odejít.

„Tyhle věci se vás netýkají,“ odsekl. „Ale abych odpověděl pravdivě, ano, byl jsem královským vyslancem v Lübecku, a ano, pane Daunbey, než se mě na to zeptáte, setkal jsem se s Lordem Egremontem a Corneliem při četných příležitostech. Nicméně si myslím, že bych vám měl něco ukázat.“ Kempe vyšel z haly.

„K čemu ty otázky?“ obrátil jsem se k Benjaminovi.

„Co když je to celé jedno jediné spiknutí, Rogere?“

zašeptal. „Spojenectví mezi Kempem a Egremontem, s Corneliovou účastí, jehož cílem je okrást jak našeho krále, tak císaře a obohatit sebe?“

11

Seděli jsme a tlumeným hlasem rozebírali možnosti.

Jaký jsme měli důkaz, že ten tajuplný zabiják, kterému říkali řezník, existuje? A kdybychom nějaký měli, uloupil jablko právě on? Náš rozhovor přerušil voják, který za námi přišel a křikl na nás, že Sir Thomas na nás čeká. Vedl nás ven z haly a dál do Wakefieldovy věže. Kempe nás čekal v pokoji ve druhém poschodí. Zamkl za námi dveře, otevřel truhlici, vyndal z ní jablko a zvedl jej. Benjamin mu ho skoro vytrhl z rukou. Přikázal mi zapálit svíčku a přidržel ametyst proti plameni. Dřepl jsem si a pozoroval, jestli drahokam zesvětlí.

Uviděl jsem kříž, ale nevisel na něm ukřižovaný Spasitel.

„To je replika?“ zeptal se Benjamin.

„Ano,“ odpověděl Kempe.

Benjamin ho potěžkal v rukou.

„Vyrobená nebohým Berkeleym?“

„Ovšem.“

Benjamin mu jablko vrátil. Kempe zavřel truhlici. Už jsme byli na odchodu, když jsme zaslechli rychlé kroky a pak zaklepání na dveře. Do pokoje vešel doktor Agrippa.

Sundal si klobouk se širokou střechou a groteskně se uklonil.

„Jdu přímo od dvora. Je něco nového?“

„Viděl jste sám,“ opáčil Kempe. „Vlčí hlavy visí, ale jablko Karla Velikého je stále pryč.“

Agrippa pokrčil rameny. Vytáhl zpod kamizoly dva malé pergameny a podal jeden Benjaminovi a jeden mně.

List pro mě byl jasný a srozumitelný. Nesl králův podpis a pečeť a informoval mě, že královská loď Peppercorn odplouvá z přístavu na Temži za deset dní. Jejím cílem je západní pobřeží Afriky a Benjamin a já jsme jmenováni jejími důstojníky. Ach Bože, chtělo se mi brečet! Chtělo se mi sednout si na zem a řvát. Nenávidím vodu. Nenávidím moře a vůbec se mi nelíbila vyhlídka na plavbu po moři bez návratu. Benjamin si přečetl svůj list, pečlivě ho složil a zastrčil do náprsní kapsy.

„Král se zlobí?“ zeptal se.

„Bude lepší, když se nějakou dobu neukážete u dvora,“

zněla odpověď. „Egremont brzy odjede, a jestli neodjede s jablkem, králův hněv padne na vás dva.“

Vrátili jsme se do Blikající lampy a v uších nám znělo Agrippovo varování. Já jsem byl nervózní a skákal jako kobylka, ale Benjamin zachoval kamennou tvář. Vzal mě do výčepu a přinutil mě, abych si sedl. Objednal u Boscomba jídlo a začal probírat možnosti.

„Podívej se na mě, Rogere,“ řekl mi. „Mně se také nechce na loď.“

„To je od krále pomstychtivost,“ opáčil jsem. „Ten lotr…“

Benjamin položil prst na rty. „Mlč, Rogere, tak to na světě prostě chodí. Král přišel o svůj poklad. I když osnoval podvod, byl veřejně ponížen. Někdo za to bude muset zaplatit, a co může být lepšího, než kardinálův milovaný synovec a jeho zlotřilý sluha? Jindřich přece nemůže připustit, že to zavinil on sám. Musí císaři ukázat, že za to bude někdo potrestán. A navíc, můj strýček už nepožívá takové přízně u krále jako dříve. Když nás vyhostí z Anglie, tak tím jemně klepne strýčka přes prsty.“ Zhluboka se nadechl. „Takže tady buď můžeme sedět a lamentovat, nebo se můžeme snažit přijít na kloub té záhadě a najít uspokojivou odpověď. Proto se soustřeďme na to, co víme.“

Naklonil se přes stůl, aby nás nikdo neslyšel, a začal rekapitulovat. „Zaprvé, Jindřich má jablko Karla Velikého a císař ho chce. Zadruhé, král nařídí Berkeleymu vyrobit minimálně jednu repliku.“

„Minimálně?“

„Ano. Ráno jsme jednu viděli. A víme, že druhá byla v té truhlici na Malevelu.“ Benjamin si povzdychl. „A myslím, že se nemýlím, když řeknu, že Francouzi mají třetí.“

„Je to možné?“ divil jsem se.

„Zdá se.“

„Ale proč?“ zeptal jsem se.

„Kdybych to věděl, mohli bychom celou záhadu vyřešit,“ odpověděl Benjamin. „Ale pokračujme. Zatřetí, jedno jablko převezli do Malevelu, kde nejsou žádné tajné chodby ani vchody. Nikdo, kromě těch dvou kuchařů, tam nepřicházel a neodcházel. A přece byli všichni členové posádky brutálně povražděni, aniž by vznikl sebemenší rozruch. Začtvrté, víme, že jeden lučištník posílal vzkazy Siru Thomasovi. Musíme akceptovat Kempeovo tvrzení, že mu nehlásil nic mimořádného. Co ještě víme?“

„Zapáté,“ řekl jsem, „víme, že Cornelius měl klíče od domu a vpouštěl a vypouštěl kuchaře. Možná se účastnil nějaké lsti, ale proč by se z nejvěrnějšího služebníka jeho císařské výsosti stal zrádce?“

„Zašesté,“ dodal Benjamin, „víme, že existuje-li řezník, pak zcela jistě prodal jablko z Malevelu papežskému vyslanci. To navozuje další, ještě zajímavější otázku. Kdo prodal jablko Francouzům? A kde je pravé jablko?“

Benjamin ztichl, když Boscombe přinesl dvě mísy s masem.

„Pane, z nějakého důvodu mám tušení, že odpovědi najdeme na Malevelu. Divil jsem se, co zavedlo chudáka Castora do sklepa. Určitě to nebyly ostatky nějaké staré zavražděné ženské. Co tam cítil? Co ho tam tak táhlo?“

Benjamin ukázal na svou mísu s masem. „Řekněme, že jídlo, ti vrahové se tam schovávali. Jak se nepozorovaně dostali ven? Byli tam s něčím svolením?“

Na chvíli se pustil do jídla a pohroužil do vlastních myšlenek.

„Pokaždé, když o tom mluvíme, vrátí nás to k jídlu,“

utrousil. „Proč bylo sklizeno ze stolu, umyté nádobí a poháry? Jídlo!“ opakoval. „Možná nastal čas navštívit ty dva kuchaře. Třeba něco viděli? Zítra za úsvitu se tam vypravíme. Mezitím zajdi za tím písařem od Svatého Pavla.

Dej mu své celé jméno, řekni mu, že jsme ubytovaní v Blikající lampě a že si chceš pronajmout řezníkovy služby.“

Já jsem samozřejmě protestoval, ale Benjamin byl neúprosný. Po klidném spánku ve své posteli jsem se tedy odpoledne vmísil do davu a prorážel si cestu ke katedrále Svatého Pavla. Vrátily se mi vzpomínky na to, jak si mě pronajal Sir Hubert Berkeley. Zapálil jsem na jeho památku svíci. Když jsem ji zapaloval, všiml jsem si služebné. Měla černé kudrnaté vlasy a tu nejsladší a nejkrásnější tvář.

Připomněla mi Lucy a já dostal chuť s ní promluvit. Víte, jak to chodí, jedna věc dá druhou. Seděli jsme v nedaleké krčmě u poháru a potom následovaly dvě vášnivé hodiny v malém pokojíku nad výčepem.

Než jsem se vrátil do katedrály, byla tma, ale písař v koutě měl stále ještě práci. Pozoroval jsem Richarda Notleyho, jeho mrtvolnou tvář s vlasy jako chmýří. Seděl u stolu, nohu přes nohu, našpulené rty, pero připravené k psaní. Vzpomněl jsem si na svůj slib Kerberovi, sedl si a nadiktoval písaři dopis jeho rodičům do Nottinghamu.

Notley se choval jako profesionální písař. Věrně napsal snůšku mých lží o tom, jak mladý William žil a zemřel, skoro jako světec. Občas se Notleymu zastavilo pero a mě napadlo, jestli zná pravdu. Když skončil, podepsal jsem dopis, zaplatil mu a přidal něco pro zvláštního kurýra, aby dopis odvezl do Nottinghamu.

„Budete si přát ještě něco dalšího?“ zeptal se mě a zvědavě si mě prohlížel očima posazenýma blízko u sebe.

„Jmenuji se Roger Shallot,“ odpověděl jsem. „Najdete mě v krčmě Blikající lampa.“

„Ano,“ přerušil mě rychle. „Já vím, kde to je.“

„Jsem farmář,“ pokračoval jsem. „Hledám řezníka. Jistí lumpové by měli zemřít ještě před svátkem Sv. Michaela.

Chci někoho zkušeného, žádného řeznického učně.“

„To bude za jeden stříbrný, pane, pro mě za cestu.“

Zaplatil jsem mu.

„A kde se s ním sejdu?“ zeptal jsem se.

„Nebojte se, pane. To se včas dozvíte. Dnes už mi práce skončila,“ řekl a ukázal na hodinovou svíci, která dohořívala ve skleněném svícnu.

Poděkoval jsem a odešel. Když jsem vyšel z katedrály, vzpomněl jsem si znovu na chudáka Berkeleyho a vydal se ulicemi a uličkami k jeho domu. Jeho sluha mi otevřel. Měl uplakanou tvář. V domě byl stále smutek. Na všech zdech visela černá sukna a v pokojích bylo šero. Už to nebyla ta veselá, družná domácnost, do které mě přijali.

„Tak to vidíte, pane Shallote, Sir Hubert nemá dědice,“

řekl mi sluha. „Jeho poslední vůle musí projít kancléřským soudem. Všechna práce v dílnách se zastavila.“

Vyjádřil jsem mu soustrast a on mi nabídl bílé víno a marcipánové oplatky.

„Přišel jsem si promluvit o jeho práci. Jsou tu účetní knihy Sira Huberta?“

„To ne, pane. Sir Thomas Kempe si je všechny odnesl.“

„Na čem Sir Hubert pracoval?“ zeptal jsem se. „Na jakých zakázkách?“

„To nikdo z nás neví,“ odpověděl sluha. „Poslední rok pracoval pro královský dvůr. Pracoval sám, bez učňů. Bůh ví, co dělal!“

„Chodil sem Sir Thomas často?“

„Ano, někdy nosil sedlové brašny, ve kterých to cinkalo.

Mysleli jsme si, že v nich bylo zlato na roztavení. Jen jedenkrát jsem zahlédl Sira Huberta při práci. Byl jsem nahoře v pokoji. Díval jsem se dolů do zahrady a viděl Sira Huberta, jak vyšel s lucernou. Držel asi něco velmi cenného proti světlu. Zahlédl jsem…“ Zajíkl se.

„Drahokam?“ zeptal jsem se.

„Ano, pravděpodobně nějaký vzácný kámen.“

Dopil jsem víno, znovu mu projevil soustrast a odešel.

Venku byla tma. Po ulicích chodil ponocný.

„Devět hodin!“ volal. „Noc je vlahá! O požehnání proste Pánaboha!“

Zločinci ve dveřích krčem a zájezdních hostinců se ztráceli, když se k nim blížil, ale to mi starosti nedělalo.

Starý Shallot si uměl zahrát na rváče, poodhalit plášť, odkrýt meč a dýku za opaskem a vypnout hruď jako kohout na procházce. Díkybohu, že obsah knihy nelze soudit podle obalu. Vykračoval jsem si a přemýšlel o tom, co jsem slyšel, když se z aleje vynořily dva stíny v pláštích s kapucemi na hlavách. Než jsem stihl tasit dýku, popadli mě za ruku a vtáhli do dveří polorozpadlého domu. V duchu jsem se připravil na to, že začnu prosit o smilování, nabídnu svým vrahům vše, co mám, když si jeden z nich stáhl kapuci.

Cornelius si mě prohlížel svýma očima pod těžkými víčky.

„Na procházce, pane Shallote?“

„Ano!“ odsekl jsem. „Nadýchat se večerního vzduchu.“

„Vy jste velmi zaměstnaný člověk,“ odpověděl Cornelius. „Psát dopis za chudáka Williama Doddshalla, žádat řezníka, aby zabil nějaké lotry, potom se zastavit v domě oplakávaného Sira Huberta Berkeleyho. Zjistit co?“

Ach, nejraději bych se byl kopl. Ale musíte vzít v úvahu, že jsem tenkrát byl ještě zelenáč. To jsem se ještě nenaučil plížit ulicemi a ztratit se před každým slídilem.

Cornelius mě popadl za kamizolu a přitáhl si mě blíž. Jeho kumpán mi přitom stál v zádech.

„Sleduji vás na každém kroku, pane Shallote. Jestli se setkáte s řezníkem, budete za to děkovat Bohu. V Německu máme jedno přísloví: „Ti, kdo chtějí prodat medvědí kožešinu ještě dřív, než medvěd vyjde na lov, často končí jako jeho večeře.“

„A my v Anglii máme zase jiné přísloví,“ opáčil jsem.

Jeden včasný steh ušetří devět pozdějších.“

Zvědavě se na mě díval. „A co to znamená?“

Budu-li zcela upřímný, nevěděl jsem to ani já, ale hrál jsem si na chytrého! Vytrhl jsem se mu a pokračoval dál v cestě ulicí. (Zapamatujte si: Pokaždé, když jste na pochybách, proneste něco záhadného a odejděte. Lidé si o vás pomyslí, že jste chytrý a protřelý. Touhle zásadou se řídí dramatikové. Nikdy jsem nepochopil některé věty v Marlowově Eduardovi II. Tak jsem ho chtěl pozvat na večeři, abych se ho zeptal na jejich smysl, ale pak byl zabit chudák Kit v ubytovně na Isle of Dogs. Ten lotr Poley ho píchl do oka!) Přišel jsem do Blikající lampy a našel Benjamina v jeho pokoji na posteli. Díval se do stropu.

Vypověděl jsem mu, co všechno jsem udělal, včetně návštěvy u Berkeleyho.

„Proč jsi se tenkrát ubytoval zrovna tady?“ zeptal se nečekaně. „Myslím v Blikající lampě?“

Řekl jsem mu o prodavači relikvií, kterého jsem potkal, když on byl v Itálii. Benjamin jen pokyvoval hlavou.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„A Boscombe ti dal povolení k prodeji relikvií?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Ale Lord Charon na to měl jiný názor. Příliš se mi dařilo.“

Slyšeli jsme smích z výčepu, tak jsme tam sešli po schodech na večeři. Dali jsme si jehněčí kotletky v rozmarýnové omáčce a po nich gdoulové koláčky. Prožili jsme veselý večer. Boscombe se převlékl za obhroublého otrapu a pozval několik dalších, aby nás pobavili. Vypadali přímo fantasticky. Byli to muži a ženy, kteří si říkali „Obscénní lidičky“. Byli oblečení ve zvířecích kůžích, většinou ve vydřích a liščích kožešinách, někteří muži měli medvědí a vlčí hlavy. Neměli na sobě kalhoty, ale jen kožené zástěrky kolem boků. Jinak byli nazí od rozkroku po krk. Ženy měly přikrytá kyprá prsa pruhy z vlněné látky.

Všechny měly na rukou a na nohou náramky. V uších jim visely velké náušnice a tváře měly pomalované bizarními barvami.

Začali tancem, kterému se říká „šoupák“, potom předváděli akrobacii, salta, polykali nože a lžíce. Potom zahráli velmi vulgární hru o vikáři, biskupovi, krčmáři a dvou courách. Nebudu urážet váš jemnocit. Bylo to absolutně nechutné, ale velká legrace. Boscombe hrál se skupinou a vtipy a narážky byly čím dál peprnější a pichlavější. Benjamin zamumlal, že viděl dost, a odešel nahoru do pokoje. Já se s radostí přidal k hercům, pil a tancoval, až jsem se opil do němoty a zapomněl, co se dělo dál. Probudil jsem se v kůlně v medvědí kůži a jedna z obscénních žen ležela vedle mě. Vyšel jsem na dvůr, lil na sebe vědra vody z malé studny, umyl se a utřel, posbíral své svršky a šel se na pár hodin vyspat do pokoje. Byla to dobrá příprava na krvavou vraždu, která se udála následujícího dne.

Začal celkem dobře. Benjamin mě vzbudil. Posnídali jsme a vydali se na koních po Cripplegate za Oswaldem a Imeldou do jejich prodejny domácích jídel. Bylo jasné a slunečné podzimní ráno. Jeli jsme kolem prodavačů, kteří vykládali zboží a připravovali se na každodenní smlouvání s kupujícími. Když jsme přijeli k prodejně kuchařského páru, zaklepal jsem na dveře, ale nikdo se neozval.

„Divné,“ zamumlal Benjamin. „Měli by být vzhůru a péct čerstvé pirohy.“

Šli jsme podél úzkého potůčku tekoucího kolem domu a prošli jsme brankou do úzké zahrady. Dveře do umývárny nádobí byly otevřené, tak jsme vešli. Tam leželo první tělo.

Zaživa to byla stará, povadlá, červenolící žena. Po smrti měla popelavou tvář, která ležela v louži krve vytékající z proříznutého hrdla. V kuchyni ležel v koutě učeň jako pohozená hadrová panna. Proříznutý krk vypadal jako otevřená ústa. Oswalda jsme našli v obchodě. Bezvládně ležel na židli, rovněž s proříznutým hrdlem. Jeho žena byla v pokoji v patře. Oba byli zabiti tiše, rychlým řezem od ucha k uchu. Byl to příšerný pohled! Jinak byl všude pořádek, nic nebylo zpřeházené. Sladký pach pečiva se mísil s pachem krve.

Benjamin sáhl na kamna.

„Byli zabiti buď pozdě v noci, nebo brzy ráno,“ řekl a zamyšleně vtahoval koutek úst dovnitř. „Není nic napečeno a těla jsou studená. Stejně jako na Malevelu tu není žádná známka toho, že by se ti lidé bránili. Jako by svého vraha znali. Počkal si, až byl každý z nich sám, a potom zaútočil.“

Přešel místnost a prohlížel si podnos s pirohy, které zbyly z předchozího dne. Vzal jeden do ruky a zvědavě si ho prohlížel.

„Další vraždy, viďte, pane Daunbey?“

Benjamin úlekem upustil piroh. Já se prudce obrátil.

Cornelius se dvěma noctales stáli ve dveřích.

„Copak vy vůbec nespíte?“ zeptal jsem se ostře.

„Nikdo nespí, pane Shallote.“ Cornelius podřepl a prohlížel si tvář učně. „Když je na lovu vzteklý vlk,“ dodal.

„Proč jste sem přijeli?“ zeptal jsem se.

„To jsem vám řekl včera večer. Sledujeme vás.“ Zvedl se a otřel si ruce o plášť. „A proč jste tu vy?“

„Protože do domu na Malevelu chodili jen ti manželé,“

odpověděl Benjamin. „Museli něco vidět.“

„Pane Daunbey, já s vámi nejednám jako s hlupákem,“

pronesl Cornelius jízlivě. „Byl bych vám vděčný, kdybyste mi oplatil stejně.“ Přešel k houpací židli u ohniště, sedl si a houpal se. „Všimli jsme si, že v jednom toulci chyběly šípy,“ pokračoval. „Řekl mi o tom Jonathan. Ale já nevidím nic špatného na tom, že byl Sir Thomas Kempe informován o tom, co se děje v domě.“ Nevesele se pousmál. „Jonathan dělal totéž i pro mě.“

„Opravdu?“ opáčil Benjamin.

Cornelius přivřel oči.

„Opravdu?“ opakoval Benjamin. „Vy plníte příkazy Lorda Egremonta. Plnil je i Jonathan?“

Cornelius jen mávnul rukou. „Pravda, pravda. Nicméně, i my jsme si všimli čistoty v kuchyni a umývárně nádobí, pane Daunbey. Neznám zvyky anglických lučištníků, ale ptám se, proč asi trávili večer sklízením nádobí ze stolu a jeho umýváním. Proč ho prostě jen neodnesli na hromadu a mytí nepřenechali někomu jinému? Proto byli najati ti dva kuchaři. Ptám se vás tedy znovu, proč jste zde?“

Obrátil se ke svým druhům a něco jim řekl německy.

Muži odešli.

„Co hledáte?“ zeptal se Benjamin. „Rozuměl jsem částečně tomu, co jste řekl.“

„Totéž, co vy, drahý Benjamine. Konečný účet pana Oswalda. Ne ten cár papíru, který vám dal, ale celkový výčet položek, který může obsahovat něco zajímavého.“

„Jako třeba?“ zeptal se Benjamin.

Cornelius zvedl prst. „To nevím ani já ani vy, ale něco tam může být. Stopa, kterou si uvědomíte, až to uvidíte.“ S

povzdechem spustil ruku dolů. „Ale možná máte pravdu a ti dva kuchaři si doopravdy všimli něčeho podezřelého.

Něčeho, nač si vzpomněli až později.“ Hlučně vydechl. „I když jen Bůh ví, co by to mohlo být.“

Jeden noctale se vrátil a pošeptal Corneliovi něco do ucha.

„Není to divné?“ zadíval se Cornelius na nás. „Žádný účet tu není a trezor s úsporami těch ubohých lidiček byl otevřen a vykraden. Takže se to svede na obyčejného zloděje. Nějaký londýnský noční ptáček sem tiše vešel přes umývárnu nádobí, podřízl jim krky a ukradl všechny jejich peníze i účty.“ Cornelius se zvedl ze židle. „Ale my víme, že to tak není, nemám pravdu? Náš vrah pracoval tiše a profesionálně. Byl to člověk, kterého ti lidé znali a vážili si ho. Pustili ho do domu. Paní Imelda odešla do svého pokoje, možná proto, aby se převlékla z pracovních šatů, nebo se trochu namalovala.“

„Ano, něco takového se muselo dít,“ souhlasil Benjamin.

„Potom vrah zaútočil. Začal tou starou ženou v umývárně nádobí. Potom zabil toho učně. Muselo to být rychlé. Přikryl mu dlaní ústa a jedním rychlým řezem mu prořízl krk. Potom přišli na řadu Oswald a Imelda. Otázka zní, kdo to udělal a proč?“

Cornelius si zastrčil ruce do rukávů u pláště. Vypadal jako mnich při modlení. Mozek mu musel pracovat na plné obrátky. Věděl, že lžeme a zatajujeme informace o tom, co se stalo na Malevelu. Podupával nohou o dlažbu v kuchyni.

„Kdo má takové postavení, aby mohl vejít do domu jako je tento?“ zeptal se. Podíval se na mě. „Vy jste se k Imeldě a Oswaldovi chovali přátelsky.“

„Jsem i Rogerovým přítelem, ale to neznamená, že ho chci podříznout,“ odpověděl Benjamin.

„To je pravda,“ souhlasil Cornelius. „Ale jsou tu další, doktor Agrippa, nebo Sir Thomas Kempe…“

„To je pravda,“ řekl jsem. „A je tu také pan Cornelius a Lord Egremont. Konec konců, ty kuchaře jste najali vy, na tak lukrativní práci! Vás by tu uvítali ze všech nejvíc.“

„Já vím,“ odsekl Cornelius, „kde byl Lord Egremont včera v noci.“ Mnul si obličej, zadíval se na mě, potom luskl prsty a spolu s noctales odešel tak rychle, jak přišel.

Vyšli jsme s pánem do ulice a šli po ní, až jsme se ocitli na otevřeném prostranství, které vypadalo jako vesnický parčík. Byl tu rybník s kachnami a kolem stály dřevěné lavičky. Sedli jsme si na jednu a dívali se na děti, které si hrály na dřevěném koníkovi a honily nafouknutý močový měchýř z vepře.

„Myslím, že bychom měli jet na Malevel,“ řekl Benjamin.

„Vy máte nějakou teorii, pane,“

Poškrábal se na špičce nosu. „Začínám ji mít, Rogere.

Ale ještě stále se topí v mlze.“

„A ty vraždy v obchodě?“ zeptal jsem se.

„Já nevím. Pravdou je, že v tom účtu může být něco zajímavého, Rogere, ale nezapomínej, že máme koncept.

Možná ti kuchaři věděli ještě něco jiného, a museli být umlčeni dřív, než si na to vzpomenou a začnou mluvit.“

„Řezníkova práce?“ zeptal jsem se.

„Možná, ale jak by mohl vrah, i když profesionální, vejít do domu, kde jsou čtyři lidé, a povraždit je, aniž by se setkal s odporem?“ Benjamin se zvedl z lavičky a bubnoval prsty do jílce svého meče.

„Jste znepokojen, pane?“

„Ne, Rogere, mám strach. Jestli vyplujeme na té lodi, znamená to konec pro nás oba. Myslím si, že král nechce, abychom se vrátili. Ve starém Izraeli měli Židi v minulosti takový zvyk, že své hříchy naložili na obětního beránka a toho vyhnali do pouště, aby tam pošel. My dva jsme královi obětní beránci a ta plavba po moři pro nás bude smrt.“

„A ta vaše teorie?“ zeptal jsem se.

„Je založena na znalosti krále,“ odpověděl Benjamin.

„Znám tvůj názor na něho, Rogere, a souhlasím s ním.

Jindřich se nikdy ničeho nevzdá. Chtěl od císaře lodě, ale chtěl také udělat z evropských králů blázny a získat od nich tolik stříbra a zlata, kolik to půjde. Taková lest by se Jindřichovi líbila. Mohl by se zavřít ve svém soukromém pokoji s Norreysem a ostatními, trousit jízlivosti a smát se, až by ho z toho bolela bránice. Ale pojďme, Rogere, vrátíme se. Věřím, že o sobě dá řezník co nejdříve vědět.“

„Myslíte, pane?“

„Ano, ale ne proto, aby nám pomohl. Myslím, že se chystáme skočit do jámy lvové.“

„A co pan Cornelius?“ zeptal jsem se.

„Och, jeden z jeho mužů nás sleduje z nejbližšího rohu v ulici.“ Benjamin zasouval a vytahoval dýku z pochvy.

„Přemýšlím o něm,“ zamumlal. „Může být tím vrahem on?

Stačí mu, aby si počkal, až se jeho pán začne nudit a vrátí se k císařskému dvoru.“

„Ano, stačí mu, když nás dva chudáky ponechá na milost našemu králi!“ dodal jsem.

12

Vrátili jsme se do Blikající lampy a neměli jsme dohrou náladu. Benjamin poslal konstábla do Guildhallu, aby tam oznámil vraždy v obchodě s domácími jídly. Potom se pohroužil do vlastních myšlenek, seděl ve svém pokoji a mluvil sám k sobě, psal si poznámky ve formě podivných čísel, jak to dělal vždycky. Já jsem seděl ve výčepu a díval se po nějakém zločinci, který se tu mohl objevit. Ale mám-li být upřímný, začínal jsem přemýšlet o tom, jestli pro nás s Benjaminem nenastal čas prchnout do Francie nebo do Španělska, zkrátka do bezpečné vzdálenosti od Jindřichova hněvu. Zase jsem trochu moc jedl a pil. Začal jsem truchlit pro Castora a Lucy a rozhodl se o nich napsat báseň.

Boscombe se pokoušel zlepšit mi náladu tím, že vzpomínal na mé eskapády z včerejší noci s „Obscénními lidmi“. Ale já prostě neměl náladu. Doktor Agrippa se na nás přišel podívat. Zavřel se v pokoji s Benjaminem a potom odešel stejně záhadně jako přišel. Před úsvitem jsem vyšel na vzduch. Byl jsem v ulici před krčmou, když mě žebravý kluk chytil za prst. Byl to opuštěný kluk s vyhublým obličejem a velikýma očima pod umaštěnými vlasy ostříhanými na ježka.

„Pojďte, pojďte…“ koktal ten vyzáblý malý žebrák.

„Čeká na vás nějaký muž…“ Zavřel oči. „Zapomněl jsem, jak je ten vzkaz dál,“ zabědoval.

„Vzkaz?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl. „Ale, pojďte…“

Byl jsem blázen. Šel jsem za ním ulicí. Hoch mě zavedl bočním vchodem do kostela mnichů chodících o berlích. Byl prázdný a mé kroky v jezdeckých botách se rozléhaly chrámovou lodí. Někdo zapálil svíčky u sochy Svaté panny Marie.

Vzpomněl jsem si na Lorda Charona a začalo mě mrazit v zádech. Zastavil jsem chlapce a podřepl k němu.

„Kdo tě za mnou poslal?“ zeptal jsem se.

„Pojďte,“ opakoval chlapec. „Váš přítel čeká.“

Vedl mě kostelem k východu na hřbitov zarostlý vysokou trávou a prorážel si cestu ke kostnici. Když je hřbitov přeplněný, vykopou se staré hroby a kosti zemřelých jsou jednoduše naházeny do dlouhého otevřeného přístřešku.

Chlapec mě zavedl k náhrobku blízko kostnice a řekl mi, abych si sedl. Poslechl jsem a vytáhl dýku, kterou jsem držel schovanou pod pláštěm, abych byl připraven bránit se.

Rozhlédl jsem se kolem a kluk mezitím zmizel. Něco vám na starého Shallota prozradím. Jsem sice největší zbabělec ze všech zbabělců, ale nerad to dávám najevo. Nechtěl jsem se rozběhnout zpátky do krčmy s podlamujícími se koleny, tak jsem zůstal sedět a třásl se jako rosol. Mou představivost vybudilo houkání sovy tak, až jsem ztratil nervy. Otočil jsem se a zařval na sovu do tmy, aby se ztratila. A v tu chvíli jsem to uviděl. Uprostřed hřbitova stála kamenná hrobka, kterou si patrně nechal postavit nějaký londýnský obchodník, který chtěl, aby na něho příbuzní vzpomínali.

Ale oni pravděpodobně zapomněli dřív, než jeho tělo vychladlo v hrobě. Obrovská kamenná deska ve tvaru trojúhelníku byla porostlá mechem a lišejníkem. Do tmy plápolaly plamínky svíček rozestavěných po obvodu desky.

„Kdo je tam?“ zavolal jsem. Vstal jsem a pomalu vykročil tím směrem. „Kdo je tam?“ zavolal jsem podruhé.

Když jsem přišel blíž, zůstal jsem stát a zamrkal, neboť jsem si myslel, že mě šálí jak oči, tak mozek. Nad hrobkou vykukovala hlava s dlouhými rozcuchanými vlasy a po obou stranách ležely ruce, jako by se někdo za hrobkou schovával a nahlížel přes ni. Uvědomil jsem si, na co se dívám. Někdo uřezal hlavu písaři, se kterým jsem hovořil v katedrále Svatého Pavla. Odřízl hlavu a ruce Richarda Notleyho, položil je na náhrobek a zapálil kolem svíčky. Bylo to jako nějaká morbidní dětská hra. Ó, hrůzy! Ó, krvavé vraždy!

Chvíli jsem stál na místě jako zkamenělý. Nemohl jsem dělat nic jiného, než civět na hlavu s pootevřenýma očima a rty, na kterých byla zaschlá krev, a na ruce po jejích obou stranách. Vykřikl jsem tak, že jsem musel vyplašit i tu zatracenou sovu, a pak jsem se rozběhl přes hřbitov jako lovecký pes. Zakopl jsem o hrob a rozplácl se obličejem dolů. Když jsem se zvedl, byl jsem ztracený. Chvíli jsem volal toho kluka, aby mě zavedl ke vchodu do kostela. Ze tmy se ozval ochraptělý smích, při kterém mi tuhla krev v žilách. Otočil jsem se, couval a řval jako šílenec. Narazil jsem o něco loktem, otočil se a v momentě, když jsem si uvědomil, že stojím před vchodem do kostela, jsem zajel dovnitř a zapráskl za sebou dveře. Rozběhl jsem se ke vchodu na protější straně kostela, ale vtom někdo sfoukl svíčky u oltáře Panny Marie. Než jsem doběhl ke dveřím, byly zavřené na závoru.

Panebože, a pak začalo to pohvizdování. Zcela běžný zvuk, jako když si někdo pohvizduje při práci, ale mě z něho mrazilo. Pomalu se blížilo. Rozplakal jsem se a vzlykaje jsem běžel potmě zpátky k protějším dveřím. Šíp z luku mi zasvištěl kolem hlavy a zabodl se do zdi. Narazil jsem do lavice a uhodil se do holení. Hvízdání začalo znovu.

Zaslechl jsem další cvaknutí a šíp mi proletěl nad hlavou.

Představte si chudáka Shallota! Plačte pro starého Rogera! Pro jeho nohy, které se třásly jako listí v bouři. Pro jeho sevřené útroby, pro slzy, které ho pálily v očích. Pro bezedný, útroby svírající strach, který mě nutil běhat dokola po chrámu, jako hrášek obíhá v knihu po dně sudu. A po celou dobu mě pronásledovalo to strašné hvízdání.

Nenávidím vrahy proto, že mají zvrácenou radost ze své krutosti, ale na druhou stranu to pro mě v mnoha směrech znamenalo záchranu. Rádi vidí svou oběť trpět, rádi se dívají, jakou nad ní mají moc, a jak oběť postupně poznává, že zemře, až se s tím nakonec smíří. Je to tak, ne? Vrazi zrození v rodinách, kde otcové pijí, nebo mají příliš horkou krev, zaútočí rychle a nečekaně, jako náhlá rvačka v krčmě při hře v kostky, či o dívku. Ale rozený vrah, člověk, který lační po lidské krvi, ten chce, aby jeho oběť věděla, že po ní smrt natahuje svou studenou kostnatou ruku! Na to mohu říci jen díkybohu! Proč? Protože když si s vámi vrah tak hraje, dává tím alespoň nepatrnou šanci našemu Pánovi nebo jeho Svatému otci nebo některému z andělů, aby zasáhli. Té noci některý z nich zasáhl. Když jsem se ukryl za vysoký oltář, ozvalo se nečekaně bušení na vstupní dveře do kostela.

Dovnitř doléhaly rozzlobené hlasy. Klečel jsem a sliboval Pánubohu všechno, co si bude přát: život v půstu, o chlebu a vodě, zdrženlivost. Slyšel jsem zvuk otevíraných závor na postranních dveřích. Vrah pravděpodobně dostal strach, že bude odhalen, a vytratil se do noci. Rozběhl jsem se k hlavnímu vchodu a odstrčil závoru. Venku stáli dva ctihodní, ale velmi rozhněvaní mniši.

„Co se tady děje?“ křikl na mě jeden. „Toto je boží stánek, žádná krčma! Proč jsou dveře na závoru? Ještě nezvonila sedmá kanonická hodina!“

„Byl jsem tu uvězněný,“ odpověděl jsem.

„Uvězněný? Kdo vás uvěznil?“

Byl jsem tak vyděšený, že jsem jim to nedokázal vysvětlit. Vysypal jsem jim do dlaní obsah svého měšce, prošel kostelem na druhou stranu, vyšel do ulice a rychle zpátky do Blikající lampy. Nevšímal jsem si Boscombových zvědavých pohledů, vyšel nahoru a zaklepal na dveře pánova pokoje. Když mi otevřel, nechybělo moc, a byl bych na něho padl v mdlobách. Po dvou pohárech claretu a masovém pirohu jsem se cítil lépe a popsal svému pánovi, co se mi přihodilo. Byl příliš laskavý na to, aby mě pokáral za mou pošetilost, že jsem tam šel sám. Naopak, pozorně mě vyslechl.

„Řezník udeřil,“ řekl.

Zavřel okenice a zastrčil je na kovovou zástrčku. „Poslal nám vzkaz.“

„Ale proč zabil Notleyho?“

„Písař byl potrestán. Lidé, kteří mají rádi svůj život, Rogere, by neměli nic vědět o řezníkově existenci, ani o tom, jak ho najmout. Určitě pojal podezření, že bychom mohli přijít s vojáky a pana Notleyho by mohli předvolat do Toweru a přinutit ho říct všechno, co o tom strašném zabijákovi ví. Proto musel Notley zemřít a řezník nám poslal prostřednictvím jeho hlavy a rukou vzkaz, který nás měl zastrašit. A teď, Rogere,“ Benjamin si přitáhl židli blíž ke mně. „Probíral jsem vše, co se stalo od chvíle, kdy jsem se vrátil do Londýna. Ty ses mi tak trochu svěřil s vlastními dobrodružstvími. Chci, aby ses v mysli vrátil na začátek.

Řekni mi všechno znovu a snaž se vzpomenout si na každý detail. Dej si načas.“

Ležel jsem na zádech na posteli a vyprávěl pánovi vše, nač jsem si dokázal vzpomenout, od chvíle, kdy jsem odjel z našeho panství, až do chvíle, kdy pro mě přišel do žaláře v Newgate. Benjamin mě občas přerušil nějakou otázkou, pak mě nechal pokračovat. Někdy mě požádal, abych počkal, protože si dělal poznámky na kus pergamenu. Musel jsem mluvit víc než hodinu.

„Proč je to všechno tak důležité?“ zeptal jsem se nakonec.

„Pirohy,“ pronesl Benjamin záhadně. „Vše se točí kolem pirohů.“ Víc mi neřekl. Dotíral jsem, ale Benjamin už zase pročítal své zápisky a něco si mumlal. Já jsem vlivem vína a prožitou hrůzou usnul a celý další den jsem proležel v posteli, truchlil nad ztrátou Lucy a přemýšlel o tom, jak bych se mohl pomstít Poppletonovým. V mém malém mozku (omluvte mě na okamžik, všiml jsem si, že se kaplan potají pochechtává, tak ho chci klepnout přes prsty.

Už zvážněl a já se mohu vrátit k dobrodružstvím svého mládí) se sice občas zrodil nápad, jak to udělat, ale pokaždé se moje mysl hned zase vrátila k našim současným problémům.

Čím víc jsem přemýšlel o Malevelu, tím víc jsem nabýval přesvědčení, že kdyby Castor uměl mluvit, tak bychom teď věděli, proč je tamní sklep tak důležitý.

Benjamin se mi po celý den vyhýbal a zdržoval se většinou ve výčepu. Později toho večera se mnou zatřásl a probudil mě z dřímot.

„Vstávej, Rogere! A vezmi si své zbraně!“

Byl zamračený. Všiml jsem si, že má zápěstí omotaná kůží a na válečném opasku po italsku zavěšený meč a dýku.

Ve tváři měl varovný výraz, jaký nasadil pokaždé, když jsem se přiblížil k jeho krásné Mirandě.

„Kam půjdeme?“ zeptal jsem se, když jsem si obouval boty.

„Jdeme na večeři,“ odpověděl.

Podíval jsem se na hodinovou svíčku ve skleněné misce na polici.

„Boscombe z toho nebude mít radost, protože pece už budou…“

„Je mi jedno, co si bude myslet Boscombe!“ přerušil mě Benjamin. „Tentokrát obrátíme kartu.“ Jízlivě se usmál. „V

tomto případě zaklepáním na dveře.“

Sešli jsme do výčepu. Boscombe sice bručel, ale přinesl nám dva korbele piva a studené maso s cibulí a nakrájenými jablky. Číšníci a servírky už byli dávno pryč. Výčep byl prázdný. Boscombe se jen tak poflakoval a pobrukoval si.

Venku v ulici se zastavil ponocný.

„Odbyla jedenáctá hodina, chvalte Hospodina a modlete se za své duše, aby se nedostaly do pekla!“

Benjaminova ruka se zastavila na cestě k ústům.

Někdo energicky zabouchal na dveře krčmy.

„Běž otevřít, Shallote!“ zavolal Boscombe.

„Pane Boscombe, my jíme,“ řekl Benjamin.

Hospodský tiše zaklel a bručel si pod vousy, ale šel ke dveřím a otevřel. Slyšel jsem, jak někdo něco řekl a Boscombe vykřikl.

„Cože? Vyloučeno! Já…!“ Hlas se mu třásl nervozitou.

„Nevím, o čem to mluvíte!“

Natahoval jsem uši, protože jsem si byl jistý, že jsem zaslechl jména Berkeley a Notley. S Benjaminem se stala neuvěřitelná proměna. Rychle vstal a tasil meč. S

otevřenými ústy jsem sledoval, jak Boscombe zavřel dveře a pomalu se obrátil čelem k nám. Uviděl tasený meč v ruce mého pána a usmál se.

„Ale pane Benjamine, co to děláte?“

„To dobře víte,“ odpověděl můj pán. „Strážník vám vypověděl podivný příběh o tom, jak potkal před kostelem mnichů chodících o berlích dva muže, kteří se mu představili jako Berkeley a Notley a řekli mu, že s vámi mají schůzku, na které si s vámi chtějí promluvit o jistých věcech.“

Boscombe učinil krok kupředu, jeho geniální úsměv se rozplynul a oči zpozorněly. Všiml jsem si změny jeho postoje. Stál na polštářcích chodidel jako člověk připravený k útěku.

„A slyšel jsem, co jste mu odpověděl,“ pokračoval můj pán. „Užil jste slovo „vyloučeno“. Chytil jste se, viďte, pane Boscombe? Proč je vyloučeno, abyste se sešel se dvěma muži, které byste teoreticky neměl vůbec znát? Oba jsou po smrti. Notleyho tělo nebylo ještě nalezeno. Roger to ví, protože viděl jeho uříznutou hlavu. A vy to víte proto, že jste ho zabil. Jste totiž Jakob von Archetel, kterému přezdívají řezník.“

Boscombe se k nám ještě o kousek přiblížil.

„Mluvil jsem dnes večer s tím strážníkem,“ pokračoval můj pán. „Požádal jsem ho, aby vám přišel předat ten vzkaz hned poté, co ponocný ohlásí jedenáct hodin.“

„Jmenuji se Andrew Boscombe,“ řekl hostinský.

„Pocházím z jihozápadní Anglie.“

„Skutečný Andrew Boscombe odtamtud pravděpodobně pocházel,“ odpověděl Benjamin. „Pozorně jsem poslouchal, jak mluvíte. Občas jsem pochytil drnčivé „r“ a hrdelní „g“.

Jste Heinaulťan, pravděpodobně z okolí města Dordrecht.

Kdysi jste byl nejen poddaným císaře Karla V., ale také vysoce postaveným důstojníkem u noctales, pověřený tajným úkolem. Asi před patnácti lety jste utekl do Anglie.

Jste výborný herec, rozený mim. Možná jste žil nějakou dobu v jihozápadní Anglii, ale později jste použil své jmění k cestě do Londýna a koupil si tuhle krčmu. Pro své záměry a cíle. Převtělil jste se do jejího předchozího majitele, Andrewa Boscomba, počestného a žoviálního krčmáře, člověka, který měl rád život, hry a taškařice. Ale pozdě v noci, když zhasnou svíce a padne tma, stane se z vás řezník, nejobávanější londýnský vrah. Jste zodpovědný za smrt mnoha lidí: Notleyho, Berkeleyho, Oswalda a Imeldy, a především, pane, jste zodpovědný za vraždy na Malevelu, ač je mi dodnes záhadou, jak jste to udělal, a kdo vám pomáhal.“

Boscombe přistoupil ke stolu.

„Pane Daunbey, musel jste si mě s někým splést. To celé je absurdní. Jsem ten, za kterého se vydávám.

Hostinský, nejbližší přítel vašeho sluhy. Řekni něco, Rogere.“

Zadíval jsem se na něho přivřenýma očima.

Benjaminovy závěry vyzněly jako fantazie, ale připomněl jsem si, jak mě podrobně vyslýchal ohledně toho, co se stalo od chvíle, kdy jsem přijel do Londýna. Na Boscombův počáteční nesouhlas mě ubytovat, a pak náhlou změnu jeho rozhodnutí. Na to, jak se mě zmocnil Lord Charon a jak mě vyslýchal. Na Boscombovu schopnost se převlékat, a pak…

(Ach, omluvte mě, můj kaplan si něco brumlá o náhodě.

No a co? Položte sami sobě otázku: je něco v životě plánované? Mohlo to začít náhodně, to ano, ale od chvíle, kdy jsem se ocitl v Boscombově moci, snažil se, aby si mě udržel.)

Mé podezření ještě vzrostlo, když jsem si uvědomil, jak Boscombe prohlašoval, že se byl podívat v jihozápadní Anglii, když jsme se vrátili z Malevelu. Ve skutečnosti tam byl po celou dobu s námi. Mé poznání na mně muselo být vidět.

Boscombovi se zvlnily rty. „Máme celou noc na to, abychom o tom mluvili,“ řekl chlácholivě.

Benjamin s mečem v ruce ustoupil ke stolu a sedl si.

„Mohl jsem vás nechat zatknout,“ řekl. „Odvést do Toweru k výslechu. Ale muže jako vy nelze zlomit, viďte, Boscombe? Něco by se určitě stalo. Mohl byste uprchnout, a pak, mé důkazy nejsou tak nevyvratitelné, jak bych chtěl.“

Boscombe si přitáhl židli a šilhal po svém opasku, který visel na háku na zdi. Vytáhl jsem svoji dýku.

„Poslechnu si váš příběh,“ řekl Boscombe a kývl prstem.

„A jestli bude dobrý, dám ruce za hlavu a můžete mě odvézt na káře do Newgate.“

„Jste vrah,“ řekl Benjamin. „Hainaulťan. Můj sluha Roger sem přišel prodávat relikvie. Celý život nelze všechno jen plánovat a osnovat, někdy vrtkavá Fortuna zatočí svým kolem a celá království jsou dobyta nebo ztracena jediným fouknutím. Kdyby se byl princ Artur nenachladil při pochodu waleskými bažinami, stal by se králem, a Jindřich by zůstal jen královským princem…“

„Koho by napadlo, že se řezníkův syn stane kardinálem a prvním ministrem království,“ opáčil ironicky Boscombe.

„Á, pochytil jste můj myšlenkový pochod,“ řekl na to Benjamin a ignoroval narážku na drahého strýčka. „Nejdříve jste v Rogerovi viděl jen podvodníka, ale když jste zjistil, že pracuje pro mě a pro kardinála, dal jste mu pohodlný pokoj.

Zaujalo vás to. Nemohl jste uvěřit, že pracuje sám, a myslel jste si, že je v tom nějaký tajný, rafinovaný podvod. Ale bylo nebezpečné mít ho nablízku. Měl jste styky s Lordem Charonem, nijak blízké, ale vyměňovali jste si informace, a když jste osnoval svůj plán na loupež jablka Karla Velikého, požádal jste Lorda Charona o laskavost. Ten se zmocnil Rogera, nechal ho zbít a nahnal mu strach. To vám poskytlo skvělou příležitost. Věděl jste, že Sir Hubert Berkeley dostal příkaz spolupracovat při organizaci předání jablka Karla Velikého císařskému vyslanci. Proto jste dal Rogerovi nové oblečení a poslal ho ke Svatému Pavlovi a současně jste dal Siru Hubertovi vědět, že můj sluha hledá práci v Londýně.

Berkeley pracoval na tajné zakázce od krále a byl přesvědčený o tom, že Roger bude nejvhodnější osobou pro jeho osobní ochranu. Jak jste to udělal, Boscombe? Poslal jste Berkeleymu vzkaz mým jménem?“ Benjamin se podíval na mě. „Vzpomínáš si, Rogere, že ti připadalo, jako by Sir Hubert Berkeley věděl, že budeš u Svatého Pavla?“

Přikývl jsem, ale pohled jsem stále upíral na Boscomba.

Ten se zase díval na Benjamina. Ani jednou nepohlédl na mě. Upíral svůj chladný, vypočítavý pohled výhradně na Benjamina. Zježily se mi chloupky na šíji, když jsem si uvědomil, že nás ten člověk hodlá zabít. Vzpomínal jsem na Berkeleyho slova, když si mě přišel najmout. Uvědomil jsem si také, jak rychle mě Lord Charon našel.

„Rogerovo uvěznění jste nepředvídal,“ pokračoval Benjamin. „Nicméně, když ho propustili z Newgate, vrátil se sem i se mnou. Jak jste mohl nechat drahého přítele na holičkách? Nabídl jste nám oběma pokoje a vzal jste sem i chudáka Castora. Zkrátka, chtěl jste nás mít pod dohledem.“

Benjamin se odmlčel a ťukal špičkou meče o kamennou dlažbu. „A potom jsme dostali pověření odjet na Malevel!

Bůh ví, jak se vše událo. Jako Boscombe jste oznámil, že odjíždíte do jihozápadní Anglie. Ale ve skutečnosti jste se věnoval své skutečné profesi, řezničině! Nějak jste povraždil ty muže, ukradl jablko a utekl!“

„Ale jděte, pane Benjamine!“ řekl Boscombe posměšně.

„A jak jsem to udělal? Že bych prostě přijel na Malevel, zaklepal na hlavní dveře a patnáct chlapů mi nastavilo krky, abych je mohl podříznout?“

„Kdo vám řekl, že jich bylo patnáct?“ zeptal se Benjamin.

Boscombův posměch se rozplynul.

„A teď k tomu, jak jste to udělal. Takže, pane Boscombe, když jsem sem přišel, upoutaly mou pozornost dvě věci, které mi připadaly divné. První byla, že vy jako hostinský jste i mistrem převleku. Baví vás to. Druhá věc byla, že jsem věděl, že už jsem vás někdy viděl. Vaše tvář mi připadala povědomá. Jsem si jistý, že jsem vás zahlédl v den masakru, když Kempe a ostatní chaoticky pobíhali po panství. Ovšem, že jste byl v přestrojení, ale něco na vás mi připadalo povědomé.“

„Zmýlil jste se!“ posmíval se znovu Boscombe.

„Možná,“ odpověděl Benjamin. „Ale teď se dostáváme k jinému bodu: k vrahovi Berkeleyho. Vylákal jste zlatníka do opuštěných vřesovišť severně od Toweru. Jablko, které jste ukradl na Malevelu, byla replika. Henley, profesionální prodejce relikvií, vám to řekl, když jste ho pozval do krčmy.

Musel být překvapen, když viděl jablko Karla Velikého, které jste mu dal do rukou, ale jeho překvapení se změnilo ve výbuch smíchu, když zjistil, že jde o falzifikát.“

„Henley?“ ozval se Boscombe. „Já žádného Henleyho neznám!“

„Ó, nejen že ho znáte, vy jste ho zabil,“ odpověděl Benjamin. „A pak, plný zlosti, jste se svým komplicem, a vy máte komplice, viďte?, vylákali bezbranného zlatníka na tu opuštěnou planinu a mučili jste ho. Ptali jste se ho znovu a znovu, kde je pravé jablko.“

„Velmi zajímavé,“ Boscombe se zvedl a zamířil k sudům s vínem. „Dostal jsem žízeň, pane Daunbey, nechcete trochu vína? A ty, můj drahý příteli, Rogere?“

Oba jsme odmítli. Benjamin se zvedl také, s mečem v ruce, ale Boscombe si klidně naplnil pohár vínem a vrátil se ke stolu. Všiml jsem si, že se posunul o kousek blíž ke zdi.

Připil nám, ale v jeho očích bylo něco, co mě přesvědčilo, že můj pán má pravdu. Boscombe je řezník a snaží se jen získat čas.

„Poslouchal jste naše rozhovory,“ pokračoval Benjamin.

„Když Roger vyjádřil přání setkat se s Lordem Charonem, ochotně jste to zařídil. Pán londýnského podzemí měl být poctěn, že mu Roger byl ochoten dát jablko Karla Velikého, ale on poctěn nebyl. Proč? Protože už ho měl. Proto byl Roger nevítaným hostem a bylo nutné se ho zbavit. A bylo by to vyšlo, nebýt jeho psa. Zbytek už víte: Až na to, že Kerberos, Charonův poručík, svěřil Rogerovi před smrtí informaci, jak lze kontaktovat řezníka.“ Benjamin se odmlčel a zadíval se na Boscomba, jak usrkává víno.

„Tehdy jste se lekl. Co když se síť zatahuje? Notley byl hlupák, který vás mohl ohrozit, tak jste ho zabil a vystrašil Rogera, než jste ho napadl v kostele mnichů chodících o berlích. Potom vás ale vyrušili mniši a vy jste utekl. Když jste se ocitl zpátky v noční ulici, stal jste se zase Boscombem, geniálním hostinským, který roznáší víno a pirohy.“

„Pirohy!“ zvolal jsem. „No ovšem, pane, pirohy!“ Zvedl jsem se ze židle. „Kupoval jste pirohy od Imeldy a Oswalda, sám jsem je tu jedl, proto jste se do jejich obchodu dostal tak snadno!“

„Já jsem si toho také všiml,“ řekl Benjamin. „A když jste zabil Oswalda a Imeldu, uvědomil jsem si, že to musel udělat někdo, koho dobře znali a pustili ho dovnitř.

Přátelský, žoviální Boscombe přišel s další objednávkou.

Ale když jste byl v domě, stal se z vás řezník. Dýkou jste prořezával hrdla, až jste vyhladil všechny v domě. Potom jste si vzal účty. Proč, Boscombe? Bylo v nich něco, co mělo zůstat utajeno? Nebo se ti dva při hovoru s vámi zmínili o tom, že si všimli něčeho podezřelého na Malevelu?

Nevím, jak jste povraždil ty vojáky, ale z nějakého důvodu jste věnoval hodně času úklidu kuchyně, drhnutí skvrn a mytí nádobí. Proč, Boscombe?“ Benjamin vykročil jeho směrem. „A co je důležitější, pro koho jste pracoval? Kdo si vás najal? Jak jste se tak snadno dostal na Malevel a zase ven?“

Boscombe kroutil hlavou a díval se do poháru s vínem.

„Pane Daunbey, to je pohádka na dlouhé zimní večery.

Není na tom o nic víc, než na povídačkách, jaké si staré vdovy povídají u ohniště. Prohledejte moji krčmu i můj pokoj a nenajdete nic neobvyklého.“

„S tím souhlasím,“ řekl Benjamin. „Mnoho podezření, žádný důkaz. Proto to všechno stojí na náhodách. Kdyby byl Roger nepotkal prodavače relikvií a potom nepřišel sem, kdybychom si nebyli pronajali u vás pokoje po našem návratu z Malevelu.“ Pousmál se. „Ale Bůh je dobrý. Možná už ho unavila vaše krvelačnost a vybral si Rogera k tomu, aby vás zastavil.“

„Na to neřeknu nic!“ zaječel Boscombe.

„Mohli bychom vás nechat odvézt do Toweru,“ řekl jsem. „Tam by vás natáhli na skřipec, jak to udělali Kerberovi, a mezitím by poslali královské posly do jihozápadní Anglie, aby zjistili vše, co se dá, o Andrewovi Boscombovi.“

Hostinský na mě pohlédl vyjevenýma očima. „Opravdu, Rogere? Řekni mi, co si myslíš, že udělám? Nasednu do kočáru, nechám se odvézt a zavřít do Toweru a řeknu všechno katům tlustého Jindřicha? Ó ano.“ Tleskl rukama.

„Měj se mnou slitování, protože jsem zrádce a vrah. Ukradl jsem jablko Karla Velikého a prodal ho Lordu Charonovi.“

Odmlčel se a pousmál se. „To jsem neměl říkat, že? To jsem neměl vědět, jémine, jémine!“

Boscombe chvíli potřásal skloněnou hlavou a v příštím okamžiku letěl jeho pohár Benjaminovi na hlavu. Boscombe skočil ke zdi a vytrhl z opasku meč a dýku. Tanečním krokem vyrazil proti nám.

„Já nepůjdu do Toweru!“ sykl. „A vy nikdy nevyjdete z mé krčmy! Oba zemřete a já budu mít celou noc na to, abych se zbavil vašich těl.“

Zaútočil mečem i dýkou současně. Můj pán, zkušený šermíř, jeho útoky odrazil. Boscombe uskakoval. A znovu se střetli. Bylo jasné, že Boscombe není hostinský. Podle toho, jak se pohyboval a snažil se mého pána vyprovokovat k nepozornosti, aby se zapomněl krýt a on mu mohl zasadit ránu dýkou, bylo vidět, že je profesionální šermíř. Smrtelný tanec pokračoval. Jejich boty ťukaly podpatky o kamennou podlahu a ocel řinčela. Oba šermíři hekali a supěli. Můj pán byl v nevýhodě, protože neznal místnost tak dobře jako Boscombe. Dvakrát málem uklouzl. Pokaždé se ho Boscombe pokusil zabít. Pokusil jsem se zasáhnout, ale Benjamin mě mávnutím ruky zahnal. Boscombe se šklebil a hruď se mu zvedala a klesala prudkým dechem.

„Ó, vy snílkové!“ řekl udýchaně. „Vždy gentlemani.“

Sklonil meč i dýku a pozorně se zahleděl na mého pána.

Možná byl Benjamin snílek a gentleman, ale starý Roger ne.

Jakmile Boscombe učinil další výpad, udělal jsem to, v čem jsem dobrý. Vrhl jsem dýku vší silou a zasáhl ho do krku.

Dýka mu pronikla do masa a přeťala tepnu. Krev stříkala jako víno z naraženého sudu. Boscombe pustil meč a oběma rukama sevřel rukojeť mé dýky. Tvář měl pokřivenou bolestí. Dal se na ústup a obrátil se, jako by chtěl utíkat ke dveřím. Ale zhroutil se. Z nosu a úst i z rány na krku mu stříkala krev. Chtěl jsem k němu jít a obrátit ho, ale Benjamin mě zastavil.

„Nech ho umřít!“

Zdálo se mi, že Boscombův smrtelný zápas na zemi trvá celou věčnost. Pokoušel se obrátit a pootočil se zčásti na bok, než vydechl naposledy. Benjamin ho kopl do bot.

„Škoda, jako vězeň mohl promluvit.“

„Ano,“ řekl jsem. „A jako vrah vás mohl zabít.“ Obrátil jsem Boscomba tváří vzhůru a jeho mrtvé oči se na mě zadívaly.

„Tentokrát nebyla vhodná chvíle na pravidla souboje,“

dodal jsem, vytáhl z Boscomba svou dýku a otřel si ji o jeho kamizolu. „Kdyby vás byl zabil, jakou šanci bych asi měl já?“ Postavil jsem se a vrátil dýku do pochvy. „Jsem rád, že je ten lotr mrtvý!“

Benjamin mě chytil za rameno a obrátil mě k sobě.

„Rád bych protestoval, Rogere,“ řekl mi. „Rád bych řekl, že to byl boj šermíře proti šermíři, ale jsem rád, že jsi to udělal. Děkuji ti za to.“

Benjamin položil meč a dýku na stůl. Pak obešel krčmu a zajistil okna i dveře.

„Zajímavé,“ poznamenal. „Všiml sis, Rogere? Ve všech krčmách, které znám, jak tady, tak na skotské hranici, spí kuchyňští pomocníci, výčepní i servírky na podlaze v kuchyni. Ale Boscombe žil sám, a jelikož jsme si pronajali pokoje, nebyl tu žádný jiný host. Ta krčma byla jen fasáda,“

pokračoval. „Vhodná zástěrka pro člověka, který vydělával peníze tím, že podřezával lidem krky. A teď se pojďme podívat, jestli se tu nenajde nějaký důkaz.“

Prolezli jsme krčmu od podkroví po sklep, ale Boscombe byl jako všichni profesionální vrahové, které jsem poznal, velmi pořádkumilovný, důsledný a precizní člověk. Všechno bylo na svém místě, nic nepůsobilo nápadně. Nakonec jsme vešli do jeho vlastního pokoje, ale ani tam nebylo nic mimořádného, meč, dýka, účty z krčmy, nějaké stříbro a zlato v malé truhlici. Dokud jsme nezačali prohledávat velkou skříň stojící u postele. Bylo v ní více šatstva, než je zvykem u obyčejného krčmáře. Roucha, pláště, klobouky se širokou střechou, saténové krátké kalhoty, kamizoly z různých látek v různých barvách, vysoké i nízké boty, paruky a příčesky. Za skříní na zemi stála truhlice plná líčidel, jaká používají mimové a herci na představení.

„Jeho převleky,“ konstatoval Benjamin. „Ale co víc?“

Na polici ležely dokumenty, všechny se týkaly krčmy, i když jsme mezi nimi našli účtenky se značkou Oswalda a Imeldy za pirohy a jiné pečivo, které dodali do Blikající lampy. Pak jsme začali prohledávat postel a Benjaminovo podezření se nakonec potvrdilo. Za truhlicí u nohy malé postele s nebesy byla tajná skříňka, které si mohl všimnout jen ten, kdo pokoj důkladně prohledával. Uvnitř bylo několik osobních věcí: dopis psaný francouzsky, na němž už vybledl inkoust, navoskovaná lokna vlasů na dně.

„Nějaká láska,“ poznamenal Benjamin.

Vytahoval ostatní věci: účet od zlatníka z Nottinghamu, pozlacená dýka a malá krabice obsahující čtyři či pět lahviček. Benjamin ke každé přičichl a protáhl tvář.

„Jedy!“ řekl.

Nakonec vytáhl čutoru se zátkou. Požádal mě, abych přinesl z nočního stolku pohár a nalil do něj trochu tekutiny.

Chvíli čichal, potom se tiše zasmál.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Valeriánské kapky,“ odpověděl.

„Nemohl spát!“ zvolal jsem.

„To si nemyslím,“ řekl Benjamin a zazátkoval čutoru.

„Lidé, jako byl Boscombe, nemají svědomí. Spí jako děti, nebo jako ti ubozí povraždění vojáci na Malevelu.“

13

Benjamin mi odmítl prozradit víc a začal jevit větší zájem o Boscombovo tělo.

„Je důležité, aby se nikdo u dvora nedověděl, že je mrtvý,“ pronesl vážně.

Vrátili jsme se do výčepu, vzali jsme tělo a uložili ho do sklepa za sudy s vínem. Potom jsme si šli do pokojů pro své věci, a když jsme měli sbaleno, šli jsme si vyzvednout koně do blízké stáje.

„Kam pojedeme, pane?“ zeptal jsem se. „Do Elthamu?

Nebo do Westminsteru?“

„Na Malevel. Musíme tam jet,“ odpověděl.

Jeli jsme nocí. Benjamin ukázal strážným u městské brány svůj zvláštní pas a oni nás nechali projet. Když jsme se blížili k Malevelu, začínalo už svítat. V pološeru mi silueta panského domu připadala jako přikrčené zvíře chystající se ke skoku. U brány stále ještě hlídali Kempeovi muži. Benjamin jim řekl, aby zůstali na svých místech a pohlídali nám koně, zatímco budeme v domě. Odemkli jsme si vchodové dveře a vešli. Bylo to strašidelné místo, černé jako peklo. Vzduch v domě byl zatuchlý, ale mé smysly zachytily ještě něco jiného. Pach zla a ohavností. Přemýšlel jsem o tom, zda duchové zavražděné paní Isabelly a těch patnácti vojáků čekají na spravedlnost. Hromada hlíny ze sklepa stále ještě ležela na podlaze. Stoly a židle v kuchyni pokrýval prach. Benjamin chvíli chodil nahoru a dolů po schodech a po chodbách. Slyšel jsem vrzat prkna v podlaze, když se blížil, a celý dům skřípěl, jako by protestoval proti naší přítomnosti. Seděl jsem v kuchyni a snažil se držet na uzdě strach a přemýšlel jsem o konfrontaci, kterou můj pán vyvolal s Boscombem. Všechno do sebe začínalo zapadat, i když nám ještě chybělo objasnění záhady s jablkem, a také způsob, jak byly provedeny ty hrozné vraždy na Malevelu.

Benjamin se vrátil.

„Co teď, pane?“ uvítal jsem ho otázkou. „A proč jste mi neřekl o Boscombovi dřív?“

„Rogere, Rogere,“ Benjamin mě dobrosrdečně poplácal po rameně. „Já sám jsem si tím nebyl jistý. Až po tom útoku na tebe v kostele se mé podezření změnilo v jistotu. Když jsi odešel a nic mi neřekl, měl jsem o tebe strach. Šel jsem hledat Boscomba, ale on vůbec nebyl v krčmě.“

„Ale musel přece ještě s někým spolupracovat?“

„Ano, to musel…“

(Jakmile jsem se dostal ve svém vyprávění do bodu, kdy Benjamin vyřkl své podezření, můj tajemník, ten malý opičák, pisálek s omezeným mozkem, smrdutý měch sádla, se zavrtěl na židli a svým pisklavým hlasem nedočkavě pištěl: „Jak to bylo! Jak to bylo!“ Musel jsem ho zase klepnout přes prsty rákoskou. Jen tak zlehka, abych mu připomněl jeho povinnosti. Ještě mu nemohu říct, jak to bylo dál! S tím by královna nesouhlasila! Chce, abych své paměti napsal v takovém časovém sledu, jak se vyvíjely události.

Ten můj přihlouplý kaplan chodí do Londýna na představení Coriolana a Fausta a já jsem přesvědčený, že by se mu nelíbilo, kdyby některý z herců přišel na začátku dějství na jeviště a řekl: „Vážené obecenstvo, hra skončila! Stalo se to tak!“ No vidíte, ten vypasený prosťáček už moudře přikyvuje a je ochoten zapisovat, co budu diktovat dál.) Benjamin se pustil do psaní dopisů. Já jen seděl, překvapený tím, co mi řekl. Když se můj pán jednou pohroužil do práce, byl hluchý k mým otázkám. A teď psal vzkazy Siru Thomasovi Kempemu, doktoru Agrippovi, Lordu Theodosiovi a panu Corneliovi. Dal Kempeovým vojákům po penci a rozeslal je s dopisy. Já jsem mezitím zašel do pivnice naproti a nakoupil zásoby. Když jsem se vrátil, byla kuchyň uklizená a utřený prach ze stolu a židlí.

První se dostavil Kempe doprovázený Agrippou a jeho miloučkými hochy. Venku už vyšlo slunce a bylo příjemné, když tíživé ticho na Malevelu oživily hlasy. Kempe vešel do kuchyně.

„Tak co, Daunbey?“ Hodil klobouk na stůl a šel si sednout na druhý konec stolu. „Už jste našel vysvětlení pro naše záhady?“

„Něco takového, ano, Sire Thomasi. Ale nejdřív doktor Agrippa.“

Náš čaroděj Agrippa zvědavě vzhlédl. Seděl po Kempeově pravici a usmíval se jako benevolentní pastor hovořící ke svým farníkům.

„Benjamine, cítím, že se blíží konec štvanice,“ řekl. Teď měl oči modré a veselé. „Takže žádná plavba na Peppercornu?“

„Možná ne,“ odpověděl jsem ostře za pána a podíval se na Sira Thomase. „Ale někdo jiný možná popluje místo nás.“

„Ale, ale!“ pronesl Agrippa chlácholivě, natáhl před sebe ruku v černé rukavici a prohlížel si svůj prsten.

(Agrippa si někdy navlékal prsten s krvavě červeným rubínem na rukavici. Jeden jeho lokaj mi řekl, že je to kouzelný prsten, ve kterém sídlí démon. Ale já si myslím, že je to lež. Agrippa se někdy chová divně, ale je stejně omylný jako my ostatní.)

„Chci vás požádat o laskavost,“ řekl Benjamin. „Ti vaši milí hoši venku…“

„Ach ano, mí chlapečkové.“

Agrippa to řekl tak, že jsem se zamyslel nad jeho skutečným vztahem k mladíkům z jeho doprovodu, kteří v mnohém připomínali dívky.

(Nechápejte mě špatně, zjev může klamat. Will Shakespeare se tím zabýval ve své hře „Kupec benátský“.

Svět se nechává stále klamat zevnějškem. Všichni Agrippovi hoši byli profesionální zabijáci.) „Rád bych si je vypůjčil,“ řekl Benjamin.

„Prosím?“

„Jde o malé vojenské cvičení.“

Agrippa dal svůj souhlas a zavolal své hochy do jídelny.

„Který z vás se dokáže pohybovat tiše jako stín?“ zeptal se jich Benjamin a pozorně si prohlížel jejich usměvavé tváře. „A který z vás dokáže zarazit dýku do zad člověka tak, aby ho neslyšel, jak se blíží?“

Předstoupil mladík, jemuž se po ramenech vlnily vlasy v prstýncích a vypadal dost nesměle. Měl úzkou, hladce oholenou tvář s červenými rty, ale studené oči.

„Já jsem známý takovými schopnostmi,“ řekl a ohlédl se přes rameno na své kamarády.

„Takže, všichni s výjimkou tohoto mladého muže, se rozejděte po domě a každý si vyberte jeden pokoj,“ oslovil Benjamin skupinu mužů. „A vy? Jak se jmenujete?“

„Robert Lovelocks,“ odpověděl mladík.

„Dobrá, Roberte. Až se všichni rozejdou, chvíli počkáte, a potom vyzkoušíte, jak blízko se ke každému z nich dostanete, aniž by vás uslyšel.“

„A nic neukradněte!“ křikl jsem na rozcházející se muže. „Já vás dobře znám. Jste tlupa podvodníků s hbitými prsty…!“

„To nejsme!“ bránili se všichni sborem.

„Poslouchejte Shallota!“ okřikl je Agrippa. „Ne, ne, Sira Thomase,“ opravil se a usadil vstávajícího Kempea zpět na židli. „Teď není vhodná chvíle na protesty. Uvidíme, co se bude dít.“

Hra začala. Agrippovi muži se rozešli do pokojů.

Benjamin řekl Robertovi, aby počítal do sta, ale ten napočítal do dvacíti a zrozpačitěl, protože dál už to neuměl.

Počítal jsem tedy já, a když jsem napočítal do sta, vydal se Robert na lov. „Kudrlinka“ se sice uměl pohybovat tiše jako kočka, ale hra brzy skončila. Volání z jednoho pokoje v chodbě nám oznámilo, že ho někdo uslyšel. Benjamin zavolal jeho i ostatní zpátky do kuchyně.

„Nejde to,“ prohlásil „Kudrlinka“. „Podlaha je nerovná.

Ani lapka, ani člověk, který by si omotal kolem bot hadry, by nedokázal chodit po tomto domě neslyšně.“

Agrippa všem poděkoval a propustil je.

„K čemu jsou takové hry? Takový podvod?“ zeptal se ostře Kempe.

Benjamin šel zavřít dveře, pak se vrátil ke stolu a sedl si na druhý konec. Já seděl po jeho pravici.

„Podvod, Sire Thomasi?“ zeptal se. „Podvod? Jak se opovažujete tady sedět a mluvit o podvodu! Kde je jablko Karla Velikého?“

Sir Thomas se zvedl ze židle.

„Ó, sedněte si a netvařte se tak uraženě,“ řekl mu Benjamin posměšně. „Vy moc dobře víte, o čem mluvím, Sire Thomasi. Kde je ta vzácná relikvie, jablko Karla Velikého?“

„Pomátl jste se?“ opáčil Kempe a zase si sedl. „Bylo ukradeno! Odtud! A vy máte za úkol ho najít.“

„Nebuďte směšný!“ řekl Benjamin ostře. „Jak bych mohl najít něco, co nikdo nevzal? Vy máte to jablko.“

Ukázal prstem na Kempea. „Vy, Sire Thomasi. Po celou dobu jste věděl, kde je, zatímco my jsme se honili za přízraky.“

Sir Thomas se znovu chystal vstát.

„Ne, nemůžete odejít.“ Agrippa si sundal klobouk a zajel si prsty do havraních vlasů. „Zůstanete sedět, Sire Thomasi. Máte sice venku své muže, ale já rovněž.“

„Vy o ničem nevíte, že ne?“ obrátil se Benjamin na Agrippu. „Ani vy neznáte pravdu, pane. Jsem rád, protože to znamená, že je drahý strýček v tomto podvodu také nevině.

A teď vám, Sire Thomasi, budu vyprávět příběh.“

Kempe se nevrle zavrtěl na židli.

„Nebude dlouhý,“ řekl Benjamin. „Náš vznešený král byl hrdým majitelem jablka Karla Velikého. Tato vzácná relikvie byla majetkem anglických králů od dob krále Alfreda. Chtěl bych poznamenat, že i já hluboce miluji krále a chápu jeho obavy: čtrnáct let na trůnu a ještě nezplodil mužského dědice.

Nechtěl dát tak vzácnou relikvii z rukou snadno. Nebyla by to jen zrada spáchaná na předcích, kteří nosili korunu Svatého Eduarda, ale přišel by i o zdroj síly, kterou král potřebuje ke svým každodenním modlitbám k Bohu za to, aby jeho choť, Kateřina Aragonská, otěhotněla a povila syna.“

„Pozor na to, co říkáte, Daunbey,“ varoval mého pána Kempe.

„Ó, já budu velmi opatrný,“ odpověděl Benjamin.

„Nekritizuji krále, ale spíše ty, kteří mu radí. Jeho výsost netouží jen po synovi, ale přeje si i pokořit Francii. Císař Karel V., synovec Kateřiny Aragonské, má loďstvo a armádu, která by to dokázala, proto ho Jindřich požádal o pomoc. Karel souhlasil, ale na oplátku za svou pomoc žádal navrácení jablka Karla Velikého do Německa. Místo obvyklého upevnění spojenectví sňatkem, nebo rozdělení kořisti. Císař Karel V. totiž věří, že jablko po právu patří jemu. Není to tak, doktore?“

Agrippa přikývl. „Souhlasím, souhlasím!“

„Co mohl Jindřich dělat?“ pokračoval Benjamin.

„Kdyby byl odmítl, nedostal by lodě ani vojenské oddíly a navíc by si z Karla udělal mocného nepřítele. Císař svou žádost pochopitelně vyjádřil oficiálně, a tak znovu oživil zájem celého křesťanstva o jablko. Francie i pontifikát rovněž vyjádřili na jablko nárok. Obě strany vyslaly do Anglie vyslance, aby vytvořily protiváhu císařova tlaku na našeho vznešeného krále.“

„Co to má společného s krádeží jablka?“ vybalí Kempe.

„Všechno,“ odpověděl mu Benjamin. „Jindřich se ocitl v obtížné situaci. Potřeboval radu. Jeden z jeho rádců mu poradil rafinovanou intriku. Tah, který by Jindřichovi nejen umožnil ponechat si jablko, ale také se vysmát svým nepřátelům v zahraničí a obohatit svoji pokladnu natolik, že by nepotřeboval cizí armádu ani lodě.“

„To mluvíte o mně?“ zeptal se Kempe ironicky.

„Když ti čepice padne, nasaď si ji!“ provokoval jsem.

„Před králem ležel plán,“ navázal Benjamin. „Bylo k němu zapotřebí vzácného kovu a jemné práce zlatnického mistra. Byl vybrán Sir Hubert Berkeley a musel přísahat, že vše zachová v tajnosti. Jablko bylo převezeno do jeho dílny, kde měl vyrobit repliku. Ale když Sir Berkeley dokončil první repliku, kolik dalších jste po něm ještě chtěli? Sire Thomasi? Dvě, tři, čtyři, nebo pět? Konec konců, krále to moc nestálo. Zlaté poháry a nádherné ornamenty zdobí jeho paláce v hojné míře, ale chybí tvrdá měna. Sesbírali jste zlaté předměty a nechali je roztavit. Nechali jste vyplenit královy klenotnice s drahými kameny a ametysty. A tak byly zhotoveny repliky. Mluvím pravdu, že?“

„Dokončete tu svoji pohádku!“ odsekl Kempe.

„Já ji dokončím, Sire Thomasi. Ale nakonec budete muset říct pravdu. Váš plán byl takový: Lord Egremont dostane repliku vyrobenou z ryzího zlata a drahých kamenů.

Byla to práce zlatnického mistra a mohlo trvat mnoho let, než by císař přišel na to, že byl podveden. A kdyby na to přišel?“ Benjamin pokrčil rameny. „Anglická koruna by odpřisáhla, že je v tom nevinně, tvrdila by, že z Anglie odešlo pravé jablko, a co se s ním stalo potom, se jí netýká.“

„A druhá replika?“ zeptal se Agrippa.

„Ano,“ usmál se Benjamin. „Jindřich vyvolal zájem o jablko úplně stejně jako prodavač na trhu dokáže přitáhnout zájem kupujících o své zboží, tak proč ten zájem neuspokojit? Ale císařský vyslanec musel být uspokojen jako první, proto byla první replika převezena sem. Jeden z vašich lučištníků vás průběžně o všem informoval a vy jste se radoval. Replika byla převzata a přísně střežena. Císař Karel bude spokojen a král dostane jeho vojska a císařské zlato. Nicméně Francouzi byli stále v Londýně a situace vzala podivný obrat. Vy, Sire Thomasi, jste prodal druhou repliku Francouzům. Bůh ví, co jste jim naservíroval za povídačku?“ Benjamin přejížděl prsty po desce stolu. „Víte, pane, já si myslím, že král ve skutečnosti nemá v úmyslu jít do války. Vezme si Charonovo zlato a to, které dostal za repliky, a naplní své pokladnice.“

„To je nesmysl!“ namítl Kempe posměšně.

„Ne, není,“ vložil se do věci Agrippa. „Náš král má lstivou povahu. Nenávidí císaře Karla. Spojenectví se Španělskem odmítl jen proto, že ještě víc než Karla nenávidí francouzského krále.“ Agrippa roztáhl prsty v kožených rukavicích a zadíval se na ně. „To, co říkám, není velezrada, ale pravda.“

„Králi by se to líbilo,“ řekl jsem. „Udělal by blázny ze sobě rovných vladařů a ještě by na tom zbohatl.“

„Ale jak už to chodí, všechno se zvrtlo,“ pokračoval Benjamin. „Když někdo ukradl jablko z Malevelu, Jindřicha to rozzuřilo. Vše se mohlo ještě víc vyhrotit, kdyby se císař dověděl, že jablko mají Francouzi. Mohl dokonce Jindřicha obvinit, že jablko nechal ukrást on sám a prodal ho Francouzům.“

„Copak by se to nestalo v každém případě?“ zeptal se Kempe. „Kdyby obě země začaly tvrdit, že mají jablko?“

„Ne, ne,“ odpověděl Benjamin. „Kdyby měl císař své jablko a Francouz tvrdil, že on ho má také, král by poštval jednoho proti druhému. Řekl by císaři, že to Francouzi tvrdí ze závisti, a totéž by našeptal Francouzům. Jsem si jistý i tím, že papežskému vyslanci bylo prodáno třetí jablko.“

„Nesmysl!“ odsekl Kempe jízlivě.

Bavil jsem se a ťukal prsty do stolu.

„Opravdu, Sire Thomasi?“ zeptal jsem se. „Skutečně je to nesmysl? Co víte o relikviích? Máme tolik kusů pravého kříže, že bychom z nich mohli postavit celé loďstvo.

Nejméně pět měst ve Španělsku prohlašuje, že má skutečnou armádu Svatého Jakuba. Závoj, kterým Veronika údajně udeřila Ježíše do tváře, můžeme uctívat ve městech od Varšavy po Cadiz. Kdo by protestoval, že byla tři jablka Karla Velikého, kdyby každý jejich vlastník tvrdil, že má to pravé?“

„Roger mluví pravdu,“ řekl Agrippa. „Jen málo lidí vidělo pravé jablko. Bylo uloženo v truhlici v tajné komnatě v Toweru.“

„Vraťme se k těm krádežím,“ ozval se Benjamin.

„Dostali jsme příkaz ukrást odtud jablko. Byl to samozřejmě nesmysl, ale pro císaře to mělo být důkazem, že jablko musí být pravé, a Cornelius pro jednou léčku spolkl, protože, proč by jinak Jindřich poslal dva agenty s tajným rozkazem, aby ho ukradli ho zpátky? Nicméně…“ Benjamin se pousmál. „Když bylo jablko skutečně ukradeno, Jindřicha to rozzuřilo, protože mu to zhatilo jeho plán. Byl by ukradené jablko vrátil, jenže jak to mohl udělat, když ho ukradl někdo jiný? Kdyby jej ukradli sami císařští vyslanci a byla to replika, vystavil by se veřejnému posměchu. Ale…“

Benjamin se opřel v židli, zaklonil hlavu a zadíval se do stropu. „Jindřich se mohl dokonce domnívat, že jablko bylo ukradeno proto, aby mohli císařští vyslanci zjistit pravdu.“

„A kdyby to jablko ukradl někdo jiný?“ zeptal se Agrippa.

„Zloději by se jej mohli pokusit prodat Francouzům,“

odpověděl mu Benjamin. „Proto jste tak rychle zasáhl, Sire Thomasi, abyste krále ujistil, že může na své lsti vydělat.

My jsme zjistili, že ti, kteří ukradli jablko z Malevelu, to udělali proto, aby si naplnili kapsy. Prodali jablko Lordu Charonovi, který ho zase prodal papežskému vyslanci. Co rozzuřilo našeho krále, byla skutečnost, že očekávaný zdroj jeho zisku byl najednou pryč.“

„Vážně?“ Agrippa odsunul židli od stolu, vstal a protáhl se. „Nakonec mají Francouzi své jablko, papežský vyslanec má také své a chybí jen to, které měl král dát Karlovi V.

Velmi chytré,“ konstatoval. „Velmi rafinované.“

„A kdo za to může?“ zeptal se Kempe.

„K tomu se postupně dostaneme. Ale povězte nám, Sire Thomasi, mluvil jsem do této chvíle pravdu?“

„Snůška lží a žvástů založených na domněnkách. Samé bláboly!“ Kempe mávnutím ruky poslal Agrippovy muže, aby se rozešli po domě…

„To nebyly bláboly,“ přerušil ho Benjamin. „Jen jsem získal důkaz, alespoň ve své mysli, jak došlo k tomu masakru tady v domě. A teď mi buď řeknete pravdu vy, Sire Thomasi, a já dokáži, kdo ukradl jablko, nebo nasednu na nejrychlejšího koně a pojedu rovnou za drahým strýčkem.“

Benjamin se naklonil přes stůl a přivřel oči. „On o ničem z toho neví, že? Bude vytýkat králi, proč ho do toho plánu nezasvětil. Budu muset jeho milosti říct, jak byla promeškána tak výjimečná příležitost, a to jen kvůli Siru Thomasovi Kempeovi. Kdo ví, Sire Thomasi,“ dodal Benjamin. „Dokážete pak králi, že jste jednal moudře? Může na vás padnout podezření. Vy víte, že mluvím pravdu. Máte účty Sira Huberta Berkeleyho, podle kterých se dá poznat, jak dlouho pracoval na replikách. U dvora je mnoho podezíravých lidí a sám král je náladový a schopný podezřívat kohokoliv. Mohl by se zeptat, kolik replik bylo ve skutečnosti vyrobeno, a zda si Sir Thomas Kempe nechtěl něco ulít do vlastní kapsy.“

„Jak se opovažujete?“ Kempe vyskočil.

„Ó, velmi snadno, a sedněte si!“ přikázal mu ostře Benjamin. „Já vás neobviňuji, ale jiní by mohli.“

Kempe nebyl hloupý. Byl by se rád vytratil. Ale tak dramatické gesto by mohlo potvrdit Benjaminova obvinění, i když jsem chápal, že ho Benjaminova slova musela mrazit v jeho lstivém srdci. Antikrist nevěřil nikomu. Stačilo zasít sémě podezření do jeho šíleného mozku, a pokaždé vyrostlo do plného květu! Kempe si zase sedl a zhluboka se nadechl.

„To, co vám řeknu, je královo tajemství,“ začal.

„Jindřich nechce císařské loďstvo. Vezme si zlato, ale anglické vojsko ve Francii nikdo neuvidí.“ Olízl si rty.

„Jindřicha mnohem víc trápí, že nemá dědice. Královna, jak bych to vyjádřil, už překročila věk, kdy jsou ženy na vrcholu plodnosti. A porodila mu jen princeznu Marii.“

(A tak jsem v té zaprášené, zchátralé místnosti na Malevelu poprvé zaslechl hřmění bouře, která měla přijít. A jaké bouře! Pomalu ale jistě se Jindřich vydal na cestu, která utopila celé království v krvi. Poslal muže jako More a Fisher na popraviště, odtrhl Anglii od římsko-katolické církve, způsobil, že na severu země vypuklo krvavé povstání, obvinil královnu ze zrady a nechal ji barbarsky popravit. Začalo se naplňovat Merlinovo proroctví.) Kempe se pohroužil do vlastních myšlenek, možná se i on bál.

„Pokračujte,“ vyzval Agrippa Kempea tichým hlasem.

„Jindřich nemůže pochopit, proč mu Bůh nedá mužského dědice,“ pokračoval Kempe rychle. „Studoval bibli. Věří, že jeho manželství je prokleté, protože Kateřina již byla vdaná za svého staršího bratra Arthura.“

„Ale to manželství nebylo naplněno,“ namítl Benjamin.

„Arthur byl pouhý mladík, slabé a churavé dítě.“

„Kdo vám to řekl?“ rozhořčil se Kempe. „Svěřil vám to váš drahý strýček?“ Kempe namířil na Benjamina prstem.

„Pane Daunbey, měl byste být velmi opatrný. Král si myslí něco jiného. Věří, že manželství bylo naplněno, a proto si Kateřinu neměl brát. Je přesvědčený, že proto je jejich manželství prokleté, a tudíž bez mužského dědice.“

A bylo to venku. Jindřich je Kateřinou znuděný. Poradil se s Bohem a uvědomil si, že si Kateřinu neměl nikdy brát.

Jindřichův mozek je jako klubko kroutících se červů. Často je pro něho těžké rozlišit, co je jeho a co boží vůle. Když si jednou vezme do své tlusté hlavy, že upadl v boží nemilost, nebo že si Bůh přeje, aby něco udělal, pak ho nic na světě nezastaví, i kdyby za to měly zaplatit tisíce lidí.

„Proto nebyl kardinál informován o těchto věcech?“

zeptal se Agrippa.

„Ano, proto,“ odpověděl Kempe. „Král…“ Odmlčel se.

„Jeho milost věří, že by se měl znovu oženit.“

„A kdo je ta šťastná?“ vyletělo ze mě bez rozmyslu.

„Ještě jste se nepoučil, Shallote? Jste tak zabedněný? Už si nevzpomínáte na banket, kde vám král dal dárek, německého loveckého psa, který vám měl ukousnout koule?

Nebylo to proto, že jste uhodl tu hádanku, ale proto, že si král všiml, že jste dělal oči na jeho milovanou.“

Vzpomněl jsem si na Annu Boleynovou. Kempe měl pravdu, Jindřich žárlil a já měl za svůj nevinný flirt zaplatit.

„Boleynová?“ zvolal Benjamin.

„Anna Boleynová. Král je jí uchvácen,“ odpověděl Kempe. „Vy znáte některé jeho hry, pane Daunbey, ale ne všechny. Ovšem, že chce král na celé záležitosti s jablkem vydělat. Ovšem, že vezme peníze od císaře, od papeže i od Francouzů. Vzal by je i od samotného ďábla! Ale ve skutečnosti mu nejde ani tak o peníze, ani o to, aby mohl vytáhnout s vojskem na Francii, ale o rozvod! Karel V. je synovcem Kateřiny. Šlo o to, aby ho král přesvědčil, že by ho měl podpořit.“

„A totéž zřejmě platí o Svatém otci v Římě?“ zeptal se Benjamin.

„Správně. Nemluvě o Francouzích. Pařížská univerzita a francouzští kardinálové budou požádáni o názor v této věci a král je chce přiklonit na svou stranu. Před patnácti měsíci jsem připravoval plán, jak by si král mohl získat přízeň císaře, jeho zlato a současně si předcházet Francouze a pontifikát a přimět všechny platit. Jindřichovi se ten plán líbil. Smál se, až se mu kutálely slzy po tvářích. Řekl mi, že se bude radovat až do své smrti z toho, jak jsme všechny obelstili jedním tahem.“

„A nádavkem získal novou manželku,“ poznamenal jsem.

„Ovšem,“ usmál se Kempe. „A nebylo to drahé. Jindřich vyplenil pokladnu a nechal roztavit zlaté poháry, talíře a mísy. Nechal prohledat královskou klenotnici, poslal Berkeleymu vhodné ametysty a přinutil ho odpřísáhnout mlčení. Dal mu svolení prohlédnout si pravé jablko, já jsem mu dodal přesné nákresy a on se pustil do práce na králově tajné zakázce. Já jsem pak dal zprávu císařství, Francii a pontifikátu, že jablko Karla Velikého je na prodej. Všichni se zakousli jako ryby do návnady. Král si pochopitelně vybral za obchodního partnera císaře Karla. Lord Theodosius z Egremontu přijel do Anglie. Domníval jsem se, že nebudou problémy.“ Odmlčel se, protože sem zvenčí dolehly zvuky koní.

„To bude Lord Egremont,“ řekl Benjamin. „Agrippo, mohl byste ho zabavit?“

Dobrý doktor přikývl a odešel.

„Ta krádež krále pochopitelně rozlítila,“ pokračoval Kempe. „A mě také. Copak nevidíte, že s tím jsme v našem plánu nepočítali? To jablko neměl nikdo doopravdy ukrást.

Králova dobrá nálada se rychle změnila v hněv.“

„A víc toho nevíte?“ zeptal se ho Benjamin.

„Teď už víte všechno, co vím já,“ zakončil Kempe.

„Krále samozřejmě uchlácholil poklad, který se našel v podzemním království Lorda Charona. Do jisté míry dostal král své náklady zpět i s úrokem v podobě peněz od pontifikátu a Francouzů, kteří také zaplatili dost velkou sumu, v domnění, že mají pravé jablko.“

„Výborně.“ Benjamin se zvedl a sundal svůj plášť z opěradla židle. „Sire Thomasi, chystám se odhalit pachatele, ale k tomu budu potřebovat vaši spolupráci. Ať řeknu cokoliv, budete souhlasit. Rozumíte?“

Kempe potlačil svou pýchu a přikývl. Benjamin zamířil ke dveřím a otevřel. Lord Egremont s panem Corneliem ho téměř odstrčili, jak se vřítili do místnosti.

„Co to má znamenat?“ vybafl Egremont a díval se na mě, jako by mi chtěl srazit hlavu.

Kempeova židle byla prázdná a Egremont si na ni sedl.

Plášť a klobouk hodil po Agrippovi. Doktor je chytil a bez dlouhých cavyků je hodil na lavici.

„Posaďte se, Lorde.“ Benjamin se také vrátil k židli.

„Sire Thomasi, vy také, a pane Cornelie, vy si sedněte vedle mě.“

„Našel jste jablko?“ zeptal se Egremont.

„Ne, lituji, ale nenašel,“ odpověděl Benjamin. „Má jej Boscombe.“

„Kdo?“

„Boscombe, majitel krčmy Blikající lampa.“

„Co s tím má společného ten lump?“

„Ten lump?“ zeptal se Benjamin. „Ten lump, Lorde? Vy ho znáte?“

Egremont poposedl na židli.

„Měl byste,“ pokračoval Benjamin. „Jeho skutečné jméno je Jakob von Archetel, býval členem noctales.“

Benjamin se obrátil na Cornelia. „Myslím, že uprchl z císařství. Jak se mu říkalo? Řezník? To on spáchal to krveprolití tady na Malevelu.“

Ó, dívat se na ten zmatek, který nastal! Vidět jejich uraženou čest! To bylo nesouhlasného reptání! Agrippa seděl jako rarášek, který se přišel podívat na soud. Egremont se chystal rozhořčeně odejít, ale doktor zakroutil hlavou.

„Zůstaňte, pane! Zůstaňte, nebo budete zatčen! Mám venku své muže.“

Pohlédl jsem na Cornelia a on na mě. Není to zvláštní, že se můžete skoro vše dovědět za několik zlomků vteřiny?

Mně se to stalo při tom jediném pohledu. Zaprvé jsem se dověděl, že Cornelius nenese vinu na žádném zločinu.

Zadruhé, nenávidí Egremonta, což mě dost překvapilo.

Vstal, tasil meč a položil ho na stůl špičkou k Egremontovi.

Zařval něco německy. Egremont odpověděl s tváří zrůzněnou hněvem, ale byl v tom strach. Křičeli na sebe několik minut, dokud Cornelius nesáhl do svého pláště a nevytáhl malý červený pečetní vosk. Zvedl ho, aby ho všichni viděli, namířil prstem na Egremonta a ten si rozmrzele sedl. Věděl, že je v pasti, ale ani v této chvíli si ještě nebyl plně vědom toho, v jak velikém nebezpečí se ocitl.

„Pane Daunbey,“ oslovil Benjamina Cornelius. „Řekl jsem Lordu Egremontovi, že musí zůstat. Nosím u sebe císařovu osobní pečeť, o čemž nevěděl.“

„Proč?“ zajímal se Agrippa. „Já myslel, že výpravu k anglickému dvoru vede Egremont.“

Cornelius si sedl. „Ano, on sem přijel pro jablko, ale já jsem císařův osobní emisař k jeho milované tetě, Kateřině Aragonské.“ Upřímně se usmál na Kempea. „Odevzdal jsem jí císařovy nejvřelejší pozdravy. Císař si vybral mě, svého nejponíženějšího služebníka, abych vedl tajné rozhovory s jeho milovanou tetou.“

„O čem?“ zvolal Kempe, ale hned mu vyletěla ruka k ústům, jako by litoval, že to řekl.

„Ale, ale, Sire Thomasi,“ napomenul ho Cornelius posměšně. „Váš král má svá tajemství a má je i náš císař.

Pane Daunbey, byl byste tak laskav a pokračoval?“

Benjamin ukázal rukou na kuchyni. „Malevel je osamělý a prázdný dům. Když sem bylo přivezeno jablko, divil jsem se, k čemu tak přísná ostraha na takovém místě.“

„Protože se dá dobře ubránit i střežit!“ zvolal Egremont.

„Mohl jste požádat krále, aby nechal jablko hlídat, než odplujete domů.“

„Vyloučeno!“ nesouhlasil Egremont. „Jablko již patřilo císaři. Bylo tedy mou povinností, abych rozhodl, jak nejlépe jej střežit, než na Temži připluje císařova loď.“

„Dobrá,“ pousmál se Benjamin. „Jsem rád, že jste přiznal, že jste Malevel vybral vy sám. Stráže, které jste zde rozestavěl, byly pod vaším velením. Vůdce noctales, Jonathan, byl vaším přímým podřízeným.“

Egremont na to nic neřekl, jen se upřeně díval před sebe.

„Teď vám všem popíši, co se stalo,“ pokračoval Benjamin. „Vy nejste Němec, Lorde Egremonte, jste z Hainaultu. Studoval jste v Anglii. Von Archetel před lety utekl do Anglie. Kdybychom pátrali v císařských archivech, jsem si jist, že bychom zjistili, že mezi vámi a von Archetelem je nějaké příbuzenské pouto. Když jste přijel do Anglie, byli jste spolu ve spojení. Tady si říkal Boscombe.

Vy pravděpodobně nemáte v lásce ani císařství, ani císaře a fakt, že vás sem vyslal pro jablko, pro vás byl velkým pokušením, kterému jste neodolal. Chtěl jste ho pro sebe!

Ukradli jste ho s Boscombem, prodali a získali značné jmění, ale odpovědnost za to padla na anglickou korunu a její služebníky!“

„Máte pro to důkazy?“ otázal se Cornelius.

„Ó ano, máme důkazy, viďte, sire Thomasi?“

Kempe přikývl.

„Vraťme se ke dni, kdy sem bylo jablko přivezeno.

Pamatujete si? Nejdřív tu pobíhala spousta lidí, potom byly dveře panství uzavřeny. My jsme ovšem nevěděli, Lorde Egremonte, že jste sem vpustil vraha. Vraha, kterého jsme znali jako majitele krčmy Boscomba. Bůh ví, za koho se tentokrát převlékl, za jednoho z noctales, nebo spíše za muže z vašeho doprovodu. Nebylo to těžké, protože Boscombe je mistr převleku. Převlékal se ve sklepě.“

Egremont podrážděně zafuněl, ale v očích se mu na kratičký okamžik mihlo překvapení, a to ho prozradilo.

„Boscombe samozřejmě nemohl být po celou dobu ve sklepě. Musel jíst a pít. Pro ten případ pokaždé kontaktoval Jonathana a ten ho vyvedl ven.“

„To si nemyslím,“ nesouhlasil Cornelius.

„Vyčkejte a poslouchejte dál,“ řekl mu Benjamin.

„Boscombe byl původem i výchovou Hainaulťan. Plynule ovládá jazyk, takže rychle zaplašil každé podezření, že je anglický zvěd. Rovněž se domnívám, že u sebe měl list od Lorda Egremonta, ve kterém bylo uvedeno, že je tajně pověřen pomáhat noctales, proto musí být jeho přítomnost na panství udržena v tajnosti.“

„Tak, to ano,“ řekl Cornelius. „Jestli ten Boscombe mluvil plynule hainaultsky a měl u sebe list od Lorda Egremonta, který naznačoval podezření, že by Angličané nemuseli jednat poctivě…, pak by Jonathan takový příkaz akceptoval.“

„Pak už to bylo snadné,“ pokračoval Benjamin.

„Jonathan samozřejmě dostal tajné instrukce, že o tom nemá mluvit s nikým mimo panský dům na Malevelu, včetně vás, pane Cornelie. Nicméně, možnost podvodu z anglické strany zbystřila jeho pozornost. Byl z toho nervózní a uzavřel se do sebe.“ Benjamin si odkašlal. „Když Jonathan průvodní list akceptoval, bylo vyhráno.“

„A kdyby ho nebyl akceptoval?“ přerušil vyprávění Agrippa. „Co kdyby byl nesouhlasil a prozradil Boscombovu přítomnost na panství?“

„V tom případě by to mohl Egremont přijatelně vysvětlit,“ odpověděl Benjamin. „Boscombe se schovával ve sklepě, kde byl v bezpečí. Jonathan mu tam měl nosit jídlo a pití. Druhý den, podle seznamu spotřebovaných surovin na vaření, začali Oswald s Imeldou dělat všeho o něco víc.

Napadlo mě, že to bylo na Jonathanův příkaz, protože musel živit o jeden krk víc. Jak dny plynuly, Jonathanovy první pochybnosti se rozplývaly, a tak přišla vhodná chvíle, aby Boscombe udeřil. Jednoho večera, než se malá posádka sešla k večeři o deváté, se vplížil do kuchyně a nalil do soudku s pivem valeriánské kapky.“ Benjamin se rozhlédl po lidech u stolu a pokrčil rameny. „Oblečený v plášti s kapucí jako noctale nevzbudil podezření a byl tam jen krátkou chvíli.

Odzátkoval soudek a nalil do piva kapky. Nezapomeňte, že Boscombe je krčmář, vrah a mistr převleku. Zvolil si čas svého útoku velmi pečlivě. Valeriánské kapky jsou silný uspávací prostředek. Za necelou hodinu celá posádka usnula tak tvrdým spánkem, že Boscombe mohl chodit po domě podle libosti. A kdyby se stalo, že by někteří nepili pivo, měl Boscombe jako profesionální zabiják výhodu překvapení, tudíž je i tak mohl snadno zabít.“

„Ale vždyť jsme našli mrtvá těla po celém domě!“

prohlásil Kempe.

„Ovšem, že našli,“ řekl Benjamin. „To proto, že Boscombe měl celou noc na to, aby vše naaranžoval podle potřeby. Odvlekl spící muže z kuchyně, nechal je ležet na různých místech a tam je zabil. Ti chudáci byli tak silně zdrogovaní že ani nevěděli, že umírají. Proto jsme nenašli jedinou stopu po obraně a nějakém zápasu. Boscombe musel být velmi opatrný, protože jakýkoliv hlasitý zvuk jako pád nebo výkřik mohli zaslechnout psi venku. Vzal Jonathanovi Egremontův list a uklidil v kuchyni. Velkou práci si dal zejména s mytím korbelů, protože musel dokonale odstranit skvrny a typický pach valeriánských kapek. Zbytek piva vylil do latríny, vymyl soudek a vrátil se do kuchyně.“

Egremont seděl na opačném konci stolu, díval se na své prsty a otáčel prsteny tak, aby zachytily slabé světlo.

„Boscombe vzal jablko z truhlice,“ pokračoval Benjamin. „Smyl všechny stopy po své přítomnosti ve sklepě a schoval se tam do chvíle, kdy vypukl poplach.

Vtrhli jsme do domu a Lord Egremont s námi.“ Namířil na Egremonta prstem. „Vy, Lorde, jste vydal striktní rozkaz, že po vyhlášení poplachu mohou být dveře na Malevel otevřeny pouze ve vaší přítomnosti. Když jsme vešli do domu, mezi muži Lorda Egremonta a noctales vládl zmatek.

Boscombe se převlékl za člena družiny Lorda Egremonta a přidal se k ostatním. Vzpomínáte si, jak Egremont posílal své muže sem a tam? Boscombe tedy mohl nerušeně vyjít z domu, nasednout na koně a odjet do města. A my jsme řešili záhadu, jak mohl někdo povraždit patnáct vojáků a ukrást jablko, aniž by po sobě zanechal jakoukoliv stopu, z níž bychom mohli vyvodit, jak svůj hrůzný čin provedl.“

„Až na chudáka Castora,“ poznamenal jsem.

„Ano, ten pes měl větší cit než my. Cítil jídlo, které si musel Boscombe přinést do sklepa. Na tak malém uzavřeném prostoru dokáže pes ucítit pach i po několika dnech. Nakonec jsme narazili na něco, co odvedlo naši pozornost jinam. Když jsme začali ve sklepě kopat, objevili jsme mrtvé tělo, ale tím jsme sami zničili všechny stopy po Boscombově pobytu ve sklepě.“

„Je to pravda?“ dráždil Kempe Egremonta. „Mluví Daunbey pravdu? Když jsme sem přišli, před vraždou i po ní, vaši muži se všude rojili a nikdo jim nic nezakazoval.“

„Když jsem se setkal s Boscombem v Blikající lampě,“

vyprávěl dál Benjamin, „něco na jeho tváři a chůzi mi bylo tak povědomé, že jsem si byl jistý, že už jsem ho předtím viděl. Teď už vím, že jsem ho zahlédl, když jsme přišli do domu poté, co vypukl poplach.“ Zhluboka si povzdychl.

„Ale to až ze zpětného pohledu. V době, kdy se vše odehrávalo, si jeho přítomnosti nikdo nevšiml. Stačilo mu prostě vyjít ven a nasednout na koně.“

„A proč byl mučen a zabit ten zlatník?“ zeptal se nečekaně Cornelius.

„Ach!“ Benjamin po mně vrhl krátký pohled.

„Já si myslím,“ začal jsem klidně, „že se Egremont a Boscombe chtěli ujistit, že mají pravé jablko. Ze stejného důvodu zabili i prodavače relikvií Henleyho. Když jim řekl, že jablko je replika, museli ho umlčet. Potom přišel na řadu Berkeley. Museli mít jistotu, zda mají pravé jablko, než osloví budoucího kupce.“

Díkybohu, že si Cornelius neuvědomil, kolik replik bylo vyrobeno, ani důvod, proč musel umřít Henley.

„Je jasné,“ pokračoval jsem, „že zlatnický mistr jako byl Sir Hubert Berkeley by nebyl ochoten sejít se s člověkem jako Boscombe. Sir Thomas ani můj pán mu pozvání neposlali. Ale od Lorda Egremonta pozvání přijal. Zlatník, který měl neustále na paměti svou přísahu mlčenlivosti, se na schůzku dostavil, ale místo Lorda Egremonta nebo pana Cornelia na něho čekal řezník. Ten se Berkeleyho zmocnil, odtáhl ho na opuštěné místo a krutě ho mučil. Lord Egremont byl samozřejmě někde jinde, kde ho vidělo mnoho lidí, aby měl alibi. Ve stejnou dobu jeho komplic brutálně vyslýchal a mučil Berkeleyho, aby zjistil pravdu o jablku.“

„Ukončili Berkeleyho život,“ řekl Benjamin, „a prodali jablko vůdci zločinecké spodiny, Lordu Charonovi.

Vzpomínáte si na to, jak se Lord Egremont osobně zúčastnil zásahu v londýnských stokách? Chtěl se ujistit, že jablko je pryč. To samozřejmě bylo, protože Lord Charon jej prodal papežskému vyslanci.“

„Takže jablko je v Římě, nebo tam po krátkou dobu bude?“ otázal se Cornelius podrážděně.

„Ne,“ usmál se můj pán. „Agentům Sira Thomase se v Doveru velmi chytrou lstí podařilo vyměnit pravé jablko za repliku. Byla to velmi chytrá lest. Nemám pravdu, Sire Thomasi?“

Kempe jako zosobněná samolibost a poctivost s vážnou tváří přikývl.

„Jablko bylo převezeno zpět do Londýna,“ pronesl zvučně. „Ale pan Daunbey mě požádal, abych to držel v tajnosti.“

„Lorde Egremonte, jste zrádce a vrah,“ konstatoval Benjamin a vstal. „Jste zodpovědný za smrt šesti anglických lučištníků a devíti svých vlastních spoluobčanů. Mužů, kteří měli doma rodiny, milenky, ženy a děti. Vy a Boscombe jste bez milosti zabíjeli pro mrzký zisk.“

„Nemáte důkazy,“ vykřikl Egremont a napůl se zvedl.

„Vůbec žádné důkazy!“

„Ale máme,“ řekl Benjamin. „Boscombe je v této chvíli v Toweru a prosí krále o milost. Všechno nám řekl, včetně detailů o svém životě. Dokonce nám prozradil i to, kde najdeme valeriánské kapky, které nalil do piva. Byly v tajném úkrytu v jeho pokoji. Svádí všechno na vás…“

Benjamin upřel pohled na Kempea. „Doufám, že ho vaši muži pozorně střeží?“

„Je v Byward Toweru,“ odpověděl Kempe. „Od včerejšího večera.“

„Svádí všechnu zodpovědnost na vás, Lorde Theodosiusi,“ dráždil Egremonta Benjamin. „Tvrdí dokonce, že jste ho přinutil.“

„Je to zločinec a lhář!“ vykřikl Egremont. „Od samého začátku to byl jeho nápad!“ Vstal a zhluboka se nadechl. „Já nejsem poddaný vašeho krále,“ prohlásil.

„Co tedy uděláte, Lorde z Egremontu?“ dráždil ho Kempe. „Odjedete k Temži a nasednete na loď do Francie?“

„Já popírám vše, co zde bylo řečeno!“

„Theodosiusi, Lorde z Egremontu,“ povstal Cornelius a držel v ruce červenou pečeť. „V mých očích jste vinen velezradou. Mí muži vás zajmou a přepraví zpět k císaři, kde budete vy i vaše rodina pykat za zločiny, jichž jste se dopustil. Ale jestli se ke všemu přiznáte…“

Egremont se k nám obrátil zády a díval se do zdi, jako by nechtěl, abychom viděli výraz v jeho obličeji.

„Přiznávám se,“ řekl, ale neobrátil se k nám.

„Přiznávám se, pane Cornelie, abych zachránil svou rodinu v císařství. Nechci, aby trpěli pro to, co jsem udělal.“ Nyní se k nám obrátil a znovu usedl. „Narodil jsem se v Hainaultu,“ začal vyzývavě, „a odjakživa mi činilo potíže uznávat autoritu Habsburků a být posílán císařem do všech koutů světa. Před mnoha lety, pane Cornelie, ještě než jste se objevil mezi noctales, jsem se setkal s Jakobem von Archetelem, chytrým a rafinovaným člověkem. Ukradl relikvii a zabil jejího majitele. Byl souzen, shledán vinným a odsouzen k smrti. Uvěznili ho v malé věznici u Dordrechtu, která stála na skále nad mořem. Pomohl jsem mu uprchnout.

Když jsem přijel do Anglie, setkali jsme se znovu. Občas jsem ho využil k tomu, abych od něho získal informace o anglickém dvoře. Boscombe, jak si tady říkal, měl velký zájem o relikvie. Občas mluvil o jablku Karla Velikého.“

Egremont se odmlčel, jako by hledal vhodná slova.

Vzpomněl jsem si na Agrippovo varování, že zájem o tuto slavnou relikvii je enormní v londýnském podsvětí.

Nyní jsem věděl, proč.

„Nemohl jsem uvěřit svému štěstí,“ ujal se opět slova Egremont, „když si mě císař vybral jako vyslance do Anglie, který má převzít jablko od vašeho krále. Napsal jsem von Archetelovi, který navrhl Malevel jako vhodné místo k uskutečnění našeho plánu.“

„Děkuji vám,“ promluvil Benjamin. „Od první chvíle mi bylo záhadou, když jsem skládal jednotlivé dílky mozaiky do sebe, jak může člověk z Hainaultu tak dobře znát toto panství.“

„Chtěli jsme vzít jablko a prodat ho,“ nedal se tím Egremont vyrušit. „Zisk jsme si chtěli rozdělit. Boscombe se chtěl odstěhovat a já se chtěl zlatem, které získáme, vykoupit z císařových služeb.“

„Znal jste Lorda Charona?“ zeptal se Benjamin.

„Ne, ale Boscombe se s ním znal. Řekl mi, že zločinci zaplatí dobrou cenu. Když jsme zaútočili na Charona v jeho podzemí, musel jsem se ujistit, že je mrtev.“ Smutně se pousmál. „Ale nakonec se o to postaral váš pes. A vy, pane Daunbey a pane Shallote, kteří byste měli být šťastní, že jste přežili, jste se postarali o ostatní. Stalo se!“ Pokrčil rameny.

„Sic transit gloria mundi. Boscombe je stejně vinen jako já.

Ten lotr by měl zemřít!“

„Theodosiusi, Lorde z Egremontu,“ promluvil pan Cornelius a vykročil k němu. „Jste vyslancem jeho císařské výsosti. Sire Thomasi, toto panství bylo dáno na zodpovědnost nám, je to tak?“

„Ano,“ odpověděl Kempe.

„Tudíž se teoreticky nacházíme v jurisdikci císařství?“

„Podle všech diplomatických protokolů,“ odpověděl Kempe a jeho oči zpozorněly, neboť vycítil, co přijde dál.

„Ano, nacházíme se na území císařství.“

„V tom případě,“ řekl Cornelius a ukázal na Egremonta, „obviňuji vás, Lorde Theodosiusi, z velezrady a zavrženíhodných vražd, k čemuž jste se právě přiznal.

Odsuzuji vás k smrti. Jako nositel císařovy pečeti mám zplnomocnění jeho císařské výsosti, abych dohlédl nad vykonáním trestu!“ Cornelius povstal. „Trest bude vykonán ihned!“

Egremont zbledl a padl zpátky na židli. „Vy nemáte právo,“ hlesl.

„Mám plné právo, pane!“

Benjamin ho chtěl zadržet, ale Cornelius odstrčil jeho ruku.

„Právo je na mé straně,“ řekl, obrátil se a vydal rozkaz.

Noctales, kteří přišli s ním, se nahrnuli do místnosti.

Promluvil k nim německy a ukázal jim císařskou pečeť.

Noctales se chopili Egremonta, utrhli mu z krku řetěz, který byl symbolem jeho postavení, a vzali mu opasek se zbraněmi. Egremont zvolal něco německy. Cornelius se zastavil, pokývl hlavou a Egremonta vyvedli z místnosti.

Kempe se chystal něco namítnout, ale Cornelius ho ignoroval.

„Jeden z mých mužů je kněz,“ řekl, „nejdříve dostane rozhřešení, potom zemře.“

Vyšel z místnosti a Kempe za ním. Agrippa se k nim přidal. Benjamin a já jsme zůstali sedět u stolu a poslouchali. Slyšeli jsme kroky a vrznutí vstupních dveří.

Cornelius rozkázal přinést špalek z kůlny za domem.

Následovalo brumlání a mumlání, pak Cornelius vydal rozkaz německy. Nastalo ticho a po něm hlasitý úder.

Cornelius se vrátil do haly. V jedné ruce držel zakrvácený meč, ve druhé plášť lorda Egremonta, kterým si ho otíral.

Potom zasunul meč do pochvy a zadíval se na nás.

„Císařské spravedlnosti bylo učiněno za dost.

Egremontovy ostatky budou poslány do chrámu Svaté panny Marie Betlémské severně od Toweru. Bude-li jeho rodina žádat jeho tělo, bude za něj muset zaplatit.“ Nasadil si kapuci, zastrčil ruce do širokých rukávů u pláště a vykročil k nám. „Pane Daunbey, děkuji vám. Císař se vám jistě odmění.“

„Jste tvrdý člověk, Cornelie,“ odpověděl Benjamin.

„Jsem nejponíženějším služebníkem jeho císařské výsosti.“

Jeho slova měla humorný nádech. „Egremont nebyl zrádce,“ pokračoval. „Byl jen zloděj. Pokud jsem správně porozuměl Siru Thomasovi, král Jindřich by kladl za vinu vám, co se stalo, a já a noctales bychom se vrátili do Německa v nemilosti.“ Vytáhl ruce z rukávů. „Egremont si zasloužil smrt, ač byla mnohem milosrdnější než způsob, jakým zemřel chudák Berkeley.“ Usmál se a oprášil mi prach z ramen. „Sir Thomas mi připadal tak trochu zmatený.

Boscombe není doopravdy v Toweru, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Benjamin. „Je mrtvý. Zabili jsme ho v noci v Blikající lampě a schovali jeho tělo do sklepa.“

„Zajdu tam,“ řekl Cornelius. „Chci se ujistit, že je řezník skutečně po smrti.“

„A potom?“ zeptal jsem se.

Cornelius se snažil zachovat vážnou tvář.

„Dnes večer si mám vyzvednout císařovo jablko od Sira Thomase a zítra nastoupit na první loď, ale dost těch nesmyslů. Císaře potěší, až tu vzácnou relikvii spatří.“

„Jste si jist, že bude pravá?“ (Starý Shallot si neodpustil, aby si do něho nerýpl.)

Cornelius se rozesmál, až se mu třásla ramena.

„Pojď se mnou, Rogere! Pane Daunbey, omluvte nás prosím.“

Položil mi ruku na rameno a vedl mě ven na dvůr.

Noctales se připravovali na cestu a muži Egremontova doprovodu už zabalili jeho tělo do prostěradel. Pacholek odnášel špalek, druhý nanosil vědra s vodou a splachoval kaluž krve, která zůstala pod ním. Kempe, Agrippa a další stáli v bráně.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane Cornelie?“ zeptal jsem se.

Noctale mě vedl podél boční zdi domu.

„Připomínáš mi mého bratra, Rogere.“ Zastavil a zahleděl se mi do tváře. „Ačkoliv ty jsi měl víc štěstí než on.

Odhalili jste s tvým pánem zrádce. Císař tím bude velmi potěšen.“ Kamarádsky mě šťouchl do hrudi. „Budeš v císařství vždycky vítán.“ Jeho tvář zvážněla. „A také ti chci dát dobrou radu. Tvůj král se chce rozvést s Kateřinou Aragonskou, tetou mého císaře. I když se Jindřich pokouší císaře podplatit, ten s tím v žádném případě nebude souhlasit. Císařská vojska brzy budou v Římě. Papež nepovolí rozvod. Kardinál Thomas Wolsey bude člověkem, na kterém si král vybije svůj hněv, a až k tomu dojde, vzpomeň si na německé přísloví: Když se venku blýská, neschovávej se pod nejvyšším stromem.“ Stiskl mi ruku. „A co se týče jablka, Rogere, koho to ve skutečnosti zajímá?“

Noctale se pousmál. „Vím, že za celou záležitostí s jablkem je něco, co jste nám ty, tvůj pán a Sir Thomas neřekli. Proč byl doopravdy zabit Henley a Sir Hubert? Jaké je ve skutečnosti tajemství jablka Karla Velikého?“ Pokrčil rameny. „Ale, konec konců, co na tom záleží? Skutečná víra je záležitostí srdce, nikoliv kapsy.“ A pak ten podivný člověk vykročil směrem ke svým mužům a křičel na ně své povely.

Setkal jsem se pak s noctales ještě jednou, ale to už je jiný příběh. Teď stačí říct, že našli Boscombovo tělo a hned ráno ho pověsili na šibenici na Tyburnu, aby ho všichni viděli.

V krátké době pak císařské poselstvo odjelo z anglického královského dvora. My dva s Benjaminem jsme přespávali po různých krčmách, než nás Antikrist konečně nechal zavolat. Ó, byl v té nejvelkorysejší náladě. Samé „drahý Benjamine“ a „milý Rogere“ Poplácal mě a políbil.

Chápal jsem, proč. V jeho očích vyšlo nakonec všechno podle plánu a náš Jindřich zbohatl. Všechen majetek po Berkeleym přešel na něho, protože zlatník nebyl ženatý.

Poklady Lorda Charona ležely nyní v Exchequeru a pochopitelně i Blikající lampa, další zdroj bohatství, propadla koruně. Antikrist miloval velezradu, protože to znamenalo, že majetek zrádců propadne koruně a on na tom zbohatne. Dostali jsme s Benjaminem měšce zlata a ujištění o jeho přátelství.

„A neboj se, Rogere!“ křičel na nás král na banketu.

„Nepoplujete po mořích na Peppercornu. Vraťte se domů, mí věrní psi!“ pronesl dramaticky. „Vraťte se domů a užijte si zaslouženého odpočinku!“

Tom Wolsey vedle něho nevypadal šťastně. Nutil se k úsměvu, ale já jsem poznal, že má velké starosti a připomněl jsem si Corneliovo varování.

Než jsme odjeli z Londýna, zavolal si mě Wolsey do svých soukromých komnat. Už to nebyl ten pyšný Tom, velký kardinál. Neměl na sobě purpurové roucho, seděl v černých kalhotách a košili s rozepnutým límečkem na židli u okna. Vypadal spíše jako prosperující obchodník než jako hlava církve.

„Pojď dál, milý Rogere.“ Ukázal na polstrovanou židli vedle sebe a nabídl mi misku třešní. „Jsou zralé a čerstvě natrhané,“ řekl. „Čistí ústa a jsou dobré na trávení.“ Díval se pootevřeným oknem a vdechoval vůni růží ze zahrady. „Víš, Rogere,“ začal, „v životě každého člověka jednou nastane zlom. Náš život se podobá lodi na moři, kterou závan prudkého větru odfoukne jiným směrem.“ Naklonil se ke mně a poplácal mě po ruce. „A to se nyní děje se mnou, Rogere. Král se chce rozvést. A když toho nedosáhne, bude se hněvat na mě.“

Vzal si ode mě misku třešní a začal si je strkat do úst.

„Není to zvláštní?“ mumlal a pomalu žvýkal.

„Vzpomínáš si, když jsi poprvé přišel ke dvoru, Rogere, a já tě poslal do Skotska kvůli tomu případu s Bílou růží?

Tenkrát se ti dvořané posmívali, ale teď si tě král oblíbil a věří ti. Oblíbila si tě i Anna Boleynová a také ti věří.

Kateřina Aragonská ti věří a má tě ráda. Kardinál de Medici ti věří a má tě rád. Benjamin Daunbey ti věří a má tě rád.

Tom Wolsey ti věří a má tě rád.“ Zasmál se.

„Nezdá se ti to zábavné? Obyčejný ničema Shallot milován všemi slavnými a velkými?“

„Štěstěna je vrtkavá, vaše milosti,“ zamumlal jsem.

„Ó, nenechal jsem tě sem zavolat proto, abych tě prosil o pomoc.“ Wolsey postavil misku na stolek a zavřel okno.

„Zaprvé, chci ti poděkovat za práci, kterou jste odvedli s jablkem. Ty i Benjamin jste si vedli dobře. Zadruhé, Rogere, příteli, jestli padnu, pak jako Lucifer, a už se nikdy nezvednu. Proto dohlédni na Benjamina. Kryj mu záda.“

Zvedl ruku před sebe na znamení, že naše setkání skončilo.

Poklekl jsem na jedno koleno a políbil jeho prsten. Už jsem byl skoro u dveří, když na mě zavolal.

„Rogere, co ta záležitost s Poppletonovými? Benjamin mi o tom řekl.“ Zvedl jedno obočí. „Mohu v tom nějak pomoci?“

Stál jsem a zadíval se na malbu na zdi na druhé straně pokoje, byl to delfín vyskakující nad hladinu azurově modrého moře.

„Ano, vaše milosti.“ Zavřel jsem dveře a vrátil se.

Koncem týdne jsme se vrátili na naše panství. Dal jsem Lucy na hrob květiny a zaplatil místnímu kameníkovi, aby jí vytesal náhrobek. Vikáři Doggerelovi jsem dal pět liber šterlinků, aby za ni odsloužil mši a pomodlil se za spásu její duše. Předminulou neděli jsem zašel do krčmy Bílý jelen, sedl si do kouta ve výčepu a pozoroval nenáviděné Poppletonovy. Přišel jsem v pravou chvíli. Za chvíli vešli do výčepu kardinálovi poslové, kteří přespali u nás na panství.

Přišli oficiálně oděni, v pláštích přehozených přes ramena a při chůzi jim třely meče o stehna. Jejich velitel, jeden z Agrippových „báječných hochů“, tleskl rukama a postavil se doprostřed výčepu.

„Edmund a Robert Poppletonovi!“ zavolal.

Mí nepřátelé předstoupili. „Báječný hoch“ dal každému do ruky list.

„Rozkazy od jeho milosti kardinála,“ řekl jim. „Náš král se rozhodl prokázat vám velkou čest. Posílá svoji loď Peppercorn k západnímu pobřeží Afriky a potřebuje dva urozené pány, aby na ní sloužili jako důstojníci. Jeho veličenstvo vybralo vás pro vaši loajalitu. Takový projev přízně se nedá odmítnout.“

Ó, bohatství! Ó, sladká pomsto! Ó, drahý Tom a jeho báječní hoši! Poppletonovi nemohli odmítnout. Odjeli do týdne. Loď Peppercorn vyplula koncem září a já musím s velkou lítostí oznámit, že ji od té chvíle nikdo nespatřil.

Lucy tedy dnes leží ve svém hrobě pomstěná. A Castorův statečný duch dlí na nebesích. Od té doby jsem měl jen psy této rasy. Jestli zajdete do kostela v Burphamu, všimnete si rytiny na zdi. Na jedné straně je žena, která se velmi podobá Lucy Witherspoonové, a na druhé je velká chundelatá hlava statečného Castora. Mé oči pláčí a srdce mi puká, protože oba odešli do neznámých temnot. Jen starý Shallot se ještě stále dívá na slunce, jak zapadá za stromy. Zvedl se studený vítr. Můj kaplan už je unavený a já potřebuji další claret, abych přežil noční hrůzy.

KONEC