V Núbii vypuká vzpoura. Zemi si už před časem podrobili egyptští faraoni a učinili z ní svoji provincii, ale jistá sekta, Arité, vyznavači kruté hyení bohyně, se s egyptskou nadvládou smířit nechtějí. Začnou rozsévat smrt. Pruhem červené látky, svým posvátným smrtícím nástrojem, škrtí královské posly, kteří beze stopy mizí z cest, jedem zabíjejí faraonovy vojáky.

Vše se vyostří na nejvyšší míru, když při slavnostním obřadu v chrámě zaútočí na samotnou královnu, božskou Hatusu, a pokusí se ji zavraždit. Nejvyšší soudce Amerotke má tak před sebou nelehký úkol. Vypátrat nelítostné zabijáky a zajistit, aby bezpečnost a božská rovnováha říše nebyly ohroženy.

Ve vlastním domě, v komnatě uzavřené zevnitř i zvenčí, je záhadně usmrcen věrný královnin služebník Imhotep, který v minulosti s Arity bojoval, vrahové řádí i v sídle královského žalobce, v thébských chrámech.

Zločinci se neštítí zaútočit ani na samotného Amerotkea a ukládat mu o život.

Záhada stíhá záhadu. Kdo jsou neznámí mrtví s uťatýma rukama nalezení v zahradě Imhotepova domu?

A kdo je tajemný Sgeru, který, jak se zdá, má všechno to brutální vraždění na svědomí?

První dynastie starověkého Egypta vznikla kolem roku 3100 př. n. l. Od té doby až do počátku Nové říše (1550

př. n. l.) Egypt prošel řadou radikálních proměn, jež byly provázeny stavbou pyramid, zakládáním měst na Nilu, sjednocením Horního a Dolního Egypta, vznikem náboženského kultu slunečního boha Rea a uctíváním božstev Osirida (Usira) a Isidy (Eset). Egypt musel čelit útokům cizích nájezdníků, zejména asijských Hyksósů, kteří říši děsivě pustošili.

Rok 1480 př. n. l. byl pro Egypt, zklidněný a sjednocený faraonem Tuthmosem II., počátkem nové slávy. Faraoni přesunuli své sídlo do Théb (v té době nazývaných Veset) a své zesnulé začali pohřbívat ve Městě mrtvých na západním břehu Nilu a v královských hrobkách v Údolí králů.

Ve svých knihách nenazývám města archaickými staroegyptskými jmény, nýbrž jmény řeckými, která jsou

přece jen známější, například píšu Théby a Memfis místo Veset a Mennofer. Místním jménem Sakkára označuji komplex pyramid v okolí Memfidy a Gízy. Pro královnu-faraona jsem zvolil kratší verzi jména: Hatusu místo Hatšepsut nebo Hatšepsovet. Tuthmose II. zemřel v roce 1479 př. n. l. a po krátkém období zmatků se Hatusu (dcera Tuthmose I. a nevlastní sestra Tuthmose II.) ujala na dalších dvacet let vlády. V této době se stal Egypt mocnou říší a nejbohatší zemí světa.

Nastal rozkvět egyptského náboženství, zejména kultu boha Osirida, jehož podle legendy zabil jeho bratr Set.

Milující manželka Isis Osiridovi vrátila život a porodila mu syna Hora. Na tento ritus je třeba pohlížet ve světle uctívání slunečního boha a touhy Egypťanů sjednotit veškeré náboženské praktiky. Všechno živé chovali v hluboké úctě. Zvířata, rostliny i vodní toky považovali za posvátné, a faraon, egyptský vládce, byl uctíván jako ztělesnění boží vůle a považován za vtělení samotného boha.

Egypťané s velkou vážností uctívali také život sám, jehož bylo záhodno užívat před smrtí i po ní. Vyjadřovali to obdivuhodnými malbami a poezií. Přežití Egypťanů bylo svázáno s životadárným Nilem, jenž protíná jako široký, neklidný pás žhavě sálající pouště a dělí ji na východní a západní část. Byli okouzleni sluncem, vždy s úctou a obdivem sledovali, jak tajuplně vychází

a zapadá. Tyto události oslavovali a líčili ve svých básních a chvalozpěvech. Rovnováhu mezi sluncem a vodou, pramenem života, ztělesňoval všemi ctěný faraon, který měl jménem bohů udržovat pozemské záležitosti v harmonii.

Do roku 1480 př. n. l. byly radostným výrazem bohatství egyptské civilizace náboženství, architektura, odívání, vzdělávání a snaha o spokojený život. Nejvýše ve společnosti stáli vojáci, kněží a písaři, jejichž důmysl se projevuje mj. v pojmech, jimiž popisovali sebe a svou kulturu. Například faraon byl Zlatý krahujec, státní pokladnu nazývali Domem stříbra a válku Obdobím hyeny. Královský palác pojmenovali Dům milionu let.

Egyptští politikové si však vzdor úchvatné, závratné civilizaci doma i v cizích zemích počínali nejednou krutě a násilnicky. Královský trůn byl vždy ohniskem intrik, žárlivosti a nenávistné rivality. Právě do této politické atmosféry vstoupila roku 1479 př. n. l. jako vládkyně mladá Hatusu.

Již v roce 1477 př. n. l. se jí podařilo zmást všechny své kritiky a protivníky doma i za hranicemi. Na severu dosáhla významného vítězství v bojích s Mitánci a odrazila královský opoziční kruh, v jehož čele stál velký vezír Rahimerre. Pozoruhodnou mladou Hatusu podporoval vychytralý a lstivý Senenmut, její milenec a první ministr. Byla odhodlaná dosáhnout toho, aby ji

všechny vrstvy egyptského obyvatelstva uznali jako královnu-faraona.

Egyptská zahraniční politika se odehrávala především na březích Nilu. Odtud bylo snadné odrazit mořské národy osidlující Velkou zeleň na severu a po Horově cestě vyslat vozové oddíly do Kanaánu. Reálnou hrozbou byly boje na dvou frontách: nepřátelská síla z Velké zeleně na severu a vzpoura v Núbii. Dokud faraoni nepřipojili Núbii k Egyptu, byla nezávislým královstvím a pokladnicí oplývající nalezišti zlata, stříbra a dalších cenných materiálů. Kdyby Egypt Núbii ztratil, přišel by nejen o zdroj bohatství, ale vystavil by se též útokům z jihu. Z doby panování královny Hatusu máme k dispozici dostatek historických důkazů svědčících o tom, že královna-faraon kladla velký důraz na zachování Núbie jako součásti Velkého domu Egypta.

Nebezpečí však nepomíjelo. Núbie nechtěla pouze obnovit nezávislost a skoncovat s vývozem svého bohatství. Snila též o protiútoku proti Thébám a rozšíření své moci. Spiknutí a vzpoury byly v Núbii běžné.

A Hatusu musela těmto skutečnostem čelit. Tento román o jedné takové dramatické situaci vypráví…

Netš: mandloň

Kemas, přední zvěd Medžaje přidělený k Anubidovu pluku, si olízl zaprášené, sluncem spalované rty a dřepl si na hromádku písku. Přimhouřil oči a zkoumal obzor, nespatří-li nějaké známky života. Podrbal se na hlavě mezi naolejovanými kučerami. Na podivné píchání v břiše se snažil nemyslet. Snad už posté přehlédl Rudou zemi, útočiště Setových stvůr a žroutů z Amduatu, strašidelného egyptského zásvětí. Slunce právě zapadalo, šibalsky si pohrávalo s barvami umírajícího dne. Kemas zbystřil. že by lest zapadajícího slunce? Nebo něco jiného? Všechno je rudé, přibarvené černí, na nebi dokonce hbitě kloužou vzduchem ptáci. V dálce se černavé stádo divokých velbloudů proplétalo mezi mastabami, opuštěnými hrobkami a pomníky, vyprahlými touhami dávno zemřelých. Kemas vzhlédl. Zakrátko

obloha pobledne a slunce se vytratí, nenechá po sobě nic než červený pruh s hnědavým nádechem a bůh Re se vydá na svou noční pouť temnotami zásvětí. Kemas se napil vody z měchu, prsty zalovil ve váčku u opasku a vytáhl kuličku natronu. Vložil si ji do úst, aby je osvěžil a zvláčnil. Poušť je domem ohně. Písek je tak horký, snad ho rozpaluje ohnivý žár zemských střev. Vpravo se v dálce klikatí Nil, životodárná řeka. Kemas se tím směrem zadíval netuše, že jím zvolna prostupuje smrt.

Zahlédl třpyt vody, pohyb husté, žloutnoucí trávy sklánějící se před večerním vánkem. Sáhl si na achátový náhrdelník na krku, na černou ozdobu z rohoviny, jež mu zdobila zápěstí. Měl divný pocit omámení, jako by snil, ač byl bdělý až dost.

Stočil pohled vlevo a mrkl na své druhy, zvědy vyslané z tábora, aby pátrali po stopách Aritů, brutálních zabijáků. Znovu se podivil, co se to vlastně děje. Patří k příslušníkům medžaje, k těm, které si faraon vydržuje jako strážce, vyzvědače a lučištníky. Medžajové obývali území na jihu dávno předtím, než se faraon stal ztělesněním boha Hora. Stali se součástí Velkého domu – a co teď? Kemas bojoval s nepříjemným pocitem v břiše, ve svalech za krkem mu mravenčilo, bylo mu hůř a hůř.

Všechno je jinak. Núbijci se vzbouřili, využili nepřítomnosti Božské, jež bojovala ve Velké zeleni.

Proradné, zlomyslné spiknutí vyprovokované Setovými

stvůrami z temnoty. Núbijci odvlekli Hatusina místokrále do pevnosti Buhen poblíž druhého kataraktu. Zmocnili se dalších kataraktů na jihu i Sobkových cest vedoucích oázami – tedy takhle to aspoň líčil vrchní zvěd Hennam.

Ba co hůř, z tajné pevnosti v Bechně vystrčili růžky Arité, oddaní velké ničitelce Nemě, hyení bohyni, a přidali se ke vzbouřencům. Vrazi na slovo vzatí, tihle Arité! Tajná náboženská sekta, která škrtí nepřátele takzvaným posvátným rudým plátnem požehnaným tou jejich ohavnou bohyní. Zvěsti o těchto a dalších děsivých událostech rozmetaly tábor generála Omendapa jako písečná bouře.

Někdo hvízdl. Kemas se otočil za zvukem. Horký pouštní vzduch se tetelil, vířil a znetvořoval stíny. Kemas si všiml, že na něj Hennam kýve. Zvedl se a pohlédl k nebi. Proč je tak krvavě rudé, s mraky tak černými? že by se bůh chystal převrátit noc a den? Kemasovi bylo horko i zima. V uších mu tepala krev, v břiše mu bublalo jako v ohnivém kotlíku. Tvář měl zpocenou, cítil údery vlastního srdce. Ze země vytryskly gejzíry barev. Spatřil světelný vír a v hrůze strnul. Rychlými kroky se k němu blížil šakalí bůh Anubis v podobě vyzbrojeného bojechtivého válečníka s tváří schovanou za černozlatou maskou. Oblečen byl v kožené suknici, na náprsníku blýskavý medailon ze stříbra a zlata. Na rukou se mu leskly červené rukavice, jaké faraon propůjčuje těm

nejlepším

z nejlepších,

svým

Merienu

zvaným

Nejstatečnější ze statečných. V jedné ruce držel za pačesy uťatou hlavu a ve druhé třímal zahnutý meč zkropený krví. Šakalí bůh rostl do výšky, jako by chtěl zastínit křiklavě zabarvenou oblohu. Zarachotil vůz. Kemas se otočil. Řítil se k němu bůh Set oděný v karmínovém rouchu se spřežením stejně krvavé barvy. Vůz byl ze zářivě nachového elektronu, postroj černý a stříbrný, na žerdích plály plamenné korouhve. Není to sen? ptal se Kemas sám sebe. Obzor zmizel a nahradily ho stěny svíjejících se kober. Písek se změnil v příval krve deroucí se přes černou louku pobíhajících škorpionů a kroutících se hadů. Prudká bolest v břiše se opět ozvala. Je v pasti.

Anubis po levici, Set po pravici. Roztáhl ruce. Otočil se a celý se zkroutil, tělo sevřené hrůzou, až nakonec padl bezvládně na zem…

„Hatusu, mocný Amon-Re, Dvojí paní, S léty vzkvétající, Zlatý Horus, Božský diadém, faraon Horního a Dolního Egypta, vládkyně Obou zemí…“

Hlasy chrámových sborů shromážděných ve svatyni Ipet-sut, nejdokonalejším z míst, se nesly nad Nilem.

Mocnými slovy oslavovaly Hatusu, faraona, Pýchu Montuovu. Jako živoucí bůh války seděla na Trůnu slávy pod zlatomodrým baldachýnem uprostřed ohromné válečné

lodi

zvané

Síla

Amonova.

Plavidlo

s obloukovitou přídí brázdící hladinu se majestátně sunulo vpřed. Veslaři po obou stranách a muži u kormidel na vysoké zádi dávali bedlivý pozor na rozkazy zkušených královských kormidelníků a lodivodů. Síla Amonova, třpytivá masa dřeva, kovu, vzácných kamenů a válečných zbraní, se mírně kolébala a překonávala silný proud Nilu. Sluneční paprsky koketovaly se zbrojí, klenoty, prsteny, náramky, pštrosími pery a baldachýnem faraonova slavného válečného korábu. Z obou stran přídě čněla kobří bohyně Vadžet, jasnozřivé oko, jež činilo koráb ještě hrozivějším. Na stěžních vlály barevné prapory. Z vrcholku přídě cenila útočně zuby vyřezávaná hlava lvice, Požíračky Sachmet. Po bocích visela hlavami dolů těla osmi vůdců mořského národa, jehož silou královna-faraon ve Velké zeleni citelně otřásla.

Hatusu seděla, krásné oči tvrdé jako křemen, půvabnou tvář pod modrou válečnou korunou pečlivě nalíčenou. Oděna byla v říze z nejjemnějšího lnu, důkladně vrapované a naškrobené, s rukávy sahajícími až

k prstům. Přes ramena jí splýval úchvatně ošperkovaný nenes, Kápě slávy, pas ovíjela zlatá Isidina šerpa. Nohy s bezvadně upravenými nehty chránily zlacené kožené sandály a hrdlo krášlil těžký obojek s pableskujícími drahokamy, lazuritem a karneolem. V rukou schovaných v nachových rukavicích pevně svírala důtky a berlu. Po obou stranách byl na zpevněných praporcích zobrazen

Uraeus, plivající kobra, ochránce Korunované, Zlatého Hora, Miláčka Osiridova. Přece ji teď nezradí! Hatusu upřeně hleděla vpřed. Její smyslné oči, pečlivě obkroužené černým antimonem, žádné pochybnosti neprozradily. Vzdor vnitřnímu neklidu se téměř nepohnula, snad jen rty se občas nepatrně zavlnily. Její milenec, velký vezír a první ministr Senenmut, jí totiž

před chvílí nabídl natronovou kuličku, aby si ve zvířeném písčitém prachu a slané bríze osvěžila ústa.

Urostlý Senenmut stál za Trůnem slávy, oděný v drahém rouchu, s hlavou oholenou a drsnou tváří lesknoucí se na slunci. Temnýma očima pozorně prozkoumával blížící se břehy. Senenmut byl neklidný.

A věděl, že jeho královská paní se cítí právě tak.

Cestovala severně za zátočinu u Tentyry, daleko k Memfidě, a pak ještě dál na sever, aby rozdrtila mořské útočníky. Triumfální ukázka vojenské síly. Pluli slavnostně po Nilu a sledovali, jak se vzhled i barva obou břehů proměňují. Vyprahlá prašná krajina s pouštními tuláky a písečnými lidmi Šešu přecházela v otevřenou krajinu lemovanou akáciemi, tamaryšky, sykomorami, datlovníky a fíkovníky. Kotvili u břehů zaplavených loďmi všeho druhu, naloženými ovocem, cedrovým a borovým dřevem z Kanaánu, sudy s olejem, vzácným zbožím a klecemi s exotickým ptactvem. Večer občas zastavili u vesnice, odkud lidé pospíšili a brodili se

papyrovým houštím a sítinami na březích. Opustili jeřáby a drahocenné studny, jen aby pozdravili všemocného faraona. Obrazy a výjevy! Memfis s bělostnými zdmi a tajemnými prastarými chrámy. Na severu pak pyramidy a mastaby dávno mrtvých faraonů, tyčící se nad schoulenými vesničkami chudiny i nad oslnivými zděnými paláci se zelení cedrů, kde žili bohatí. Koráby, loďky, bárky, nákladní čluny a pramice, galéry a vory se obrátily do protisměru, aby je pozdravily. Občas se jim před očima objevila mračna prachu zvířená pochodem vojenských oddílů s korouhvemi zářícími ve slunci, doprovázených blyštivým vozatajstvem.

Nakonec vpluli do Velké zeleně, aby ohněm a mečem zjednali spravedlnost. Hatusu proměnila tábory a lodě mořského národa v pohřební hranice. A teď se vrací domů, ověnčená vítězstvím rudookého Hora. Skutečně?

Síla Amonova se začala naposledy otáčet a Senenmut přešlápl, aby neztratil rovnováhu. Hbitě pohlédl přes rameno na ostatní válečné lodě, které zaujímaly své pozice. Pak sklouzl očima kousek dál a spatřil Chufua, velekněze Núbijského chrámu, rozsáhlého opevněného komplexu z černého kamene na severu Théb. A půvabnou tvářičku veleknězovy manželky Busiris a neméně rozkošnou vrchní hetéru čili služebnici lásky Matáju.

Senenmut zachytil Chufuův pohled a usmál se, ačkoli Núbie a vše, co s ní souvisí, představuje teď pro Hatusu

hrozbu. Chufu a jeho doprovod nastoupili na královskou loď už dříve toho dne, aby stvrdili věrnost chrámu a vysvětlili, co se děje v Thébách. Objevili se Arité, kteří jsou hrozbou pro samou Božskou. U pozlaceného obelisku vztyčeného na Hatusinu počest ve středu Théb zanechali své prokleté skaraby, jimiž chtějí upozornit na hrozící nebezpečí. Božská se nemůže dočkat, až bude doma. Senenmut mrkl a olízl si rty. Théby, Veset, Město mnoha

bran,

s ulicemi

dlážděnými

čedičem

a lemovanými hloubavými sfingami, lvy a okřídlenými draky tesanými z kamene, již čekají, aby je mohly přivítat. Bude příjemné procházet se zas ulicemi tohoto města.

Senenmut znovu přelétl pohledem nábřeží. Loutny, lyry, sistra, píšťaly, bubínky, tamburíny i kastaněty náhle zmlkly a byly vystřídány troubením rohů, pronikavým pištěním bronzových trumpet a bučením válečných trub slavnostně ohlašujících blížící se faraonův příjezd. Vše je již připraveno. Vzduchem se vznášela vůně kadidla a mísila se s výpary esencí olibana a kasie, aloe a myrhy stoupajícími z drahých rób dvořanů. Za břinkotu činelů se Síla Amonova natáčela bokem ke břehu. Objevily se malé pramice řízené hlídkami medžaje v kožených suknicích a s řemením křížem přes nahou hruď lesknoucí se potem a zkadeřenými vlasy zkrášlenými ozdobami ze skořápek pštrosích vajec. Shlukovali se po obou stranách přídě

a odřezávali zajatce, kteří měli být za malou chvíli obětováni na Místě vítězství na vrcholku chrámu boha Montua, kde jim vítězná královna-faraon vlastnoručně rozdrtí lebky. Blížila se další plavidla přeplněná núbijskými žoldnéry. Senenmutovy oči potemněly.

Ostražitě je sledoval. Oni a jejich země jsou příčinou Hatusina rozladění, neboť zvěsti, jež se záhy ukázaly pravdivé, doputovaly až do Velké zeleně. Núbie se bouří!

Černá mračna nebezpečí zarmucují faraonovo srdce.

Kvůli tomu pospíšila vládkyně na jih, aby se postavila novému ohrožení, jež se blíží jako lupič ke kořisti. Arité, tajná náboženská sekta z Núbie, se rozlézá. Jsou dokonce už i v Thébách! Není divu, že tyto chmury kalí dnešní slavné, věčné vítězství. Dům války se pilně chystá, generál Omendap shromažďuje oddíly ve Farinalu na Poli nástupů.

Válečná loď přirazila ke břehu a veslaři zvedli vesla na pozdrav. Senenmut se zhluboka nadechl. Sklopili můstek a členové oddílu Núbijců těšících se obzvláštní důvěře pospíšili na palubu, aby se chopili nosítek s Trůnem slávy. Hudebníci a sbor pod oslnivě modrou oblohou v přístavišti ztichli. Senenmut hleděl na plochu z bílých rouch, na dav velmožů, přisluhovačů, správců, vojevůdců, kněží a písařů, kteří je přišli uvítat. Za nimi se tlačili thébští obyvatelé, chtiví pohlédnout do tváře svého faraona. Senenmut byl nesvůj, ale to rychle pominulo.

Jsou jasně domluveni. Hatusu zdůraznila, že na veřejnosti neprojeví sebemenší strach či obavy. Nosiči zvedli skvostný palankýn a cestou, jíž kráčely obřadní průvody, z obou stran lemovanou řadou hrůzyplných kamenných sfing a beranů, s ním mířili k Ipet-sut. Jakmile opustili přístaviště, celý dav klesl na kolena a padl čelem k zemi.

Nosítka střežil oddíl Nachtu-aa, faraonovy elitní stráže, spolu s pečlivě vybranými bojovníky Merienu, válečnými veterány se zásluhami stvrzenými vykleštěním nepřítele.

Na sobě měli sněhobílé suknice a na hlavách modro-zlaté čelenky v královských barvách. Všichni byli po zuby ozbrojeni. Dýku s rovným, špičatým dvojsečným ostřím v pozlacené pochvě s reliéfním vzorem měli zastrčenou za pasem, v jedné ruce kopí, v druhé podlouhlý štít zdobený leopardí kůží.

Lasturové rohy zakvílely a oznámily tak lidu, že smí pohlédnout na faraona, „přenádhernou tvář a lepé tělo“.

Vzduch byl rázem plný vůní z množství vonných květů, které lidé nabírali a házeli z bezpočtu košů. Před nosítky kráčeli důstojníci ve vycpaných tunikách a vestách pošitých koženými či kovovými šupinkami.

V rukou třímali bronzové palice s hlavicemi v podobě kobry, aby se i ti nejdychtivější zvědavci drželi stranou.

Tančící hetéry, chrámové dívky, kroužily před nosítky za tónů fléten, chřestění sister a třesku činelů. Za nosítky se tlačili kněží ve skládaných rouchách a přehozech

z leopardí kůže, na prsou a kolem krku je zdobily těžké, třpytivé náhrdelníky, zlaté a stříbrné límce krášlené drahokamy. Po nich následovalo dvořanstvo. Senenmut letmo zahlédl Amerotkea s nažloutlou pletí, vrchního soudce Síně obojí pravdy, hned se mu však ztratil v moři ostatních tváří. Senenmut se ušklíbl. Amerotkea budou potřebovat, ale až později.

Vstoupili do kamenného města, chrámového komplexu v Karnaku, na nádvoří z růžovo-červeného vápence a černého čediče, rozpáleného v sálavém žáru.

Prošli pylonem s postranními sloupy tyčícími se do výše jako obří dvojčata a střežícími bránu, právě otevřenou.

Z vrcholků čněly k nebi štíhlé, pozlacené stožáry nesoucí úzké praporky pomalované posvátnými symboly anch a sa, míru a ochrany. V suchém, bezvětrném poledním ovzduší visely netečně a schlíple. Vpředu zářily a pableskovaly

řady

krvavě

rudých

obelisků

s bronzovými,

stříbrnými

a zlatými

špičkami,

ohraničujících čtvercová jezírka s průzračnou vodou a bujnými růžovými lekníny. Průvod vstoupil do Paláce bohů, sloupových síní s pilíři zakončenými hlavicemi v podobě papyrových poupat. Na oblých, masivnějších sloupech byly okvětní plátky a poupata rozvitá, na štíhlejších zavřená. Šikmé sluneční paprsky pronikající okny horního chrámového patra osvětlovaly stěny zkrášlené malbami znázorňujícími skutky bohů, důsledně

zobrazovaných

s modrozelenou

kůží

a s vlasy

z nejčistšího lazuritu. Další obrazy představovaly divy dávno mrtvých faraonů, památky na smrtelné muže, kteří snili o nesmrtelnosti. Pochodně plápolaly. V nesčetných výklencích mžikaly okrasné lampy z kalcitu a alabastru.

Olejové svítilny ve tvaru modrých leknínů zářily do tmy.

Světla ubývalo a přibývalo, jak probleskovalo cedrovým dřevem potaženým zlatem či vykládaným drahými kameny. Vějíře z pštrosích per propletených palmovým vláknem vířily vzduch a obohacovaly jej vůněmi drahých parfémů, ale zakrýt pach prolité krve a kouře páleného dřeva se jim nedařilo.

Skupina dospěla do královské oblékárny se stěnami vymalovanými těmi nejnádhernějšími barvami. Nosiči postavili palankýn na zem a královna vystoupila. Otroci ihned odchvátali k východu, za nímž budou čekat na další rozkazy. Hatusu zůstala se Senenmutem a několika zvolenými rádci sama. Ze tmy vyšli kněží v maskách šakala Anubida, sokola Hora, Osirida v lidské podobě a lvice Sachmet, aby ji pozdravili. Přinesli šat slávy, krátkou vrapovanou sukýnku ze zlaté látky a dlouhé roucho z průsvitného plátna. Přes hlavu jí navlékli překrásný pektorál, modrou válečnou čelenku vyměnili za korunu ve tvaru plivající kobry. Kolem krku jí kněží zapnuli límec ze zlata a karneolu, na paže navlékli kroucené náramky z ryzího stříbra. Akolyta pomazal

Hatusu posvěcenou vodou a mezi rty jí vložil ovoněné kuličky natronu pro svěží dech. V oblékárně bylo ticho, zdmi posetými skvrnami světla pronikal jenom tlumený zpěv chrámového sboru.

Konečně byla Hatusu hotová. Na protější straně místnosti se otevřely dveře vedoucí na hlavní nádvoří Karnaku, kamenné oslavy mohutnosti, síly a moci Egypta. Hatusu se usadila na Trůn slávy a nosítka se odlepila od země. Venku pod širým nebem byly nastoupeny vybrané jednotky, skupiny kněží, hodnostáři jednotlivých domů. Senenmut povzdychl a setřel si pot z šíje. Nosítka se majestátně vnesla do oslepujícího světla a sbor spustil chvalozpěv:

Povstáváš z říše světla, země září.

Rozháníš tmu svou božskou tváří, paprsky vrháš přes celé nebe, nebesa tvá jsou, chválí tebe, blesky, tvé šípy smrtící,

ó Božská, slávou zářící.

Poté vyšel Senenmut a v oblacích pronikavých vůní krčil nos. Průvod se náhle zastavil. Nosítka se zakývala a spěšně klesla k zemi. Senenmut přidal do kroku. Jeden z núbijských nosičů vpředu zřejmě omdlel. Odtáhli ho a jiný Núbijec, držící jednu ze zadních tyčí, se vymrštil

kupředu, přes ruku přehozené krvavě rudé plátno. Dral se zezadu k trůnu a Senenmutovi hrůzou vynechalo srdce.

Hatusu se otočila. Senenmut tasil dýku a vrhl se vpřed.

Velekněz Chufu byl ale rychlejší. Vytrhl jednomu zmatenému strážnému z ruky kopí, rozmáchl se a zabodl je hluboko do hrudi útočníka, jehož odhodil jako napíchnutou rybu. Núbijský nosič, který prve ztratil vědomí, se hrabal na nohy. Ostatní nosiči se dali do pohybu, ale to už se Merienu i Nachtu-aa, faraonovy elitní jednotky, vzpamatovaly ze svého počátečního úleku a zaútočily na královrahy. Meče, dýky a kopí svištěly vzduchem.

„Zabijte je!“ řval Senenmut. „Pobijte je všechny!“

A tak se překrásné nádvoří na nejdokonalejším z míst proměnilo v prachobyčejná krvavá jatka. Rusovlasý bůh války Set se přihnal z pouště, Dům ohně se přesunul na jih.

Tři dny po pokusu o atentát na Hatusu, pozdě večer, když

nebe potemnělo safírově modrým dechem, navštívil Set též Dům lesa na severu Théb. Jeho majitel Imhotep tak svůj velkolepý palác pojmenoval jako připomínku vojenské služby ve své vlasti Núbii, v Zemi hořících tváří. Imhotep býval vrchní metru, zvěd Sobkových vyzvědačů, když Hatusin otec Tuthmose I. seslal na Lid luku oheň a meč. S ostatními Núbijci se pak rozhodli, že

se schovají do stínu starého faraona. Imhotep byl za svou oddanost bohatě odměněn sňatkem s buclatou, lepou dcerou thébského šlechtice a rozsáhlými pozemky za městem, jen kousek cesty pěšky od vysokých sloupů Núbijské brány. Imhotep bohatl a prosperoval. Pravda, žena mu zemřela bezdětná, ale on už se znovu neoženil.

Stáhl se do sebe a stal se zcela závislým na Parmenovi, správci svého majetku, jeho dceři Neferen, svém věrném osobním strážci Rahmelovi a staré hospodyni Siheře.

A až do onoho večera plynul život v prostorném Domě lesa poklidně. Rozsáhlé zahrady chráněné vysokými hradbami a branou se dvěma závorami s výjimkou jednoho zeleninového políčka, kde vedle řady kuželovitých úlů spletených z rákosí rostly hrách, čočka, cibule, salát a okurky, nechal Imhotep úplně zpustnout.

O zbytek pozemku včetně malého sadu s granátovníky, datlovníky a dalšími ovocnými stromy se nikdo nestaral.

Imhotep nedbal ani o posvátnou sykomoru a vrbu, ani o palmy, duby, akácie a tamaryšky. Celá léta rašily a rostly, větve se proplétaly nad vysokou trávou, záhony zarostlými plevelem a skláněly se nad nádrže a rybníčky pokryté zeleným slizem. Touhle divočinou si připomínal džungli své rodné Núbie. Imhotep soudil, že takhle se tam lišky, kosmani a opice cítí víc doma, stejně jako skalní holubi, hrdličky, vlaštovky a skvostně zabarvení ledňáčci hnízdící v zelených houštinách a živící se nesčetným

hmyzem a motýly s pestrými křídly. Příčinou téhle zanedbanosti nebyl nedostatek prostředků. Imhotep ani nebyl žádný skrblík. K domu s krytým sloupovým průčelím se přicházelo po široké rampě ohraničené z obou stran schodištěm. Bylo to úchvatné sídlo se zahradní terasou na ploché střeše, rozložitými okny se zdobnými

dřevěnými

překlady

a dvoukřídlými

vchodovými dveřmi vyrobenými z drahého cedru. Hlavní budova rozlehlého obydlí postaveného na kamenné vyvýšenině sestávala ze sloupové síně, ložnic, soukromých pokojů, zásobáren, pracoven, latrín a koupelny a na prostorném dvoře vzadu stála přístřeškem chráněná, otevřená kuchyně s pekárnou.

Imhotepovou pýchou a radostí však přes veškerou její velkolepost nebyla hlavní obytná budova. Bylo jí Sídlo ticha na opačném konci zahrady, půvabná čtvercová stavba

zbudovaná

na

kamenných

základech,

s lesknoucími se vápencovými zdmi a šesti podstropními okny, po dvou z každé strany. Do vily se vcházelo dvoukřídlými dveřmi ze stinného průčelního portika, z boků lemovaného sloupy zářícími děsivě rudou barvou, jako by byly napuštěné krví. Někteří tvrdí, že Sídlo ticha bylo postaveno podle vzoru starých mastab, hrobek v Núbii.

Jiným

budova

s překrásnými

římsami

a sloupořadím v průčelí připomínala núbijský chrám. Ale ať tak či onak, pro Imhotepa to bylo Ipet-sut, útočiště,

kde může psát paměti a hloubat o minulosti. Stěží jej mohlo napadnout, že právě v této své přepychové poustevně vydechne naposledy.

Harmonie Domu lesa byla hluboce otřesena před sedmi dny, kdy v zarostlé zahradě našli nafouklou mrtvolu muže s odťatýma rukama. Cizince, jehož nikdo nepoznal, někdo uškrtil a svlékl donaha. Kolem krku měl omotaný kus červené látky. Šířily se zvěsti a fámy, že je nepochybně obětí Imhotepových dávných nepřátel, Aritů.

Není to varování? Členové Imhotepovy domácnosti si vzpomněli na příběhy a legendy o Aritech. Pokud by vražedná volba padla na jejich pána, proklouzl by Set jako obrovitý netopýr hbitě a tajně do Domu lesa a nebylo by úniku. Takové řeči spolu se zprávami o nedávném pokusu o atentát na královnu-faraona se přehnaly Thébami jako požár suchým strništěm. Povídalo se též o pobití Núbijců, pověřenců Aritů, na nádvoří v Karnaku a příšerném mučení těch, kdo přežili. To všechno muselo v lmhotepovi vyvolat vzpomínky na vlastní válečnické období, kdy faraon Tuthmose vpadl do Núbie, aby nebezpečnou sektu jednou provždy vymýtil.

Proto se později toho odpoledne Imhotep uchýlil do Sídla ticha. Z vnitřní strany zastrčil závoru, zatímco jeho věrný sluha Rahmel udělal totéž zvenčí, čímž pána oddělil od jakýchkoli nepokojů či výtržnictví. Členové Imhotepovy domácnosti a sloužící očekávali, že pán jako

obvykle před západem slunce vyjde z domu, aby zastihl poslední zlatavé paprsky světla a zarecitoval vlastní veršovaný chvalozpěv věnovaný bohu Reovi. Slunce však zapadlo a na zem se snesla tma. Nastal čas sovích letů, Imhotepova zahrada ožila křikem nočních tvorů, zplanělými jalovci se prodíraly šelmy – a Imhotep stále dlel ve svém útočišti. Hospodyně Sihera ležela ve svém úzkém pokojíku se záhadnou chorobou, ale také ji zburcovala šeptanda, jež k ní dolehla. Hodiny míjely.

Rahmel zabušil holí na dveře a volal pána jménem, avšak bezvýsledně. Sídlo ticha obklopili sloužící s hořícími pochodněmi v rukou. Správce Parmen, zjevně rozčilený, přikázal, aby vnikli dovnitř násilím. Sňali tedy vnější závoru a pak bušili do dveří těžkou tyčí, dokud se neprohnuly, vnitřní zástrčka se neuvolnila a nevypadla.

Služebnictvo vrazilo dovnitř. Přivítala je tma a ticho.

První vešel Parmen, Rahmel mu byl v patách. Ostatní zůstali stát v hloučku pod schodištěm, jak jim správce nařídil. Viděli, jak vzplála světla, a potom uslyšeli srdcervoucí křik. Parmen se vypotácel z budovy, paruku nakřivo, zastavil se nahoře nad schodištěm a začal na sobě rvát šaty. Jeho dcera Neferen se ho snažila utěšit, leč marně. Parmen ji zatáhl do temného domu, aby jí ukázal tu hrůzu. Služebnictvo chvíli čekalo, než se objevil Rahmel a vztáhl ruce.

„Náš pán je mrtev!“ zvolal. „Vnikli sem Arité, ti

strašní zabijáci!“

Téhož večera, kdy se Imhotepův duch, jeho ka, vydal na strastiplnou cestu Amduatem, aby se vyrovnal s Požírači, Stíny a Polykači života, čekala podobná pouť i královského posla Amtefa. Amtef byl přesvědčený, že mu nic nehrozí. Vždyť je Uptui-nes, královský vyslanec, svrchovaný posel, jemuž se dostává božské ochrany od faraona i božího posla Apuia. Amtef byl pyšný na zdobnou královskou kartuš zavěšenou na pravém zápěstí, liboval si v okázalosti svého postavení, v majestátnosti královské lodě s korouhvemi boha Hora a veslařským doprovodem, deseti statnými veterány z Anubidova pluku. Z ležení generála Omendapa za Thébami pluli do oázy celý den. Cesta však byla příjemná. Záplavy skončily, takže rolníci a vesničané pilně pracovali v močálech a nádržích vytvořených ohromným přívalem vody, muži, ženy i děti horečně rozhrabávali úrodnou černozem na polích, která vysuší a později osejí. Děti sedící obkročmo na volech mávaly Amtefovi na pozdrav holemi. Rybáři a zemědělci svolávali rodiny hovící si ve stínu za čtyřbokými domky z hliněných, na slunci sušených cihel, slepených a omítnutých směsí hnoje a písku, která chránila chýše před živly, aby se přišly podívat na faraonova posla. Amtef měl obrovskou radost.

Vychutnával si pohled na krokodýly vyhřívající se

v ranním slunci s tlamami otevřenými k východu, na hrochy ukryté hluboko v papyrových houštinách nebo zabrané do hlučných hrátek v hustém rákosovém porostu na březích. Loď plula, přídí si razila cestu naplaveninami a vraky, občas dokonce i zdechlinami zvířat uvízlých v povodni, kterou říční tvorové větřili. Obrazy a výjevy se měnily, když míjeli skalnaté odkryvy, jimž slunce propůjčovalo barvu podle toho, jak se do nich paprsky opíraly, ale stále to byl Nil, plný a bohatý, s větrem prosyceným pachem pouště a vesnic na březích.

Konečně dorazili k oáze Sindžár, právě když

zapadající slunce obarvilo oblohu červenavě žlutou barvou. Sindžár! Jak zvláštní místo! Husté palmové háje a vysoká, bujná tráva kolem studny, jež skýtá tu nejsladší vodu. Oáza byla pravidelnou zastávkou faraonovy armády a poslů cestou na jih. Tuthmose I. zde nechal postavit pamětní kámen velebící vůni a hojnost pramene a vzdávající rudookému Horovi díky za jeho štědrost.

Oáza Sindžár byl opuštěný úrodný ostrůvek, vítaný únik z vysušené Rudé země se štěrkovými cestami, suchým, prašným vzduchem a větrem ženoucím před sebou oblaka písku.

Amtef shodil plášť, vstal a rozhlédl se kolem. Jeho druhové rychle usnuli a soumrak mdle obkresloval siluety jejich tmavých těl. Zapraskal oheň živený sušeným kravským trusem. Měsíc se schovával za přelétavé

mraky, které zahalovaly i hvězdy, květy nebes. Obloha se jim obyčejně snášela nad hlavami jako drahokamy posetý baldachýn, dnešní noci však jako by ustoupila. Amtefovi se udělalo trochu zle a nevěděl, zda se může napít z nádrže, která v chabém světle skvostně jiskřila. Vydal se oázou, klestil si cestu křovisky, až se zastavil u vody.

Opřel se o vysokou palmu a hleděl na mohutnou pevnost Timsa, táhlou změť černých kamenných rozvalin, rozsáhlé, zpustlé svědectví válek předchozích faraonů.

Kněz oázy, Nebher, který žil v chatrči na vyvýšeném břehu s výhledem na řeku, tvrdil, že pevnost je zamořená duchy. Lidé se Timse vyhýbají s výjimkou Šešu, pouštních tuláků a písečných lidí. Strašidelné místo!

Amtef se zachvěl. Vybavily se mu pochmurné historky o záhadně zmizelých královských poslech, kupcích a vyslancích, dokonce i o Nebherově vlastní dceři.

Vzpomněl si na starého přítele jménem Manes, jenž

vždycky trval na tom, že poušť je domovem démonů.

Nečíhají tu nějací zloduši? Amtefa zamrazilo a vzápětí ho polekal hluboký, chraplavý ryk. Noční šelmy jsou vzhůru! Vítr ho ledově šlehal do tváře. Odlepil se od stromu. Něco tu nehraje. Hyena ňafá moc daleko, měla by se ozývat blíž. Noční lovci už nepochybně zachytili lidský pach. A to se pak vždycky přiblíží, alespoň aby je sledovali. Amtef si protřel oči. Musí být pozornější.

Zaslechl tichý, šustivý zvuk a rozhlédl se kolem sebe.

Vítr se prodíral keři a trvalkami a čeřil hladinu jezírka.

Co se to děje? Amtef pohlédl přes pouštní krajinu na přízračné ruiny Timsy. Najednou bylo všude ticho a klid, jako by se noční šelmy stáhly před ohrožením. Šeptem se modlil k Tomu, jenž hledí z šera. A vtom to uviděl!

Vzpomněl si na ochrannou lasturu a chtěl se rozběhnout zpátky ke své spací rohoži, aby se postavil děsivému přeludu, jenž vyvstával z prachu země. Šeredný Požírač s tváří zla. Je to maska? A co to rudé plátno, které napíná v rukou? Amtef vyjekl a otočil se, aby se dal na útěk. To ale byla osudová chyba, neboť tím usnadnil rudému plátnu jeho smrtící úkol; zezadu se mu zakleslo kolem krku a zbavilo jej posledního dechu.

Ar: zardousit

Obloha oheň dští,

chvěje se nebes báň,

kosti země se třesou

a hvězdy umlkají.

To vševidoucí Hor

pozvedl svoji dlaň.

Bůh, živý z lásky těch,

kdož jeho uctívají,

živ ze slov moudrých velké ceny a srdci pošetilců přehlcený

Horkým vzduchem Místa lebky se nesl burácivý hlas Kněze kůlu, chrámového popravčího. Stál před řadou odsouzenců, ruce rozpřažené a hlavu zakloněnou, takže se mu naolejovaná, mastná tvář na žhavém slunci jen

leskla. Trestanci, bylo jich šest, se pohnuli v řinčivých řetězech a s hrůzou ulpívali očima na špinavých, zaostřených kůlech, zasazených ve vyhloubených jamách – každý ho měl po boku, pro každého z nich tu byl jeden.

Núbijci, Arité, kteří přežili masakr na chrámovém nádvoří v Karnaku. Sklouzli pohledem po Knězi kůlu, pak po ctihodném Amerotkeovi, nejvyšším soudci Síně obojí pravdy, jenž měl na rozkaz Božské dohlédnout na vykonání rozsudku smrti. Vedle soudce stál pán Valu, Oči a uši faraonovy, žalobce trestných činů spáchaných proti Velkému domu. Amerotke, oděný v čistě bílém rouchu, hleděl na odsouzence s lítostí. Čeká je smrt a do Západní země se odeberou bez Osiridových obřadů.

Zaživa je narazí a zanechají na kamenitém svahu. Střeva jim probijí kůlem a oni se pak budou svíjet v předsmrtných mukách. Nos, oči a hrdlo jim pouštní vítr zanese pískem. Příšerný řev a puch krve přivábí mrchožrouty, supy s pernatými křídly, krátkosrsté šakaly, smečky skvrnitých hyen a bestiálních lvů. Strašlivá smrt na ohavném místě, zde, na žhavém, pekelném suchopáru.

Zločinci byli už teď samá otevřená rána. Bývalí nosiči královského palankýnu a jejich mrtví kumpáni patřili k Aritům, zabijákům oddaným hrozivé bohyni, škrtičům vraždícím svoje oběti posvátným rudým plátnem. Tohle všechno je Valuova práce. To on je mučil v Domě řetězů, dokud z nich necrčela krev. Nakonec neprozradili ani

nepřiznali nic než to, že byli poslušní svého vůdce zvaného Sgeru, Mlčenlivý, jenž chtěl své bohyni nabídnout za oběť královnu Hatusu. Teď je všemu konec.

Amerotke je odsoudil a popravčí průvod po kuropění vyrazil z Théb na Místo lebky, kde je čeká ohavná smrt.

„Můj pane.“ Tedžen velící vozatajskému oddílu provázejícímu popravčí četu se odvrátil od hloučku odsouzenců a poklonil se Valuovi. „Můj pane,“

zopakoval, „je čas vykonat rozsudek?“

„Okamžitě!“ Malý tlustý Valu se obrátil, pootočil si slunečník a zamžoural na Amerotkea. žalobce měl vzdor usměvavým vráskám kolem úst prasečí očka, černá a tvrdá jako achát. „Amerotke, můj pane?“

„Rozsudek nechť je vykonán bez prodlení,“ potvrdil ctihodný Amerotke.

Valu pozvedl ruku. Kati vykročili, každý popadl jednoho odsouzence a zvedl jej vysoko nad tlustý, jako čepel ostrý kůl zaražený do kamenité půdy. Za zoufalého ryku a jekotu nemilosrdně nabodli prvního muže.

Vytryskla krev. Amerotke pohlédl letmo k vozu. Podkoní se snažil ukrotit dva skvostné hnědáky, kteří se vzepjali, trhli blýskavým, vyklenutým vozem a zarachotili zářivě vyšperkovanými toulci na oštěpy a šípy. Štolba se marně pokoušel uvolnit zdobený hnědý postroj, který se zachytil na nápravě kola s šesti paprsky. Další sloužící měli podobné potíže. Mezitím popravčí narazili druhého vězně

a vzduch rozpoltil další řev, při němž tuhla krev v žilách.

Amerotkeovi se zvedl žaludek a nahou hruď zalil ledový pot. Sejmul si karneolový nákrčník a zastrčil ho do vaku připevněného k široké šerpě, kterou měl uvázanou kolem pasu. Když se koně s červenými pery mezi ušima, rozechvělými horkým vzduchem, znovu rozjančili a divoce se vzpínali na zadní, začal netrpělivě šoupat nohou v koženém sandálu po zemi vysypané kamínky.

Bylo mu jasné, že musí odtud. Obrátil se tedy k odchodu, ale Valu ho chytil za zápěstí.

„Můj pane, Božská nařídila, že musíme popravu sledovat. Jsme úředními svědky. Já jsem jejíma Očima a ušima, tys vrchní soudce.“

„Vznešený Valu,“ pravil Amerotke a snažil se vykroutit z pevného sevření, „již jsem toho viděl dost.

A teď už mě pusť.“ Odstrčil Valuovu paži. „Dívám se a vidím,“ zasykl, „ale nemám z toho pražádnou radost.

Dej mi vědět, až bude po všem.“ Odkráčel a vzduch prořízlo další drásavé zavřeštění. Zdvihl oči k nebi.

Obloha byla zářivě modrá a faraonovy slepice, supi s šedivými křídly, se již vznášeli ve výši a z dálky se ozvalo posměšné, řezavé zaštěkání. První zlověstná předzvěst. Teče čerstvá krev. Potulná pouštní havěť zvýšila ostražitost.

Amerotke došel k vozu a nastoupil do něj. Skopl sandály a položil si nohy na proutěnou podlážku. Usmál

se na otroka, který stál vzadu. Sebral opratě, mlaskl a tiše domlouval hnědákům, kteří neklidně přešlapovali v řinčícím postroji. Pobídl je, lehce se naklonil doleva a vydal se z Místa lebky kamenitým úbočím mírně vzhůru po okraji pouště, jež se rozkládala, kam až oko dohlédne, prašná planina s mihotavým světlem a tajuplnými, zvlněnými tvary. Vzduch rozřízlo další nelidské zavytí.

Amerotke si sáhl na kadeř vlasů, co mu spadla do tváře, zvláštní připomínku slibu, který dal svému dávno zesnulému bratrovi. Zamrkal, aby potlačil slzy, jež mu do očí vehnal pichlavý písek a prudké světlo. Opratě vzal do jedné ruky, zatímco druhou zvedl cíp roucha, aby si jím chránil hlavu a obličej. Popadl bič a prudce jím švihl hnědákům nad hlavami. Koně rázně zareagovali a z klusu přešli do cvalu. A další prásknutí bičem. Vůz nabral plnou válečnou rychlost, koně, vozataj i vůz sjednocení břitkým rytmem letěli jako šíp horkým pískem, po němž

kola téměř klouzala. Amerotke se rozkročil, aby měl lepší rovnováhu. Pobízel koně a radoval se ze zběsilého, zuřivého trysku, jenž mu vyčistí hlavu od hrůzy, jíž byl právě svědkem. Nechal spřežení letět, ale po chvíli zvolnil, protože spatřil dvě letité palmy vyrůstající z písečného moře, zřejmě pozůstatek staré oázy přemožené pouští. Zatáhl za opratě a přiměl koně zvolnit do lehkého klusu a zamířil do skrovného stínu stromů.

Seskočil a opřel se o vůz. Tiše zaklel, protože jej horký

písek pálil do chodidel.

Spoutal koním přední nohy, aby se náhodou nerozhodli utéct bez něho, a se zkříženýma nohama usedl ve stínu oázy, zády opřený o palmový kmen. Z hlavy a tváře smekl cíp roucha a rozhlédl se po pouštní krajině.

Zklidnil dech a toužil po svých milovaných, po své manželce Norfret, synech Ahmoseovi a Kurfajovi, po Šufojovi, znetvořeném trpaslíku, poslíčkovi, příteli a společníkovi. Zavřel oči a vzpomínal na svoje mrtvé: rodiče, sestry a bratry, kteří se odebrali do Západní země odpočívat v Požehnaných polích a snít své věčné sny.

Amerotke rozepjal ruce a zanotoval svou vlastní modlitbu k Tomu, jež vše vidí, Věčné bytosti, Nejnáležitější z forem. Příčině a zdroji všeho. Krátce se v mysli zastavil u soch se zvířecími hlavami, představujícími Anubida, Seta a Osirida se zelenou kůží. Takové bytosti, žulové plastiky s mrtvýma očima a hluchýma ušima, jen těžko dokázal přijmout jako bohy. Vzpomněl si na kázání Medíneta, kněze-proroka z Achmínu, který přišel do Théb s učením o jediné Věčné bytosti. Medíneta prohlásili za bezbožníka, ale Amerotkea jeho myšlenky okouzlily a dozajista u něj padly na úrodnou půdu. Ze snění jej vytrhlo zaržání. Amerotke se usmál. „Promiňte,“

omluvil se šeptem svým koním, „ale museli jste nejdřív vychladnout.“ Zvedl se, přešel k vozu a nazul si sandály.

Potom vzal menší měch na vodu, vyrobený z gazelí kůže,

a popošel ke koním. Nalil trochu vody do mističky z dlaně a dal jim napít, pak jim mokrou rukou ještě navlhčil nozdry. Teprve pak se napil sám, přiložil měch k ústům, polkl doušek a pak zase podřepl do stínu.

Připomněl si rozsudek, který uvalil na núbijské vrahy, a snažil se pochopit význam událostí, jež se jako smršť přehnaly Thébami a narušily harmonii, rovnováhu Maat Velkého domu. Vybavil si nedávnou schůzku Královského kruhu: Hatusu s pohledem planoucím hněvem, rozčileného Senenmuta, všetečného Valua s černýma, věčně slídícíma očkama. Amerotke často přemýšlel o Valuově loajalitě, o muži, jenž dovedl být úplatný a jemuž byla vypočítavost vlastní jako let ptákům. Přítomni byli též Chufu, velekněz Núbijského chrámu, Busiris, jeho roztomilá žena a jejich krásná služebná, hetéra Matája, spolu s generálem Omendapem a dalšími hodnostáři. Hatusina zlost neznala mezí. Táhla na sever, aby odvrátila jedno nebezpečí, a zatímco byla pryč, vynořilo se další. Současná hrozba nevěstí nic dobrého. Jižní provincie, Núbie, je zdrojem bohatství Egypta, dřeva, slonoviny, ebenu a drahých kamenů.

Núbie však především ovládá jižnější tok Nilu. Vzpoura by Velkému domu způsobila nebetyčné těžkosti.

Amerotke si v duchu shrnul všechno, co o tom věděl.

Lidé z Dolní Núbie mají světlejší pleť, zatímco obyvatelé Horní Núbie tmavou, téměř černou. Všichni dohromady

tvoří mohutné seskupení klanů a kmenů žijících v tvrdém područí faraonů z Théb. Hatusin otec Tuthmose I. je přesvědčivě porazil v bitvě, obléhal a dobyl jejich pevnost a přijal Núbii pod svou láskyplnou ochranu.

Arité představují jiný problém. Jsou oddaní své hyení bohyni. Stáhli se do tajné pevnosti v Bechně a odmítají uznat nadvládu thébské berly a důtek.

Amerotke se zhluboka nadechl, aby uvolnil napětí, jež

v něm všechny tyto starosti vyvolávaly. Za prvé, Hatusu zaútočila na severu, aby zkrotila mořské národy. Vítězné tažení však bylo téměř bezprostředně vystřídáno vzbouřením Núbie. Není divu. Bohatá, významná provincie byla vždy připravena prověřit faraonovu sílu.

Co je tedy nového? Amerotke si otřel tvář. Zákeřní Arité otřásli celou zemí. Zamrkal. Na takovéhle vražedníky a jejich krvežíznivé učení nemá čas. V minulosti on i někteří další navrhovali, aby byla Bechna obklíčena a srovnána se zemí. Nikdo však této rady nedbal a Hatusu za to teď těžce zaplatí. Měli za to, že Bechna je vř ed na kůži Egypta, s nímž je třeba rychle se vypořádat, a svůj názor obhajovali tvrzením, že případný útok může vyprovokovat neklid v celé provincii. Teď se zdá, že Arité strávili posledních dvacet let tím, že si lízali rány a posilovali svůj vliv. Útok na božskou Hatusu v Karnaku dokazuje, že nenápadně pronikli do núbijských oddílů.

Jenže to nebylo všechno. Už několik členů medžaje,

zdatných zvědů egyptské armády, Očí a uší generála Omendapa, bylo v táborech ve Farinalu a v Rudé zemi proradně otráveno. Není vůbec jasné, proč nebo jak jsou oběti vybírány. Blouzní a mají děsivé vize, načež zmírají strašlivou smrtí. Jakým způsobem k otravám dochází?

Okamžitě začaly být přísně střeženy zásoby vody a potravin, vraždění však pokračovalo. Amerotke měl podezření, že výběr je nahodilý a jediným účelem toho vraždění je vyvolat co nejvíc zmatků a pohoršení. Je to nepochybně práce Aritů. Medžajové jsou elitní vojenské jednotky. Bude-li jejich kázeň podryta už před začátkem boje, co se stane, až Omendap vytáhne do války?

Vojsku navíc chybí nezbytné informace, což ještě víc prohlubuje ovzduší neklidu, podezřívavosti a nedůvěry.

Královští poslové putující po Nilu nebo Sobkových cestách spojujících oázy mizí bez jediné stopy či znamení, vypaří se jako ranní rosa. Vyslanci nebo kurýři s ozbrojeným doprovodem, nikdo z nich není uchráněn.

Krátce po pokusu o atentát na svou osobu vyslala královna-faraon Amerotkea na jih do oázy Sindžár, ležící na cestě k prvnímu kataraktu, kde bylo naposledy spatřeno mnoho zmizelých poslů. Amerotke si opřel hlavu o strom a upřel zrak na supy kroužící nad ním po obloze. Skutečná záhada! Opuštěná, strašidelná oáza s temným

chumáčem

palem

a houštinou

keřů

obrůstajících jezírko pramenité vody. Kněz oázy Nebher,

jenž bydlí v uzavřeném prostoru příbytků z hliněných cihel na pahorku s výhledem na Nil, mu nebyl nic platný, neboť měl dost svých starostí s dcerou Isalou, která se ztratila také. Zvláštní člověk, tenhle Nebher, s žalostným, utrápeným výrazem, vytáhlou postavou a prořídlými vlasy. Bývalý kněz Svatyně slz Isidina chrámu dostává za službu kněze pro pocestné na Sindžáru obročí. Amerotke odehnal hmyz. Nebher nevypadá jen znepokojeně, ale přímo vyděšeně. Proč? Kvůli těm zmizelým? Amerotke se podrobně vyptával ve vesnicích na severu i jihu oázy.

Nikdo ale neviděl ani neslyšel nic neobvyklého, nikdo nenarazil na žádné známky násilí. Asural, velitel Amerotkeovy stráže a svých vlastních jednotek, starých protřelých veteránů, celou oblast pročesal. A soudce se nakonec musel smířit se závěrem, k němuž dospěli: nic.

Poušť a řeka jsou sice nespoutané a nekonečné, ale mrtvola se zde těžko schová. Nil vždycky vydá své mrtvé a písečné moře je živnou půdou mrchožroutských smeček, přesto se neobjevil jediný zbyteček či stopa po těch, kteří zmizeli. Nakonec se Amerotke vydal k pevnosti Timsa, řadě opuštěných budov obklopených rozpadajícími se zdmi a věžemi, v jejichž stínech táboří pouštní tuláci a píseční lidé. Ani tady ale nenarazil na nic mimořádného. V Sindžáru strávil celé dva dny přespávaje v nedaleké vesnici. Prokázal, že někteří ze zmizelých určitě oázu navštívili. Nebher pečlivě zaznamenával

náklady vynaložené na úřední návštěvy, za něž mu posléze Dům stříbra v Thébách vyplácí náhrady. Přes všechno pečlivé pátrání nezjistil Amerotke vůbec nic podezřelého. Poslové se očividně v Sindžáru zastavili a poté pokračovali v cestě.

Soudce s doprovodem se pak spěšně vrátil do Théb, kde na něj čekaly zprávy o dalších mrtvých mezi medžajskými zvědy, opět bez jediného vodítka k tomu, kdo nebo co je otrávilo. Vznešený Valu nechal Arity zajaté v Karnaku brutálně vyslýchat. Amerotke po návratu do Domu řetězů zašel, ale ani Valu se přes důmyslné mučicí metody nedověděl zhola nic. Amerotke neměl jinou možnost než vyřknout ortel smrti a pak být svědkem jeho výkonu. Znovu se napil vody. Hatusino vítězství ve Velké zeleni je bezpochyby zastíněno narůstající krizí, to však ještě není nejhorší. Imhotepa, starého služebníka Tuthmose I. a velitele Sobkových vyzvědačů, kteří bojovali s Arity v Núbii, našli v jeho vlastním domě, v Sídle ticha, uškrceného bez jediné stopy ukazující na to, jak k vraždě vlastně došlo. Ještě podivnější pak byly zprávy o nahém mrtvém těle nezjištěného původu, objeveném v Imhotepově zahradě, rovněž zardoušeném hrůzným rudým plátnem, jež

používají Arité. Takovéhle záhady čekaly na Amerotkea v Thébách, aby je rozřešil.

Soudce dospěl k jednoznačnému závěru. Pachatel

těchto zločinů se skrývá v Thébách. Někdo úmyslně vyvolává zmatky, rozruch a neklid a daří se mu to výtečně. Byla napadena samotná Hatusu. Medžaj je v rozkladu. Oddaní Núbijci pod zámkem. Po poslech vyslaných na jih jako by se slehla zem, což je obzvláště nebezpečné, protože to ohrožuje spojení Božské s Núbií.

Amerotke zvedl měch s vodou a osvěžil si obličej.

Zadíval se do pouště. Vánek odkudsi přinesl tenký, ostrý zvuk. Zavřel oči. Kde začít? Omendap chce bezodkladně pospíšit na jih, vrhnout se ohněm a mečem na Núbii a spálit na popel pevnost v Bechně. Tím se prý situace uklidní. Amerotke s tím ovšem nesouhlasil. Důrazně doporučoval, aby vojsko s tažením vyčkalo, dokud nebude vyřešena krize v Thébách, a hájil svůj názor tím, že osnovatel útoku na královnu je též odpovědný za úmrtí členů medžaje a mizení poslů, nemluvě o proradné infiltraci oddílu Núbijců. Núbijské nosiče palankýnu si vyžádala Hatusu osobně. Všichni měli pověst chrabrých a věrných mužů, časem je však někdo někde svedl z cesty a oni jen čekali na příležitost. Amerotke tvrdí, že Sgeru, Mlčenlivý, který velí Aritům, dlí někde v Thébách.

Podezření samozřejmě padlo na Núbijský chrám, temnou řadu kamenných budov, údajně symbol núbijské věrnosti Egyptu, nyní však místo, jež pozbylo veškeré důvěry.

A přece však vznešený Chufu, velekněz, pomohl útok na Božskou zmařit.

Ať už je ale původcem kdokoli, jeho úspěchy předčí i ty nejdivočejší obavy, přemítal Amerotke chmurně.

Hatusu a Senenmut jsou zmateni. Velký dům neví, jaký postoj zaujmout. Armáda není rozhodnuta, zda táhnout na Bechnu, nebo zůstat. Amerotke cosi zaslechl a vyrušen ze zadumání vzhlédl. Pouští se k němu řítil vůz. Povzdychl si, zvedl se a vyšel ze stínu. Vozataj přitáhl opratě, obrátil vůz a neklidní koně byli připraveni na zpáteční cestu.

„Ctihodný Amerotke.“ Voják si zastínil oči proti slunci. „Pán Valu ti vzkazuje, že je po všem.“

„Všichni mrtví?“ optal se Amerotke.

Muž zavrtěl hlavou. „Jeden z velezrádců sledoval, jak ostatní narážejí na kůly. Nabídl za svůj život výkupné.

Vznešený Valu,“ voják se zašklebil, „se kvůli tvému jemnocitu vzdálil z Místa lebky. A nyní se tě táže, zda se s ním můžeš sejít.“

Ozbrojené jednotky a družina mučitelů už díky Valuovi opustily popraviště, jež se proměnilo v krvavou změť zahalenou rudnoucí péřovou pokrývkou hodujících supů a krkavců. Ctihodný Valu, Oči a uši faraonovy, se uchýlil do oázy ležící na cestě vedoucí k hlavní silnici do Théb. Uvelebil se na přenosné stoličce z akáciového dřeva, z číšky vykládané drahokamy popíjel ovocnou šťávu, kterou mu jeden otrok nalil, zatímco druhý držel pánovi nad hlavou pestrobarevný slunečník.

„Á, Amerotke.“ Valu natřásl polštář, který měl vedle

sebe položený. Soudce namířil do stínu a posadil se.

Tragikomický pohled: labužnicky popíjející rozvalený pán Valu a otrok na bobku vedle něj. Kousek dál se vojáci a další sloužící lopotí, aby získali co největší zastíněnou plochu, zatímco přímo proti Valuovi sedí v podřepu jeden z Aritů s rukama spoutanýma nad hlavou. Veterán černé pleti z Horní Núbie s kudrnami zešedlými prachem, krví potřísněným vrásčitým obličejem a věkem poznamenaným svraštělým nahým tělem posetým ranami. Upřeně se zadíval na Amerotkea, pak zpátky na faraonova žalobce.

„Kdo to je?“ Valu namířil prstem na Aritovu hruď.

„Nema.“

„Nema?“ Amerotke mávnutím ruky odmítl číši, již mu Valu nabízel. „Nepochybně jméno vaší hyení bohyně?“

„Patříme jí,“ odpověděl muž, „jsme kožichem na jejím hřbetě.“

„Nepatřili jste však Egyptu? Líbali jste zem před faraonem!“ zvolal Amerotke. „Jedli jste jeho chléb a přísahali věrnost našim bohům.“

„Chyba,“ hlesl vězeň a škubl sebou v bolestných mukách.

Amerotke nedbaje Valuových poznámek vytáhl dýku, sehnul se a rozřízl Núbijcova pouta. Hrubý provaz padl na zem a vězeň vydechl úlevou, svěsil paže a rázně si je třel. Amerotke poručil, aby přinesli vak s vodou.

Trestanec si lokl a Amerotke mu měch rychle odebral.

Natáhl se a položil hříšníkovi dýku na krk.

„Bojíš se smrti na kůlu?“ Amerotke zbraň odtáhl.

„Chceš žít?“

„Ano, pane.“

„Proč?“

„Jak jsi pravil, byl jsem věrolomný.“ Aritův hlas zněl otrle, jako by se dobře bavil. Amerotke přemýšlel, zda je jeho pokání opravdové, nebo předstírané. „Chci být propuštěn,“ pokračoval Arita. „Jak jsem řekl už tady ctihodnému,“ pokývl k Valuovi, „za pár debenů stříbra, měch s vodou, dýku a hůl, něco na zahalení těla a trochu chleba a sušeného masa promluvím.“

„Záleží na ceně toho, co řekneš,“ vyštěkl Valu.

„Chceš-li nás oklamat nebo podvést, budeš následovat své druhy na kůl! Supům roste chuť. Den brzy skončí.

Zešeří se. Přiletí další masožravci. Můžu tě dát narazit na kůl ještě před západem slunce a pak z dálky poslouchat tvůj skřek.“

Na prchavý okamžik, jen na několik úderů srdce, Amerotke zachytil v odsouzencových očích záblesk nenávisti. Tenhle muž, pomyslel si, ještě nedomluvil, a rád by se doznal.

„Pověz,“ usmál se Amerotke, „ať jsi kdokoli, pověz mi něco o sobě.“

Vězeň si odkašlal. Chtivě pohlédl na kožený měch

s vodou. Amerotke mu dal trochu napít.

„Narodil jsem se ve vesnici daleko na jihu. Otec bojoval po boku faraonova otce, a tak jsem se s ostatními mladíky dostal jako žoldák na sever. Krátký čas jsem sloužil v armádě núbijského místokrále, pak jsem byl na cestách, sloužil chvíli tomu, chvíli onomu. Nakonec jsem přišel do Théb. Proslavil jsem se, vzal chléb a sůl, složil přísahu a stal jsem se členem Královského núbijského oddílu.“

„A byl jsi spokojený?“ zeptal se Amerotke.

Vězeň protáhl obličej. „Po nocích jsem sníval o rodné vsi, o jedné dívce, ale jak sám dobře víš, pane, ze dnů jsou týdny, z týdnů roky. Slunce vychází, slunce zapadá.

Jsi vězněm vlastního života. Jako člověk kráčející tmou kladeš jednu nohu před druhou a nevíš, kam tě cesta dovede.“

„Bojoval jsi za faraona?“ zajímal se Amerotke.

„Ano, a když získala korunu jeho dcera, znovu jsem přísahal.“

„Co se tedy změnilo?“ vyptával se soudce.

„Věrně jsem sloužil Domu války.“ Núbijec pokrčil rameny. „Proti Tedženu a Šešu. Plul jsem na válečné lodi a zúčastnil se krvavých bitev v krutých vodách Velké zeleně i v prašné krajině Rudé země, ale spolu s kamarády jsem snil o Núbii. Zažil jsem vzestup Egypta a nesmírné projevy úcty, které si vynucoval na mé rodné

zemi. Dověděli jsme se také o Aritech, legendárních bojovnících, kteří se opevnili v Bechně. Za nocí jsme si vyprávěli pohádky naší otčiny a srdce nám těžkla a byla stále smutnější. Tázali jsme se sami sebe, proč jíme egyptský chléb a spíme pod cizím nebem.“

„To je však úděl všech vojáků,“ namítl Amerotke tiše.

„žoldnéři či Egypťané, všichni sní o domově, který nemají, o děvčeti, které věk poznamená vráskami, o rodině, o niž vlastně ani nestojí. Co tě tedy změnilo?“

Znovu mu podal vak s vodou a muž jej přijal. „Stal ses velitelem?“ vyzvídal Amerotke. „Mluvíš vybraným jazykem. Jsi důvtipný. Královna tě povýšila, obdařila nákrčníkem ze zlata a náramky ze stříbra.“

„Je to, jak říkáš.“ Núbijec odtrhl měch od úst a vrátil jej soudci. „Proto když se královna vrátila do Théb, vybrala si mne jako nosiče svého palankýnu.“

„Jak to ale bylo předtím?“ naléhal Amerotke. „Co se změnilo, a kdy?“

„Bylo to před záplavami.“ Núbijec zamžoural na Amerotkea přivřenýma očima. „V Thébách bylo hrozné vedro. Kamenné město bylo vyprahlé. Věděli jsme, že královna-faraon sbírá síly, aby mohla odpochodovat na sever, my jsme však konali vojenskou povinnost.

Většinou jsme odpočívali v kasárnách nebo bloumali po městě. Zaslechl jsem, jak si někdo šeptá o návštěvnících z Núbie. Muži se v noci vytratili. Setkání se konalo

v horké, zatuchlé místnosti, a jakmile jsem vešel, všechno ztichlo. Potom mě oslovili, stejně jako ostatní.“

„Jak?“ chtěl vědět Amerotke.

„Jeden z kamarádů, které jste právě narazili na kůl,“

odsouzenec se trpce zasmál, „přišel za mnou. Řekl, že se mám v jedné vinárně ve Městě mrtvých sejít s nějakým Núbijcem a něco se od něj dovím. Byl jsem samozřejmě zvědavý, věděl jsem, že se něco děje, a tak jsem souhlasil. Vyšel jsem s ním do noci, dávno poté co uhasili světla a začal zákaz vycházení. Která vinná krčma to byla, pane? Abych pravdu řekl, vůbec si na to místo nepamatuju. Vedl mě uzoučkými stezičkami a uličkami, nahoru a dokola, schválně mě mátl a pak mě strčil do dveří pod přístřeškem. Uvnitř byla tma a hrozně to tam smrdělo. Hořela jen jediná lampa. Naproti na druhém konci čekal nějaký člověk.“

„Muž nebo žena?“ vyptával se Amerotke.

„Muž,“ odvětil Núbijec. „Znal mě jménem a zval mě, ať jdu dál. Poklekl jsem, ten, co mě doprovázel, si klekl vedle mě. Uvědomil jsem si, že vytáhl dýku.“ Usmál se.

„Té noci mi nezbývalo než přijmout nabídku, nebo zemřít.“

„Někteří odmítli,“ přerušil jej Valu. „Ne všichni tví kamarádi by zradili faraona.“

„Jistě, jistě.“ Núbijec pokrčil rameny. „Jsme muži, kteří drží slovo. Takoví kamarádi ale prostě zmizeli. Naši

velitelé se domnívají, že zběhli nebo je podřízli v nějaké rvačce. Nikdo se nikdy na nic neptal. Vždycky si někdo něco vymyslel. Nikdo nebyl na nic zvědavý.“

„Řada z vás ale cizincovu nabídku přijala?“ naléhal Amerotke. „Co vlastně nabízel?“

„Nejdřív mi vyprávěl ten starý známý příběh,“ odvětil Arita unaveně, „příběh, který jsem slyšel už tolikrát.

Krása Núbie, ušlechtilost jejích obyvatel, egyptský útlak a drancování. Touha Núbijců po svobodě. Poslouchal jsem a souhlasně přikyvoval, protože to všechno je pravda, u núbijských táborových ohňů se o tom mluví běžně. Zeptal jsem se, co já s tím mám společného. Jsem faraonův otrok. Sloužím ve vojenské posádce v Thébách.

Co mi nabízejí? Ten člověk se mi pak představil jako Sgeruův vyslanec.“

„Vyslanec Sgerua, Mlčenlivého?“ otázal se Amerotke naléhavě. „Kdo to má být, ten Mlčenlivý?“

„Náš vůdce,“ odpověděl odsouzenec. „živoucí ztělesnění Nemy. Hlásá víru v tuto bohyni, přijímá přísahy těch, kdo se jí zaslíbí. Cizinec tvrdil, že cestoval z Núbie, aby se se mnou setkal. Potom mi vyprávěl o mojí rodině a –“

„Aha,“ přerušil ho Amerotke, „samozřejmě. Jednou rukou ti nabízel sen, druhou hrozbu. Máš příbuzné, rodinu?“

„Ovšem,“ přitakal Núbijec. „Jsem člen kmene. Moje

vesnice je známá široko daleko, stejně tak všichni se mnou spříznění.“

„A Nema?“ připomněl Amerotke. „Něco o té vaší bohyni vím.“

„Je ničitelka i stvořitelka,“ odpověděl Núbijec příkře.

„Prostupuje vším a vše vidí. Takhle to tvrdí Sgeru. Měl bych tedy být věrný jí, ne faraonovi. Stanuli se oddaným stoupencem bohyně, dočkám se opravdového štěstí v tomto i v příštím životě. Tak mi to slíbili. Vrátím se prý ověnčen slávou do Núbie. Přivítají mě jako hrdinu. Až

zemřu, nebudu potřebovat Osiridovy kněze ani ty, kdo nosí šakalí masku. Mé mrtvé tělo předhodí supům, ale můj duch skončí v Nemině čarovné náruči.“

„Tys tomu věřil?“ otázal se Amerotke.

„Asi tolik, můj pane, jako ty věříš, že až zemřeš, přestěhuje se tvoje ka do Západní země. Proč bych nevěřil? Kult bohyně Nemy je v Núbii oblíbený. Hodně lidí ji tajně uctívá.“

„To ale není všechno, že ne?“ vložil se do rozhovoru Valu. „Musel jsi Nemě přinést oběť?“

„Ano, Sgeruův mluvčí prohlásil, že mi ji určí.

Posvátným rudým plátnem jsem měl krvavě obětovat naší bohyni.“

„Neřekli ti ale koho,“ ujistil se Amerotke.

„Samozřejmě že ne! To mi měli prozradit až později, až tu nabídku odsouhlasím.“

„A souhlasils?“

„Co myslíte?“ Núbijec se cynicky zašklebil. „Byl jsem sám v tmavé díře, všichni mí druhové daleko, vedle mě stál chlap připravený kdykoli mě na smluvené znamení zapíchnout. V Núbii mám rodinu. Byli v ohrožení a ten posel mi vykládal pohádky, o kterých jsem snil.“

„Takže co bylo dál?“

„Vyzval mě, abych složil slib. Jsem připraven? Řekl jsem, že ano. Podal mi pohár s vínem, nejlepším, jaké jsem kdy pil. Nakázal mi, abych ho rychle vypil. Poslechl jsem. Určitě do něj ale zamíchali nějaký lektvar, protože jsem měl pocit, jako bych se vznášel. Nic mě nebolelo a byl to taky velmi smyslný zážitek, jako když spíte s mladou, chtivou ženou. Ztratil jsem vědomí. Když jsem se probudil, byl jsem už zase venku na špinavé ulici a kumpán se na mě křenil.“

Amerotke

se

předklonil.

Nevnímal

hlučení

a klábosení hlídky, prach a vítr, a nemyslel už ani na krvavé scény, jichž byl před chvílí svědkem. Bedlivě vězně zkoumal a přemítal, zda mluví pravdu. Jeho odpovědi jsou přísně logické, proč se však ze svých činů vyznává právě teď?

„Takže ses stal jedním z Aritů?“ pobídl ho. „Členem tajné sekty. Jak jsi rozeznával své spolubratry od těch, kteří k vám nepatří?“

„Měli jsme kódy a znamení, symboly, které jsme črtali do písku nebo kapkou vína na stole. Byli jsme rozdělení do jednotek po deseti. Stal jsem se vůdcem jedné z nich.“

„Nikdy jsi však nepřinesl krvavou oběť?“ zeptal se Amerotke. „Nikoho jsi nezardousil?“

„že ne?“ Vězeň se usmál. „Ale ano, zardousil. Byli mezi námi takoví, kterým nebylo radno věřit. Takoví, kteří složili slib, ale pak se zdráhali, nebo byli naneštěstí příliš zvědaví. Na špehouny a zrádce jsme si dávali veliký pozor. život nic nestojí. Tělo koupíš a prodáš. Někteří z nás zabíjeli oběti, jiným bylo řečeno, aby čekali na rozkazy. Jednou věcí jsme si byli jistí: že to, co děláme, je pro slávu Núbie, a jednoho dne svrhneme faraona. Měli jsme čekat na znamení.“

„Jaké znamení?“ vyzvídal Amerotke.

„Řekli nám, že až přijde, poznáme ho. Mezitím jsem žil úplně nový život.“ Núbijec sbíral síly. „Jako by se všechna ta léta někam propadla. Nepatřil jsem už

k Egyptu, ale k Núbii. Byl jsem oddaný Nemě, nikoli faraonovi. Vyznamenal jsem se v bitvě. Čtyřikrát jsem získal nepřítelovu hlavu. Řekli mi, abych dal dohromady nosiče faraonova palankýnu. Zbytek už byl snadný.

Nebýt Chufua –“ to jméno zlostně vyštěkl „– uspěli bychom.“

„Pohrdáš jím?“ zajímal se Amerotke. „Veleknězem

Núbijského chrámu?“

„Zrádce, královnin psíček, její přisluhovač. Lísá se a plazí před ní. Co on ví o Nemě, o pravé núbijské víře, o lidu, který zradil? Och, Chufu se může naparovat kolem chrámu jako faraon na královském dvoře, ale já budu souzen jako zrádce. On i jeho zkurvená žena Busiris jsou sice možná rodilí Núbijci, ale svou věrolomností jsou egyptštější než mnozí Egypťané.“ Vězeň se odvrátil, odchrchlal si a odplivl.

„Jsou Chufu a Busiris na seznamu vašich obětí?“

zeptal se Valu.

„Jsou zrádci a odpadlíci od pravé víry. Uctívají egyptské bohy, jedí faraonův chléb a pijí jeho víno. Jsou poskoky na jeho dvoře! Jako všichni ostatní kněží, ochočení pejsci! A především,“ Núbijcův hlas potemněl, „nemají čistou krev!“

„Čistou krev?“

„Zeptej se jeho!“ Arita ukázal na pána Valua, Oči a uši faraonovy.

„Můj pane?“ Amerotke se obrátil na královského žalobce, ale ten jenom seděl a s pohledem upřeným na Aritu si kousal koutek úst.

„Pověz mu to!“ udeřil na něho odsouzený. „Pověz mu, na co ses nás ptal!“

„Při výslechu,“ začal Valu zvolna, „jsem vyslovil domněnku, že by Sgeru mohl náležet ke kněžstvu

Núbijského chrámu.“

„Myslíš tím vznešeného Chufua, nebo jeho ženu?“

„Možné by to bylo,“ připustil Valu. „O mocných je známo, že tajně kují pikle proti faraonovi. Koneckonců zrada zůstává skryta, a pokud se promění v úspěch, přestane být zradou, není-liž pravda?“

„A co jsi odpověděl?“ Amerotke obrátil pozornost zpět k odsouzenci.

„Povím ti to sám,“ zasáhl Valu rychle. „Sgeruovi očividně koluje v žilách čistá královská núbijská krev, je urozený. Nikomu smíšené krve, jak oni říkají míšencům, není povolen vstup do kruhu Aritů. Vznešený Chufu a jeho manželka Busiris jsou smíšeného původu. Jejich otcové byli egyptští vojáci, jejich matky Núbijky.

Vzpomeň si přece,“ pokračoval Valu suše, „jak byli vznešený Chufu a jeho choť ihned po vzpouře v Núbii vysláni jako emisaři. Odmítli je však jako míšence, podřadné lidi, nehodné setkat se s núbijskými vládci. Ne, ne, ctihodný Amerotke,“ Valu se mírně zhoupl na patách, „podle tohoto člověka i podle ostatních musí onen Sgeru nutně být nejen čisté krve, ale též vznešeného rodu. Není to tak?“

Odsouzenec přikývl, oči přivřené.

„Kdo tedy může ten Sgeru být?“ naléhal Amerotke.

Vězeň pokrčil rameny. „Hodnostář,“ odvětil, „kněz, žebrák z ulice…“

„A útok na královnu,“ pokračoval Amerotke nemilosrdně, „jak jej Sgeru zorganizoval?“

Odsouzenec si zvlhčil rty a zadíval se do větví stromu. „V Thébách je dobře známo,“ odpověděl pomalu, „že ta Božská děvka –“ Amerotke zvedl ruku, aby zarazil vznešeného Valua dřív, než se stačí ohradit proti takové urážce. „Královna,“ uculil se drze Arita, „chtěla projevit důvěru v núbijský pluk. Vybrala nás, abychom ji nesli v nosítkách. Jakmile se to stalo,“ pokrčil rameny, „bylo to snadné. Za hluboké noci mě předvolali a dali mi přesné pokyny. Souhlasili jsme, že jakmile vkročíme do chrámu, do srdce bohů v Karnaku, vykonáme oběť, pošleme královnu do Západní říše a její krev nabídneme Nemě.“

„Muselo vám být ale jasné, že ostatní budou ostražití.“

„Viděli jste někdy útok kobry, hada, zmije?“

Odsouzenec se suše zasmál. „Tak hbití jsme byli.“

„Nikoli toho dne,“ namítl Amerotke. „Byli jste neobratní, udělali jste chybu.“

Núbijec přikývl. „Aritu, kterého jsme poslali dopředu, aby královnu uškrtil, okamžitě zabili. Pochybil. Nepatrně se opozdil. To bylo osudné, neboť ten pes Chufu byl pohotovější.“

„A proč zrovna škrcení?“ zajímalo Amerotkea. „Proč se Arité domnívají, že jejich oběti musejí být zardoušeny rudým plátnem?“

„Rudé plátno je symbol krve. Uškrcením lapíme jak ducha, ka, tak duši v těle zabitého, a tak můžeme bohyni přinést oběť úplnou – tělo duši i ducha.“ Arita se předklonil a pohrozil kostnatým prstem. „Ctihodný soudce, měl by ses mít na pozoru, a ty také, vznešený Valu.

Vaše

konání

v Domě

řetězů

nezůstane

nepovšimnuto. Jste příhodnými oběťmi pro naši bohyni, obětním darem, úlitbou za ty, které jste ráno popravili.“

„Kolik je v oddíle Aritů?“ Amerotke se nenechal zastrašit a vyptával se dál.

Núbijec rozpřáhl ruce. „Kolik zrnek písku se vejde do poháru? Jsme rozděleni do útvarů po desíti. Každý útvar dostává co nejméně informací. Scházel jsem se s nadřízenými, neznámými lidmi v hloubi noci. Chovali jsme se, jako by…“ Odmlčel se.

„…jako byste byli oddanými služebníky královny?“

vyštěkl Valu. „Ve skutečnosti jste ale věrolomní. Asi bych tě měl přece jenom dát narazit na kůl?“

„Dals mi své slovo, vznešený Valu. Jídlo, stříbro, nůž, hůl a oblečení. Odejdu.“

„Kam půjdeš?“ chtěl vědět Amerotke. „Mezi své se vrátit nemůžeš.“

„Budu putovat po širém světě,“ odvětil Núbijec, „přijmu nové jméno a vytratím se.“

„Proč se nám tedy svěřuješ?“ zajímal se Amerotke.

„Všechno jsi ztratil: svůj lid, kmen, sny, svou bohyni

Nemu. Bude se ti mstít.“

„Jsem voják.“ Núbijec se protáhl, aby uvolnil křeč v šíji a ramenou. „Jsem v prvé řadě voják. Dnes ráno jsem si přál, abych unikl popravě. Možná toho budu večer litovat, teď však chci žít. A ty, vznešený Valu, jsi mi na to dal své slovo!“

„Pověz mi…“ Amerotke si mnul ruce. Byl žíznivý a měl hlad. I on si myslel, že ten člověk lže, ale chtěl dohrát tu hru až do konce. „Ten Sgeru, co je podle tebe zač?“

Núbijec protáhl obličej, mrkl a odvrátil zrak.

Lžeš, pomyslel si Amerotke. Úmyslně nás vedeš po nesprávné cestě, kde je však její konec?

„Ctihodný soudce se tě na něco tázal!“ vybafl Valu.

„Nevím,“ odvětil vězeň, „musí však mít velikou moc a sílu, sílu v pravém slova smyslu, ohromnou tělesnou i duchovní sílu.“

„A budoucnost?“

„Budoucnost?“ Vězeň se zasmál pod vousy. „Jaká budoucnost, ctihodný soudce? Čelíte vzpouře v Núbii, Arité se roztahují v Thébách. Bezmála vám zavraždili faraona. Budoucnost je v rukou Nemy. Ona rozhodne.“

Amerotke vstal a luskl prsty, aby přivolal stráže.

„Slíbili jste mi život,“ upozornil jej Núbijec.

„Máš ho mít,“ usmál se na něj Amerotke. „Ale až

později. Teď tě odvedou zpátky do Théb, do Domu

řetězů. Tam jsou pro tebe připraveny další otázky. Je to tak, vznešený Valu?“

Královský žalobce přikývl.

Amerotke si však povšiml vyplašeného pohledu ve Valuových očích a napadlo jej, zda ho zločinec svými řečmi nevystrašil. Vykročil zpod stinné koruny stromu, ale hned se zase vrátil s další otázkou.

„Znal jsi starého vojáka Imhotepa, bývalého velitele Sobkových vyzvědačů? Než jsem odjel z Théb, dostal jsem zprávu, že Arité navštívili i jeho. Zardousili jej v Sídle ticha v jeho Domě lesa.“

„O Imhotepovi,“ odvětil Núbijec „a celé jeho domácnosti vím.“

„A?“ pobídl ho Amerotke.

„Jsou to napomahači, odpadlíci. Až nadejde den veliké odplaty, budou všichni takoví zrádci zničeni.“

Amerotke se nahrbil a upřel zrak na zločince. Lžeš, pomyslel si. Všechno, cos nám řekl, bylo připraveno, předem nazkoušeno, vše kromě odpovědi na otázku týkající se Imhotepa. Nevěděls, co říct. Nečekals ji.

„Ctihodný Amerotke?“

Soudce vzhlédl a poodešel za Valuem, z vězňova doslechu.

„Je čas, abychom se vrátili do města,“ sykl Valu s rukama v bok. Popuzeně se na Amerotkea podíval.

„Máme přiznání. Připojím to ke zprávě určené očím

Božské. Pošlu ti opis.“

„A co s vězněm?“

Valu se vlažně usmál. „Hej!“ Pokynul na jednoho muže z hlídky. „Běž do města a v Núbijském chrámu vyhledej vznešeného Chufua. Pověz mu, že mu přivádím Aritu, aby si jej v Domě řetězů vyslechl. A teď už běž.“

Strážný zvedl ruku na pozdrav a odpochodoval prašnou cestou k Thébám.

„Proč Núbijský chrám?“ chtěl vědět Amerotke.

„Vznešený Chufu musí odsouzeného vyslechnout.

Chufu je velekněz, lékař, Núbijec. Zná dějiny a zvyky své země. Pojďme tedy,“ Valu popošel k vězni a kopl ho do holeně. „Vrátíme se do Théb.“

„Slíbils mi volnost!“ Muž do něj zabodl zlobný pohled.

„Řekl jsem, že budeš volný,“ zašklebil se Valu. „Ale neřekl jsem kdy a kde. Jdeme!“ Tleskl. „Je čas.“

Nek: vražda

Ozvalo se zatroubení na roh. Družina se sešikovala, stráže se postavily do čela. Valu přisedl do vozu k Amerotkeovi a skupina mučitelů se spoutaným odsouzencem uprostřed kráčela vzadu. Sešli na hlavní silnici vedoucí k vysokému pylonu Brány sfing. Valuův posel vybavený lasturovým rohem a další muži nesoucí zlatomodrý praporek s hieroglyfem džed značícím nadvládu šli vpředu, aby uvolňovali cestu. Stráže rozháněly na obě strany osly, nosítka, dvoukolové vozíky a davy rolníků, sedláků a rybářů, kteří se hrbili pod koši překypujícími

všemožnými

výdobytky.

Dokonce

i popravčí četa medžaje, vlekoucí na nosítkách z pletiva odsouzeného vykradače hrobů zabaleného v ovčí kůži, musela ustoupit z cesty. Zrohovatělýma nohama kopali do krví potřísněného, zaprášeného rouna, aby utišili

sténání a úpění polapeného zločince. Kočovní muzikanti s maskami a nástroji navršenými na voze byli příliš zpití na to, aby se dokázali rychle klidit z cesty, a tak je musela Valuova stráž rozehnat biči a holemi. Amerotke si všiml, že v jejich blízkosti obvyklý povyk a shon davu ustávají. Nikdo nevzdoroval ani nehrozil. Jakmile pocestní spatřili na nahém, zhmožděném Aritově těle okovy, zostražitěli. Když za třeskotu činelů a vřeštění trub vstoupili branou do města, přivítala je stejná nálada.

Pokračovali širokou alejí, zastíněnou dlouhou řadou hrdých, černých sfing tesaných z čediče, zářících ve slunečním svitu. Lidé z města i odjinud se s halasem hrnuli k tržištím, kde si zabrali místo nejrůznější řemeslníci: tesaři, mědikovci, voňavkáři, tkalci, pláteníci, stříbrotepci a zlatníci. Všichni včetně drzých obchodníků z Města mrtvých, kteří tu neměli co dělat, se zastavili a sledovali

Amerotkeovu

skupinu.

Obchodníčci

z nekropole překročili Nil s podnosy a koši plnými drobných napodobenin rakví, truhlic, pohřebního nábytku, kanop, amuletů a dokonce i ukázek nástěnných maleb a fresek a nabízeli je těm, kdo by si snad přáli zakoupit na poslední cestu za Daleký obzor hrobku.

Zastavili se a s otevřenými ústy civěli na průvod.

Netrvalo ale dlouho, popadli svoje koše a rychle uháněli pryč. Ještě svižnější byli nenechavci a zlodějíčci kličkující v tlačenici, aby ledabylcům a nepozorům štípli

to či ono. Darebáci a podvodníci si dávali dobrý pozor, aby je vlastní zvědavost nepřemohla. Leč chamtivci nelenili, slídili po tlupách, zejména teď, když byly núbijské hlídky zalezlé pod střechou.

Amerotke s doprovodem se sunul dál hlavní thébskou cestou a randál a hluk kolem jarmarečních stánků postupně odezníval. Sem tam se ještě ozvalo zapištění nebo zahvízdnutí, ale nic mimořádného už se dál nedělo.

Skupinka krasavic v křiklavých róbách s překrásnými brožemi, nákrčníky, náprsníky, náušnicemi a prsteny, od nichž se třpytně odrážely sluneční paprsky, jako by jim šíje, zápěstí, paže, uši i prsty samy svítily, se zastavila u stánku s věštcem. Mladík v pestrobarevném plášti s tváří nalíčenou nazeleno nabízel, že když si hodí kostkami, vyloží jim osud. Písničkář se mu snažil zákaznice odlákat přednesem milostných básní, zasypaly jej však nadávkami. Kousek dál zase jacísi hýřilové veselí z večírku – a zřejmě v podroušeném stavu, protože jeden z nich vykřikoval: „Hathor, bohyně opilství!“ si dobírali kejklíře s opičkami, které pro zábavu kratochvilně skotačily. Kněží v bílých rouchách a přehozech z levhartí kůže se nadutě prodírali tlačenicí.

Kupci a cizinci z Velké zeleně, nápadní světlými vlasy a zvláštníma očima, se však mezi lidmi pohybovali nejistě.

Na rohu Aleje sfing pak ležel dromedár. Hlouček

písečných lidí, s hlavami a obličeji téměř beze zbytku omotanými bílou látkou, se hlučně dohadoval s potulným prodejcem potravin, který odmítal popojet s vozíkem plným táců s nejrůznějšími dobrotami. Přes odporný smrad a směs dalších pachů zachytil Amerotke vůni fazolového salátu s charakteristickou citronovou příchutí a nadívaného zelného listu na česneku. Přibrzdil a usmál se. Závan kuchyně mu připomněl domov. V duchu se přenesl ke své ženě Norfret a přemítal, co mu asi na dnešek připraví k večeři. Roztržitě si povšiml, že ten hluk a hašteření jejich vojáky zaujaly. Rozhlédl se po zalidněném tržišti a pak spočinul zrakem na mužích z popravčího oddílu, kteří vykročili, aby zjistili, co se děje. Valu vystoupil z vozu a jednoho z vojáků si zavolal k sobě. Vpravo postřehl Amerotke jakýsi rozruch. Rychle tím směrem pohlédl. Píseční lidé se zahalenými tvářemi se prodírali davem. Amerotkeovi vyschlo v krku. Tohle není náhoda!

„Valu!“ vykřikl. Odhodil opratě a seskočil, právě když se dva beduíni prodrali až k nim a s pruhem rudého plátna v rukou se jako lovečtí psi vrhli na královského žalobce. Amerotke vytasil dýku a mrštil jí po tom, který se hnal v čele. Dobrý zásah, dýka se útočníkovi zabodla hluboko do hrdla. Raněný zavrávoral a kácel se k zemi.

Tím zarazil svého kumpána, který klopýtl. Než získal ztracenou rovnováhu, skolil jej Valuův ozbrojenec. Třetí

vražedník vyrazil do zmateného shluku právě ve chvíli, kdy zbytek družiny napadli další píseční muži ve snaze proklestit si cestu. Jakmile se Valu vzpamatoval z úleku, skočil na vražedníka a rozpáral mu nožem břicho. V tu chvíli řež ustala. Lidé se rozprchli a Arité, kteří přežili, se prostě vypařili. Udýchaný Amerotke s tváří zbrocenou potem nasedl do vozu. Prudce se otočil na núbijského zajatce, který se chrčivě, štěkavé zachechtal.

Valu otřel nůž o zabitého, přikrčil se a prudce vězně praštil jílcem zbraně. Z Aritova nosu udělal krvavou kaši.

Pak se vrátil k Aritům na zemi. Tři z nich zemřeli okamžitě, dva dosud krváceli. Valu jim rychle podřízl hrdla a odhodil je k nároží, avšak ti, kteří způsobili pozdvižení, se vytratili. Přitom ovšem stihli zardousit potulného obchodníčka. Ležel rozvalený mezi mísami s baklažány a sezamovými koláči s rudým plátnem utaženým kolem krku. Byl na něj strašný pohled: vytřeštěné oči, vyplazený jazyk, děsivý červenofialový obličej plný skvrn. Valu se rozhlížel, jestli zabijáci ještě někde nečíhají.

„Pojď, můj pane,“ zavolal Amerotke.

Valu se neochotně připojil. Vojáci vytvořili kolem vozu kruh, Tedžen důrazně trval na tom, aby se ozbrojený doprovod držel v těsné blízkosti, dokud nedorazí do Núbijského chrámu. Amerotke nic nenamítal. Seskočil z vozu, přistoupil k nejbližšímu mrtvému, přidřepl si

a odtáhl mu látku z obličeje, aby mu mohl pohlédnout do tváře.

„To je velmi vážné.“ Podíval se po pánu Valuovi, který dosud pěnil vzteky. „Tihle zabijáci jsou nepochybně z núbijského pluku,“ potřásl hlavou. „Vojáci, kteří kdysi odpřisáhli věrnost Božské. Nechápu, proč zaútočili.“

„Aby zabili odsouzence.“

„Možná.“ Amerotke se zvedl a jemně se dotkl Valuovy tváře. „Anebo taky něco horšího. Třeba to měl být odvážný útok přímo ve Městě žezla, sídle faraona, vtěleného boha, na nejvyššího soudce a žalobce Božské, kteří měli být surově a veřejně obětováni hyení bohyni.“

Ohlédl se na vězně, zaměstnaného rozbitým obličejem.

„Nezabili ho, ani nezachránili,“ šeptl.

„Odrazili jsme je!“ ušklíbl se Valu. „Ale teď už

bychom měli jet.“

Průvod hbitě pokračoval dál městem. Amerotke neměl čas zabývat se výjevy a zvuky, směsí soupeřících pachů a vůní. Všechno mu pojednou splynulo v jedinou rozmazanou barevnou šmouhu, v neurčitý hukot a šum.

Jak se Arité dověděli, že vezou odsouzence zpátky do města? Trpce se usmál. Dokud s Valuem neopustili Místo lebky, nemohli se to dovědět nijak. Amerotke si byl jistý, že terčem útoku měli být oni dva. Cílem bylo též urazit faraonův majestát. Jenomže varovného skarabea, kousek

černého kamene s primitivní bílou kresbou plížící se hyeny, Arité neposlali. Amerotke se vyděsil a zatáhl za opratě tak prudce, že Valu ztratil rovnováhu a skácel se k bočnici vozu.

„Co se děje, ctihodný soudce?“

„Skarabeus!“ vykřikl Amerotke. „Arité nám neposlali výstrahu, třebaže to nikdy neopomenou udělat. Neposlali ji nám osobně,“ zdůraznil hořce. „Jsem si jistý, že je máme doma, aby vyděsila naše rodiny.“

Valu křikl na vojáka, který rázoval vedle vozu.

„Pošli šest mužů,“ vyštěkl. „Tři do domu ctihodného Amerotkea a tři do mého, a zajisti, aby tam nedošlo k ničemu zlému. Optej se, zda nebyl doručen nějaký dopis či dar, něco neobvyklého a nečekaného. Ozbrojená stráž tam setrvá až do našeho návratu.“ Muž zvedl ruku ve vojenském pozdravu a odspěchal.

Valu si cípem šatu zprudka otíral pot z tváře.

„Moje nebohá dcera,“ šeptal přitom. „Jestli ji ty hyeny vystrašily…“

Amerotke mlaskl a chopil se opratí. Valu se bojí o jedinou osobu, která je blízká jeho srdci. Veškerý volný čas, který nemusí věnovat služebním povinnostem, tráví se svou milovanou dcerou, již nazývá „pravým srdcem mého srdce“. Amerotke byl klidný. Norfret je ostrovtipná, chytrá hlava, a Šufoj vzdor tomu, že v poslední době fušuje do kouzel a proroctví, je vůči

nástrahám ostražitý. Když se však dostali z rušné čtvrti truhlářů a blížili se k Núbijskému chrámu, Valuova litanie nadávek Amerotkeovu stísněnost přece jen prohloubila. Chrámový komplex byl uzavřen kruhem pyšných hradeb. Z obou stran obrovské brány, nyní bedlivě střežené jednotkami Isidina královského pluku, se tyčily vysoké sloupy završené žerděmi na prapory.

Branou prošli na rozlehlé chrámové území s budovami obklopujícími ústřední svatyni zasvěcenou thébskému Amon-Reovi. Amerotke se na tomto místě neocitl poprvé.

Zatímco ostatní chrámy zářily převážně bílým, zlatavým a růžovým kamenem, tvář Núbijského chrámu byla jedinečná. Mnohé budovy byly tmavé, což se zdálo být v ostrém protikladu k jménu, jímž Amerotke chrámy nazýval: jiné místo světla. Nicméně stejně jako ostatní chrámy byl i tento sám o sobě městem, s bujnými zahradami, zastíněnými cestami a otevřenými nádvořími se sochami a obelisky zářícími na slunci. Půdu zavlažovaly kanály bohatě napájené životodárnou vodou Nilu. Občerstvovaly mastnou černou prsť dováženou z Kanaánu, z níž vyrůstaly překrásné květiny, zelené trávníky, byliny, keře a plodné ovocné sady. Bylo to místo plné vzruchu, s Domem života, svatyněmi, Domem myrhy, písárnami, zahradními letohrádky, pekárnami a pivovary, stájemi a sýpkami, zásobárnami a dílnami kovotepců. Kněží rozmlouvali s poutníky, kteří přicházeli

do svatyní. Obchodníci vykládali své zboží a „kněží ucha“ byli rozsazeni ve stinných portikách a čekali na ty, kteří si přejí očistit duši od prohřešků proti bohům.

Poklid rušilo jen bučení dobytka a křik ptáků, připravených na večerní obětování. Tato kakofonie téměř přehlušovala sbor nacvičující zpěv hymnů a chrastění sister, s nimiž hetéry zkoušely posvátné tance. Pachy, které se táhly ze stájí a koželužen, se mísily s čpavým kouřem z obětin a vůní sladkých olejů, parfémů a kuřidel.

žádný strach ani obavy zde však Amerotke necítil.

Hatusu prokázala Núbijskému chrámu svou přízeň a velekněz Chufu Božskou slavnostně ujistil o nehynoucí oddanosti svého chrámu navzdory všemu, co se dělo jižněji odsud.

Na Nádvoří sykomor, kde se přijímaly důležité návštěvy, se shromáždili podkoní, akolyté i otroci, aby odstrojili koně. Krásné hetéry s hustými, naolejovanými parukami zkrášlenými květinami, v krátkých sukénkách a s průsvitnými závoji zahalujícími plná ňadra, připluly za cinkotu nákotníčků a náramků s miskami vonné vody, v níž si hosté opláchli ruce a tváře. Další hetéry nabízely džbány čerstvých, lahodných ovocných šťáv. Amerotke i Valu se s povděkem osvěžili. Hlavní hetéra Matája stála stranou, vysoká, elegantní a neobyčejně krásná. Hustá, olejem bohatě napuštěná paruka rámovala tvář černou jako eben, veliké jasné oči, dokonalé rysy, plné rty

rozevřené v srdečném úsměvu. Oděná byla v nařaseném, lněném rouchu, nohy jí chránily stříbrem pobíjené opánky. Šperků měla poskrovnu, pouze jemné zlaté náramky, náhrdelník z nejčistšího karneolu a z ušních lalůčků jí na stříbrných řetízcích visely perličky. Když se ladně blížila k hostům, z jejího šatu se šířila lahodná vůně modrého leknínu. Došla až k nim, sepjala ruce a uklonila se.

„Ctihodní, vítám vás jménem velekněze Chufua a paní Busiris. Čekají vás v Síni slyšení. Právě hovoří s jinými návštěvníky v jisté neodkladné záležitosti.

Slyšeli jste již o strašlivé smrti bývalého vrchního zvěda Imhotepa?“

„Máme vězně,“ přerušil ji Valu neurvale a ukázal na schouleného Aritu, přes něhož přehodili kus hrubé pytloviny. „Musíme ho zavřít do Domu řetězů.“

„Mám tu pro tebe návštěvu, ctihodný Amerotke.“

Matája taktně přehlédla Valuovu neskrývanou urážku a kývla na sluhu, který vyběhl přes nádvoří a zmizel v zastíněném vchodu. Když se znovu objevil, klusal vedle něj Šufoj, Amerotkeův maličký služebník a přítel.

Mužíček přichvátal, v ruce svíraje malou černou skříňku s vypouklým víkem, na němž byla namalovaná hyena s planoucíma červenýma očima.

„Šufoji!“ Amerotke poklekl a objal trpaslíka kolem ramen. Šufoj s šedinami učesanými na pěšinku smutně

pohlédl na pána, bystré oči plné obav a výraz tak dramatický, že téměř odváděl pozornost od ošklivé jizvy, která mu zbyla místo nosu.

„Pane, od posla jsem se doslechl, že sem máš namířeno.“

„Je všechno v pořádku?“ vyhrkl Amerotke vzal Šufojovi skříňku z rukou.

„Paní Norfret i chlapci jsou v pořádku,“ usmál se trpaslík. „Ale přišlo tohle. Pečeť jsem nerozlomil. Slyšel jsem o popravách, o přepadení. Měl jsem –“

„Ne, neměl.“ Amerotke zlomil pečeť a vyndal prokletého skarabea, naleštěný černý kámen s vyrytým, bílou barvou zvýrazněným obrázkem lovící hyeny, jejíž

obrovská hlava a rozevřená tlama naháněly hrůzu. Na útržku papyru hozeném vedle kamene stála zlověstná výhružka: Nema je na lovu. Amerotke to podal pánu Valuovi. Královský žalobce zbledl. Potřásl hlavou, šílený strachem z výhrůžky, která byla nepochybně doručena i do jeho vily.

„Paní Matájo.“ Amerotke vzal papírek s výstrahou a podal jej hetéře. „Nevíš, co tohle znamená?“

Hlasitě vydechla a položila to zpátky. Dobrá nálada se jí z tváře vytratila. Vystrašeně pohlédla na zajatého Aritu, pak na Šufoje, který na ni obdivně zíral.

„Náš pán, vznešený Chufu čeká,“ vykoktala. „Ten vězeň… ano, bereme na vědomí, Dům řetězů je

připraven.“

Vedla je z Nádvoří sykomor. Šli rychle. Šufoj poskakoval vedle Amerotkea jako loutka na provázku a bez dechu ze sebe chrlil otázky, které však Amerotke ignoroval. Valu si něco mumlal pro sebe a občas se ohlédl na vězně obklopeného popravčí četou. Matája vypadala duchem nepřítomná. Omlouvala se, že jdou pěšky, a nabídla, že zavolá správce Domu řetězů, ale Valu trval na tom, že zločince uvězní osobně. Matája je tedy provázela zahradami obehnanými zdí, v nichž se kolem jezírek a nádrží vypínaly rozmanité stromy. Poblíž

stály altánky pro ty, kdo si přáli spočinout v chladivém stínu, jejž skýtaly. Přešli nádvoří s umně tesanými fontánami, zdobenými úžasnými květinovými vzory, až

se dostali na temnější, poněkud odlehlé místo, kde stál chrámový žalář. Dům řetězů, postavený z černého čediče a s vlastním obezděným dvorem. Páchnoucí strážnice byla vstupní komorou, z níž se scházelo do úzké, spoře osvětlené chodby ústící do stísněných kobek. Do hladomoren se vcházelo dvoukřídlými dveřmi s vysoko umístěnou mřížkou, jež se zavíraly těžkými trámy uprostřed a dole zavěšenými do háků. Bylo to šeredné, odpudivé místo, příliš těsné na to, aby se tam všichni vešli. Statný núbijský dozorce popadl vězně a chystal se ho vstrčit otevřenými dveřmi do poslední kobky, ostatní museli postát venku.

„Počkat!“ Valu vykročil. Kývl na Amerotkea, aby jej následoval, a oba vešli do cely. Valu požádal o světlo a dostal do ruky smolnou pochodeň. Mihotavý plamen osvítil špinavou kamennou díru s tvrdou podlahou. Vedro tu bylo k zalknutí a puch hniloby a rozkladu téměř nesnesitelný. Valu kopl do nádoby na výkaly. Zvedl nakřáplou misku s vodou, přičichl k ní a postavil ji zpět na římsu.

„Přiveď ho!“

Dozorce do trestance surově strčil. Ten vletěl do kobky a rozplácl se na zemi, až řetězy zařinčely. Valu ho škodolibě nakopl do žeber a měl se k odchodu. Škubl Amerotkea za rukáv, aby ho následoval. žalářník ještě zůstal, prý aby vězně „uklidnil“, ale po chvíli se v chodbě objevil i on. Bouchl dveřmi a zajistil je závorami. Valu nařídil svým vojákům, aby kobku dobře střežili, a pak s Amerotkem vykročil zase za Matájou ven na světlo.

žalostného nářku vězně zavřeného v temnotě si nevšímal.

Matája je vedla zpět úzkými cestami a celá zadýchaná se omlouvala za zpoždění. Bludiště uzoučkých cestiček a pustých průchodů pojednou ustoupilo prosluněným dvoranám a portikům. Pozlacená a postříbřená vrata se zářícími malachitovými a lazuritovými překlady se otevírala do skvostných komnat, na jejichž stěnách dokreslovalo světlo oslavné fresky s poutavými výjevy.

Kráčeli po podlahách třpytných barev s mozaikami

překrásných ptáků, kteří se s roztaženými zlatými křídly snášejí nad louky oplývající pestrobarevnými lotosy.

Uzavřenou zahradou pak prošli do soukromého příbytku vznešeného Chufu, elegantního předpokoje se zdmi pastelových

barev,

podlahou

z oblých

dlaždic

a malovanými stropními trámy z palmového a akáciového dřeva. Vzduch byl provoněn výpary z kotlíků s vonnými kuřidly, oslnivě barevnými rostlinami v koších a pestrými kyticemi. Stráže na ně mávly, aby šli dál. Byli asi v půli cesty, když zaslechli, jak kdosi oslovil Amerotkea jménem. Z kamenné lavice u protější zdi se zvedli čtyři lidé a spěchali k němu.

„Můj pane.“ Vyfintěný mluvčí zavalité postavy se odmlčel. „Můj pane, ctihodný Amerotke, slyšel jsem, že přicházíš. Jmenuji se Parmen a jsem správcem domu vznešeného Imhotepa, jenž byl nedávno tak hanebně zavražděn.“

„Ach ano.“ Amerotke se smutně pousmál. „Chystal jsem se vás dnes navštívit. Já –“

„Můj pane, přinesli jsme sem pánovo mrtvé tělo.

Čekáme na slyšení u vznešeného Chufua.“

„To není možné,“ vložila se do hovoru Matája. „Jak vidíte, velekněz Chufu musí nejprve hovořit se ctihodným Amerotkem. Vaše záležitost musí počkat.“

Parmen ustoupil, těžce polkl a rozpřáhl ruce.

Amerotkeovi bylo toho mohutného, sebevědomého muže

s vyholenou hlavou a buclatými tvářemi poznamenanými stopami smutku a slzami, jež mu kanuly až na vypůjčené roucho, líto. Parmenovi společníci byli podobně zkormoucení. Drobná Neferen, jeho dcera, měla hezkou tvářičku, na znamení zármutku nezkrášlenou líčením ani šperky. Za ní stál Rahmel, osobní strážce, statný, dobře stavěný veterán s vrásčitou kůží a šedivějícími vlasy.

Sihera, postarší, leč mladistvého vzhledu, přišla rovněž

ve smutku, bez paruky, neučesané šediny lemovaly světlou tvář a jasné oči a padaly jí až na ramena.

Amerotke se všem zdvořile představil, nevšímaje si Valuova špitání, že by raději měli jít.

„Zůstaň zde, chceš-li.“ Matája se dotkla Parmenova zápěstí. „Můj pán je však velmi zaneprázdněn.“

Parmen a jeho společníci se vzdálili. Matája pobídla Amerotkea s Valuem do menší, avšak okázalé přijímací síně se sloupy svěže zelené barvy a zlatými hlavicemi ve tvaru liliových poupat. Sloupoví vyrůstalo z okrajů průzračného umělého jezírka, za nímž vede malá šikmá rampa se schodištěm po obou stranách do jídelní síně, kde na ně již čekali Chufu a Busiris. Amerotke a Valu se posadili na zlatomodré polštáře rozložené kolem naleštěných cedrových stolků. Všichni se vzájemně představili, opláchli si ruce v miskách s růžovou vodou, načež si je nechali ovonět několika kapkami parfému.

Amerotke využil příležitosti, aby si hostitele blíže

prohlédl. Chufu byl štíhlý, aristokratického vzezření, nos se mu zobákovitě skláněl nad tenké rty, pleť měl nažloutlou a oči jako trnky. Na první pohled tvrdý, chladný muž, když si však Amerotkea s Valuem jemně dobíral kvůli tomu, jak – podle vlastních slov – „zázračně unikli“, prokázal smysl pro suchý humor. Busiris byla příjemná a hezká. Její usměvavé oči a delikátně zdvižený nosík dávaly znát, že si užívá života plnými doušky.

Amerotkea dojalo, jak se velekněz a jeho manželka točí kolem Šufoje. Většina kněží s trpaslíkem zacházela jako s něčím odporným z Domu ohně. Také Matája mu prokazovala přízeň a pokaždé, když na něj mžikla okem, odvrátil mužíček zrak a zarděl se.

Služebníci nosili mísy drůbežího masa na granátových jablkách, nudličky jehněčího na koriandru a rozmarýnu a číše lahodného bílého vína. Valu mezi chvatně polykanými sousty halasně odsuzoval věrolomné přepadení ve městě. Kdyby byl Amerotke citlivě nezasáhl, žalobce by se zakrátko jedovatě pustil do celé Núbie a všech jejích obyvatel. Pak si však Valu uvědomil, kde je a s kým mluví, a trochu se zkrotil.

Chufu upil z poháru a přes jeho okraj si zkoumavě prohlížel Amerotkea. Soudce se mu letmým pohledem mlčky omluvil za Valuovu nevychovanost a hlučnost.

Velekněz chápavě přikývl. Postavil číši a luskl prsty.

Jakmile na ten pokyn služebnictvo opustilo síň, naklonil

se blíž k němu.

„Můj pane, je zpochybněna oddanost Núbijců.

Chápeme to. Jménem tohoto chrámu se zavazuji slibem a přísahám Božské, že naše věrnost Velkému domu je neochvějná. Nemohu však zajistit věrnost všech obyvatel chrámu, stejně jako nemohu zaručit oddanost núbijského vojenského pluku. To už je úkol pro vás, ctihodní hosté.“

„Proberme si to tedy od začátku,“ navrhl Amerotke.

„Útok na faraona. Tam jsi byl. Osobně jsi zneškodnil zrádce, který se pokusil o královraždu. Jednal jsi rychleji než kterýkoli člen faraonovy stráže.“

„Ctihodný Amerotke, zajdi do Domu knih, do královských archivů. Najdeš tam dopisy ode mne a od mé ženy, v nichž upozorňujeme rádce Božské, členy královského kruhu, že by núbijský pluk neměl mít dovoleno přiblížit se byť jen ke stínu Božské. Pravda, chápu, proč byla neústupná.“ Chufu se odmlčel a pečlivě vážil slova. „Královna chtěla núbijským jednotkám prokázat důvěru, neboť to jsou vybraní muži, kteří dokázali svou oddanost faraonovi v Thébách i na bitevním poli.“

„Není ale pravdou, že jsi zasáhl rychleji,“ zopakoval Valu Amerotkeova slova, „než kdokoli z tělesné stráže Božské?“

„Mé podezření vůči núbijským vojákům bylo velmi silné, v skrytu duše mě trýznily pochybnosti. Sledoval

jsem, jak nosítka s Božskou opustila královskou šatnu a jak se jeden z nosičů složil k zemi. V životě jsem o něčem takovém neslyšel. že by mladý válečník, zdatný a plný sil náhle omdlel. Vtom se objevil vrah. Jen si vzpomeňte, ctihodní, na ten útok na vaše osoby dnes ráno. Jsem si jistý, že jste s něčím takovým počítali, ještě než se ukázal první Arita.“

Amerotke smutně souhlasil.

„Stejně tomu bylo na chrámovém nádvoří,“

pokračoval Chufu bez emocí. „Od nosičů se očekává, že ať se stane cokoli, zůstanou na svých místech, ne že někam vystřelí jako šíp. Jakmile se ten člověk tedy hnul, popadl jsem kopí a opovážlivce jím proklál.“ Zasmál se a rozpřáhl ruce. „Možná jsem dosud nebyl podezřelým, ale nyní bych se jím mohl stát i já. Zachránil jsem Božské život. Mohli byste mne přesto považovat za spolupachatele? Ať tak či onak…“ Chufu se ušklíbl.

Amerotke lehce tleskl do dlaní. „Vznešený Chufu,“

prohlásil,

„tvoje

oddanost

je

mimo

veškerou

pochybnost.“

„Proč jste sem tedy přivezli toho vězně?“

„Protože ti chceme sdělit, co nám řekl,“ vybafl Valu, „a přejeme si, abys jej potom vyslechl.“

„Mluvte tedy.“ Chufu zvedl číši.

Amerotke pohlédl na královského žalobce. Valu si nacpal do úst další sousto, pokrčil rameny a vrátil se ke

svému talíři. Amerotke se napil vína a pak srozumitelně a přesně vylíčil Núbijcovo doznání. Chufu poslouchal, hlavu mírně nachýlenou, jako by špatně slyšel. Busiris s Matájou seděly jako přikované. Když Amerotke domluvil, velekněz se krátce podíval na svou choť a zavrtěl hlavou.

„Největší lež,“ dal se slyšet, „bývá nejčastěji mírně pokroucená pravda. Odsouzenec vám určitě neříká pravdu. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Většina Núbijců přišla do Théb jako vojáci Božské. Jsou to dobří vojáci, oddaní a spolehliví. Arité jsou ovšem podstatnou výjimkou. Mají možnost uplatnit a také uplatňují značný vliv. Slyšel jsem o těch debatách v královském kruhu, ctihodný Amerotke. Pevnost Aritů v Bechně by vskutku měla být srovnána se zemí, území znesvěceno.“ Odmlčel se a zhluboka se nadechl nosem. „Dovolte, abych to stručně shrnul. Za prvé: většina Núbijců jsou věrní poddaní Božského domu, ale pokud se obrátí, stanou Arity, zavážou se slibem krve a pak již není cesty zpět.“

„Slibem krve?“ vyprskl Valu, až mu přitom drobečky jídla vyletěly z úst.

„Každý novic, který přestoupí ke kultu Nemy,“

vysvětloval Chufu, „musí uškrtit tři oběti. To je slib krve.

Váš vězeň má pravdu. Oni věří, že nejdokonalejší obětinou je zardoušený člověk, aby ka, sama podstata oběti, cele patřila hyení bohyni.“

„Jenomže taková úmrtí se brzy rozkřiknou,“

poznamenal Valu. „Chápal bych, kdyby se sem tam ztratil kupec, ale hromadné vraždění rdoušením?“

„Ale docela takhle to asi není, že ne?“ namítl Amerotke. „Je skutečně jedno, koho zabijí.“ Obrátil se na žalobce. „Jen pomysli, můj pane, na Mrtvé město, thébskou chudinskou čtvrť. Kdo by se sháněl po žebrákovi, mrzákovi, sirotkovi, starci či stařeně, kteří žijí osaměle? Na tom opravdu pramálo záleží, nemám pravdu, vznešený Chufu? Náhodně si vyberou oběť a uškrtí ji.“

Velekněz přikývl. „Máš pravdu. život v Thébách má malou, velmi malou cenu, a v očích Aritů dokonce ještě menší. Za druhé,“ zvedl ruku a pokračoval, „žádný Arita dosud neporušil či nezradil svou přísahu a víru.“

„Takže ten vězeň lže,“ sykl Valu. „Budu ho mučit.

Dostanu z něj celou pravdu.“

„Nevím, proč lže,“ odvětil Chufu. „Ale mučit ho nebudeš, vznešený Valu, nikoli v našem Domě řetězů.“

„A Sgeru?“ zeptal se Amerotke rychle.

„To může být kdokoli,“ odvětil Chufu. „Mlčenlivý musí pocházet ze starého urozeného rodu a být čistokrevný Núbijec. Paní Busiris ani já nejsme. Máme smíšenou krev a Matája vzdor barvě své pleti také. Krom toho nikdo z nás, jak víš, ctihodný Valu, neboť jsem si jist, že záznamy jste prozkoumali, nepochází ze vznešeného núbijského rodu. Naše matky byly Núbijky,

ale otcové egyptští vojáci, a Matája je venkovanka, kterou otec daroval chrámu, protože by ji neuživil. Paní Busiris ji vzala mezi své společnice a považujeme ji za vlastní.“

„A co tedy ten Sgeru?“ naléhal Valu.

Chufu gestem naznačil, že mu to má vysvětlit Matája.

Valu opovržlivě odfrkl.

„Jsem vzdělaná, můj pane.“ Matája se usmála na soudce.

Amerotke chápavě přikývl. Jako vrchní hetéra hlavního chrámu mohla mít Matája právě tak dobré vzdělání jako například lékař.

„Zabývala jsem se dějinami núbijského království, jeho bájemi a pověstmi, zvyky a tradicemi,“ pokračovala hetéra. „Sgeru čili Mlčenlivý je, jak napovídá už jeho jméno, tajemný. V žilách mu koluje krev starobylého núbijského rodu. Ať je oním Sgeruem kdokoli, má neomezenou moc.“

„Jak ho ale poznají?“ dorážel Valu. „Myslím kdybych byl Núbijec a přivedli mě k tobě, jak bych poznal, že jsi Sgeru?“

„V tom váš vězeň taky lhal,“ prohlásila Matája.

„Odvedli by tě na neosvětlené místo. A tam by ses nesetkal se Sgeruem, nýbrž jen s jedním z jeho pověřenců. Také by ti ukázali sešer.“

„Řetěz?“ nechápal Valu.

„To slovo znamená též ‚vládnout‘ a ‚vést‘, nemám pravdu?“ nadhodil Amerotke.

„Ano, máš, můj pane.“ Matája se usmála na Šufoje, který byl její krásou nadobro ochromený. „ Sešer je podle legendy řetěz z nejryzejšího zlata, který používala sama bohyně Nema v Oslnivých časech, kdy vedla válku proti bohům severu i jihu. Pro Arity je symbolem nejvyšší autority a nosí ji pouze Sgeru nebo ten, koho sám určí.

Sešer je podle tradice dlouhý jen tři posvátné lokte a sestává z dílků z ryzího zlata spojených stříbrnými sponami. Na každém dílku je vyrytá hlava hyeny s očima z drahokamů a každý z nich sám o sobě představuje hotové jmění. Jakmile uchazeči navléknou sešer na krk, není pro něj už cesty zpět. Musí splnit slib krve, nebo podstoupit strašlivou smrt zakopáním zaživa na opuštěném místě. Myslím, že obřad je krátký a rychlý.

Přizvou uchazeče a dají mu na vybranou. Každý přijme, protože Arité si dobře vybírají, koho osloví. Poté mu dají posvátné rudé plátno a nějaký čas, aby mohl splnit slib krve a přinést tři oběti. Jakmile to provede, zavřou se za ním všechny dveře. Nemůže zpátky. Svěří-li pravdu někomu, jako jste třeba vy, čeká ho poprava za zradu a vraždu. Ale co horšího, zradí tím Nemu, takže on i jeho příbuzní jsou odsouzeni k smrti.“

Amerotke bloudil očima po přepychové jídelní síni.

Mozaiky na zdi, plné živých a nápadných detailů,

zobrazovaly

lovce

pernaté

zvěře

v papyrových

houštinách. Na Amerotkea však padl strach a tíseň, jako by se komnata halila do šera, třebaže v olejových lampách uložených v krásných alabastrových nádobách zářilo jasné světlo.

„A ten skarabeus, kterého přinesl Šufoj?“ zeptal se.

Zakrslý mužík podal Matáje truhličku. Otevřela ji, vyndala skarabea a svitek pergamenu, obojí pečlivě prozkoumala a vrátila jim to.

„Nechtěla jsem s vámi o tom mluvit na nádvoří, můj pane, ale jestliže ti vyhrožují smrtí, musíš být velice opatrný. Svému slovu vždy dostojí. Ty a tvoje rodina jste ve velikém nebezpečí.“

Valu tiše zaklel a zabušil pěstí do stolu. „Zrádná Núbie!“ zasyčel.

„Můj pane,“ Matáje zdrsněl hlas, „ty myslíš, že jsi jediný?“

„Byli jste varováni,“ připustil Chufu, „jenže stejně tak, vznešený Valu, i já, moje choť, paní Busiris, paní Matája a další hodnostáři zde v chrámu. Všechny si nás vybrali jako oběti pro Nemu. Neuvědomuješ si to?

V očích Aritů jsme zrádci, odpadlíci, kteří si nezaslouží nic než smrt.“

Valu překvapeně zvedl hlavu. „Vy všichni?“ šeptl.

„My všichni!“ potvrdila Matája.

„A Sgeru?“ naléhal Amerotke. „Přebývá tady

v Thébách, nebo v Núbii?“

„Můj pane,“ ozvala se paní Busiris, „ten může být kdekoli: v Thébách, Memfidě nebo třeba i v Núbii. Může to být strážný tady venku nebo žebrák u brány. Nevíme.“

„Proč?“ zasténal Valu. „Proč zrovna teď?“

„A proč ne?“ opáčila Matája. „Núbijci vždycky snili o nezávislém království. Dokážeš si představit, vznešený Valu, Núbii, která by vypudila egyptské vojsko, svrhla místokrále Božské, núbijské vojsko, jak postupuje po proudu Nilu a táhne na Egypt? Jsou tací, kteří sní nejen o nezávislé Núbii, ale také o Núbii vládnoucí Egyptu.“

„Ale proč právě nyní?“ neustával v dotazování Amerotke. Napil se z poháru, aby uvolnil napětí.

„Připadá jim, že je vhodný čas,“ odvětil Chufu.

„Venku, můj pane, je vše řízeno ročními dobami: zaseje se zrno a odpočívá, aby z něj posléze vyrašil nový život.

A tak je to i s tímhle. Božská je na trůnu celé dlouhé dva roky. Pohlédněme do historie. Núbie znamenala pro všechny faraony potíž. Teď je jen závažnější.“

Amerotke zavrtěl hlavou. Vzbouřené Núbii by rozuměl, ale proč takový vzmach Aritů?

„Jsou ochotni riskovat život?“ ozval se. „Ti Arité, co byli dnes ráno nabodnuti na kůl?“

„Jsou ujištěni o nesmrtelnosti,“ objasnila mu Matája.

„Ať překonají jakoukoli zkoušku, najdou útočiště v Nemině náruči a budou žít šťastně navěky.“

Amerotke zavřel oči, aby se lépe soustředil. V hlavě se mu vynořily vzpomínky na zahradu v rodném domě, kde si s bratrem hrával s loveckými psy saluki, které se snažili vycvičit k honitbě na cokoli, co dokázali vyděsit.

Napadlo jej, že právě to se děje i tady: Sgeru osnuje chaos a zmatky. Útok na Božskou ve chvíli válečného vítězství, přepadení vrchního žalobce a nejvyššího soudce v okamžiku, kdy přivážejí zajatého Aritu do Théb.

Záhadně umírající medžajští zvědové, královští vyslanci, kteří nikdy nedorazí do místa určení. Nadechl se.

Omendap s vojskem brzy potáhne na jih. Pokud by se vyskytla překážka v postupu, došlo by k nějakému zvratu ve vývoji, mohla by zlá situace přerůst v katastrofu.

Někteří thébští aristokraté nesou Hatusino panování nelibě. Jsou ostře proti tomu, aby žena nosila dvojitou korunu faraona. Vlastizrada by se pak šířila jako sliz na hladině. Šuškandou u dvora a posléze mezi paláci u Nilu by nabrala na síle. Královna by se musela vzdát trůnu nebo by byla svržena. Nad Lidem devíti luků by pak třímal důtky a hůl Hatusin mladší nevlastní bratr Tuthmose.

„Ctihodný Amerotke?“

Soudce otevřel oči. Chufu se na něj upřeně díval.

„Je ti dobře?“

„Ano,“ odvětil soudce, „a hovořím upřímným srdcem a upřímným hlasem, když říkám, že to, co se v Thébách

chystá, pochází přímo od samotného Zhoubce. Všechno se může zhroutit. Toužíš po tom, vznešený Chufu?

Dovedeš si představit neúspěšnou válku na jihu? Libyjci a ti z thébských, kteří nepodporují Božskou, číhají, kde kdo zradí věrnost Velkému domu. Jen pomysli,“ hovořil naléhavě dál, „Sgeru je jako ten, co popadne bidlo a zabodne ho hluboko do blátivého jezerního dna a ryje v něm a čeří bahno tak dlouho, až se voda zakalí.

Znepokojivé je,“ pokračoval hořce, „že v núbijském pluku jsou tací, kteří by nám mohli vyjevit pravdu, ale mučení je zbytečné. Mohli bychom ublížit nevinným a znepřátelit si oddané.“

„Přesně tak!“ souhlasil nejvyšší kněz.

Amerotke se zahleděl na pohár s vínem. Myslel na Parmena a ostatní, kteří čekají vedle v předpokoji.

„A Imhotepova smrt?“ zeptal se. „Co nám k ní můžeš říct?“

„Imhotep byl oblíbencem předešlého faraona. Narodil se v Núbii,“ začal vysvětlovat Chufu. „Když ji Tuthmose I. napadl, Imhotep se postavil na jeho stranu.

Ukázalo se, že je obávaným válečníkem, šikovným zvědem a jeho rady a pomoc starému faraonovi byly neocenitelné. Egypt zaútočil na posvátné núbijské místo a ovládl je. Imhotep byl štědře odměněn. Dostal sochu zasvěcenou Aritům, hyenu kojící mláďata z masivního zlata na podstavci osázeném vzácnými drahokamy,

truhlice se stříbrnými a zlatými pruty. Přivedli jej do Théb, kde ho zahrnuli dalšími poctami. To všechno před mnoha lety. Na jeho oddanost Božské nikdy nepadl stín zpochybnění. žil v Domě lesa se svými příbuznými.

Všichni jsou Núbijci.“

„Čistokrevní?“ optal se Valu.

„Čistokrevní,“ přitakal Chufu, „ale nepřátelé Aritů.

Imhotepovi dělala tahle krize veliké starosti. Při jedné příležitosti mne navštívil, aby se mnou prohovořil situaci v Núbii. Studoval staré mapy a plány v Domě knih.

Obzvláště ho zajímala Sobkova cesta vedoucí oázou Sindžár.“

„Královští vyslanci zmizeli právě v těch místech,“

připomněl Amerotke. „Mluvil o tom snad Imhotep?“

„Ani ne. Připadalo mi, že prostě jako starý vysloužilec vzpomíná na dny dávné slávy. Několik dní před útokem na Božskou bylo v zarostlých zahradách Imhotepova domu nalezeno mrtvé nahé tělo s vyholenou hlavou. Ten člověk byl zardoušen rudým plátnem Aritů, ruce odseknuté, jen bohové vědí proč, tělo pohozené v křovinách. Imhotepa to značně zneklidnilo. Nikdo neví, odkud ten člověk přišel, co tam dělal nebo proč ho Arité zabili na území Imhotepovy usedlosti. Včera odpoledne, jak asi víte, se Imhotep uchýlil do Sídla ticha, spíš rozlehlého zahradního domu než pavilonu, s šesti okny vysoko pod stropem. Jsou úzká a zamřížovaná. Kromě

dvoukřídlých dveří vpředu budova nemá jiné vchody ani žádný přístup. Imhotep se zavřel zevnitř a jeho osobní strážce Rahmel zajistil dveře závorou ještě zvenčí.

Ostatní členové domácnosti čekali, že se pán do západu slunce ukáže.“

„A?“ pobídl jej Valu.

„Imhotep už se neobjevil. Parmen nařídil, aby sundali vnější závoru a dveře otevřeli násilím. Pána našli uvnitř zhrouceného na polštářích. Byl uškrcený, pruh červeného plátna pevně utažený kolem krku. Socha zlaté hyeny a skříňka s pruty zlata a stříbra zmizely –“ Chufu chtěl pokračovat, když vtom se prudce rozletěly dveře. Do síně vběhl otrok a padl na kolena.

„Ctihodní,“ zabědoval. „Pojďte, prosím. Ten vězeň, však víte, vznešení, ten, který byl uvržen do Domu řetězů. Našli ho uškrceného v cele!“

Hamu: hřích

Než Amerotke se všemi ostatními doběhl do Domu řetězů, bylo všude boží dopuštění. Strážnice a úzká chodba byly tak nacpané lidmi, že soudce musel všem nařídit, aby vyšli ven na nádvoří, a veliteli hlídky přikázal celou budovu žaláře vyklidit. Potom spolu s Šufojem, Chufuem, Busiris a Matájou prošli šerou chodbou do kobky. Arita ležel na zemi, hlavu mírně natočenou na stranu, obličej nehezky modrošedý, oči vyvalené, jazyk povytažený a hlenovitou pěnu na rtech.

Rudé plátno kolem krku měl utažené jako smyčku.

Amerotke je rozřízl. Mrtvé tělo sebou několikrát děsivě škublo a z plic vyšly poslední zbytky vzduchu. Soudce sáhl zabitému na tvář. Byla tuhá a studená. Valu zvedl kusy rudé látky, odhodil je stranou a začal neklidně přecházet po cele, ačkoli jej Chufu upozornil, že zde

žádné tajné vchody nejsou. Kobka je jen kamennou komorou s dvoukřídlými dveřmi, které se z chodby zajišťují dvěma silnými trámy a těsně přiléhají k podlaze.

Soudce prozkoumal misku s vodou. Byla prázdná, zanesená špínou a čpěla stejně odporně jako celá kobka.

Amerotke hleděl na ostatky; Chufuova šuškání a Valuova klení si nevšímal. Sebral ze země cáry rudé tkaniny a pečlivě je prozkoumal. Hrubý len byl důkladně zakroucený, takže byl silný jako lano. Uzel umístěný prve za pravým uchem zavražděného byl pevný jako článek řetězu. Jeden roh látky byl zahnutý a přišitý. Amerotke jej rozpáral dýkou a vytáhl oblázek.

„Jak?“ zeptal se Valu a stoupl si před Amerotkea.

„Nevím,“ šeptl soudce. „Vznešený Chufu, omluv nás.“

Soudce s královským žalobcem vyšli chodbou ven.

Zběžně vyslechli žalářníka, muže z Valuova popravčího oddílu a strážce ve službě, jejich odpovědi však záhadu jen prohloubily.

„Můj pane,“ ohradil se strážný, „jsem oddaným vojákem Isidina pluku.“ Ztlumil hlas. „S núbijskými věrolomníky nemám nic společného.“

„Mlč už!“ napomenul jej Amerotke.

„Jsem věrný a oddaný,“ stál na svém voják. Jeho tvrdé oči a ohrnuté rty byly výmluvným svědectvím vlny podezření, které děsivá situace vyvolala. „Celou dobu

jsem byl venku na chodbě. Dozorce byl nahoře ve strážnici. Odešli jste. Ty dveře se otevřely až ve chvíli, kdy jsem vydal rozkaz.“

„A proč jsi to udělal?“ chtěl vědět Valu.

„Vězeň si chvíli tiše zpíval – znělo to jako žalozpěv umírajícího – a pak pomalu umlkalo. Zaslechl jsem nějaký zvuk, ale připadalo mi, že si jen odkašlal, nic podezřelýho. Pak všechno úplně ztichlo. Napadlo mě, že bych se měl přeci jen kouknout. Přivolal jsem dozorce, vyklesli jsme závory z háků, otevřeli dveře – a tohle jsme tady našli.“

Amerotke zavřel oči. V duchu si představil celu, tvrdý kámen a cihly bez jakéhokoli dalšího vchodu. Jak se tam odsouzencův vrah dostal? Přiletěl jako duch povětřím?

Stočený pruh červeného plátna, utažený kolem mužova hrdla, zatížený kamenem. Proč se ale nepostavil na odpor? Nerval se, nekřičel, neřval, neječel?

„Jak?“ zavrčel Valu. „Jak se to stalo?“

„Já nevím.“ Strážný zavrtěl hlavou. „Ptal jsem se svých mužů. Trestanec měl ruce v poutech. Pro zachování dobrých mravů měl přes sebe přehozený kus hrubého pytle, ale kromě toho…“ pokrčil rameny.

Amerotke a Valu vyslechli žalářníka i ostatní, ale jejich líčení se nikterak nelišilo od toho, co už jim pověděl strážný. Odsouzenec si zazpíval smuteční píseň a potom vše utichlo. Strážný se nakonec rozhodl, že

zjistí, co se uvnitř děje, a nechal otevřít dveře. Vězeň ležel natažený na podlaze, škrtidlo kolem krku. Očividně byl zardoušen. Podle strážného se nikdo ničeho nedotkl.

Nikdo si nevšiml ničeho podezřelého. Amerotke kývl na Valua a oba se vrátili do cely. žalobce přičichl k naprasklé misce s vodou a podal ji Amerotkeovi, který si ji znovu pečlivě prohlédl. Nic než odporná hliněná nádoba.

„Tak že bychom si to shrnuli?“ vydechl žalobce.

„Muž uvězněný v kamenné kobce, dveře pevně zajištěné a střežené. Nikdo nevešel dovnitř a nikdo nevyšel ven, žádné tajné vchody cela nemá. Miska na vodu je prázdná.

To je logické, odsouzený musel mít žízeň, ale prohlédl jsem ji už předtím, než jsme ho tady zavřeli, a neshledal jsem nic jiného, než že je ohavně špinavá. A rudé plátno?“ Valu pokrčoval jakoby v samomluvě. „Ano, mohl je sem propašovat nebo mu ho mohli dát během toho útoku na nás ve městě.“

„Mohl se však sám uškrtit? Snad ano. Měl sice spoutané ruce, ale i přesto by to možné bylo,“ usoudil Amerotke. „Vznešený Chufu, ty jsi též lékařem. Dalo by se to provést?“

Velekněz přešel k mrtvému. Poklekl vedle něj, otočil mu hlavu a pokynul Amerotkeovi, aby se šel podívat.

„Tady jsou na kůži stopy,“ řekl a namířil ukazováčkem. „Krk je silně zhmožděný, červená látka

utažená jako oprátka.“

„Mohl si to ale udělat sám?“ zopakoval Amerotke otázku, která mu nedávala pokoje. „Je možné, že během toho přepadení, kdy jsme na něj nedávali pozor nebo potom, po příjezdu sem, mu někdo to plátno podstrčil a pošeptal, co má dělat?“

„Je to možné,“ připustil velekněz. „Ale velice nepravděpodobné. Než uškrcený zemře, upadne nejprve do bezvědomí.“ Chufu popadl delší kus plátna a zkroutil jej jako provaz. „Takže začnu, omotám si to kolem krku, za uchem si uvážu uzel a začnu jím otáčet, jako by jím byl prostrčený klacík. Točím a točím, utahuji stále víc a za chvíli ztrácím vědomí. Jenže dech života je silný, chce se vrátit. Padne na mě slabost a napětí polevuje.

Oběť stále dýchá, jako když je prostě v bezvědomí.“

Amerotke si vzal od velekněze kus plátna, potěžkal ho v ruce a odhodil na zem. Uchopil mrtvého muže za ruce, nečisté a mozolnaté, se špínou na nehty. Znovu pečlivě prohlédl prsty a ruce, ale nenašel jediné červené vlákénko, žádnou čerstvou pohmožděninu způsobenou utahováním uzlu. Vstal, oprášil si roucho a vyšel z cely.

„Velice chytré,“ mudroval, „vskutku chytré! Arita se upřímně doznal, vyslovil přání požádat faraona o milost.

Přivezeme ho do města, kde nás napadou, útočníci jsou však zahnáni na útěk. Poté ho přivedeme do samotného srdce Núbijského chrámu, uvrhneme hluboko do střev

země, do téhle nedobytné kamenné klece, ale Nemina moc jej přesto dostihne a zbaví života. Dovedete si představit, co se stane, až se tahle historka roznese po městě? Hrůzná pověst Aritů bude ještě hrůznější, moc jejich bohyně strašlivější. Nikdo se před nimi nemůže cítit v bezpečí! Jistě, ať je původcem kdokoli, vaří nesmírně hořký lektvar.“ Amerotke upřeně zíral do země a v duchu se tázal, co dál. Toužil být doma s Norfret a chlapci a mít jistotu, že je všechno v pořádku. Pojednou si vzpomněl na Šufoje, rozhlédl se kolem a zavolal ho.

„Zde jsem, můj pane.“

Amerotke se uculil a vrátil se do kobky. Šufoj seděl na výstupku zdi v koutě a zvědavě si prohlížel mrtvolu.

„Je to možné, můj pane?“ šeptal. „Kouzlo? Mají Arité moc, jakou my neznáme?“

Amerotke k němu podřepl a lehce se dotkl pidimužíkova čela.

„Něco ti povím, Šufoji,“ usmál se. „Jistě to má svou logiku a my to taky logicky vysvětlíme. Ale jak?“ Zavrtěl hlavou. „Zatím nevím. Ctihodný Chufu,“ zavolal přes rameno.

„Ano, ctihodný?“

„Říkals, že sem přinesli Imhotepovo tělo, aby je oblékli na pohřeb, i toho cizince, kterého našli na zahradě?“

„Ano. Imhotep mne před svou smrtí požádal, abych

dohlédl na jeho pohřební obřady. Nemohli jsme odmítnout. Náš chrám je ze závěti jeho hlavním dědicem.“

„Nechte vězňovy ostatky odnést do Domu smrti,“

nařídil Amerotke, vstal a otočil se. „Na chvíli tam zajdu.

Vznešený Valu.“ Přistoupil k žalobci a stiskl mu ruku.

„Myslím, že jsme toho dnes již zvládli dost.“

„A co Parmen a ostatní členové jeho domácnosti?“

připomněla Matája a přistoupila blíž. Šufoj opustil své místo v koutě, aby na tu přenádhernou bytost lépe viděl.

Usmála se a pohladila ho jemně po temeni. „Mluvil jsi o kouzlech, mužíčku. V tom případě bys mne měl navštívit. Ukážu ti v Domě knih magické rukopisy.“ Měla se k odchodu, ale předtím se znovu naléhavě otázala.

„Můj pane, co bude s Parmenem?“

„Má paní,“ odvětil Amerotke, dojatý jejím laskavým přístupem

k Šufojovi,

„požádej

Parmena

a jeho

společníky, aby se vrátili do Domu lesa. Navštívím je později. Teď nám dovol, abychom ještě před odchodem pečlivě prohledali celu, jestli zde přece jen nenarazíme na něco neobvyklého.“

Prozkoumali smrdutou nádobu na výkaly, usmolenou misku na vodu, ale nic mimořádného nenašli. Amerotke zavrtěl bezradně hlavou. Ustoupil stranou, aby uvolnil místo otrokům, kteří přišli s nosítky pro mrtvého. Hodili na něj ovčí kůži a odešli. Amerotke vykročil za Chufuem

a oba muži vyšli z Domu řetězů ven na světlo. Vrátili se do přijímací síně, kde si Amerotke i všichni ostatní omyli ruce a tváře. Rozsadili se kolem stolu a pokračovali v jídle, hojně zapíjeném vínem. Valu se uvelebil, brblal si něco pod vousy a neustále vrtěl nad tou spouští hlavou.

Amerotke seděl chvíli mlčky a pak se usmál na hostitele.

„Drazí přátelé,“ začal, „musím přiznat, že vyřešit tyto záhady, prohlédnout všechny lži a odhalit pravdu bude obtížné. Máte ještě něco, co byste mi mohli říci?“

„Trpké plody trpké sklizně,“ prohodil Chufu.

„Kdy myslíš, že bylo zaseto?“ zeptal se Amerotke.

„Podle mého názoru,“ ozvala se paní Busiris, „a mluvila jsem o tom tady s Matájou,“ usmála se na vrchní hetéru a lehce se dotkla jejího ramene, „to bylo již před mnoha lety. Arité se připravovali. A teď sklízejí, co zaseli, a přitom se snaží napáchat co nejvíc škod a zmatků.“

„A nevíš něco,“ naléhal Amerotke, „něco, co by nám mohlo pomoci všechny tyhle záhady vyřešit?“

„Všechno, co víme,“ vyjádřil se Chufu, „jsme ti již

pověděli.“

„A Imhotep?“ optal se Amerotke. „Měl dobrý vztah k tomuto chrámu?“

„Velmi dobrý,“ odvětila paní Busiris. „Ve své poslední vůli, kterou svěřil do opatrování Isidiným kněžkám, odkázal chrámu celý svůj majetek.“

Amerotke se v duchu pousmál.

„V tom případě, přátelé, si jistě můžete domyslet, jakou otázku vám chci teď položit. Byl někdo z vás v době Imhotepovy smrti v Domě lesa?“

„Ovšem, ovšem.“ Chufua ta otázka nevyvedla z míry.

„Vím, kam tím míříš. Jsme ti, kterým z Imhotepovy smrti plyne prospěch. Avšak rozhodně nejsme její příčinou.

Ani já, ani paní Busiris, ani Matája či kdokoli jiný z chrámu Dům lesa nenavštívil.“ Zavrtěl hlavou.

„Rozhodně ne v posledních několika týdnech. Ovšem jak jsem se již zmínil, Imhotep naopak býval naším častým hostem, zejména v posledních měsících.“

„Proč?“ zajímal se Amerotke. „Měl podezření, že se schyluje k nějaké nekalosti?“

„Možná,“ ozvala se zničehonic Matája. „Imhotepa lákal náš Dům knih. Chtěl mapy a nákresy území mezi Thébami a prvním kataraktem, především oázy Sindžár a pevnosti Timsa. Ptala jsem se ho na důvod, byl to však starý voják, mazaný a protřelý. Jenom se ťukl do nosu a zabrumlal, že si chce připomenout některé věci.“

„Zkoumal minulost?“

„Ano, podle všeho se zajímal o Sobkovy silnice, cesty na jih. Když vypukla v Núbii vzpoura, zmínil se o tom, že se Arité mohou po těchto cestách vmísit mezi lid na severu. Můj pane, Imhotep byl starý voják s hlavou plnou vzpomínek.“

„A pak byl zavražděn,“ držel se svého Amerotke, „poněkud tajuplně ve svém Sídle ticha. A v zahradách další mrtvý. Imhotep se za to cítil odpovědný?“

Chufu pokrčil rameny a rozpřáhl ruce. „Imhotep byl zbožný. Toho muže neznal, a ani nikdo z členů jeho domácnosti. Mrtvolu, zjevně oběť Aritů, však našli na jeho pozemku. Imhotep nechal tělo jako akt milosrdenství poslat k nám, abychom ho zde nabalzamovali a pohřbili ve společném hrobě v nekropoli. Ostatně můžeš ho vidět.

Tělo, jak jistě víš, musí po jistou dobu v Domě mrtvých setrvat. Ctihodný Amerotke, pokud je to už všechno, rádi bychom se nyní věnovali svým dalším povinnostem.

Chrám je hluboce znepokojený událostmi dnešního dne.

Matája tě doprovodí do Domu mrtvých. Promluv si tam s vrchním balzamovačem, s kněžími a písaři.“

Amerotke přikývl na souhlas. Chufu a Busiris povstali, uklonili se, rozloučili a odporoučeli se.

Dům mrtvých stál nedaleko, čtvercová budova z tmavého kamene se vstupem krytým sloupovím, které mizelo v ponurém přítmí. Matája jej vedla skrovně osvětlenou chodbou do temných prostor, kde připravovali zemřelé na poslední cestu. Amerotke s Šufojem vstoupili do studeného, chmurně zšeřelého království. Kněží v pohřebních maskách sokola, šakala nebo supa se neslyšně pohybovali v chomáčích kouře a páry, pochodně a lampy podél zdí vydávaly ostré světlo. Strašidelné

místo. Přízračné postavy kněží recitovaly zaříkadla z Knihy mrtvých, ostatní se činili kolem mírně nakloněných desek, na nichž ležela mrtvá těla podstupující přípravu. Z misek s vroucím natronem stoupala oblaka solí prosycené páry, která se mísila s vůněmi myrhy, kadidla, kasiového oleje a šťávy z jalovce. Zemřelí čekali naložení ve slané vodě, až se v ní rozpustí tuk, jelikož teprve poté se mohlo přejít k dalšímu kroku mumifikace. Vedle nádrží s natronem stály pečlivě označené kanopy na útroby, srdce, žaludek a plíce mrtvých. Další těla začali balzamovači ošetřovat pryskyřičnou směsí, v níž máčeli role obinadel a vycpávali tělní dutiny. U jednoho stolu stál kněz nachýlený nad mrtvým tělem, připraven naříznout mu bok posvátným obsidiánovým nožem. Další kněz se chystal zavést nosem speciální háček a vytáhnout mozek.

Amerotkeovu pozornost zaujaly verše oslavného hymnu.

„Slova vyřčená bohyní Isis: Sevřu pevně v náruči toho, jenž ve mně dlí.“

„Západ je zemí snů a sytých stínů…“

„Veliká kouzelnice očišťuje tyto…“

„Osiris z Dedžu, jenž vše slyší a vše vidí, smyje tvé hříchy.“

Barevná malba na stěně zobrazovala vážení duší před Osiridem, Anubidem a Thovtem. Po božím soudu byly duše rozděleny do tří skupin. Malíř věnoval obzvláštní

pozornost zemřelým, kteří při vážení neobstáli a byli předhozeni příšerné bohyni, požíračce Amemait, která jim schroupala kosti, rozervala srdce a vypila krev. Šufoj, nanejvýš zaujatý morbidními scénami, by se byl při tom zírání úplně zapomněl, Amerotke mu však stiskl ruku silněji a vedl jej za Matájou do přístěnku, kde na vypolštářované stoličce seděl písař mrtvých a pilně psal na list papyru, který měl roztažený na klíně. Matája mu sdělila, kdo přichází. Písař vzhlédl, usmál se a čiperně vyskočil. Odcupital a vrátil se s vrchním balzamovačem, vytáhlým knězem s ostrými rysy, který je zavedl k Imhotepově tělesné schránce koupající se v natronové lázni. Vedle leželo tělo s koleny přitaženými k bradě – to patřilo záhadnému cizinci nalezenému v zahradách Imhotepovy usedlosti. Amerotke požádal o svolení prohlédnout si jeho mrtvolu. Kněz souhlasil a podal mu kus plátna. Amerotke poklekl k nádrži a pod průhlednou hladinou bedlivě zkoumal tvář bezejmenného. Starý muž

s chomáčky vlasů na hlavě, zapadlýma očima, vyhublými tvářemi, tělem vyzáblým a kostnatým. Ani pustošivé stopy smrti nemohly zakrýt skutečnost, že nebyl z těch, kteří by užívali hojnosti života.

„Kdo to může být?“ optal se Amerotke balzamovače.

Kněz zavrtěl hlavou. „Nikdo se k zesnulému nepřihlásil, ani když chrámoví poslové rozhlásili, že sem přivezli cizince. Podívej se mu na zápěstí, můj pane.“

Amerotke sáhl do nádrže a vytáhl zmrtvělou paži.

S hrůzou upřel zrak na obvazy omotané kolem zkrvaveného pahýlu.

„Stejně vypadá i druhá,“ oznámil kněz.

Amerotke se narovnal a s povděkem si umyl ruce v misce s vodou.

„Obě ruce jsou pryč.“ přisvědčil. „Useknuté?“

„Domnívám se však, že až po smrti,“ odvětil kněz.

„Na pahýlech byla zaschlá krev.“

„Takže to nebyla příčina smrti?“

„Jistěže ne.“ Kněz zavrtěl hlavou. „Byl uškrcený, stejně jako Imhotep. Škrtidlo utažené kolem hrdla jej zbavilo dechu.“

Amerotke se sehnul a soustředěně hleděl na odpornou končetinu visící z nádrže.

„Proč?“ hlesl. „Arité svoje oběti škrtí! Nabízejí jako oběť tělo i duši. Proč ale usekávají ruce? Našel je někdy někdo?“

Vrchní balzamovač pokrčil rameny. „Přivezli ho sem tak, jak vidíš, pane, bez jediného kousku oděvu. Stejnou otázku jsem ale položil Imhotepovi. Tvrdil, že zahradu pečlivě prohledali, ale nic nenašli.“

Amerotke zamával rukama, aby rozehnal mohutný oblak páry.

„A Imhotep zemřel zardoušením. Jiná zranění jste nenašli?“

„Staré jizvy,“ odpověděl vrchní balzamovač, „ale nic neobvyklého.“

„A na tom Aritovi?“ chtěl vědět Amerotke.

„Zběžně jsem ho prohlédl. Měl vyschlá ústa, byl však vězněn, mučen a vyvezen na Místo lebky.“ Vrchní balzamovač pohrdavě našpulil rty. „Na nic zvláštního jsem nepřišel. Je ušlechtilým činem ctihodného velekněze, že nechá nepřítele důstojně pohřbít.“

Amerotke se obrátil na paní Matáju, která držela Šufoje za ruku. Klidně se na něj usmála.

„Ctihodný Amerotke, chceš se otázat ještě na něco?“

„Ne, má paní, tohle mi stačí.“

Vyšli z Domu mrtvých. Matája se omluvila, že ji čekají další povinnosti, a zeptala se, zda ji budou ještě potřebovat. Amerotke zavrtěl hlavou a díval se, jak se hetéra ladným krokem vzdaluje, lněný šál pevněji ovinutý kolem ramen. Chvilku nečinně stál na slunci a nabíral do sebe světlo a teplo, jež prudce kontrastovaly s temnými, pochmurnými komorami smrti. Pak vzal Šufoje za ruku a malými vrátky jej vedl do nejkrásnější chrámové zahrady.

„Pojď, na chvíli si sedneme.“

Zamířili k besídce vedle jezírka, v němž se na křišťálově čisté vodě tiše vznášely modré a bílé lekníny.

Amerotke se posadil, natáhl nohy a mnul si obličej. Šufoj usedl vedle něj, ponořen do vlastních myšlenek. Jeho pán

se rozhlédl po zahradě.

„To je krása,“ vydechl.

„Moje řeč, pane, paní Matája je skutečně překrásná.“

Amerotke se rozesmál a poklepal svého společníka po rameni.

„Já ale nemyslím paní Matáju, Šufoji, nýbrž tento den, tyto zahrady. Je to jako vyjít z nejhlubších temnot noci a vstoupit rovnou do plnosti dne. Přijímací síň, nedůvěra, obviňování, záhady, Dům mrtvých. Jaký protiklad!“

Amerotke s Šufojem chvíli odpočívali v bohatě zdobeném zahradním altánu. Soudce úmyslně klábosil o drobných životních radostech. Proč má tuhle květinu raději než tamtu, jaké má představy o vlastní zahradě.

Potom přešel ke vzdělání svých synů, k plánům na cestu na sever, na návštěvu Norfretiných rodičů v Memfidě, rozhovořil se o práci dvorních písařů, opravě sochy Maat, bohyně pravdy, o přípravách na oslavu svátků Thovta, boha písařů. Uvědomoval si, že čas plyne, chtěl si však po dnu plném děsu a hrůz ukonejšit duši. Šufoj ochotně naslouchal, ačkoli Amerotke věděl, že se drobný mužík oddává snům o paní Matáje.

Zpočátku se bavil, když Šufoj pěl ódy na přenádhernou hetéru. Po chvíli jej ale napadlo, že se malý mužíček s velkým srdcem možná skutečně zamiloval.

Poslouchal Šufojovy chvalozpěvy a přitom sledoval

návštěvníky a poutníky proudící zahradou ke svatyni, aby si u posvátné stély omývané posvátnou vodou naplnili gazelí kůže. Míjeli je i další lidé. Strážní naparující se jako kohouti koketovali s hetérami v nařasených sukních a skrovných šálech, s namalovanými tvářemi a oslnivými parukami, jejichž rozvlněná těla se leskla olejem. Krásky svými pohyby provokovaly a kroutily se v bocích, až jim těžké náramky a nákotníky cinkaly do rytmu. Kvapili tudy i různí kněží, z Kaple čekání a Vnitřní svatyně, kněží posvátné štóly, a štěbetali jako hejno husí.

Řemeslníci s vaky plnými náčiní, nosiči a akolyti s nůšemi plochých chlebových placek nebo s koši říčního ptactva – krky zakroucené, hromady pestrobarevného peří a klinkající hlavy. Amerotke chtěl proniknout do podstaty tohoto chrámu. Pozoroval a přemítal. Šufojovi došlo, že pán ho poslouchá jen na půl ucha. Zmlkl uprostřed věty a vějířem klepl Amerotkea přes koleno.

„Pane, tamhle ti motýli právě zbaštili vlaštovku.“

„Ano, ano,“ přitakal Amerotke roztržitě.

„A ten ledňáček nad jezerem se vzňal plamenem božího ohně.“

„Tak, tak… Počkej, Šufoji, co mi to tady…?“

„Přesně tak, pane, jsi jako ve snách,“ zakřenil se trpaslík. „Já taky sním, ale poněkud hlasitěji než ty.

Zajímá tě ten chrám, že ano? Mají-li Arité svoje hnízdečko, má-li Sgeru nějaké doupě, pak to musí být

tady. Přesto…“ Odmlčel se a rozevřel vějíř. „Horem milovaná pěje na tenhle chrám jen samou chválu,“

zamžoural na svého pána. „Ovšem jak si může být tak jistá?“

Amerotke se předklonil. „Ovšem,“ zašeptal. Políbil Šufoje na čelo. „Malý vzrůstem, ale velikán důvtipem!

Božská Hatusu tady přece musí mít špeha, nějakého významného hodnostáře, který bedlivě sleduje chod chrámu, někoho tak vysoce postaveného, že o něm nechce hovořit se mnou ani se vznešeným Valuem. Nu a teď, maličký, miláčku Matájin, musíš jít.“

„Buď opatrný, pane!“

„Mám stráže.“ Amerotke pozvedl oči k obloze. Slunce si drželo svou sílu, chladný večerní vánek světlo a teplo dosud neohrožoval. „Pospěš do Božského domu, do faraonova paláce, vyhledej vznešeného Senenmuta a popřej mu ode mne vše dobré. Požádej ho o dvě věci.

Za prvé se zeptej, kdo je tady v Núbijském chrámu zvědem Božské. Za druhé vznešeného Senenmuta poníženě popros, aby poslal nejrychlejšího posla do tábora generála Omendapa. Potřebuji mluvit s velitelem medžajů. Musí dnes večer přijít ke mně domů. Pohostím jej.“ Amerotke pohladil Šufoje po temeni. „A teď už běž.

Mám stráže, ty mne ohlídají. A pokud uvidíš paní Norfret dřív, než se vrátím, neděs ji zprávami o dnešních událostech.“

Šufojovi se nechtělo, ale jeho pán byl neoblomný, a tak pidimužík nakonec odkvačil.

„Aspoň tě zaměstnám,“ špital si Amerotke pro sebe.

„Daleko od všech mágů a čarodějů.“

Šufoj se rád zaplétal do různých ztřeštěností, aby si přišel na nějaký ten kousek mědi nebo stříbra, ale také si toužil udělat jméno v thébské společnosti. Kouzelnictví a magie byly jeho nejnovějším nápadem. Pokud se mužíček neúčastnil soudního jednání, hroužil se do podrobného studia bizarních tajných spolků, obřadů a sekt, jichž bylo po celém městě naseto. Amerotke zabloudil myšlenkami k Matáje. Je i ona pro Šufoje rozptýlením? Trpaslík je nepřehlédnutelně zohavený, stal se obětí nešťastného justičního omylu, jímž byl vykázán do vesnice Nosorožců. Amerotke pak zakročil a velikou chybu napravil. Šufoj se pak stal jeho celoživotním společníkem a přítelem. Přesto má Šufoj svůj vlastní život, srdce, rozum a ostrovtip. Soudce si často říkal, zda se někdy ožení a usadí. Usmál se při té myšlence a pak se vrátil k tomu, co by měl udělat, aby všechny ty záhady vyřešil. Rozhodl se, že ještě chvíli počká. Chtěl mít jistotu, že se Parmen a ostatní z Imhotepovy domácnosti vrátí do Domu lesa.

Zatím se kochal okouzlující zahradou, rájem s rozmanitými stromy, akáciemi, olivovníky, borovicemi, mandlovníky a samozřejmě vrbou, útočištěm božského

Osirida. Nesměle přicupitala hetéra a nabízela mu pohár šťávy z ovoce z jižní oázy. Amerotke s úsměvem na rtech odmítl a díval se, jak odchází a nabízí totéž mladíkovi, který jakýmsi návštěvníkům procítěně recitoval báseň o Amonovi. Amerotke pozorně naslouchal veršům.

Povstaň, ó, králi bohů i člověka, vládce, jejž vřava bojů neleká, ty v míru bdělý, klidem naplněn, povstaň, Berane mocný svatých jmen, s korunou z per a rohy jako nože, pokojně v míru povstaň, věčný bože.

Amerotke se opřel. Zachytil vůni ovocného chleba, který pekli vedle ve dvoře. Všude klid a mír. Upravené květinové záhony a políčka s bylinami. Má Šufoj pravdu?

Mohl by být Núbijský chrám sídlem zrady, ohniskem věrolomnosti? Soudci poklesla víčka. Zvedl ruku a ucítil vůni balzamovacích pryskyřic. Uvědomil si, že se o ně musel otřít v Domě mrtvých. Otevřel oči. Už musí jít.

Zvedl se, vyšel ze zahrady a našel strážné, kteří čekali na Nádvoří sykomor. Posedávali kolem fontány a pozorovali paní Busiris, Matáju a další hetéry, jak pomáhají nemohoucím do Domu myrhy, chrámového špitálu. Táhla se tam dlouhá řada poutníků, většinou Núbijců, kteří cestou do Théb onemocněli nebo utrpěli zranění.

„Nebožáci a mrzáci, můj pane.“ Velitel stráže si všiml, kam se jeho pán dívá. „A ještě ke všemu,“ dodal šeptem, „jsou teď všichni podezřelí. Už jsi to slyšel, ctihodný?“

Amerotke zavrtěl hlavou.

„Chrám bude obklíčen Isidiným plukem. Vznešený Senenmut soudí, že všichni návštěvníci z Núbie by měli zůstat na jednom místě, nejlépe tady.“

Amerotke chápavě přikývl, ale padla na něj sklíčenost. Vypadá to, že se krize hodinu od hodiny prohlubuje. Jak se to vyřeší?

Lehký člun si razil cestu napříč Nilem k Místu Osirida a Arita si stáhl pruhovanou kápi pláště hlouběji do tváře.

Slunce se pomalu sklánělo k západu. Město mrtvých se koupalo v rudozlatém světle, jež proměňovalo blížící se břeh a změť budov, nekonečných řad domů, krámků a chrámů v složitý labyrint ulic a uzoučkých průchodů.

Vzduch byl prosycen puchem řeky, sušených ryb, ovoce, soli a odpadků na hladině a smradem z kotců pro zvířata.

Po řece se plavily čluny s potravinami, rybářské šalupy, pohřební a výletní lodě, rychle plynoucí voda přinášela kaleidoskop barev a zvuků. Arita seděl na zádi a pozoroval břeh. Všiml si žoldáků, medžajské stráže a vojáků městské posádky, kteří se proplétali mezi obchodníky, pouličními prodavači, lodníky a dalším

poříčním lidem, jehož byl protější břeh plný. Uklidnil se.

Nemůže se mu nic stát. Většina Aritů je zavřená v barácích, ale on, domnělý zběh, má volnost pohybu.

Všechno je naplánované. Je příslušníkem kmene z Dolní Núbije, kůži má trochu tmavší, ale tvář mu chrání hluboko stažená kápě. Nevzbudí ničím pozornost.

Rozmáchl se oháňkou, kterou svíral v ruce, aby rozehnal roj much, a druhou rukou nahmátl váček se stříbrem pevně přivázaný k pasu a dýku zastrčenou za opasek. Nevěděl přesně, kolikátá hodina minula, pokyny však zněly naprosto jasně. Se zabijáky se má sejít ve vinárně na kraji Tajemného příbytku, pozemského pekla v chudinské čtvrti poblíž centra Města mrtvých. Člun naposledy zatočil a srovnal se s břehem, takže Arita mohl po schůdkách vystoupit na souš. Hodil do loďky deben mědi a vpadl do bouřlivého, horečného shonu. Všude nečistí psi a nahé děti se zarudlýma očima, štěkot a vřískot se mísily s pokřikem kupců, pištěním lehkých ženštin a chraplavým zpěvem a řevem linoucích se z páchnoucích pivnic a vývařoven na nábřeží. Arita popadl vycházkovou hůl a přidal do kroku, kličkoval mezi hromadami smrdutých odpadků, uhýbal nevkusně zmalovaným, vtíravým prostitutkám a odháněl pouliční kramáře a trhovce, kteří ho tahali za rukáv. Obchodníčci dychtili prodat cokoli od sošky boha až po kus kovu spadlého z nebe, melochiovou omeletu či „mladé děvče,

zaručeně pannu“ z venkova. žebráci v hadrech s černě zejícími otvory úst se zkaženými zuby a kůží skvrnitou a ztvrdlou žadonili o almužnu. Podivní kněží pěli hymny před bizarními sochami a poskakovali za cinkotu zvonečků. Tanečníci se točili v rytmu bubnu. Kvílely píšťaly. Muži a ženy na sebe pokřikovali. Účastníci pohřebního procesí vedeného Anubidovým knězem si uvědomili, že zavítali do jiných končin, a už poněkud pod parou se snažili věc napravit, zatímco truchlící se zkroušeně krčili kolem malovaných rakvi.

Arita unikal všemu rozruchu a kvapil temnou uličkou.

Z obou stran se tyčily slepé zdi s občasným otvorem vedoucím do černoty. Přešel bez povšimnutí hlouček hrbatých trpaslíků s tvářemi skrytými pod děsivými maskami a odstrkával jejich dotěrné ruce, hluchý k nářkům vycházejícím z šera. Na konci dlouhé ulice se zastavil a rychle se rozhlédl. Byl si jistý, že po něm jdou, věděl však také, že jeho stín sledují i ti, kteří jsou připraveni ho chránit. Pach a špína byly nechutné. Pocit ohrožení čišící z rozpadajících se obydlí po obou stranách byl skutečný a děsivý. On však na to nedbal. Je pod ochranou Nemy a vševidoucího Sgerua. Vyšel z temné uličky na prostranství na okraji Tajemného příbytku.

Kolem dokola stály omšelé stánky kryté potrhanými přístřešky, v nichž pouliční prodavači v nemytých miskách v oblacích páry míchali cukrovinky nebo vařené

husí nohy, právě čerstvé a provoněné bylinkami. Pod skupinou zaprášených palem hlučně pobízel zákazníky bradýř a na stinných místech posedávali písaři s vychrtlými tvářemi a nabízeli zájemcům své služby.

Děti šmejdily v rozježděném dláždění a sbíraly zvířecí trus, který by usušily na podpal. Psi se rvali o zbytky a osli hýkali nadšením u vody řinoucí se z rozbité nádrže.

Arita zamířil do vinárny honosně nazvané Světlo Hora, krále nebes. Ve skutečnosti to byla obdélníková haluzna s podlahou z udusané hlíny a nabílenými stěnami pokrytými nedbale obarvenými rohožemi. Stoly a židle čekaly na zákazníky, nikdo tady však nebyl. Ve špatném světle, které sem padalo oknem vysoko ve zdi, rozlišil Arita pouze stín pohybující se mezi sudy a koši naskládanými za pultem.

„Co bys rád, příteli?“ ozval se hlas.

„Víno, Buto,“ odpověděl Arita, jak bylo domluveno.

„Tak to pojď dál a popij.“

Arita vykročil a zamířil rovnou za přepážku. Muž se stále schovával v šeru, ale otevřel poklop v podlaze.

Návštěvník zahlédl záři světla.

„Běž dolů,“ pokynul mu hlas. „Pospěš, příteli, už na tebe čekají.“

Arita se zhluboka nadechl. Není cesty zpět. Sešel po příkrých kamenných schodech do podzemní místnosti, chladné a zatuchlé. Ve výklencích plály smolné louče,

které na stěnách temného sklepení hrály pohyblivé světelné divadlo. U paty schodiště se zastavil a zastínil si oči před září lampy postavené na stole.

„Sedni!“ poručil jiný hlas.

Arita se posadil na polštář u stolu a hůl položil na zem vedle sebe.

„Ještě nůž!“ zavelel hlas. „A všechny další zbraně, co u sebe máš.“

Poslechl. Lampa nepřestala oslnivě zářit, ale jeho oči si pomalu přivykaly.

„A cennosti?“

Svlékl tedy plášť, rozepnul kožený pás se zlatem a stříbrem a položil ho vedle sebe.

„Sem!“ vyštěkl hlas.

„Zatím jsme se nedohodli.“

„Dohodneme se. Dej to sem!“

I tentokrát uposlechl.

„Dobrá,“ zašeptal hlas. „A teď lampa, uhas ji.“

Arita se předklonil a zadusil plamen kovovým kloboučkem.

„Dobrá. Kdybys byl neposlechl, zemřel bys. Tak co, Nůbijče, přišels nám pomoct?“

Arita mžoural ve tmě. Rozeznal pět stínů, pět vrahů, nejzdatnějších thébských zabijáků.

„Jsme,“ zanotoval hlas, „Lamač kostí, Piják krve, Hltoun masa, Stahovač kůží a Požírač srdcí. Když jsi

sloužil Velkému domu a líbal nablýskaný zadek té královské kurvy, byli jsme tví nepřátelé. Teď přicházíš, protože většinu z vás lapila do klece. Co chcete?“

„Vy víte, co chceme,“ odvětil Arita snaže se potlačit strach.

„A to je?“

„Chaos a smrt.“

„Čí smrt? Božské? Vznešeného Senenmuta?“ Hlas se uchechtl. „Myslím, že ne. Zatím ne. Pokusili jste se a nepovedlo se to.“

„Dvou

jejích

hodnostářů,“

odpověděl

Arita,

„královského žalobce Valua a nejvyššího soudce Amerotkea.“

„Aha, dneska byli na Místě lebky, naráželi na kůl tvé přátele.“

„Druhy,“ opáčil Arita. „žádáme pomstu.“

„Proč to neuděláte sami? Núbijců je přece plné město.“

„Časy se mění, svět je zase o kus jinde,“ odpověděl Arita pomalu. „Nás Núbijce teď sledují. Mnozí z nás, jak jsi říkal, jsou v této chvíli uvěznění.“

„A co nabízíš?“

„Stříbro a zlato, co tu mám.“

Stín uprostřed se předklonil a zvedl opasek, potěžkal jej v ruce.

„Dohodnutá suma?“

„Právě ta,“ přisvědčil návštěvník.

„A co do budoucna?“

Arita se zhluboka nadechl a nachýlil se kupředu.

„Generál Omendap zanedlouho potáhne na jih.

Ujišťuju vás, ctihodní,“ Aritův hlas se při té lichotce ani nezadrhl, „že jakmile k tomu dojde, vypukne v Thébách ještě víc zmatků.“

„Převrat?“ ozval se jeden ze stínů.

„Převrat,“ přitakal Arita. „Mocná Nejvyšší bude ponížena, její paláce zplundrovány. Válečná kořist bude vaše. Protože božská čubka uvěznila núbijský pluk, už

teď je na ulicích málo hlídek, jednotky, které má, jsou plně vytížené. Je čas jednat.“

„Myslíš Valua a Amerotkea?“

„Přesně tak.“

„Mají stráže?“

„Nestojí za řeč.“

„Jsem Požírač,“ představil se hlas, „Zaujalo mě, Núbijče, co se děje. Úmrtí medžajských pátračů: to je tvoje práce?“

„Ano.“

„Pověz, Núbijče, jak jsi odstranil medžajské zvědy?“

„Až začne téct krev,“ odpověděl Arita povýšeně, „pak tě zasvětíme. Až generál Omendap vyrazí na jih. Čím dřív, tím lépe.“

„Proč tak dlouho čekat?“ naléhal Požírač.

„Chceme, aby byl Omendap co nejdál od Théb,“

opáčil Arita. „Prozatím hodláme rozpoutat v srdci Egypta hrůzu a strach. Musíme Božskou ztrestat, připomenout jí, že jsme zde.“

„Pověz,“ ozval se další hlas. „Jsem Piják krve. Těším se na blížící se hody, ale královští zvědové, poslové a vyslanci zmizeli a nenašla se po nich jediná stopa, těla, lodě ani věci. Měli s sebou šperky, zbraně, drahé zboží, nic z toho se však na trzích Tajemného příbytku ani jinde ve Městě mrtvých neobjevilo. Cokoli se v Egyptě ukradne,“ dodal tvrdošíjně, „skončí nakonec tady.“

„Všechno se někdy objeví,“ zněla jízlivá odpověď.

„Jsi sebejistý,“ udeřil Požírač. „Řekl bych příliš sebejistý. Mohli bychom tě poslat na onen svět nebo předhodit vznešenému Senenmutovi, tvoje stříbro si ponechat a žádat odměnu.“

„Tak bych byl mrtvý,“ odvětil lhostejně Arita.

„Ujišťuju vás však, ctihodní, že jsem přišel v dobré víře.

Přinesl jsem poklad, který jste žádali. Zemřu-li, pak slibuju, že do týdne půjdete za mnou, a až započne velká hostina a Thébami potečou potoky krve, budete už

v jiném světě.“ Odmlčel se a poslouchal šeptání hostitelů.

„Souhlasíme,“ prohlásil nakonec Požírač. Arita zaslechl, jak jeho opasek cinkl. „Přinesls víc, než jsme žádali. Soudě podle toho, jakou tíhu cítím v ruce. Co ještě chceš?“

„Valu musí zemřít, stejně tak Amerotke,“ odpověděl Arita. „Okamžitě, dnes večer, aby Božská děvka už za svítání věděla, kdo je v Thébách vládcem!“

„A Núbijský chrám?“

„Chufu musí být také ztrestán, ale podle našich pokynů, tak jak si budeme přát my.“

„Núbijský chrám,“ posmíval se Piják krve. „To je překvapení! Vaše posvátné místo, vaše svatyně?“

„Nic jiného než tlupa prašivých lotrů!“ vychrlil vztekle Arita. „S Chufuem a jemu podobnými nemáme vůbec nic společného. Všichni v chrámu jsou zrádci.

Není jiného boha kromě mocné Nemy, a my jsme její ponížení služebníci. Vykonáme rozsudek nad faraonem.

Osvobodíme své království od egyptské boty na šíji.

Omendapa zastavíme, núbijský místokrál zemře a pak potáhneme na sever, kde se sejdeme se svými bratry. Čas běží. Slunce se ještě neschovalo,“ pokračoval Arita nelítostně. „Jsme dohodnuti? Amerotke a Valu, a až

vydáme pokyn, Núbijský chrám?“

„Máš naše slovo,“ zazněla odpověď. „Do zítřejšího východu slunce bude vykonáno, oč žádáš. Kromě,“ hlas se odmlčel, „Núbijského chrámu – ten přijde na řadu později, je to tak?“

Arita souhlasil a zvedl se k odchodu.

„Co ten Sgeru, váš vůdce?“ ozval se za ním hlas.

„Kdo to je, kde pobývá?“

„Je všude, můj pane,“ prohlásil Arita. „Pokud vím, může být i v téhle komoře. Máte dost mužů?“

„Ty to víš.“

„Dobře je prověřte, ctihodní,“ pokračoval Arita.

„Kolik z nich je Núbijců? Kolik z nich vám slíbilo věrnost, zatímco tajně jsou oddáni Sgeruovi? Nehrozím naplano. Děkuji vám za setkání. Dohody jsme dosáhli.

Věřte mi, ctihodní, jakmile jste vzali stříbro a zlato od našeho Sgerua, jste mu nezvratně zavázáni.“

„Provedeme, co jsme řekli,“ odvětil Piják krve.

„A teď už je čas, abys šel.“

Metu: jed

Dům lesa Amerotkea skutečně překvapil. Vznosný dvoupatrový palác na severu Théb obklopený vysokou zdí, s výhledem na široké pásy zeleně táhnoucí se k Nilu, z něhož vybíhaly do souše vyhloubené zavlažovací kanály a koryta. Zeď svítila bělobou, velká dvoukřídlá vrata byla natřená lesklou černí. Jakmile vrátný uvedl Amerotkea a jeho doprovod dovnitř, zůstal soudce stát jako u vytržení nad vzrostlou zahradou a vysokou trávou rozkládající se po obou stranách. Cesta vedoucí k hlavní budově byla čistá a upravená, přesto měl Amerotke pocit, že se ocitl v džungli. V haifské trávě se skvěly těžké, mohutné květy lilie bělostné, kolem jezírek pokrytých smetím v hustých trsech vyrůstala zelená ostřice a nad tím vším se klenuly neprořezávané břízy, cypřiše a palmy. Světlo se zde střídalo s temnotou a motýli létali

jako nehmotné duše. Vzduch se chvěl bzučením hmyzu a ze zelených stínů vyráželi opeřenci skvostných, jasných barev.

Vrátný je vedl k hlavní budově, kde ve stínu sloupoví seděli Parmen, Neferen, Rahmel a Sihera a jedli chléb žalu a pili vodu hořkosti, tradiční pokrm truchlících.

Když viděli nejvyššího soudce přicházet, povstali.

Parmen mu nabídl občerstvení, Amerotke však odmítl.

Posadil se na polštář k malému cedrovému stolku.

Zdvořile představil svůj doprovod. Parmen, oděný v rozevlátém rouchu, nařídil sloužícím, aby velitele s celou skupinou odvedli na dvůr s kuchyní, kde se mohou pořádně najíst, což vojáci nadšeně uvítali. Než se odbyly všechny zdvořilosti, Amerotke se usadil a zkoumal své hostitele. Plnokrevní Núbijci. Parmen byl zavalitý a hlučný, oči zarudlé od pláče, tvář a zastřižené vlasy vydatně posypané prachem na znamení smutku.

Panovačný muž s pronikavým hlasem a mrzoutskou povahou. Rty se mu ustavičně poškubávaly jako v očekávání nějaké pohromy. Jeho dcera Neferen byla útlá a sličná, třebaže v jejích tvrdých očích vyčetl Amerotke náznak okázalosti a pýchy. Rahmel, věčný voják, starý a šedivý, se smířlivým výrazem ve tváři, měl štíhlé, šlachovité tělo, poznamenané jizvami z válek.

Sihera seděla se sklopenou hlavou a šedivými vlasy spuštěnými přes obličej, jako by se za nimi chtěla

schovat.

Amerotke propátrával pohledem prostorný portikus.

Po obou stranách vchodu byly namalované božské opice, ztělesnění jitřního ducha, který poráží zlé a nečisté a vrhá je do ohnivého jezera určeného pro bezbožníky. Všechny květináče a věnce umístěné před obrazy byly odstraněny, takže po nich zůstaly jen špinavé kruhy. Na překladu nade dveřmi byly připevněné modlitby k bohům s očima jako nože, přesvědčivé prosby za ochranu truchlících.

„Ctihodný Amerotke,“ ozval se Parmen a upoutal soudcovu pozornost. „Co pro tebe můžeme udělat?“

Předklonil se, vzal z misky natronovou kuličku a strčil si ji do úst. „Vyschlo mi,“ omlouval se a tvář se mu zkrabatila v úsměvu. „To ty starosti a hladovění.“

Amerotke se zájmem hleděl na misku. Vzpomněl si na svůj vlastní dům, kde bývají natronové kuličky nasypané v nádobce ve tvaru granátového jablka. Podobnou misku jako zde viděl v přijímací síni v Núbijském chrámu.

Velitel stráže nesl váček natronových kuliček svým mužům. Co když jsou otrávené, nebo alespoň některé z nich? Nikdo je neprohlédl ani neprozkoumal. Kulička se vloží do úst a cucá, a pokud by v ní byl jed, je už na všechno pozdě.

„Ctihodný Amerotke?“

Soudce zamrkal. Sihera se předklonila. Měla světlejší pleť než ostatní a velké, výrazné oči ve tváři, jež si vzdor

šedivým vlasům a vráskám zachovala osobitou krásu.

„Můj pane,“ oslovila jej znovu. „Je vám dobře?“

„Ano,“ odpověděl.

„Bude se smrákat.“ Sihera zavřela oči a recitovala báseň.

„Až dojdeš, ze světa zbude pustá krajina.

Domy jsou hroby, v nichž slepý ve smrti usíná.

A jenom lev s hadem se plíží tiše černou pecí neproniknutelné noční říše.“

Otevřela oči.

„Myslíš na tu vraždu, ctihodný Amerotke?“

„Ano.“ Soudci byl její utkvělý, chladný pohled trochu nepříjemný. „Myslím na medžajské pátrače připojené k Omendapově armádě. Slyšeli jste o těch vraždách?“

Místo odpovědi souhlasně přikývli.

„Víme i o smrti uvězněného Arity,“ zadrmolil Parmen. „Byli jsme v chrámu, když se to stalo. Všechno je to obrovská záhada, obestřená krví a temnotou.“

Amerotkeovi se pojednou vybavila báseň, z níž Sihera citovala. Zavřel oči a přednesl další verše.

„Východ se rozjasní, jehňata procitají, a muži vstávají, s písní, již na rtech mají Svá těla omyjí, obléknou čistý šat

a blaze pospíší svým bohům úctu vzdát.“

Otevřel oči a usmál se na hostitele.

„Blíží se noc. Všechno potemní, ale nakonec se zase rozední. Je-li nějaká potíž, musí mít také řešení. Je-li záhada, musí se vyjasnit. Smrt vašeho pána Imhotepa, velmi vás překvapila?“

„Převelice!“ Neferen odpověděla úsečně a pohotově.

„Arité jsou jednou z hlavních příčin všech potíží.

Imhotep byl dobrý pán, vysloužilý voják, muž oddaný Velkému domu.“

„A přesto zemřel, ve vaší péči?“ Amerotke ukázal na Rahmela. Núbijec se neklidně zavrtěl, popadl džbán vody a napil se. Přitom se ušklíbl.

„Před mnoha lety,“ spustil skřípavě, „jsem bojoval s otcem Božské proti Aritům. Měl tu jejich pevnost v Bechně vypálit na popel. Arité jsou zlí duchové. Vletí a proklouznou, kamkoli se jim zlíbí.“

„Stejně je to ale záhada,“ trval na svém Amerotke.

„Váš pán pobýval v Sídle ticha, je to tak? Dveře zavřené na závoru? Jak se mohli Arité dostat dovnitř?“ Po jeho slovech se rozhostilo ticho.

Otřel si prstem rty a přemítal. Nad ním se vypínal Imhotepův velkolepý dům, krásné bílé zdi rozzářené slunečním svitem, ale všude kolem vládly zmatky a chaos, džungle obklopující Sídlo ticha se svým vlastním

hrozivým tajemstvím.

„Povězte mi něco,“ pobídl je soudce, „o sobě, o svém pánovi.“

„Jsme Núbijci,“ začal Parmen zvolna, „z kmene Karzáí v Dolní Núbii. Když předek Božské vkročil do naší země jako bůh Montu, vytáhl svou korouhev.

Imhotep i my ostatní – všichni jsme příbuzní, vzdálení bratři – jsme se okamžitě vyslovili pro faraona, i když

jsme si tím znepřátelili svůj lid. I tak se však pán Imhotep proslavil svým důvtipem a udatností v boji. Pronikl do faraonova tábora a my jsme jej následovali.“ Parmen se sebevědomě zasmál. „Když říkám my, myslím tím sebe, Rahmela a Siheru. Neferen se narodila mnohem později.

Moje manželka,“ tlustý správcův ret se zachvěl, „se již

odebrala za Daleký obzor.“

Amerotke chápavě přikývl.

„Zbytek si můžeš přečíst v kronikách,“ pokračoval Parmen. „Za vlády faraona Tuthmose se Horní a Dolní Núbie dostala zcela pod vládu Egypta. Imhotep se osvědčil jako vynikající zvěd. Stal se velitelem Sobkových vyzvědačů, elitního sboru špehů v cizích zemích, který klestil cestu faraonově armádě. Byl štědře odměněn mnoha zlatými nákrčníky, stříbrnými náramky, pozemky, vysloužil si nevěstu, vyznamenání, a dokonce i kýžené červené rukavice, jimiž faraon obdarovává jen své milované, nejstatečnější ze statečných.“

„A Núbijci byli poraženi a Arité s nimi?“ zeptal se Amerotke.

„To je historická skutečnost, můj pane. Pomineme-li pevnost v Bechně, Tuthmose zvítězil a kvůli jiným záležitostem se hned zas musel vrátit do Théb. Vojsko se vydalo na sever a my jsme šli s ním. Božské Veličenstvo darovalo Imhotepovi tady ten palác se zahradami. Můj pán se tu usadil a byl šťastný a spokojený. Pravda, oba nás postihla tragédie. Naše ženy zemřely. Mně naštěstí zůstala Neferen. Imhotep byl však bez potomků.“

„A Arité?“ zeptal se Amerotke. „Měl Imhotep nebo kdokoli z vás s nimi co do činění?“

„Nikdy!“ vyletělo z Parmena ostře. „Není to snad pravda, Rahmele?“

„Byl jsem Imhotepovým tělesným strážcem, ve dne v noci pánovi nablízku,“ odvětil starý válečník. „Naše duše,“ pokračoval a pro názornost do sebe zaklesl prsty obou rukou, „byly takhle spojené. Řeknu ti jedno, ctihodný soudce,“ hovořil jako voják při hlášení veliteli.

„Arité nás nenáviděli a my chovali v nenávisti je.“

„Proč?“ chtěl vědět Amerotke.

„Nu, tak předně,“ pustil se do výkladu Rahmel, „můj pán se podílel na jejich zničení. Pak také zpustošil jedno z jejich posvátných míst, svatyni zasvěcenou hyení bohyni Nemě hluboko v džungli. Za odměnu mu Tuthmose věnoval posvátné předměty, jež tam ukořistil:

sochu hyeny kojící mláďata z ryzího zlata s podstavcem posázeným drahými kameny, a truhlice a skříňky se stříbrnými a zlatými pruty. Byly pánovou pýchou a radostí. Jsem si jistý, že na ně Arité nikdy nezapomněli.“

„A tu noc, kdy byl váš pán zavražděn, zmizely i ty poklady?“

„Ano.“

„Jak se to ale mohlo stát?“ přemítal nahlas Amerotke.

„Nejlepší bude, když se podíváš sám.“ Rahmel zamířil ven a všichni jej následovali.

Amerotke vstal a letmo pohlédl na Siheru.

Nepřestávala na něj upírat své chladné oči, jako by zvažovala jeho cenu. Soudce přivolal své stráže a vyšel za ostatními na zahradu. Kráčeli klikatými cestičkami, zúženými vysokou trávou a přebujelými akáciemi.

Vyhlíželo to tu tajuplně. Palác stál v nejbohatší thébské čtvrti, a přesto jeho zahrady připomínaly prales. Ve vzduchu se prolínaly nejrůznější pachy a vůně, puch zahnívajícího rostlinstva se mísil s opojným dechem květin a přeslazeným čpavým závanem přezrálého ovoce.

Po větvích skákaly opičky, které v korunách stromů vypadaly jen jako černobílé šmouhy. Ticho občas přerušil nenadálý zpěv ptáků. Ponurá zeleň, jejíž temnotu jen občas protne ostrý sluneční paprsek, pomyslel si Amerotkea.

„Pán to takhle chtěl,“ utrousila Neferen, jako by tušila, co si říká.

„Je mrtev,“ řekl soudce. „Co budete dělat?“

Parmen lopotící se vpředu se zastavil a otočil se. Otřel si pot z obličeje, rozmazávaje po něm přitom špínu.

„Pozemky a všechno, co na nich stojí, teď patří Núbijskému chrámu.“

„A vy?“

„Odkázal nám štědré dědictví,“ odvětil Parmen rychle. „Vskutku štědré. Imhotep byl pozorný a zajistil nás, ale…“ Pokrčil rameny a znovu vykročil. „Rád bych se toho vzdal, jen kdyby byl zpátky mezi námi.“

Přešli menší světlinu a dostali se na prostranství před Sídlem ticha. Čtvercová budova na kamenné podezdívce s krytým sloupořadím před vchodem, s obrovskými dvoukřídlými

dveřmi,

po

násilném

prolomení

pootevřenými, a nízkým schodištěm vedoucím z obou stran na plošinu připomínala Amerotkeovi chrám.

Postavená byla z tvrdých hliněných cihel, omítnutá a svítivě nabílená. Amerotke tiše pokynul strážným, aby zůstali, a sám šel stavbu obhlédnout podrobněji. V každé ze tří zbývajících zdí byla dvě okna, do místnosti ústící vysoko pod stropem, ale žádné jiné dveře ani venkovní schodiště, pouze sem tam větrací mřížka z dřevěných latěk zasazených hluboko do kamene. Na zemi ani na povrchu běloskvoucích zdí Amerotke nenašel pražádné

stopy násilí. Vrátil se k průčelí a postranním schodištěm vystoupal ke vchodu. Zastavil se před obrazy namalovanými z obou stran vstupních dveří – byl na nich krokodýlí bůh Sobek s tělem muže a hlavou říčního zabijáka. Na hlavě měl opeřenou korunu se slunečním kotoučem uprostřed. Dvoukřídlé dveře, které měl svou božskou mocí chránit, byly vylomené a rozštípané.

Parmen vešel dovnitř, aby rozžal lampy a louče, a Rahmel zatím vysvětloval, jak se dveře obyčejně zabezpečovaly.

„Ten večer, co pána zavraždili,“ vykládal, „jsme dveře dobře zajistili. Zeptej se služebnictva. Abychom uvolnili vnitřní závoru, museli jsme vzít tyč.“

Amerotke přikývl a vešel do Sídla ticha. Přivítal jej závan plesniviny a teplo. Nad čtyřhranným posvátným jezírkem bzučely mouchy. Rahmel mu sdělil, že je napájeno podzemním pramenem. Soudce se rozhlédl kolem. Budova byla zjevně rozčleněna na tři části.

Vstupní síň z obou stran lemovala řada zářivě malovaných sloupů. Stěny tu byly zelené, jako by sem Imhotep chtěl přenést kus divočiny zvenčí. Světlo se šířilo z loučí a lamp v bezpočtu výklenků. Vstupní hala byla věru svatyní boha Sobka. Stěny po obou stranách krášlily bohaté nástěnné malby znázorňující hrdinské činy krokodýlího boha a vpravo stál umně tesaný svatostánek, naos. Dvířka svatyňky byla otevřená. Uvnitř

trůnil bůh s krokodýlí hlavou, vytesaný z jakéhosi drahocenného, zelenkavě modrého kamene, který ve světle lampy oslnivě zářil.

„Proč právě Sobek?“

„Ochránce mého pána,“ odvětil Rahmel pyšně. „Bůh Sobek provázel Imhotepa i jeho oddíl na všech výpravách. Můj pán získal mnoho náhrdelníků za chrabrost, a tak ke krokodýlímu bohu cítil nehynoucí vděčnost.“

„Proč tohle všechno?“ Amerotke se rozmáchl paží kolem sebe.

„Můj pán byl tajnůstkář,“ ozval se Parmen, který se k nim přidal. „Sídlo ticha bylo jeho útočiště, tiché, klidné místo uprostřed zelené houštiny kolem. Připomínalo mu Núbii, minulost. Přízračnou tmu, ticho rušené jen křikem nočních tvorů, jako kdyby…“

„Znáš holiny v džunglích na jihu?“

„Nu ano, velmi dobře.“

„A současné nebezpečí, náhle se vynořivší Arity?“

Parmen se kousl do rtu, rychle se podíval na dceru a Rahmela a pak zpět na královského soudce.

„Moc nám toho o nich neřekl.“

„Domníval se, že Arité si v Thébách vybudovali pevnost.“ Sihera vešla dovnitř. „Imhotep ty zabijáky nenáviděl. Mluvil o nich jako o smradlavých, zvrácených stvůrách, sytících se krví.“ Stařenin hlas byl silný

a zvučný.

„Co myslíš pevností v Thébách?“ Amerotke se zachvěl. Tísnivá atmosféra tohoto místa, všechny ty dnešní hrůzy, náhlá, brutální smrt uvězněného Arity, to všechno skličovalo jeho duši.

„Byl přesvědčený, že mezi vojáky núbijského pluku pronikly zlé síly, jejich srdce zkameněla, jejich duše se odvrátily od faraona.“ Sihera k nim přistoupila blíž.

„A Sgeru?“

„Ale, tak ty o něm víš, ctihodný Amerotke?“ Stařena se uštěpačně zasmála.

Amerotke by byl rád pohlédl do tváře zahalené závojem šedivých vlasů. Všiml si, že ostatní tři zmlkli.

„Imhotep věřil, že Sgeru celá léta číhá někde v Thébách jako mor, pučí, zraje a nabývá na síle jako nějaký smrtelný hnis.“

„Kde?“

„Kdekoli, pane.“

„Třeba v Núbijském chrámě?“

„Pochybuji,“ začala Sihera pojednou unaveným hlasem, který však vzápětí opět zostřel. „Možná v domě jako je tento.“

„Nesmysl!“ vyštěkl Parmen.

Amerotke Siheru bedlivě zkoumal. Je ostrovtipná, pohrdavá, jako by stála stranou ostatních, pouhá pozorovatelka.

„A proč právě nyní?“ dorážel Amerotke. „Ten Sgeru?“

„A proč ne?“ odpověděla Sihera. „Proč ne Sgeru? On a ti jeho démoni z Bechny zamořili svým jedem núbijské vesnice, roznesli ho mezi těmi, kdo mají příbuzné, muže v pluku. Jako nějaký mor, který napadl kmeny a vesnice v Núbii a rozšířil se na sever do Théb.“

„Tohle si tedy Imhotep myslel?“

„Zeptej se jich,“ odsekla Sihera a zdálo se, už se jí nechce pokračovat.

„Ne, ty jim to pověz!“ Neferen mluvila téměř výsměšně.

„Znala jsem Imhotepa už zamlada,“ prohlásila Sihera.

„Nikdy se nepletl do politiky. Neměl rád přebujelou vrchnost. Imhotep byl voják, vyzvědač. Moc šikovný. Byl vždycky přesvědčený, že Arité vraždí tajně, ale že se nakonec budou muset ukázat v plném denním světle. že budou muset jako hyeny opustit temnotu skal a pak budou poraženi. Imhotep se zajímal spíš o blížící se bitvu, o Sobkovy silnice vedoucí do Núbie. Poslední dny svého života strávil studiem starých map, chodil do Núbijského chrámu a bádal v archivech.“

Amerotke jí poděkoval a přesunul se do další části Sídla ticha. To byla nejspíš Imhotepova knihovna, plná rákosových košů a brašen s dokumenty. Obě stěny byly obestavěné řadami kazet s papyrovými svitky. Stál tu také

psací stůl s kalamáři naplněnými červeným a černým inkoustem, se sypátky s pískem a rákosovými pery.

Poslední část domu byla mírně vyvýšená a zařízená vypolštářovanými sedátky a jídelními stolky. K oběma stěnám byly přiražené skvostné truhlice ze vzácného dřeva,

vykládané

složitými

vzory

z drahokamů

a karneolu. Některé měly odklopená víka. Amerotke se nad ně sklonil a podíval se dovnitř.

„Byly vykradeny?“

„Ano, jistě.“ Parmen stál vedle něj. „Soška hyení bohyně…“

Amerotke se začal prohrabovat dřevěnými skříňkami, rovněž prázdnými, které byly poházené po podlaze.

„V nich byly zlaté a stříbrné pruty,“ zašeptal Parmen a podřepl vedle Amerotkea.

„Ale jak?“ zeptal se soudce a zvedl se. „Jak vašeho pána zabili a uloupili poklad?“ Mávl rukou. „Stěny jsou pevné. Okna příliš malá a umístěná vysoko. Kromě hlavních dveří tu není jiný vchod, ten byl zavřený zevnitř i zvenku a ty, Rahmele,“ ukázal na Núbijce, „jsi hlídal venku.“ Amerotke se odmlčel. „Nu a teď mi povězte…

Za prvé, když se Arité rozhodnou sprovodit někoho ze světa, pošlou mu skarabea, varování, co mají v úmyslu.

Dostal ho Imhotep?“ Odpovědí mu bylo mlčení, lehké zavrtění hlavou.

„Nic nevíme,“ prohlásil Parmen. „Vůbec nic, můj

pane. Pokud ho Imhotep dostal, věnoval mu pramalou pozornost, možná ho dokonce vyhodil.“

„A to odpoledne, kdy vašeho pána zavraždili, co přesně se dělo?“

„Nic mimořádného,“ pravil Parmen. „Můj pán se později odpoledne uchýlil do Sídla ticha. My jsme šli každý po své práci. Sihera, které nebylo dobře od žaludku, se odebrala do svého pokoje. Čekali jsme, že Imhotep před setměním vyjde ze svého útočiště. Rád sedával na střeše domu a zpíval skomírajícímu slunci modlitbu. Toho večera se tak ale nestalo. Nakonec jsem dveře vylomil násilím. Vešel jsem dovnitř.“ Parmen ukázal na opačný konec budovy. „Lampy skomíraly, hořelo už jen pár loučí. Imhotep seděl opřený zády o dveře. Nejdřív jsem si myslel, že spí. Šel jsem k němu a dotkl se ho. Skácel se a já si všiml, že má kolem krku pevně zaškrcené rudé plátno.“

„žádné jiné stopy násilí?“ nadhodil Amerotke.

„Nikoli, můj pane.“

„Někdo sem ale vniknout musel,“ trval na svém soudce. „Připlížil se za tvým pánem, utáhl mu látku kolem krku a zardousil ho. Sihero, říkalas, že váš pán byl voják; cožpak nekladl žádný odpor, nekopal a netloukl kolem sebe, nepokoušel se bránit?“

„Nic jsem neslyšel,“ opáčil Rahmel. „Vůbec nic.“

„Vrah ale vyplenil truhly a pokladnice a unikl stejně

tajemně, jako přišel. Jak se tohle mohlo stát?“

Parmen protáhl obličej a stočil zrak k Rahmelovi.

Amerotke si všechny čtyři pozorně prohlížel. Parmen a Rahmel byli zjevně vyvedeni z míry, zneklidněni.

Neferen stála s rukama podél těla a nepřítomně na něm utkvívala očima. Sihera se schovala v přítmí.

„Nuže?“ dorážel Amerotke. „Jak se to mohlo stát?“

Parmen se mu odmítl podívat do očí. „Nevím,“

zamumlal.

„Povídá se,“ promluvila Sihera, „že Arité mění podobu. Jsou nepochybně všemi mastmi mazaní. Možná že když muži prolomili dveře, skrýval se vrah ještě někde uvnitř.“

„Takže jak přesně to bylo?“ naléhal Amerotke.

„Popište mi to ještě jednou.“

„Vylomili jsme dveře,“ řekl Rahmel. „Parmen vešel dovnitř. Lampy dohasínaly, byla tu tma.“

„Namířil jsem rovnou k polštářům, na nichž pán seděl,“ vysvětlil správce domu. „Sáhl jsem mu na rameno a on přepadl na bok. Až potom jsem si všiml rudé látky, kterou měl utaženou kolem krku. Byli jsme zmatení.

Ostatním jsme nedovolili jít dovnitř. Byl jsem vyděšený.

Věděl jsem, že tu byly vzácné věci, ale teprve když jsme odsunuli mrtvé tělo našeho pána, zjistili jsme, že soška hyeny i zlaté a stříbrné pruty jsou pryč.“

„Takže…“ Amerotke se posadil na truhlu a začal na

prstech odškrtávat jednotlivé body. „Váš pán Imhotep býval vrchním zvědem Sobkových vyzvědačů královnina otce v Núbii. Do Théb se vrátí jako faraonův přítel a oblíbenec. Usadí se zde, staví si Sídlo ticha. Po manželčině smrti žije poklidným životem. Jste jeho příbuzní, součást rodiny. Nicméně jeho vztah k Núbii přetrvává. To je též důvod, proč odchází z domu a navštěvuje Núbijský chrám. Propukají současné problémy,“ vypočítal Amerotke a pokračoval: „Zdá se, že se Imhotep nezajímá ani tak o Arity jako spíš o staré mapy zobrazující Sobkovy silnice z Núbie. Nevíme ovšem,“ prohlásil a důležitost řečeného zdůraznil zdviženým prstem, „zda Arité poslali Imhotepovi varování. Možné to ale je. Ostatně byl jejich zapřisáhlým nepřítelem. Takže Imhotep dodržuje svůj navyklý, běžný program. V den své smrti sem přichází, do této své malé pevnosti. Vrah pronikne dovnitř, zardousí vašeho pána, vyrabuje pokladnici a zmizí. Vy se snažíte Imhotepa vzbudit,“ líčil události Amerotke a povstal, „to se vám ale nedaří. Vyrazíte dveře a nacházíte pána uškrceného a poklad ukradený. žádné stopy násilí nikdo nespatřil, ani nikdo z vás nic neobvyklého nezaslechl.“

Rahmel důrazně souhlasil.

„Všichni tři jste byli venku,“ pokračoval Amerotke.

„Služebnictvo může dosvědčit, co se stalo?“

„Ano, jistěže,“ souhlasil Parmen.

„Kromě mě,“ ozvala se Sihera. „Však víš, měla jsem žaludeční potíže. I když na něco takového většinou netrpím, můj pane.“ Nesměle se na Amerotkea usmála.

„Ten večer jsem si však musela jít lehnout. Parmen to potvrdí.“

„Stalo se ale ještě něco, že ano?“ Amerotke luskl prsty a gestem naznačil, aby jej následovali do portika.

Odpoledne se krátilo, slunce se začínalo sklánět k obzoru. Paprsky zdobily oblohu karmínovými pruhy.

Bujným porostem obklopujícím Sídlo ticha se prodíral vánek, který zesílil a byl už chladnější. Amerotke usedl na sedátko u dveří a pohlédl na ostatní.

„Našlo se tu přece vysvlečené mrtvé tělo, s useknutýma rukama a rudým škrtidlem Aritů zataženým kolem hrdla. Oběť byla zardoušena tady v zahradě.

Můžete mi to místo ukázat?“

Parmen protáhl tvář a namířil ze vstupního prostoru dolů. Ostatní šli za ním, jen Amerotke se loudal vzadu.

Otočil se a ještě jednou pohlédl na Sídlo ticha. Z toho, co tady zjistil, musí dospět k nějakému závěru, prozatím si však připadal jako student, žáček, který má příliš mnoho otázek, avšak příliš málo odpovědí. Nořili se hlouběji do zahrady, do ještě opuštěnější části, kde tráva pod stromy sahala do pasu. Mouchy bzučely, cvrčci ohlušivě koncertovali, ptáci a opice v korunách stromů brebentili.

Parmen s ostatními prošlapávali cestičku. Dorazili

k hájku řečíků. Správce se zastavil u prvních stromů, kde byla vysoká tráva obzvláště bujná a tučná, a ukázal dolů.

„Tady ležela ta mrtvola.“

„Kdo ji našel?“

„Náš pán, Imhotep. Byl zrovna na ranní procházce.

Měl s sebou lovecké psy, ti umrlce vyčmuchali.“

„Víš, kdo to byl?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Parmen. „Imhotep byl překvapený stejně jako my. Naprosto zmatený. Jen si to představ, ve vlastní zahradě cizí člověk, nahý a uškrcený.“

„A?“ pobídl Amerotke.

„A co, můj pane?“

„Z toho mála, co vím,“ vysvětloval Amerotke, „je zřejmé, že Arité svoje oběti škrtí. Je to součástí jejich posvátného, primitivního rituálu. Nikdy jsem ale neslyšel, že by zabitým taky sekali ruce.“

„To je pravda!“ zahalasila Sihera.

Amerotke se k ní otočil. „Zdá se, že si tím jsi jistá.“

„Ovšemže jsem.“ Odehnala si mouchy z obličeje.

„Arité svoje oběti nezohavují. Odporuje to jejich, jak říkáš, primitivnímu rituálu. Obětují těla i duše Nemě.“

„Proč byl tedy bez rukou?“

„Nevím,“ zamumlal Rahmel. „Lovečtí psi, saluki mého pána, tělo vyčenichali a ztropili poplach. Imhotep nebožtíka prohlédl a pak mi uložil, abych zajistil jeho

převoz do Domu mrtvých v Núbijském chrámu.“

„Můj pane,“ ohradil se Parmen, „co ještě můžeme říct? Řekli jsme ti všechno, co víme.“

„Ano, nepochybně.“ Amerotke se dotkl pramenu vlasů, který mu po jedné straně spadal po líci, a setřel si kapku potu. Byl unavený a trochu zmatený, měl strach o svoji rodinu. Zvedl oči k nebi, zardělému zapadajícím sluncem, a nastavil tvář vánku, chladnému a vábivému.

„Vrátím se do domu,“ oznámil. „Ke svým strážím.“

Otočil se na patě a vydal se trávou zpět. Parmen jej spěšně předběhl, aby mu ukázal cestu. Jakmile se dostali do vstupního prostoru se sloupořadím, Amerotke prohodil tiše několik slov s velitelem stráže, který předtím hovořil se služebnictvem. Výpověď otroků a sloužících se však shodovala s tím, co Amerotkeovi už prozradili Imhotepovi nejbližší. Vyslechl velitelovu zprávu, přikývl a vrátil se k hostitelům.

„Parmene, Rahmele, máte vosk?“

Parmen přikývl. Amerotke otevřel váček připevněný na šerpě, vyňal pečetidlo a podal je veliteli své stráže.

„Sídlo ticha je třeba neprodleně zapečetit. Dveře musejí být co nejlépe zabezpečené a zajištěné mou osobní pečetí. Za mé nepřítomnosti nesmí nikdo do domu vstoupit.“

Voják pospíšil vykonat svou povinnost. Amerotke prsty luskl na Parmena. „Budu potřebovat ten vosk,

pospěš pro něj, hned.“

Správce se zatvářil, jako by chtěl něco namítnout.

„Chci ho okamžitě a rychle,“ vyštěkl Amerotke.

„A musím udělat ještě jednu věc.“ Poodešel a posadil se v portiku. Neferen mu nabídla čerstvou ovocnou šťávu, ale on zavrtěl hlavou a zahleděl se na přerostlou, divokou zahradu. O chvilku později se vrátil velitel stráží s Parmenem. Vstupní dveře do Sídla ticha zavřeli, zajistili závorou a zapečetili třemi vrstvami vosku s osobní pečetí nejvyššího soudce na obou dveřních křídlech.

„Výborně.“ Amerotke vytáhl zpod šerpy vějíř a začal se ovívat. „Chci se vrátit na místo, kde v zahradě ležel ten zavražděný. Něco mě napadlo.“

Parmen si hlasitě povzdychl, ale šel s ním. Když

dospěli k cíli, Amerotke jej požádal, aby mu ukázal, kde přesně tělo našli. Parmen mu vyhověl. Pak soudce vyzval přítomné, aby se všichni postavili opodál do stínu řečíků, zatímco sám se předklonil s rukama na kolenou a začal prozkoumávat půdu. Velitel stráže mu přišel na pomoc.

Amerotke ale jen kroutil hlavou. Mrtvolu podle Parmena našli hned zkraje skupinky stromů. Přesunul se a našel místečko, kde byla na trávě dosud patrná zaschlá krev hemžící se mravenci a dalším hmyzem.

„Takže,“ mumlal pro sebe, „ať to byl kdokoli, zabili ho tady a uťali mu ruce. Parmene?“ zavolal.

„Ano, můj pane?“

„Našly se vůbec ruce toho muže? Prohledali jste okolí?“

„Myslím, že ne. Ne, nenašly,“ kroutil hlavou Parmen.

„Měl jsem pocit, že to mého pána nijak nezajímalo, že se o jeho ruce nestaral.“

„To ale měl,“ podotkl Amerotke šeptem. „Vskutku měl. Pro tuhle chvíli to ale stačí.“ Narovnal se a promnul si ruce. „Dnes tady končím, Parmene,“ oznámil, „ale ještě se vrátím…“

„Zářivé oko Horovo přichází, temnotu v míru prozařuje.

Re na obzoru raduje se z žáru, jenž veškeré zlo pohlcuje.

Proti moci Setových stvůr plamen rozžíhám, jenž plane, hoří a žhne jak Re sám.

Jeho milující družina je plna této záře, pod ochranou sester, dvojčat božské tváře.“

Amerotke nasypal kadidlo na misku se žhavými uhlíky, která stála před ním na stole, a sledoval, jak se vonný dým vznáší k temnícímu nebi. Když se vrátil domů z Domu lesa, první, co spatřil, byl Šufoj, jak rozestavuje ozbrojenou hlídku, všechny tři její muže, kolem zahrady.

Norfret přítomnost vojáků rozrušila a začala se nahlas

dohadovat, kde se asi její manžel zdržuje. Amerotke se po příchodu domů sotva stačil opláchnout, a už jej zasypávala přívalem otázek. Zavrtěl jen hlavou, usmál se a políbil ji na rty.

„Chviličku počkej,“ požádal tiše.

Norfret ho pohladila očima, vytáhla se na špičky a zašeptala: „Bude příjemné poslouchat, co vysloví tvé rty.“

Amerotke usoudil, že nejjistější bude zachovat si rozvahu. Vyšel ven na zahradu a pohovořil s hlídkou.

V skrytu duše by si přál, aby jich bylo víc, ale vzhledem k tomu, že celý núbijský pluk nesměl překročit práh kasáren, ostatní pluky se soustředily na jihu Théb a městská posádka měla co dělat s posledními útoky, trvalo by dlouhé dny, než by bylo jeho žádosti o posílení osobní stráže vyhověno. Dobře skrýval své napětí, když

hrál se syny senet, a řval smíchy, když ho nachytali při švindlování. Pak šel s nimi na zahradu, aby vypátrali kolonii tarbíků, vetřelců v sadě, které Ahmose objevil.

Kurfaj si je spletl s frčky a tvrdil taky, že spatřil ženetku, jak loví mezi stromy. Amerotke s chlapci běhal kolem zahrady, po zelených trávnících okolo překrásných jezírek a altánků, po pěšinách pokrytých plazivými výhonky vinné révy. Upravené květinové záhony a políčka s bylinami, jemně vymalované zahradní besídky, uzounké zavodňovací strouhy a pečlivě

prořezané sady byly v příkrém protikladu s ponurou, těžko proniknutelnou zelení obklopující Sídlo ticha.

Soudce tiše přemítal, jaká další tajemství to bezútěšné místo asi skrývá.

Nakonec honičku ukončil. Sedl si s chlapci do stínu starého křemeláku, svého oblíbeného, snědli výtečný semolinový koláč a vypili čerstvě vymačkanou ovocnou šťávu. Poté hoši odpádili, aby si se Šufojem procvičili své písařské dovednosti. Mužíček, celý potřeštěný láskou, se toulal zahradami a recitoval verše, které Ahmose označil za milostnou poezii psanou samotným „velkým mistrem“, jak rád Šufoje nazýval. Amerotke usoudil, že nechá zhrzeného přítele o samotě. Umyl se a vyšel na střešní terasu, kde o samotě povečeřel rýži s boby. Když

dojedl, chtěl hledět na nebe s ohromujícím panoptikem barev, nechat si ovívat tvář chladivým vánkem, dechem Amonovým, a pomodlit se za své milované. Dlouhou dobu seděl sám. Rozlehlá terasa na střeše, s polštáři, stolky, květinami v kořenáčích a miskami s kuřidly byla jeho oblíbeným místem, kam se uchyloval za svítání i večerního šera. Starosti a potíže, které se toho dne nahromadily, však neztrácely na síle. Těšila ho jedna věc, kterou se dověděl. Když se vrátil domů, Šufoj mu šeptem sdělil jméno špeha Velkého domu v Núbijském chrámu.

Paní Busiris! Amerotkea to ostatně příliš nepřekvapilo.

Hatusu dokázala nalákat spoustu lidí svým koketním

osobním kouzlem, o občasných nákladných darech nemluvě. Oboustranná úmluva byla vlastně jakousi zdvořilou dohodou, předpokládající, že se královna od paní Busiris doví všechny klípky, cokoli se v chrámu šustne. Senenmut vše ihned předá písařům Tajné komory k prověření.

Z rozjímání Amerotkea vyrušila až Norfret, krásná v bílé lněné říze, jež přicházela na terasu s roztesknělým Šufojem v patách. Přinesla džbán vychlazeného vína, tři číše a misku rudých třešní. Usadili se k večernímu odpočinku, třebaže Amerotkeovi bylo jasné, že Norfret chce vědět, co se dnes odehrálo. Její tmavé oči v jemné tváři byly plné obav, špulila rty a třela si obočí, což u ní bylo obvyklou známkou rozrušení. Amerotke jí nakonec všechno přesně vylíčil, nezatajil ani, že on sám a královský žalobce byli přepadeni. Když jej Norfret poslouchala, mnula si obočí ještě víc.

„A co teď?“ vyhrkla nakonec.

Amerotke se mírně zhoupl na polštářích.

„Núbie se neustále snaží zpochybňovat egyptskou nadvládu. Tuthmose jí zasadil zdrcující ránu, ale Arité se teď zřejmě cítí dostatečně silní na to, aby opustili pevnost v Bechně a začali šířit svůj jed. Ve městě dojista působí zmatky.“

„Nemluvě o zmizení královských vyslanců,“ utrousil Šufoj, který se probral ze svých chmur.

„Ach ano.“ Amerotke mrkl na Norfret. „Však víš, že jsem byl v oáze Sindžár, v tom opuštěném místě celý den jízdy z Théb, na cestě k prvnímu kataraktu.“

„Tam zmizeli ti vyslanci?“ zajímala se Norfret.

„Ano a ne,“ odpověděl Amerotke. „Poslové a vyslanci byli viděni, jak na svých člunech plují na jih poté, co navštívili oázu, ale pak zmizeli, jako by je i s lodí spolkl obří had Apop.“

„Takže na samotné té oáze nic záhadného není?“

„Nic, co bych mohl dokázat,“ pokrčil rameny Amerotke. „Využívají ji pouštní tuláci a píseční lidé, kupci a poslové. Skýtá stín a lahodnou pramenitou vodu.

Tamní kněz Nebher se jeví dostatečně povolaný, ačkoli zmizení jeho vlastní dcery ho pochopitelně vyděsilo. Nic podezřelého jsem ale neobjevil. Nedaleko stojí pevnost Timsa, spíš rozvaliny, oblíbené místo mrchožroutů v lidské i zvířecí podobě.“ Amerotke rozpřáhl ruce. „Ať je to jak chce, zmizení těch poslů zmatky jen prohlubuje.“

„Práce Aritů?“ přeptala se Norfret.

„Předpokládám, žádné skutečné důkazy pro to ale nemám. Jen podezření.“

„Pak tu jsou ještě ti otrávení medžajové,“ připomněl Šufoj.

Amerotke se usmál, předklonil se, vybral si z misky třešeň a vložil si ji do úst. „Tohle je práce Aritů.

Nemyslím si, že se nám podaří najít skutečného pachatele – tedy alespoň ne hned –, ale vím, jak tomu učinit přítrž.

Ostatní záhady jsou však stále zamotanější. Za prvé, co se to vlastně dneska přihodilo v Núbijském chrámu? Proč se nám uvězněný Arita svěřil, nabídl spolupráci, a potom…“

Amerotke se odmlčel a zaposlouchal se do švitoření ptáků na záhradě. „Potom tak záhadně zemřel v Domě řetězů? Napadli nás Arité proto, aby mě a Valua zabili, nebo aby osvobodili vězně, nebo měli v úmyslu obojí?

A jak vlastně přišel o život? Jak se vrah dostal do zavřené cely, přísně střežené, bez jediného dalšího vchodu?“

„Sám se uškrtit nemohl?“ přemítal Šufoj.

„To je jen velice málo pravděpodobné,“ připustil Amerotke. „Snad ano, ale já si to nemyslím. Dál je tu ta záležitost v Sídle ticha. Imhotepova vražda, velmi podobná zabití toho vězně. Muž zavřený v místnosti, zabezpečené a střežené. Vrah se přesto dostane dovnitř, uškrtí ho a vyloupí pokladnici. Jak to, že se Imhotep neobával Aritů? Kdyby byl dostal jejich varování, věděl, že po něm jdou, nepožádal by snad o ochranu, nebyl by opatrnější? Nebo se o to prostě nestaral a považoval jejich výhrůžku za pouhé chvástání? Proč byl tak zaujatý studiem map a plánů cest na jih? Myslel si, že by se mohl znovu uplatnit jako vrchní zvěd? Nu a navrch tu máme ještě jednu mrtvolu.“ Pohlédl na Norfret. „Nechutné,“

ulevil si. „Mrtvý muž nalezený nahý v Imhotepově

zahradě, na sobě nic než zkroucený pruh rudého plátna utažený kolem krku a obě ruce odseknuté.“

Norfret vylétly dlaně k ústům.

„Proč? Kdo ho zabil?“ přemítal nahlas Amerotke. „Co tam ten člověk dělal? Proč by Arité pronásledovali bezejmenného muže až do Imhotepovy zahrady, tam ho zavraždili, zohavili a utekli?“

„Jak tohle všechno vyřešíš?“ vydechla Norfret.

„Je jen jedna cesta, konvalinko moje.“ Amerotke se snažil potlačit vlastní pocit zmaru ze současných událostí.

„Musíme najít toho jejich Sgerua, zajmout ho, odhalit a pokořit. Nevhodné nálady v núbijském pluku odezní a – “ Amerotkeova slova přerušil dusot nohou po schodech.

Ahmose doslova vpadl na terasu.

„Otče, otče, pojď honem! Musíš jít! Je tam hromada po zuby ozbrojených lidí, strašně moc, dole u brány.

Vrátnému se to vůbec nelíbí.“

Netša: dravý

Amerotke požádal Šufoje, aby střežil Norfret. Sám se rozběhl dolů a cestou vzal sebou jednoho ze svých osobních strážců. Popadl jeho meč a uháněl k bráně. Byla otevřená dokořán a dovnitř se hrnuli medžajští zvědové.

Se lví hřívou zkadeřených vlasů, ozdobami z želvoviny, stříbrnými náramky a okázalými šperky, suknicemi s třásněmi visícími až k zaprášeným chodidlům vypadali hrůzostrašně. Na kožených opascích měli pověšené dýky a palice. Všichni nesli kopí a štít, na zádech měli zavěšený luk a toulec s šípy.

„Ctihodný Amerotke.“ Velitel medžajů přistoupil k soudci, poklekl, poklonil se a vzhlédl. „Omlouvám se za tuto pozdní hodinu. Jmenuji se Hennam. Poslals pro mě?“

Amerotke k němu vztáhl ruku a zvedl ho na nohy.

„Ano.“ Usmál se a pokynul mužům tísnícím se kolem brány. „Pozval jsem vás, abyste se mnou pojedli a popili.

Celé mužstvo jsem ale nečekal.“

Hennamova tvář zbrázděná hlubokými vráskami se rozsvítila úsměvem.

„Můj pane, to není moje dílo, nýbrž generála Omendapa. Šufoj přinesl též zprávy o událostech ve městě. Dostal jsem jasný rozkaz. Navštívit tě, vyslechnout, co je třeba, a pak se vrátit do Théb pomoci Božské. Mám podat hlášení veliteli palácové stráže.“

„Kolik mužů je tady s tebou?“ Amerotke mu pokukoval přes rameno.

„Celkem asi sedm desítek. Rád bych tě ale ujistil, že ti nebudou přítěží, ctihodný.“

„Á, jistěže nejsou přítěží.“ Amerotke se pousmál.

Přizval Hennama blíž a ovinul mu paži kolem ramen.

„Srdečně tě zde vítám. Chci s tebou prohovořit určité záležitosti, ale podívej…“ Zavolal jednoho ze svých strážných, který byl z náhlého zvratu událostí úplně zmatený. „Odveď medžaje,“ nařídil mu, „dál do zahrad.

Svolej služebnictvo. Pohostěte ty muže vínem, pivem, sušeným masem, ovocem a chlebem. Ať se cítí co nejlépe. Večer je klidný a chladný, nechť ho příjemně prožijí zde u nás.“

Hennam se omluvil a vrátil se ke svým vojákům, kteří Amerotkeovo pozvání přijali s nadšeným pokřikem.

Zvedli ruce a sklonili hlavy. Nepotřebovali dvakrát pobízet a vykročili za soudcovým strážcem hlouběji do zahrady. Amerotke stál a díval se, jak odcházejí. Hennam přivedl ty nejlepší. Dělají medžajům čest, samí vysloužilí válečníci, zkušení bojovníci, většina z nich je nositelem řádu včely za chrabrost, honosí se zlatými náhrdelníky a stříbrnými náramky, osobními dary od faraona a generálů za statečnost a vytrvalost na válečném poli.

Sluha přinesl misku s vodou a kus plátna. Hennam si zdvořile, ale spěšně omyl ruce a obličej a rychle se osušil.

„Můj pane, je mi ctí být tvým hostem. Nepřináším však žádný dar.“

„Přinášíš sebe, ty sám jsi dar,“ sdělil mu s úsměvem Amerotke. „Pojď.“

Vyšli na střešní terasu, kde se všichni vzájemně představili, vyměnili si společenské zdvořilosti. Sloužící přinesli maso a chléb, novou misku třešní a další džbán vína. Hennam měl hlad a jedl s chutí. Občas se zastavil pohledem na Norfret, zjevně uchvácen její krásou.

Usmíval se na ni, lichotil jí, chválil krmi a omlouval se, že obtěžuje. Když ukojil hlad, Amerotke se předklonil a dotkl se jeho zlatého náhrdelníku za chrabrost, jenž se blyštěl ve světle lampy, a dvou stříbrných náramků.

„Jak dlouho sloužíš Velkému domu?“

Medžaj přivřenýma očima pohlédl k obloze.

„Sedmnáct záplav, můj pane.“ Rozepjal paže. „To

jsou jen některá z vyznamenání, která jsem si vysloužil.“

„Jsi válečník,“ projevil mu Amerotke uznání, „statečný válečník.“

Hennam popatřil nesměle na Norfret, která lehce tleskla. Nachýlila se a dolila mu pohár. Veliteli medžajů bylo mezi nimi očividně dobře.

„Přál sis se mnou mluvit, ctihodný pane?“

„Ano. O kolik mužů jsi přišel? Myslím kolik jich zahynulo v táboře nebo v Rudé zemi?“

Hennam opět zvedl hlavu k nebi a přimhouřil oči.

„Poslední byl Kemas, takže celkem o osm.“

„A jejich mrtvá těla?“

„Nejsem lékař, ale patrně byli otráveni. Někteří zemřeli hned, jiní měli křeče nebo blouznili. Měli vidiny, zjevovaly se jim šeredné obrazy, jako že se pohnula země a začala chrlit armády démonů.“

„Sám víš,“ poznamenal Amerotke, „že v krámcích, stáncích a na tržištích v Thébách můžeš koupit lektvary a čarovné nápoje, po nichž se cítíš jako bůh, zatímco v hluboké noci tě pronásledují přízraky.“

„Ovšem, můj pane, proč ale tihle muži?“

„Protože jsou medžajové,“ odvětil Amerotke.

Pousmál se nad Hennamovým zmatkem. „Vrahovi,“

vysvětloval, „je ve skutečnosti jedno, kdo zemře, hlavně když obětí bude nějaký medžaj. Čím je tvůj pluk známý, Henname? Špehováním, vyzvědačstvím, když jde faraon

do války, jste jeho očima a ušima. Vaše odvaha, bdělost a oddanost jsou teď poznamenány nedůvěrou, strachem, dokonce hrůzou. Kdo bude další na řadě? Kdo teď zemře?“

Hennam pátral v neproniknutelné soudcově tváři.

Slyšel, jakou má pán Amerotke pověst. Jeden člověk vykládal, že je prohnaný jako had. Kam jej chce nyní zavést?

„Domníváš se, že je mezi námi zrádce?“ optal se opatrně.

„Ne, to si nemyslím,“ odvětil Amerotke. „Vraždy tvých mužů jsou prací Aritů.“ Odmlčel se a velitel medžajů udělal jedním prstem a palcem ochranné znamení proti zlu. „Jsou to nenávistné, zlovolné stvůry noci. Nebojují otevřeně před zrakem slunce, ale skrytě.

Rozsévají smrt a chaos. Nezajímá je, který z medžajů zemře, hlavně že někdo přijde o život.“

„Ale veškeré zásoby vody, všechny dodávky potravin pečlivě prohlížíme.“

„A natronové kuličky?“ zeptal se Amerotke. „Máte jich plné koše?“

„Ovšem.“

Amerotke se naklonil dopředu a sebral prázdnou nádobku od třešní. „Norfret, kolik třešní bylo tady v té misce, když jsi je sem poprvé přinesla?“

Hezoučky pokrčila rameny. „Asi třicet.“

„A podruhé zřejmě stejný počet. Z toho plyne,“ usmál se Amerotke, „že za tu dobu, co jsi tady, jsme zde měli asi šest desítek třešní. Co se stane, když bude jedna z nich otrávená? Možná bychom ji dnes večer nesnědli, ale někdo nakonec vloží jedem zamořený plod do úst a zemře.“

Hennam na něj zíral s otevřenými ústy.

„Natronové kuličky?“ žasl.

„Přemýšlej, Henname,“ pobízel ho Amerotke. „Co si berou zvědové s sebou do pouště? Po čem se shánějí, když se vrátí? Voda je vzácná. Já jsem také bojoval v Rudé zemi. Felčaři nám radili, abychom pili po doušcích, nehltali spousty vody. Ne, voda otrávená není, ale některé natronové kuličky ano. Vysvětlím ti to. Zvěd se vrátí z výpravy. Možná usrkne vody a pak jde do společných zásob a naplní si váček natronovými kuličkami: jsou levné, vydávají se po hrstech. Hodí otrávenou kuličku do úst, cucá, chroupe, cokoli, a pak zemře. Totéž platí pro ty, co skonali na poušti. Nakonec je skutečně naprosto jedno, kde jsou a kdo jsou, mají prostě jen smůlu. Bohové vědí, co je to za látku. Některé jedy poškozují srdce, než je smrt navěky zastaví. Vidíš v tom tu bohapustou ohavnost, Henname, nebetyčné zlo?

Nikdo z medžajů není cíleně odsouzen k tomu, aby kvůli něčemu zemřel právě on. Důležité je pouze, aby zahynul někdo z vás. Musejí to být ty natronové kuličky,“ trval na

svém Amerotke. „Pověz, Henname, jak je skladujete?“

„Ve velkých koších pod dohledem proviantního velitele. Ubývají po hrstech a musejí se často doplňovat.

Najít vraha je tudíž nemožné.“

„Skutečným vrahem je Sgeru, vůdce Aritů,“ prohlásil Amerotke. „Jak uskutečňuje svůj zhoubný plán? To je jednoduché. Špinavou práci za něj dělá některý z jeho stoupenců, ať už ve skladech zásob v Thébách, venku v táboře nebo mezi těmi, kteří doplňují potraviny.

Dostane hrst otrávených kuliček a hodí je mezi ostatní.“

Hennam seděl se zavřenýma očima a tiše si pro sebe něco mumlal.

„Je to pravda, můj pane, vozí nám je honáci, nosiči.“

Otevřel oči. „Někdy na vozících, jindy v koších přivázaných na hřbet osla. Pokud si dobře vzpomínám, někteří z těch nosičů byli Núbijci. Ano, až donedávna se v našem táboře vyskytovali často. No a pak samozřejmě děvky, dráteníci, kočovní obchodníci…“

„Snadné,“ souhlasil Amerotke. „Nuže, co navrhuji.

Vyber z těch mužů venku dva běžce. Jednoho pošli neprodleně do Théb za vznešeným Senenmutem a druhého za generálem Omendapem s poselstvím o všem, co jsem ti teď pověděl. Všechny natronové kuličky vyhrazené medžajským zvědům musejí být zničeny. Je třeba nahradit je novými přímo z královských zásobáren. Ty si musíte dopravit a hlídat vy sami.

Rozumíš?“

Hennam vyskočil a hnal se po schodech dolů.

„Jak prosté,“ hlesla Norfret. „Velmi, velmi jednoduché. Jseš si tím ale jistý, Amerotke?“

„Naprosto jistý.“ Soudce se uculil a vložil si do úst další třešeň. „Je to jasné. Chce-li vrah někoho otrávit, musí se přiblížit k misce s jídlem nebo k poháru vody, což je ve vojenském ležení, natožpak v poušti, dost těžké.

Veteráni se vodou nenalévají. Popíjejí pomalu a po nepatrných doušcích, aby jim nebylo špatně. Natronová kulička je nejlepší způsob, jak si vyčistit ústa, udržet hrdlo vlahé a získat příjemný pocit. Na základně nebo v širé poušti potkáš často zvědy, kteří cucají natron.

Nuže,“ povzdechl si, „Omendap a vznešený Senenmut nyní od základu změní způsob zásobování posádky.

Nosiči se vymění, stejně tak lehké děvy, dráteníci a obchodníci. Omendap ověří mou teorii: původní kuličky předhodí prašivým psům, kteří tábor obtěžují. Dřív než se rozední, tři nebo čtyři z nich docela jistě pojdou.“

Amerotke přerušil svou řeč, protože po schodech se nahoru vracel Hennam. Usedl na polštáře a přihnul si vína.

„Taková rychlá smrt,“ vzdychl a hřbetem ruky si otřel ústa. „Dostali jsme ponaučení, můj pane.“ Zašklebil se na pohár. „Musíme si dávat pozor, co jíme a pijeme.“

„Řekni mi,“ Amerotke se k němu naklonil, „ti

královští poslové, kteří z nich zmizeli? Pátrali jste po nich?“

„Zajisté, můj pane. Poslové cestují z Théb na jih do místokrálovství Núbie po Sobkových cestách nebo po řece.“

„A vždycky se zastaví v oáze Sindžár?“

Hennam rozpřáhl ruce a protáhl obličej. „Jak kdy.

Když mají naspěch, tak možná ne.“

„Ale po těch zmizelých kurýrech jste nenašli žádné stopy?“

„Můj pane, vyslýchali jsme kněze oázy. Nic nám neřekl. Šli jsme dál na jih a ptali se vesničanů… zase nic!“

Amerotke přikývl. On i Hennam dospěli ke stejnému závěru.

„Podle toho, co nám řekli,“ vysvětloval velitel medžajů, „byli někteří královští posli viděni na svých, když pluli kolem vesnic. Po žádném z těch ztracených ale nikdo nic neobjevil. Tělo, věci, lodě, na nichž se plavili, nic. Jako by je –“ Hennam luskl prsty „– mocí zlého kouzelníka pohltila černá noc.“

„Nepřipadá ti to divné?“ zeptal se Amerotke.

„Jistě že připadá, můj pane. Na Nilu nebo v poušti se lidé ztrácejí, to ano, ale vždycky po sobě zanechají stopy.“

„Nějaká záhadná zmizení se ale přece udála,“ přerušil

ho Šufoj. „Slyšel jsem třeba o zmizení celého vozového oddílu.“

„Aha.“ Hennam zvedl prst. „Velmi správně! Vozy zajely hluboko do pouště a pohřbila je písečná bouře.

Poslové však putují po řece nebo přes oázy, a nikoli po jednom či dvou, ale podle mého odhadu po šesti nebo sedmi. Některé dokonce provázejí staří vysloužilci.

Veliká záhada!“

„A co ta pevnost, Timsa?“

„Hrůzyplná rozvalina, zdi a zbytek pevnosti, kterou by bylo možné snadno obsadit, ale nenašli jsme nic než

pouštní tuláky, písečné lidi a lapky.“

„Objevili jste něco v okolí?“ vyzvídal Amerotke a snaže se přitom skrýt vlastní zoufalství. „Něco v poušti, co by vám připadalo zvláštní?“

Hennam civěl do poháru a vířil sedlinu. Amerotke vzhlédl k nebi. Slunce zapadalo a vydávalo překrásnou rudou záři. Na kraj se jako veliký černý pták snášela tma.

Dokonce se už začínaly ukazovat květy nebes, jež jsou příslibem krásné noci. Možná by tady dnes mohli s Norfret spát.

„Ještě jedna věc,“ připomněl Hennam, „jenom jedna.

Do tábora generála Omendapa přišli nějací lovci, pobertové. Byli hladoví. Stěžovali si na nedostatek zvěře v okolí Sindžáru. Lovili kozorožce, cokoli, na co natrefili, ale všichni společně tvrdili, že buďto zvěř někdo

odehnal, nebo ji loví někdo jiný.“ Pokrčil rameny. „To může zase pominout, ale i tak…“ Zvedl číši na přípitek.

„Co navrhuješ, pane?“

„Nevím, zatím nevím.“ Amerotke zvedl džbán vína.

„Zatím se můžeme pořádně napít…“

Vznešený Valu seděl sám na střešní terase. Vykoupal se, oblékl do čerstvě navoněného roucha, pečlivě si naolejoval ruce a tvář a šel si sednout na střechu s pohárem vína a sezamovými kolečky. V tlumeném světle alabastrové lampy v podobě lotosu se kochal západem slunce. Chystal se přednést řeč, kterou nedávno složil pro svoji hrobku ve Městě mrtvých, nádhernou stavbu s vlastním nádvořím, vstupní částí, přístavky a pohřební komorou. Chtěl mít jistotu, že slova jsou bez chyby, aby je kameník správně vytesal. Až skončí, půjde dolů políbit milovanou dceru na dobrou noc. Královský žalobce se zhluboka nadechl. Zarecituje to ještě jednou.

Rychle si ovíval tvář ebenovým vějířem. Vše je připraveno. Bohové nočního povětří uvítají a pochválí jeho jazyk, mrštnější než písařův rákos. Valu uchopil zahnuté žezlo, symbol svého úřadu, vyvedené ze dřeva a pozlacené. Položil si ho do klína a zavřel oči. Slova mu sama plynula z úst.

„Jsem upřímného srdce, nestranný, spolehlivý.

Jsem tím, kdo cestou boží kráčí den co den.

Chválen ve Městě žezla, velkorysý ke všem a dobrotivý.

Ochotný, radostný, všemi milován a oblíben.

V časech těžkých kázně příkladné, laskav a přívětivý,

pevnou ochranou těm, jimž jsem jí povinen…“

Valu náhle zmlkl a chvalozpěv na svou osobu přerušil. Palác obestřelo podivné ticho. Nezaslechl tlumené zavřísknutí? že by si služebná hrála s přítelkyněmi na honěnou? Přeběhl ke kraji střešní terasy, popadl hůl a přelétl pohledem své překrásné zahrady, nyní přikryté tmou. Černotou jen tu a tam prosvítala záře lampy. Asi bude nejlepší, když se půjde podívat dolů. Pohledem toužebně utkvěl na stole poházeném útržky básně, vějíři a žezlem pableskujícím ve světle lampy. Povzdychl si a sešel po vnějším schodišti, natolik zabrán do svých myšlenek, že zapomněl na hlídku, která by měla stát pod schody na stráži. Úzkým postranním vchodem prošel do hlavní síně, tichého a poklidného místa. Nikoli však teď! Valu se zastavil.

Nemohl věřit svým očím. Nejspíš se ocitl ve zlém snu vyvrženém z nejčernějších hlubin Amduatu. Síň byla zalita poklidným světlem ohně planoucího uprostřed a projasněná měkkým čarosvitem lamp, ale jinak bylo

všechno úplně jiné. Dcera si měla vkleče na polštáři hrát s kulatými plíšky. Místo toho byla nahá s roubíkem v ústech, rudé škrtidlo utažené kolem krku, a v hrůze na něj poulila oči. Valu, otvíraje a zavíraje ústa jako ryba v posledním tažení, se srdcem divoce tlukoucím zavrávoral. Za jeho dcerou se tyčil muž s maskou na tváři a v rukou třímal konce červeného škrtícího plátna. Valu se zděšeně rozhlédl kolem sebe. Všude mrtví! Muži i ženy, sloužící, otroci, tělesná stráž, zkroucené údy, znetvořené tváře, ústa dokořán v posledním nádechu předtím, než se jim plátno stáhlo kolem hrdla. Valu, neschopen učinit krok, bezmocně mlátil rukama kolem sebe a k smrti vyděšený zíral na maskované zabijáky hemžící se kolem. Snažil se protestovat, ale úplně mu vyschlo v ústech. To přece nemůže být pravda! Je faraonův oblíbenec, ctihodný královský žalobce nejvyššího soudu v Thébách! Otočil se a chtěl se dát na útěk, ale kolem krku se mu jako had obtočil pruh karmínové látky a strhl jej na kolena. Roztřesený od hlavy k patě hrůzou zíral na svoji dceru, která se k němu s žalostnou, úpěnlivou prosbou v očích upínala, zatímco vražedné škrtidlo ji zbavovalo dechu.

Po chvíli dodýchali oba, královský žalobce i jeho mladičká dcera, a jakmile se jejich údy naposledy zaškubaly a zmrtvěly, vyplížili se zabijáci z temnoty a shlukli se kolem skupinky Aritů, jistojistě Núbijců,

šlachovitá černá těla lesknoucí se potem, tváře schované pod maskami potřísněnými krví.

„Hotovo,“ zachraptěl Lamač kostí. „Všichni mrtví.

Palác je náš. žádný randál, žádný poplach, žádné ztráty.“

„Dobrá.“ Vůdce Aritů mávl kolem sebe rukou.

„Naberte si všichni, co unesete, ale rychle, a pak rychle odtud.“

„Podpálíme to tady?“ zajímal se Požírač srdcí.

Vůdce Aritů se rozmáchl a zubatou dýkou škrábl Požírače na krku.

„žádný podpalování,“ sykl, „žádné stopy po tom, co jsme udělali nebo co máme v úmyslu. Náš čas je vzácný.

Poberte, co chcete, a padáme.“

Sklonil dýku a odvedl Arity do zahrad, kde posedali a čekali, až zabijáci vydrancují Valuův dům, oberou mrtvé, vlámou se do truhlic a skříněk, přestěhují drahocennosti z míst, která jim dosud náležela. Pokradli vše, co bylo malé a cenné, a nacpali do kožených vaků.

Během čekání vůdce Aritů vzhlédl k obloze. Tma byla neproniknutelná. Pokyny byly jasné a přesné: Valu a Amerotke musejí dnes v noci zemřít, oni dva a všichni, kdo budou s nimi. Je čas se zvednout. Vstal a pískl do tmy. Zavelel svým společníkům a ti vběhli do domu, aby zabijáky s kořistí vyhnali. Jeden z nich už se s džbánkem vína v ruce opilecky potácel.

„Jakže se to jmenuješ?“ zeptal se ho vůdce tlumeně.

„Požírač lejna!“ zahulákal chlap bujaře a pak se rozchechtal. Smích ale přešel v dusivé zakloktání – to když mu vůdce vrazil dýku přímo do chřtánu. Ostatní zabijáci zamručeli, hodili pytle na zem a už sahali po nožích a palicích.

„Opijeme se, až bude hotovo,“ sykl Arita. „Byl nebezpečný pro nás pro všechny!“ Sehnul se a vyškubl dýku z rány. „Mrtvolu odneste do nejbližší krokodýlí tůně.“ Kopl do pytle, který vypadl nebožtíkovi z ruky.

„Tohle si rozdělte. Jdeme!“

Ten, kdo si tuhle krvavou práci objednal, otevřel vrata paláce a vyklouzl ven. Temné siluety pluly nocí. Prchaly opuštěnou stezičkou lemující zdi sídel velmožů vpravo, s širokým pásem zeleně nalevo. Noc barvila stromy do temna. Čerň na Nilu propichovaly pochodně a svítilny rybářských člunů. Před kolemjdoucími uskakovali zabijáci do tmy a nechávali je projít. Jen jedenkrát se pozdrželi – to když Lamač kostí a jeho kumpáni odnášeli mrtvolu do krokodýlí tůně. Hodili tělo do černého, hustého rákosí u břehu. Šplouchlo to, oni se tiše vrátili zpět, přidali se k ostatním a jako hejno zlovolných netopýrů se dál míhali pod hvězdnou oblohou. Dorazili k Amerotkeově usedlosti a shlukli se na cestě proti hlavní bráně. Vůdce Aritů prozkoumával noční temnotu. Zahlédl třpyt lampy na střešní terase a zaslechl mužský smích.

Obrátil se na Lamače kostí.

„Jděte!“ zavelel.

Lamač, který měl z kradeného vína už taky poněkud v hlavě, se napřímil a zvedl hůl.

„A nezapomeň,“ zasykl vůdce, „Amerotkea a jeho rodinu nechte nám.“

Lamač kostí vedl své zabijáky spěšným krokem ke zdi. Rychle ji přelezli a skočili do zahrady. Lamač tiše hvízdl. Všichni zalezli mezi keře a stromy, vydechli si a vpadli do tmy jako hyeny. První z nich, dychtivý vrazit do domu, zařval hrůzou, když před ním náhle ze země povstala řada mužů, tmavých siluet s těly lesklými olejem. Temnotou prosvištěly oštěpy a šípy. Lamač kostí couvl, překvapeni byli i ostatní. Vrahové narazili na nečekaný odpor a na zahradě vypukla surová krvavá bitka muže proti muži. Lamač kostí se rozhlédl. Pochodně se rozžíhaly po celé zahradě. Jdou na ně! Třikrát pronikavě zahvízdl a chystal se utéct, ale medžajové postřehli jeho stín proti bílé zdi a vyslali za ním šíp. Prolétl vzduchem a proklál Lamačova záda tak mocně, že špička vyšla hrudí zas ven a zarazila se do zdi. Brzy bylo po útoku.

Vražedníci, kteří pražádný odpor neočekávali, museli čelit medžajským veteránům, kteří na ně číhali dobře připraveni. Jejich kuráž záhy ochladla a následovali svého vůdce přibodnutého ke zdi. Někteří byli skoleni na místě, jiné museli dobít šípem, palicí, holí nebo dýkou.

Noční vzduch se trhal jekotem, vřeštěním a řevem, při

němž tuhla krev v žilách. Požírač srdcí, vzlykaje a sotva popadaje dech, se vydrápal na zeď, seskočil a hnal se k Aritům. Místo nich však našel jen opuštěné pytle s lupem z Valuova domu. Popadl jeden z nich a bez ohlédnutí se hnal odtud.

Amerotke seděl pod rozložitou korunou sykomory a sledoval ovečky bohů, jak se poklidně pasou na louce Núbijského chrámu. Došel sem jen zčásti zastíněnými průchody a uličkami a přes nádvoří pod nemilosrdnou nadvládou slunce. Jedinou úlevu od sžíravého žáru skýtala fontána s vodou zurčící na posvátné stéle. Měl pocit, že kráčí kamenným lesem. Všude ohromné sochy bohů, obelisky z červeného pískovce s oslnivě zářícími špičkami nad postříbřenými římsami chrámových budov.

Vzduchem se linula vůně kadidla, pach kouře z krvavých obětin a ostré závany myrhy a to všechno se mísilo se smradem hnoje z dobytčích ohrad a potu poutníků hrnoucích se k té či oné svatyni. Amerotke se vydal na procházku, aby ulevil napětí svého srdce. Byl hluboce znepokojený. Snažil se obrnit před mumrajem mačkanice, která jeho neklid jen jitřila. Musí zde počkat na velekněze Chufua. Šufoj odběhl, aby se dvořil paní Matáje, která jej uvítala na Nádvoří sykomor, a tak dlouho s ním švitořila a koketovala, až jí prozradil všechny chmurné novinky.

Hetéra úlekem otevřela ústa, když naslouchala těm

hrůzám, neschopna slova. Chystala se něco říct, ale pak jenom mávla rukou a zamumlala něco v tom smyslu, že vznešený Chufu je tou nejpovolanější osobou, s níž bude nejlépe o tom promluvit, a odběhla ho najít.

Amerotke, víčka napůl zavřená, se zhluboka nadechl, aby ulevil zarmoucenému srdci. Byl se podívat ve Valuově domě, ale nebylo nic, co by tam mohl udělat.

Oči a uši faraonovy, Amerotkeův mnohdy zatvrzelý odpůrce, už nebyl. Bystrá hlava, hbitý jazyk, pronikavé oči, to vše navždy zmizelo, navěky umlčeno. Nezbylo z něho nic než opuchlá hrouda masa s příšerným rudým hadrem omotaným kolem krku. Vedle ležela jeho uškrcená dcera, všechno služebnictvo i stráž, všichni brutálně zavražděni. Amerotke zavřel oči. Setovy stvůry plánovaly podobnou smrt i pro něj a jeho milované.

Pouze přítomnost Hennama a jeho bojovníků tomu zabránila. Medžajové totiž pojali podezření. Bystří slídiči… Jeden z nich přezdívaný Pes, protože zachytil kdejaký pach, vyběhl na střechu, aby Amerotkea varoval.

Zcela jistě prý cítí, že se za zdí chystá něco nekalého.

Šufoj se smál, ale Pes, přikrčený jako skutečný honič, si poklepal na nos a vážně vysvětlil, že vítr vanoucí od řeky teď přináší nové pachy, které tam předtím nebyly: smrad a zápach chudinské čtvrti. Amerotke, jemuž schopnosti těchto zvědů nebyly neznámy, zbystřil. Hennam si byl jistý, že hrozí nebezpečí. Rychle rozmístil své muže po

zahradě. Oddíl se pak vrahounům útočícím zpoza zdi postavil silou krokodýlích čelistí. Několika útočníkům se podařilo uprchnout. Ti, kterým se to nepovedlo, posléze dokonávali s podříznutými krky a krvavou pěnou u úst, a nikomu už nic neřekli. Amerotke však věděl najisto, že v tom mají prsty Arité, byť možná sami útočníky nebyli.

Našly se též vaky s cennostmi, jejichž původ okamžitě poznali. Amerotke neprodleně vyslal do Valuova domu běžce, který byl vmžiku zpět se strašnými zprávami.

Šufoj, který se bitky také účastnil, prohledal mrtvé, do každého z nich ještě kopl. Norfret zůstala ledově klidná, zatímco oba hoši byli bez sebe vzrušením.

Amerotke prohlédl zabité, nařídil, aby mrtvoly vrahů hodili do řeky krokodýlům, a přivolal Hennama.

Medžajové před ním slavnostně nastoupili a on každého podaroval debenem stříbra. Poblahopřál jim a poděkoval za statečnost. Obřadně přislíbil, že třem padlým zvědům se postará o řádné pohřební obřady, aby mohli dlít v Západní zemi s Osiridem, a všem raněným se dostane péče v nejlepším Domě myrhy Isidina chrámu. Skvělého slídiče jménem Pes, který všechny zburcoval, odměnil drahým karneolovým náramkem. Poté odspěchali poslové do Velkého domu a Amerotke se pustil do břitké výměny názorů s Norfret. Není schopen jim zajistit bezpečí. Je nejvyšším soudcem. Špína, v níž je nucen se brodit, občas zasáhne i jeho vlastní dům, třebaže dělá, co může, aby je

ochránil. Tentokrát se nehádal, že on sám musí zůstat.

Celá rodina a domácnost se uchýlí do bezpečí faraonského paláce, královského sídla v Malkatě, on a Šufoj půjdou do Núbijského chrámu.

Do rozednění bylo vše hotovo. Poslové se od vznešeného Senenmuta vrátili se slibem, že Amerotkeův opuštěný dům budou střežit faraonovi vojáci. Soudce odvedl svou rodinu do královského paláce a sám se pak přesunul do Núbijského chrámu. Velekněz Chufu právě sloužil bohům u jitřního obětování, avšak Matája, znepokojená zprávami o Valuově smrti, je ubytovala v pohodlném hostinském domě. Amerotke spal neklidně a probudil se až dopoledne, skálopevně rozhodnutý záhadné vraždy vyřešit. Velitel Asural se svým oddílem z Amerotkeova soudního dvora, Síně obojí pravdy, v chrámu bohyně Maat byl povolán jako jeho tělesná stráž. Amerotke byl vzteky bez sebe. Mysl se mu kalila hněvem, ale sám dobře věděl, že si musí zachovat chladnou hlavu a nestranný pohled. Musí shromáždit a ověřit všechny dostupné důkazy zde, v srdci Núbijců, v chrámě s úzkými stezičkami, temně červenými sloupy, jimiž jako by stoupaly plameny, s oblázkovými cestami, jež se třpytí jako jantar, v chrámovém komplexu obehnaném křehce působícími bílými zdmi s vysokými černými branami. Je možné, že by toto příjemné místo se spoustou pokojů, komnat, chodeb, nádvoří a svatyní

zkrášlené bezpočtem soch bylo hnízdem tajné sítě strašlivých vražd? Chrám byl obklíčen celým Isidiným plukem. Proudily sem davy Núbijců, vyděšených ošklivými pohledy a hrozbami, tiše se šířícími po pouličních tržištích, to vše s tajnou podporou Velkého domu, který si přeje hrozivou situaci zvládnout. Núbijští utečenci zaplavovali chrámová nádvoří a veřejné zahrady.

Rozbalili dřevěné misky, aby si v nich připravili jídlo z prosa a mletého masa, pekli chléb z mouky, vody a špetky soli. Uhnětou těsto, pohazují jím z ruky do ruky, až je z něj placka, a tu pak strčí pod vyhaslé řeřavé uhlíky.

Do chrámu se stahovaly rozličné podivné figurky.

Čarodějové v hávech ze smrdutých velbloudích kůží.

Nevěstky s těžkými prsy a širokými boky houpajícími se za chřestění náramků z rohoviny. žebráci pod ochranou chrámu, se znaky příslušné svatyně vytetovanými na hřbetech rukou, se vraceli, aby se uchýlili do náruče chrámové dobročinnosti. Amerotke pojal podezření, že mezi příchozími mohou být i Arité, pádné důkazy mu však chyběly. Chaos se prohluboval. Zprávy o Valuově vraždě a vyvraždění celé jeho domácnosti královský dvůr vyděsily a to, že Amerotke o vlásek unikl smrti, bylo považováno za dar bohů. Soudce sám o tom smýšlel jinak. Byl zachráněn, protože se postavil zlu, jež sice může být potřeno šťastnou náhodou, ale on je potře

pečlivým prozkoumáním, rozumem, logickou úvahou a důkazy. Je rozhodnuto. Pomstí Valuovu smrt. Poslové Omendapovy armády jej už zpravili, že zásoby natronových kuliček medžajů předhodili psům, nečistým hafanům, kteří sužovali vojenský tábor. Několik jich zdechlo, a tak byl veškerý proviant spálen. Hennam a jeho muži od nynějška sami odpovídají za nákup, skladování, dopravu i střežení veškerých budoucích zásob. Důležité je, že medžajové teď už znají příčinu záhadných úmrtí svých druhů. Nedošlo k nim přičiněním žádných záhadných zlých duchů, nýbrž zlotřilých Aritů, které včerejší noci v Amerotkeově domě drtivě porazili.

„Ctihodný soudce?“

Amerotke vzhlédl – byl tak zabraný do úvah, že příchod Chufua a jeho doprovodu úplně přeslechl.

Aristokratická tvář nejvyššího kněze byla ustaraná a propadlá, rty našpulené, prsty si neklidně pohrávaly s náramkem na zápěstí. Paní Busiris na tom nebyla o nic lépe, a když usedala, spodní ret se jí třásl. Matája se posadila vedle ní. Šufoj, pln obdivu k překrásné Núbijce, se držel Amerotkea jako stín, oči přilepené na své nové životní lásce. Sloužící spěšně přinesli talíře s jídlem a pití. Chufu netrpělivě zavrtěl hlavou a naznačil, aby se vzdálili.

„Ctihodný soudce, už jsem to slyšel.“ Zvlhčil si rty.

„Hnus! Sprostá vražda! Vidíte, co se tu děje? Núbijci se

sem hrnou, aby zde našli útočiště a ochranu.“

„Co můžeme dělat?“ zabědovala Busiris a protáhla obličej. Amerotke spočinul zrakem na veleknězově ženě, vyzvědačce vznešeného Senenmuta. Chápe to taky tak?

Předává faraonovu velkovezírovi informace v naději na odměnu? Matája působí klidněji. Občas pohlédne na Šufoje, usměje se na něj nebo nenápadně mrkne.

„Nevím, co na to říci.“ Chufu zakroutil hlavou.

Předklonil se. „Ty a tvoje rodina jste však v bezpečí.“

„Díky pánům světla! A ty?“

„Rozrušilo mě to,“ přiznal Chufu. „Při ranních obětech jsem zapomněl slova, rozsypal kadidlo, řez, který jsem provedl, nebyl čistý.“

„A důvod?“ zeptal se Amerotke mírně.

Chufu sňal ze skvostně vyšívané šerpy obtočené kolem pasu váček a vytřepal jeho obsah. Podal Amerotkeovi tři skarabey, aby si je prohlédl.

„Arité!“ vykřikl soudce. „Tys je dostal?“

„Dva se objevily před mou komnatou,“ řekl Chufu.

„Třetí před Matájinou. Arité si nás zjevně vyvolili za oběti. Můj pane, co máme dělat?“

„Nic,“ Amerotke na to. „Vykonávejte své běžné povinnosti. Buďte opatrní, buďte prozíraví. Radil bych vám, abyste nechodili do města. Zde jste alespoň trochu chráněni.“ Stočil zrak k Matáje. „Musím zajít do Domu knih. Rád bych se podíval na záznamy, které studoval

Imhotep. Je to možné?“

Souhlasně se usmála.

„Dnes večer, ctihodný,“ prohlásil Chufu. „tě zveme jako svého vzácného hosta na večeři. Imhotepovo tělo je připraveno k cestě za Daleký obzor. Pozval jsem členy jeho domácnosti – Parmena, Neferen, Rahmela a Siheru – k nám na pohřební tryznu. Myslím, že je to vhodné.“

Nervózně se zasmál. „Aspoň nebudeme myslet na ostatní události.“

Poté velekněz vstal a pošeptal své ženě, aby jej následovala. Amerotke sledoval, jak se vzdalují. Je jejich rozčilení opravdové? Ovšem, jejich strach se téměř hmatatelně vznášel ve vzduchu. Proč by také podporovali Arity? Nejvyšší kněz thébského chrámu?

„Můj pane, přeješ si odebrat se do Domu knih?“

Amerotke se otočil. „Rád bych, má paní.“

Svěřili se vrchní hetéře, která je vedla přes náměstíčka a zahrady. Cestou potkali několik žoldnéřů a Matája vysvětlila, že je vznešený Chufu přivedl do chrámu na ochranu: zavalití pořízci v kožených suknicích a vycpaných vestách pošitých kousky kovu, vyzbrojení kyji a palicemi. Podle rozkazu usměrňovali davy příchozích. Nakonec je Matája zavedla mimo hlavní prostranství. Dům knih měl vlastní chráněné nádvoří a sám byl příjemnou jednopodlažní budovou spravovanou dvěma písaři, kteří vyhlíželi téměř stejně starobyle jako

leckteré z rukopisů, jež střežili. Chrámové dokumenty se uchovávají ve válcových pouzdrech z kůže, v proutěných koších a vyřezávaných truhlách v prostorném přístavku s temnou podzemní síní. Knihovna sama byla vlastně dlouhá chodba s vysokým stropem, opatřená mnoha okny, jež písařům a učencům hrbícím se u psacích stolků poskytovala hojnost světla a vzduchu.

Matája nahlédla do záznamní knihy, ukázala ji Amerotkeovi a vybídla ho, aby se usadil u stolku s polštářem a písařským sedátkem. Podle záznamů Imhotep studoval plánky a mapy území na jih od Théb, sahající k oáze Sindžár a dál až k prvnímu kataraktu.

„K čemu je potřeboval?“ divil se Amerotke. „K čemu právě teď?“

„Říkal, že by rád zmapoval cestu, kterou mohli Arité přijít. Podívej.“ Matája se sklonila nad Amerotkeovým ramenem, až jej prudce ovanula silná vůně, a štíhlým prstem sledovala Sobkovy silnice, pouštní cesty táhnoucí se souběžně s Nilem, pospojované malými oázami nebo vesničkami, v nichž se vyslanci a kurýři mohli zastavit, odpočinout si a občerstvit se.

„Imhotep se domníval, že Arité budou těmito cestami navádět muže –“

„Navádět?“ přerušil ji tázavě Šufoj.

„Navádět,“ zopakovala Matája. „Navlékat jako korálky na šňůru a navedou je tak až do Théb.“

„Mluvil o tom s tebou někdy?“ optal se Amerotke.

„O svém vlastním strachu, pocitu ohrožení a nebezpečí?“

Matája si klekla ke stolu z druhé strany, blýskla okem po Šufojovi a zavrtěla hlavou. „Imhotep byl jako posedlý.

O žádné hrozbě se ale nikdy nezmiňoval, pouze o tom, jak velmi si přeje studovat tyhle mapy a plánky.“

Amerotke jí poděkoval a začal se věnovat dokumentům. Jakmile se ponořil do papyrových svitků, útržků

pergamenu,

starých

nákresů

a map

zaznamenávajících nájezdy a vpády minulých vládců, Matája se Šufojem zmizeli. Čas plynul. Amerotke dokončil průzkum a udělal si poznámky. Poté si vyžádal všechny rukopisy pojednávající o Aritech, které jsou v knihovně k mání. Kněz-předčitatel vypadal překvapeně.

Podrbal se na vrásčité tváři a vyvrátil krví podlité oči k nebi, ale vztyčil se a k rozladění ostatních čtenářů hlučně překlopýtal přes celou knihovnu. Vrátil se s košem plným dokumentů, dopisů a zpráv. Amerotke vše pročetl a zapsal si, co objevil. Za prvé: Sgeru nikdy neprozradil svou totožnost. Záhadná, hrozivá postava, člen takzvaného královského núbijského rodu, držitel sešeru, zlatého řetězu, symbolu vrcholné moci Aritů. Za druhé: ani jednomu z několika faraonů za sebou se nepodařilo jej lapit a zajmout nebo zničit aritskou pevnost v Bechně. Za třetí: dosud žádný Arita nezběhl, nepřiznal se ani nezradil. Amerotke zalitoval, že si to se vznešeným

Valuem neuvědomili na Místě lebky. Za čtvrté: pokud byl nějaký Arita zajat nebo mu někdo sebral některý z posvátných předmětů, považovali jej ostatní za nečistého a nadále nehodného jejich bohyně a víry. Za páté: škrcení obětí je nejdůležitější součástí jejich rituálů a často je považováno za doklad odvážného ducha a protřelosti. Za šesté: vládnoucím nástrojem Aritů je strach. Jakmile uchazeč složí krvavou přísahu, jsou za jeho činy plně odpovědní rovněž všichni příbuzní.

Amerotke se hořce usmál. Sgeru ovládá Núbijce v Thébách a jeho stoupenci stovky mil na jih mohou přenést jeho hněv na rodiny mužů, kteří selžou nebo třeba jen vysloví pochybnosti o svých vůdcích. Za sedmé: je-li Arita raněn v boji a čeká na smrt, uváže si kolem hrdla posvátné rudé plátno. Amerotke si vzpomněl na vězně v Domě řetězů. Znovu zauvažoval nad tím, že by se byl uškrtil sám, ale opět tu myšlenku zavrhl. A za poslední, a to jej překvapilo, vojenský nájezd Hatusina otce byl nesmírně krutý. Podle zpráv byli Arité v podstatě vyhlazeni. Přežili pouze ti, kteří prchli do Bechny.

„Dospívají!“ vykřikl Amerotke. Polekaní učenci a písaři vzhlédli. Amerotke se omluvně usmál. Dospívají noví, napadlo ho. Většina dospělých Aritů byla za časů faraona Tuthmose pobita, teď však dorůstají do mužného věku jejich děti. Proto se to všechno odehrává právě nyní!

Zdvihá se nová vlna vzbouření. Amerotke se rozhlédl

kolem sebe. Čas běží, den se nachýlil. Zvedl se, poděkoval knězi-předčitateli a vyšel z Domu knih. Venku jej zpražily nemilosrdné sluneční paprsky. Prokličkoval davem na chrámovém území k budce vrátného u postranního vchodu, kde si od překvapeného majitele vypůjčil pruhované roucho a tlustou hůl. Oblékl se, přes hlavu si přehodil kápi, proklouzl branou ven a vydal se směrem k Domu lesa. Šufoj se může nerušeně věnovat dvoření, napadlo ho a musel se tomu usmát.

Pohazoval holí a vykračoval si hlavní ulicí překypující lidmi a dobytkem. Všude kolem se vzdouvala oblaka prachu, jimiž se nesly pachy přepestré nabídky tržiště u cesty. Dráteníci, rolníci a řemeslníci dřepěli v řadách za koši plnými všeho možného od drahého kamení až po květiny a ovoce. Prodavači cibule, která v haldách růžově zářila jako hromady mědi, se dohadovali s hloučkem žen s košíky plnými sandálů, jakže své zboží vymění. Hned vedle pyšný majitel bílého osla zvyšoval cenu svého zvířete muzicírováním na píšťalu a lyru, a teprve pak je nabízel k prodeji. Tlačenicí se proplétali škorpioní muži. Akolyta z Ptahova chrámu rozháněl křikem dav, aby uvolnil cestu třem kněžím nesoucím k řece malou plachetnici s obrazem boha v mužské podobě. Amerotke se co chvíli zastavil, vyskočil na podezdívku a rozhlížel se, jako by hledal určitý stánek nebo kramáře. Ve skutečnosti se jen

ujišťoval, zda ho někdo nesleduje. Když se ubezpečil, že je vzduch čistý, pospíchal postavit se vražedné záhadě obestírající Imhotepovu smrt.

Fetku: zničení

Když Amerotke dorazil k velké dvoukřídlé bráně, nořil se Dům lesa do ticha. Vrátný jej vpustil a pak ho vedl spletitou zahradou nikoli k hlavní budově, nýbrž podle jeho přání k Sídlu ticha. Hned nato odcupital, aby sehnal Parmena a ostatní, zatímco Amerotke prozkoumal pečeti.

Souhlasně zabručel. Ano, nic nebylo poškozené. Pak ale něco zaslechl a otočil se. Parmen, Rahmel a Neferen se Siherou v patách spěšně přicházeli.

„Omlouvám se,“ zamumlal správce, „ale měli jsme nějakou práci. Já…“ Jeho slova se rozplynula do ticha.

Amerotke si je kriticky měřil. Parmen plný úzkosti, prsty se mu třesou. Rahmel přikrčený, jako by čekal útok.

Neferen stojí bez hnutí jako socha a Sihera vedle ní se na soudce pohrdavě chmuří.

Amerotke přemítal. Jsou tihle všichni viníky? Nebo

jen jeden z nich? I kdyby tomu tak ale bylo, záhada zůstává. Jak prošli dveřmi zavřenými na závoru a neproniknutelnými zdmi, zabili Imhotepa a pak prchli?

Obětí byl starý vysloužilý voják. Přece by se bránil, není-

liž pravda? Sluhové venku by hluk potyčky jistě slyšeli.

Nebo byl Imhotep omámený? Jenže podle lékaře z Domu smrti vykazoval pouze známky uškrcení, žádného lektvaru nebo jedu. Ovšem jak ho uškrtili?

„Můj pane?“

Amerotke zamhoural. Je unavený. Musí se mít na pozoru.

„Zrovna přemýšlím o tom,“ zahučel a vykročil směrem k nim, „jak vlastně byl váš pán zavražděný.

Soudíte o tom něco?“

„Asi jsme udělali chybu.“ Parmen si olízl rty a rozmáchl se rukou. „Mluvili jsme o tom. Možná že vrah už číhal uvnitř, dobře schovaný. Ani jsme se nepřesvědčili, mysleli jsme, nenapadlo nás to…“ Hlas se mu zase někam vytratil.

Amerotke chápavě přikývl. Sihera s tím svým vypočítavým úsměvem ve tváři stála pořád stranou ostatních.

Soudce zlomil pečeti, otevřel velké dveře a Parmen s ostatními hned přispěchali, aby mohli být nápomocní.

Uvnitř to trochu páchlo zatuchlinou. Parmen se hotovil připravit, oč byl požádán, a Amerotke se mezitím

procházel kolem. Všiml si tmavých výklenků poblíž

vchodu. Možná má Parmen pravdu. Vrah se zde mohl skrývat, zaútočit a pak se tu znovu schovat i s lupem.

„Můj pane.“

Amerotke přešel ke stolku, který Parmen podle jeho přání přesunul pod jedno z oken.

„Můj pane, dnes večer jsme pozváni do Núbijského chrámu.“

„Já vím, já vím. I já tam budu. Zatím však…“

zadrmolil Amerotke a šel si důkladně prohlédnout otevřené přihrádky, truhlice a koše ve druhé části síně.

Přikrčil se, aby si přečetl nápisy na cedulkách.

„Můj pán byl voják tělem i duší,“ prohodil Parmen posmutněle. „Všechno muselo být jako ze škatulky.“

Amerotke přikývl na souhlas. Vtom se ale zarazil, protože v dálce se ozval zběsilý štěkot, nesl se přes zahrady a doléhal až do Sídla ticha.

„Co to je?“ zeptal se.

„Pánovi lovečtí psi,“ vysvětlil Parmen. „Mají kotce z druhé strany domu. Hlásí se o žrádlo.“

„To jsou ti,“ ujišťoval se Amerotke, „kteří našli mrtvolu v zahradě?“

„Ano, to jsou oni.“

„Ruce ale nevyčenichali?“

Parmenovi se obočí srazilo nad kořenem nosu.

„Nu dobrá,“ pokrčil Amerotke rameny, „honicí psi

jsou náruživí lovci. Přitahuje je pach čerstvé krve.

Vyslídili mrtvolu, useknuté ruce však nikoli.“

Parmen jen protáhl obličej. Sihera se ponořila hlouběji do šera a Amerotke si všiml, jak Parmenovi zaškubalo u vnějšího koutku oka. Víc však o tom nepřemýšlel. Záhada nepochybně trvá, ale pro tuto chvíli musí počkat. Zvedl menší proutěný koš. Cedulka po straně oznamovala, co obsahuje: Mapy a plány jižní části Rudé země. Hostitelé se odporoučeli s omluvou, že se musejí připravit na večer, na slavnostní večeři. Sídlo ticha umlklo, a jako by chtělo být věrno svému jménu, rozhostilo se v něm přízračné, skličující, tajuplné hrobové ticho. Kolem Amerotkea se mihotaly stíny a v dlouhé síni občas něco zašramotilo. Také on zde pociťoval tíseň, lehké napětí. Se surovým útokem z předešlého večera to ale nemělo nic společného, vznášelo se to tady v budově, tušená zákeřnost, pocit hrozícího nebezpečí. Vztyčil se a přešel místnost po celé délce a šířce. Zvenčí sem pronikl zastřený sbor hlasů a zavanul pronikavý puch zahnívajícího rostlinstva. Zápach mu připomněl dobu, kdy byl vojákem Horova pluku, na tažení v džungli na jihu, ony dny hrůzy, příšerné nudy a značného tělesného nepohodlí. Před výklenkem vedle dveří se zastavil.

Skrýval se zde před svým hrůzným činem a po něm Imhotepův vrah? Jenomže Imhotep, starý válečník, by jeho přítomnost nepochybně vycítil a případná potyčka

by nezůstala utajena.

Amerotke se vrátil ke stolku a posadil se. Probíral se dokumenty, třebaže jej rozptylovaly myšlenky na Norfret a chlapce. Připomněl si otázku, kterou mu manželka položila: Proč? Proč to všechno? Jeho odpověď byla jasná: protože je nejvyšším soudcem v Síni obojí pravdy.

Podobné nebezpečí hrozí vždycky. Ovšem v tomto konkrétním případě? Amerotke pevně stiskl rty – toť otázka. Přitahují ho záhady, rád hledá řešení hádanek, odpovědi na otázky, je tím téměř posedlý. Popravdě je-li postaven před zlo a tajemství, vábí ho k sobě a nemůže je ze sebe setřást. Za každou cenu do nich musí proniknout.

Uklidnil se a vytáhl svazek papyrů. Imhotep vskutku studoval cesty na jih. Podle různých útržků a náčrtů jej ze všeho nejvíc zajímalo, jak se mohou nepřátelské síly dostat z Núbie na sever do Théb. Amerotke z nich však rovněž usoudil, že se Imhotep soustředil také na oázu Sindžár a nedalekou pevnost Timsa. Starý špeh nakreslil nedokonalé, ale podrobné mapy obou oblastí a Amerotke si uvědomil, že ačkoli sám už tohle místo navštívil, starou pevnost s vysokými zdmi se střílnami a bojovými věžemi, jámami na obilí, jeskyněmi, sklepy, tunely a studnami vlastně pořádně neprozkoumal. V duchu si za svůj nerozum vyspílal. Měl si o té opuštěné pevnosti zjistit všechno. A oáza? Možná se měl utábořit přímo v ní, a ne v odlehlé vesnici. Vrátil se k plánkům. Imhotep si udělal

pečlivé poznámky o zásobách vody v Timse, o hlubokých jamách, jeskyních a sklepeních vhodných k uskladnění zboží. Z toho, o čem se zmínil Matáje, rovněž vyplývá, že pokud by Arité zaútočili, zamířili by na sever, aby odřízli královské vojsko od jeho základny v Thébách. Amerotke vzhlédl. Je tohle důvod, proč musel Imhotep zemřít? že by vytušil, co Arité zamýšlejí? Něco v těchto záznamech ale nesedělo. Imhotep byl starý voják, přesný a pořádkumilovný. A útržky, které Amerotke studoval, byly jen hrubé náčrty a skici – kde jsou dokončené, pečlivě zakreslené mapy? Soudce vstal a začal po nich pátrat, ale nic neobjevil. Zmocnily se ho pochyby.

Imhotepovy kresby a črty jsou jedna věc, ale k čemu měly sloužit? Předával snad informace někomu jinému?

Amerotke se vrátil k mapám. Propočítal vzdálenost mezi opuštěnou pevností a oázou. Vzpomněl si, jak mu velitel průzkumníků Hennam vykládal, že se v těch místech špatně loví. A jak mu Matája prozradila, že se Imhotep zmínil o možnosti tajného „navádění“ mužů do Théb. Dali se snad již do pohybu? Amerotke se soustředil na náčrtky Timsy. Neměl by se tam vrátit? Z Théb je to den cesty. „Ano, ano,“ šeptal si pro sebe. „Sindžár a Timsa jsou opředeny tajemstvími, která je třeba vyřešit.“

„Pane?“

Amerotke vyskočil a otočil se. Ve dveřích stál temný

stín.

„Pane,“ vykřikl Šufoj podruhé a metelil k němu.

„Zmizels nám. A nevyžádal sis s sebou mě ani Asurala.“

„Ne, ne, nevyžádal.“ Amerotke se mužíčkovi omluvil, zvedl se a kývl na něj, aby šel blíž. „Šufoji, zítra – ale nikomu ani slovo! – musím jet znovu do oázy Sindžár.

Ne. Ne!“ Potlačil přítelův protest hned v zárodku. „Nic se mi nestane.“ Zatahal se za pruhovaný oděv chudáka, který měl na sobě. „Teď se vrátím do chrámu, abych se převlékl, ale ty musíš rychle za generálem Omendapem.

Chci, aby mi připravil válečnou loď s doprovodem nejméně třiceti medžajů včetně toho, který nás upozornil na útok u nás v domě.“

„Myslíš Psa?“ otázal se Šufoj rozmrzele. „Takhle mu říkají. Můžu jet s tebou, pane?“

„Ne.“ Amerotke si klekl a poklepal trpaslíka po čele.

„Musíš zůstat v Thébách. Pohlídat paní Norfret a naše syny a –“ usmál se na něho „– taky se dvořit překrásné Matáje. Ale poslouchej.“ Popadl Šufoje za ruce. „Nesmíš nikomu, opakuji nikomu, ani paní Norfret, prozradit kam jedu. Říkej prostě, že jsem jel navštívit ležení generála Omendapa.“

Šufoj mu to obřadně přislíbil.

Amerotke se vztyčil a rozpřáhl ruce. „Tady jsme hotovi,“ prohlásil, načež oba Sídlo ticha opustili.

Amerotke poslal Šufoje, aby oznámil Parmenovi, že

odcházejí, a pak vyklouzli postranním vchodem zpět na cestu vedoucí do Théb. Soudce šel řízným krokem, Šufoje vedl za ruku. Do Núbijského chrámu se dostali bez nehody. Za jeho vysokými zdmi se Amerotke cítil v bezpečí. Den se skláněl k večeru a služebnictvo s akolyty připravovalo večerní obětní obřady. V ohradách pro dobytek a drůbež bylo hlučno. Na vlnách vánku se nesly kouř a vůně kadidla. Rozezněly se chvalozpěvy a oslavné písně. Sluneční světlo se odráželo od karneolu, stříbra a zlata v barevných záblescích, zlacené římsy a třpytivý malachit na okenních a dveřních překladech oslňovaly svou krásou. Osli hýkali a psi štěkali. Hetéry se nadnášely obklopeny oblaky sladkých vůní, rozdávaly zářivé úsměvy a omračovaly úchvatnými parukami, lněná roucha rozevlátá. Amerotke chvátal zahradami. Když

procházel brankou, někdo ho chytil za plášť. Otočil se a spatřil žebráka s prosebnýma očima a zejícími bezzubými ústy. Šufoj mu látku pánova oděvu vytáhl z ruky a Amerotke si přitom všiml chrámového tetování na hřbetě žebrákovy žilnaté, skvrnité ruky, které jej úředně opravňovalo žádat almužnu na posvátné půdě.

Vzal prosebníka za ruku a na mysli mu vytanula vzpomínka na mrtvé tělo nalezené ve zplanělé zahradě Domu lesa. Nebyl tím zavražděným potulný žebrák? že by mu usekli ruce právě z toho důvodu? Aby nikdo neuviděl jeho značku? A jak to že slídiví honicí psi

takové tučné, zkrvavené sousto neobjevili?

„Pane?“

Amerotke žebráka pustil. „Dej mu deben mědi, Šufoji,“ nakázal. Pokračoval pak zahradou do domu pro hosty a vystoupal nahoru do svého pokoje. Šufoj mu byl v patách. Amerotke se odstrojil a natáhl na lůžko se slamníkem. Hleděl na stropní trámy a vrtěl se tak dlouho, dokud neměl šíji pohodlně položenou na opěrce. Hlavou se mu honily myšlenky a nejrůznější obrazy. Šufoj mu mezitím rozložil čisté roucho, opánky, šerpu a šperky.

Jeho pán na chvíli usnul. Když se probudil, vykoupal se a převlékl a oknem spatřil hořící kotouč zapadajícího slunce. Je čas jít. Chrámovým okrskem se nesla hudba skupiny nástrojů. Mezi jednotlivými vstupy orchestru hlaholil chrámový sbor:

Všechna chvála tobě, Pane světla, a všechna sláva.

Tobě, jenž vítězíš nad nocí, všechno svou úctu vzdává.

Kleká všechen lid tváří k východu, všechny hlavy se chýlí,

duše veškeré k božské hostině pílí…

Amerotke si navlékl obřadní řetěz, odznak svého úřadu, náramky a prsteny a kolem pasu ovinul bohatě

vyšívanou šerpu. Do ní ukryl nůž, tenký, ostrý a špičatý jako jehla. Tělo si potřel vonnou mastí a posloužil jí i Šufojovi. Mužík už nedokázal dál skrývat svou netrpělivost a jal se soudce vyptávat na všemožná řešení všech záhad. Dal volný průchod přívalu otázek prostřídaných nadávkami na adresu Aritů a jejich krvavého útoku, k němuž došlo předchozí noci. Amerotke jen poslouchal. Jakmile trpaslíkovi došel dech, odvedl ho ven. Pokoj pečlivě zavřeli a zajistili, načež sešli vnějším schodištěm do Síně oslav, obrovského společenského sálu s červenými a žlutými sloupy zakončenými lotosy, tmavomodrou dlažbou a stropem z cedrových trámů.

Obrazy na zdech, překrásné pastýřské výjevy, byly namalované celou škálou jemných barev. Básník sedící přímo ve vchodu recitoval sladkobolné milostné příběhy za doprovodu srdcervoucích melodií, které na harfu vyluzoval slepý hudebník. Štíhlé a spoře oděné hetéry s namalovanými rty, očima obkrouženýma uhlem a nehty zvýrazněnými blýskavou karmínovou barvou poletovaly jako motýli. Tyto chrámové služebnice nabízely na podnosech sladce vonící lotosy, kužele vonných mastí na osvěžení hostů a kousky šťavnatého melounu na uhašení žízně. Chufu, Busiris a Matája, oslniví v jemných řízách a ozdobeni drahými šperky, Amerotkea a Šufoje přivítali.

Podávaly se chlazené nápoje a sezamové koláče. Hetéry tančily a hudba hrála, jako by se Chufu snažil za každou

cenu, vzdor hrůzám, jež všechny sužovaly, vytvořit atmosféru klidu a harmonie.

Amerotke odvedl váhajícího Šufoje stranou.

„Běž,“ naléhal s úsměvem. „Matája počká. Upozorni Asurala a stráže, potom zajdi za generálem Omendapem.

Za kuropění chci mít připravenou medžajskou hlídku a válečný člun. Ne, ne, neboj se, nic se mi nestane,“

ujistil ho spěšně. Sehnul se, políbil Šufoje na čelo a postrčil svého přítelíčka k východu.

Chvíli se díval, jak odchází, a pak se vrátil do společnosti. Otroci přinášeli mísy vrchovatě naložené rozličnými lahůdkami: rybami, jehněčím, zeleninou a čerstvým chlebem z chrámové pekárny. Hosté z Domu lesa zaujali svá místa, všichni oděni v jemných lněných rouchách, zřasených a zdobených proužky z drahých kamenů. Amerotke si je bedlivě prohlížel. Z úcty k Chufuovi odložili všechna znamení smutku, jen posmutnělé tváře jim zůstaly – tedy alespoň do chvíle, než se začalo podávat víno. Sihera působila roztržitěji než

ostatní. Tázavě na Amerotkea hleděla, posuzovala jej svýma starýma, chytrýma očima, hodnotila a zvažovala.

První chod se chýlil ke konci. Chufu tleskl, aby hosty utišil, a formálně je přivítal. Krátce se zmínil o současných problémech, ale členy Imhotepovy domácnosti ujistil, že jejich pánovi se na cestě na Daleký západ dostane nejvyšších poct. Pohovořil o přípravách na

pohřeb, zdůraznil, že Imhotep odkázal Dům lesa a vše, co je v něm, Núbijskému chrámu. Parmen spolu s ostatními tiše souhlasili a dodali, že jakmile se dům prodá, půjdou si každý svou cestou. Amerotke soustředěně naslouchal, myšlenky, obrazy, vzpomínky a útržky informací mu vířily hlavou jako písečná bouře. Cítil se jako kočka na lovu – věděl že kořist je blízko, avšak téměř nedostupná.

Napětí zde bylo nesmírné. Zdánlivý klid a mír byly pouhou iluzí, jež měla být každou chvíli rozmetána.

Zkoumavě hleděl na aristokratického Chufua, zdvořilého a uhlazeného ve všech jeho projevech. Busiris, přátelskou paní Busiris. Matáju, dokonalou hetéru, znalou vybraného chování a dvorní i chrámové etikety. Parmena, jenž byl ochranným štítem ostatních obyvatel domu, přímého a starostlivého. Jedinou výjimkou byla Sihera, mlčenlivá a bdělá. Horko v hodovní síni narůstalo. Chrámové hetéry přinesly velké navoněné vějíře a začaly hosty ovívat.

Sloužící dolévali do pohárů, v miskách s kuželovitými poklopy podávali jehněčí a kuřecí maso, na stříbrných mísách vlašské ořechy. Chufu povstal, kývl na Amerotkea a odvedl ho do odděleného prostoru s vyhlídkou na Zahradu tisícerých vůní.

„Můj pane,“ začal velekněz a otřel si tvář provoněným čtvercem měkkého plátna. „Málo piješ. Má to co dělat se všemi těmi hroznými věcmi?“

Amerotke se tvrdě díval na muže, který se očividně ze

všech sil snažil zakrýt strach. Rozhodl se, že mu bude důvěřovat – nebo ho chce spíš vyzkoušet?

„Vznešený Chufu,“ naklonil se k němu, „zítra časně ráno odjíždím z Théb. Musím navštívit oázu Sindžár.“

„Pročpak?“ Velekněz najednou vypadal vyplašeně.

„Všechny ty hrůzyplné záhady musejí mít vysvětlení,“ pronesl tiše Amerotke. „Oáza možná jedno z nich skrývá. Avšak, ctihodný Chufu,“ sklonil se ještě blíž, „musíš mi dát své slovo, svůj svatosvatý slib, že se nikdo, nikdo na celém světě, o mé cestě nedoví.

Rozumíš?“

Chufu pozvedl pravou ruku. „Přísahám při tom, co je nejsvětějšího z nejsvětějších,“ pravil šeptem. „Ale,“ tvář se mu zkrabatila v úsměvu, „proč mi to říkáš?“

„Potřebuji si z vašeho Domu knih půjčit jeden svitek v koženém pouzdře. Jsou na něm mapy a nákresy oázy Sindžár a okolních cest.“ Amerotke ukázal na zahradu.

„Nebudeme nijak nápadní. Nikomu nebude připadat divné, když se půjdeme projít do zahrad. Dům knih není daleko.“

Chufu souhlasil. Busiris s Matájou právě bavily Parmena a ostatní hosty hádankami a hlavolamy.

Velekněz s Amerotkem se nenápadně vzdálili a prošli provoněnou zahradou, půvabně osvětlenou alabastrovými olejovými lampami a barevnými lucernami. Když došli k Domu knih, Chufu šeptem promluvil s hlídkou stojící

před vchodem. Strážní zvedli závory na dveřích, rozžehli lampy a s Amerotkeovou pomocí našli válcové kožené pouzdro na spisy, na němž visel kousek papyru oznamující, co obsahuje. Amerotke poděkoval veleknězi a zašel do svého pokoje, aby si tam dokument uložil. Pak usoudil, že zdvořilost žádá, aby se znovu připojil ke společnosti v Síni oslav. Když se tam vrátil, Parmen s ostatními už byl pryč. Předtím prý dali hlasitě najevo svůj údiv nad tím, kam se tak náhle poděl ctihodný Amerotke. Soudce se jenom pousmál a usedl na polštáře.

Konverzace pokračovala v poklidu dál, ale pak ji na chvilku přerušil sotva slyšitelný výkřik odkudsi z hloubi chrámového okrsku. Matája pokrčila rameny a vrátila se k rozmluvě o prodeji Domu lesa a stěhování na sever do Memfidy, o němž předtím rozkládal Parmen. Chufu se právě chystal odpovědět a Amerotke se zvedal k odchodu, když rozhovor náhle uťalo varovné zavřeštění lastur. Dveře se rozletěly a do hodovní síně s vytřeštěnýma očima vklopýtal jeden z akolytů.

„Vznešený Chufu,“ zakvílel. „Přepadli nás! Arité!“

Amerotke vyběhl za Chufuem ven. Pochodně vzplály, trubky divoce vřeštěly, gongy se rozduněly a seběhly se stráže se zbraněmi na opascích. Velitelé vykřikovali rozkazy. Harmonie a poklid chrámu byly rázem tytam.

Přihnal se také Asural se svým oddílem ozbrojenců, zpocené tváře se jim leskly ve světle pochodní

rozkolísaných nočním vánkem.

„Běž,“ zašeptal Amerotke, „zjisti, co se děje!“

Ustoupil do portika.

Povyk konečně utichl. Asural se vrátil. „Hromada mrtvol,“ vydechl. „Arité sem vpadli a uškrtili je. Strážný o jednoho zabitého zakopl a ztropil poplach. Zdá se však, že útočníci zmizeli.“

„Kolik přesně je mrtvých?“ chtěl vědět Amerotke.

„Celkem čtyři!“ Chufu vyšel ze tmy, překrásné roucho celé zaprášené. Posadil se na kamennou podezdívku a mnul si čelo. „Správce Domu řetězů,“

oznámil, „předčítač z Domu lektvarů, služebná a strážce.

Ale možná je jich ještě víc. Já vlastně nevím.“ Hlas mu stoupal do výšky. „Netušíme ani, jak se sem ti zabijáci vůbec dostali a jak dokázali utéct!“

Amerotke velekněze požádal, aby zopakoval, kdo všechno přišel o život. Přitom zíral do tmy, v hlavě mu vřelo. že by Sgeru udělal chybu?

Amerotke seděl v podřepu ve stínu datlových palem lemujících oázu Sindžár. Hleděl do dáli přes zvlněný písek na temnou masu pevnosti Timsa. Všichni ostatní, Asural se strážemi a medžaji připravovali tábor.

Amerotke zdvihl oči k nebi. Slunce se chýlilo k západu a omývalo poušť ohromující paletou barev. Chaos a nepokoj Núbijského chrámu opustili v pozdních

nočních hodinách. Válečný člun obsluhovaný lodníky královských sborů byl na vodě dávno předtím, než

Amerotke usazený pod obrovským stěžněm zahlédl první jitřní nach. Odplata Horova se v Thébách hbitě odlepila od břehu a namířila na jih. Posádka tvořená ostřílenými veterány

vytušila,

že

tato

cesta

je

důležitá

a pravděpodobně také dost nebezpečná. Na palubu naložili plnou výzbroj, doplnili zásoby potravin, do sudů a kožených měchů dolili čerstvou vodu. Pluli bez zastávky, nemohli se schovat ani před plným náporem úděsného poledního žáru. Odplata Horova rychle minula vesnice poblíž Théb, s jejich nápadnými, cihlami obestavěnými sýpkami na obilí, dlouhorohým skotem, toulavými kozami a prasaty a ohradami spletenými z trávy, které vyčnívaly nad vysoké břehy Nilu. Cesta to byla příjemná. Záplavy vrcholily. Vesničané dychtivě odhrabávali hromady černé prsti z břehů a plašili přitom ptáky uhnízděné v papyrových hájích. Na mělčinách si hověli také hroši, krokodýli a další říční tvorstvo.

Feláhové přiběhli k řece a vykřikovali, jaké že krásné ředkve a šťavnatý salát mají na prodej. Nepřišla by k chuti číška piva? Či raději víno slazené medem nebo šťáva z granátových jablíček? Rybáři připlouvali na úzkých loďkách a nabízeli čerstvý úlovek. Lodníci ale jen přátelsky pozdravili a zavrtěli hlavami. Míjeli písčiny, hrůzyplná popraviště, kde jsou říční piráti zaživa naráženi

na kůly a ponecháni napospas šelmám, které dílo zkázy dokončí. Potkávali plachetnice i výletní lodě, jejichž

posádky a cestující zvědavě pokukovali po královském člunu s širokou modro-zlatou Horovou korouhví. Některá plavidla se odvážila blíž, ta však rychle odehnali.

Odplata Horova plula rychle, a když slunce začalo klesat k obzoru, už se blížila k nouzovému přístavišti pod Sindžárem. Okamžitě se kolem nich srotila skupinka písečných lidí a pouštních tuláků, na něž Amerotke pohlížel s podezřením, ale v tu chvíli s tím nemohl nic moc dělat. Seděl pod korunami stromů a upíral pohled na Timsu. Jeho milovaný bratr padl na podobném místě.

Ten, jehož smrt zlomila Amerotkeovým rodičům srdce.

Soudce zavřel oči a stejně jako každou noc se za zesnulého bratra šeptem pomodlil:

„Slávou Egypta otřáslo

selhání Horových hrdinů. Jak mohli?

Merenptah, milovaný, nejmilejší, hbitý jako orel, odvážný jako lev.“

Otevřel oči. Ocitl se na kraji obrovského písečného moře, v bráně Domu ohně. Strašlivé místo. Příbytek zlovolných bytostí, jako je Lovec srdcí, děsivých stvůr bloudících suchopárem a bažících po duších, Setových příšer, jež své oběti ukolébají, vyhryznou jí srdce z těla

a duši nacpou do černého pytle. Ze snění jej vytrhl Pes, medžajský špeh, obklopený svými druhy. Poklekli Amerotkeovi po pravici, hrudníky se jim prudce zdvíhaly, z tváří se řinul pot.

„Nuže?“ vybídl je Amerotke. „Byli jste v Timse?“

„Můj pane,“ odvětil Pes, „musíš to posoudit sám. To místo čpí krví a zdechlinami.“

„Je opuštěné?“ chtěl vědět Amerotke.

„Doupě psů,“ hlásil zvěd s ostrým čichem, „a hlavně hyen…“ Chtěl ještě něco dodat, ale nakonec si to rozmyslel.

„Víš to určitě?“

„Dojista, můj pane. Táhnou se tam z pouště za pachem krve. Zvláštní. Málokdy loví v místech, kde se vyskytují lidé.“

Amerotke přikývl. „Odpočiňte si. Zítra tam půjdeme ještě jednou. Prostudoval jsi mapy, které jsem vzal s sebou?“

„Ano, můj pane.“

„Pátral jsi také po knězi z oázy?“

„Zdá se,“ pokrčil rameny Pes, „že kněz Nebher zmizel.“ Popadl kožený měch a dal si z něj doušek.

„Poslals mě jako zvěda.“ Pes si zvlhčil rty. „Jsem tu od toho, abych ti hlásil, co vidím, ale…“ Odmlčel se.

„Pokračuj.“

„Timsa,“ vyhrkl Pes, „je směskou pachů: rozkládající

se těla, zaschlá krev a…“

„A?“

„Pot, můj pane. Bylo tam mnoho mužů. Možná se tam skrývají dosud.“

„Řídil ses mými rozkazy?“

„Ano, zůstali jsme jen na nádvoří, jenže…“ Pes pokrčil rameny. „Nechci být směšný jako užvaněný stařec, který mele pantem.“

„Mluv přímo.“

„Jsou tam pohřbení lidé, žádné staré mrtvoly, ale docela čerstvé. Vánek mi donesl k nosu jejich slaný pach, pot, jídlo a oheň.“

„Nic jsme ale neviděli,“ vložil se do toho jeden ze Psových druhů.

„Vůbec nic?“ Amerotke se zvedl. „Jste si jistí, že je to místo opuštěné?“

„Kromě písečných lidí, pouštních tuláků,“ zabrblal jeden ze zvědů. „Když jsme se objevili, utekli.“

„Co tě tedy tak znepokojuje, Pse?“ Amerotke pomohl zpocenému medžajovi na nohy. „Pověz mi o svém podezření, ať je jakkoli zvláštní nebo mlhavé, neříkej jen to, cos pozoroval.“

„Měl jsem pocit…“ Pes odhalil zuby, podrbal se na kudrnaté hlavě a hrál si s amuletem z želvoviny zavěšeným na krku. „Timsa není opuštěná,“ vypadlo z něj potom kvapně. „Ve skutečnosti není ani dost málo

opuštěná.“

Amerotke zvedl ruku, aby zarazil ostatní vojáky, kteří užuž chtěli začít protestovat.

„Tak já to tedy řeknu, můj pane. Sice jsme je nezahlédli, ale ať je to kdokoli, určitě viděli oni nás.

Vědí, že jsme připluli po řece a na jaké lodi. Nejsme prostě jen medžajští průzkumníci mířící na jih. Ale i to by tady bylo neobvyklé. Mám podezření, že jestli se tam nepřítel skutečně skrývá, nepustí nás. Tedy,“ Pes vzhlédl k temnícímu nebi, „chci říct, že určitě vědí, proč jsme přišli.“

Vzápětí se ozval pronikavý křik nočního ptáka hnízdícího ve stromech, až se Amerotke lekl. Pot ho mrazivě bodal po těle, strach mu svíral žaludek a zneklidňoval ho. Pes má pravdu! Hleděl na hrozivou siluetu Timsy. Musí se ujistit sám. Musí odsunout všechny pochybnosti stranou a vstoupit do pevnosti.

„Okamžitě se tam vrátíme!“ udeřil na zvědy. „A to rychle, chci tam být ještě do setmění.“

Medžajům nic jiného nezbývalo. Amerotke si svlékl roucho, zůstal jen v bederní roušce a vykročil z útočiště pod

stromy.

Přešel

do

klusu,

volného,

ale

nepřerušovaného běhu, který tolikrát cvičil ve spalujícím slunečním žáru na nástupištích vojenských táborů v okolí Théb. Je to zvláštní zážitek, horký písek pod bosými chodidly, přilnavý a lepivý, jako by ho chtěl stáhnout

dolů, drsný štěrk, občas kamenitý výstupek, zpocené tělo ovívané chladivým večerním vánkem. Když dorazili ke vchodu do Timsy, impozantní soustavy polorozpadlých, ale stále pyšných cimbuří, zubatého opevnění, šklebících se oken, bran a přístřešků, světla už rychle ubývalo.

Chmurná, šedivá, avšak mohutná pevnost vyrůstala z prastarého skalního podloží. Zející, hluché místo plné stínů,

pomlácených

soch,

rozvalených

soklů

a pobořených stél. Obranné valy Timsy, zbudované ze sušených hliněných cihel a žulových kvádrů, tvořily vysoko postavené ohrazené prostory, hradby, příkopy a zpevněné brány přístupné po opuštěných padacích mostech. Uvnitř býval správní komplex, příbytky pro vojáky, dílny a svatyně. Pevnost byla plná strašidelného mihotavého světla, nad nímž viselo hutné ticho jako temný mrak.

Amerotke se zastavil. Nemihly se na hradbách nějaké postavy? Nebo je to jen klam pohasínajícího světla, zlověstná hra stříbrného šera? Na oblohu se prudce vznesly káně a začaly kroužit. Netopýři letící v černém mračnu tence

zapištěli a otočili

se.

Amerotke

s doprovodem pokročili do středu nádvoří. Pes větřil ve vzduchu jako skutečný honič. Amerotke přivřel oči, snažil se uvolnit. Nemýlil se. V pevnosti by se skryla celá armáda. Musejí prozkoumat a propátrat prostor, o němž

ví, že leží dole pod nimi, složitou spleť chodeb, skladišť,

kobek a podzemních komor. Pootočil tvář a vystavil ji vánku. Pes čenichal stále nervózněji. Soudci se útrobami prohnala vlna sžíravého strachu. Je to nebezpečné! Mlčky se modlil, aby generál Omendap udělal, oč ho ve svém poselství žádal. Teď už byl nezvratně přesvědčený, že vše je, jak si myslil. Nemá žádný jasný důkaz, jen rozrušení zvěda jménem Pes a své vlastní narůstající podezření.

Také ostatní zvědové byli stále neklidnější. V duchu obdivoval protřelost Aritů: obrovská, opuštěná pevnost, avšak natolik soběstačná, že dokáže skrýt celé vojsko.

„Mizíme,“ zašeptal a hbitě vedl své společníky zpátky k bráně. Cestou prosil o ochranu jasnookého Hora.

Jakmile dorazili do Sindžáru, Amerotkeovi se ulevilo.

Ihned zavolal Asurala a velitele medžajů. Během příprav ležení na noc si vojáci tiše zpívali nebo klábosili.

„Teď mě dobře poslouchejte.“ Soudce podřepl k nádrži s vodou a naznačil ostatním, aby udělali totéž.

„Zašel jsem se podívat do Timsy,“ sdělil těm, co tam s ním nebyli. „A jsem přesvědčen, že dnes v noci budeme přepadeni.“

„Cože?“ Velitel medžajů téměř vyletěl do vzduchu.

„Přepadeni, můj pane? Tady, v opuštěné oáze? Kdo by nás přepadal? Pouštní tuláci?“ Nuceně se zasmál.

„Nikoli,“ odvětil Amerotke rozhodně. „Arité, kteří se skrývají v Timse. Poslouchejte mě, prosím,“ naléhal.

„Timsa stojí na skále. Pod věžemi a zdmi se skrývá

labyrint slují a podzemních chodeb, bludiště tunelů a komor. Studoval jsem mapy a plánky, které pořídil Imhotep, jenž kdysi velel Sobkovým vyzvědačům.

Zajímalo ho, jak mohou Arité pronikat na sever. Kudy?

Domníval se, že Timsa je jejich pravidelná zastávka?

Myslím, že ano. Arité se přesunuli do Timsy a skrývají se zde v podzemí. Z písečných lidí a pouštních tuláků si udělali spojence a špehy. V Timse jsou podzemní prameny a studny a čerstvé maso získávají Arité lovem v poušti. Není pak divu, že zvěře ubývá. Z pevnosti mají přehled o pohybu dalších Aritů táhnoucích z Núbie na sever a mohou odtud snadno útočit na vyslance a posly z Théb. A co je důležité,“ Amerotke ukázal rukou, „generál Omendap potáhne na jih a cestou bude Timsu míjet…“

„Takže pokud se Arité opravdu skrývají v Timse,“

vložil se do toho Asural, „mohou přepadnout libovolného zvěda či posla, kterého generál pošle zpět do Théb, útočit na jeho zadní voj a prohlubovat chaos v královské armádě.“

„Ale Nebher, ten zdejší kněz?“ vyhrkl medžajský velitel. „Musel by přece vědět –“

„Teď už je pravděpodobně po smrti,“ přerušil ho Amerotke. „Předpokládal jsem to. Arité unesli jeho dceru a donutili ho, aby jim sloužil. Teď už ho ale nepotřebují.“

„A ti ostatní?“ nadhodil Asural. „Ti, kteří zmizeli?

Mluví o nich celé Théby.“

„Totéž.“ Amerotke vtáhl koutek úst. „Jinak tomu ani být nemůže.“

„Kupci, to ano,“ namítl Asural, „to bych chápal, ale královští vyslanci s ozbrojeným doprovodem? Zmizeli beze stopy.“

„Přesně tak,“ souhlasil Amerotke. „Přicházejí sem přenocovat. Napijí se vody z nádrže. Nebher, kněz oázy, je pohostí. Podá jim víno. Ti muži jsou unavení, vyčerpaní. Po uspávacím prostředku přimíchaném do vína jsou bezbranní jako děti. A pak přijdou Arité. To také vysvětluje, proč se po všech těch zmizelých slehla zem.

Pohřbíte-li člověka v poušti, mrchožrouti si ho brzy najdou a vyhrabou. Totéž platí i pro mrtvoly hozené do řeky. Dříve nebo později se nějaká stopa najde. Jestliže však někoho zabijete, mrtvolu odklidíte do jeskyně hluboko pod Timsou a pak se vrátíte, abyste schovali a zahladili veškeré stopy po střetu, zbraně, osobní věci, všechno…“

„A co lodě?“ zajímal se Asural.

„Totéž,“ zopakoval Amerotke. „Vytáhnou je na břeh a snadno rozeberou. Arité potřebují dříví na vaření, na podpal. Kouř či jakákoli jiná známka života by sice mohla vyvolat podezření, ale Arité se rozplynou ve tmě a přítomnost pouštních tuláků všechno vysvětlí.“

Amerotke pokrčil rameny. „Není na tom nic těžkého. Je

to odlehlé, opuštěné místo. O příchozích do Sindžáru nebo Timsy se Arité vždycky hned dověděli od Nebhera nebo písečných lidí. Pokud někdo vejde do pevnosti, aby ji bedlivě prozkoumal…“ dělal co mohl, aby se neroztřásl, „…Arité zaútočí.“

„A kam vyjíždějí na lov?“

„Do pouště,“ odvětil Amerotke, „do široširé prázdnoty. A písečným lidem platí za pomoc.“

„Jenže někdy byli zmizelí poslové spatřeni dál na jih odsud.“

„Ovšem.“ Amerotke se usmál do tmy. „Není nic těžkého obléknout se do oděvu mrtvého, na zápěstí si navléct pečeť posla, odplout na loďce kousek na jih, přirazit ke břehu a potom se zase vrátit. Komu by to mohlo být podezřelé? Vesničanů, prostých lidí, jsme se ptali, kdo mířil jižním směrem. O královských lodích, které se vracely na sever, by se tudíž stěží někdo zmiňoval. Chytrý trik – udivit a zmást. Nepochybně tomu tak je,“ tvrdil s jistotou Amerotke. „Tady se poslové ztráceli. Jen si to představme. Posel s družinou vytáhne loď na břeh a Nebher jej uvítá. Rozdělají oheň, popijí, uloží se ke spánku. Možná postaví hlídku, možná taky ne.

Setmí se. Oheň dohořívá. Arité vyrazí z pevnosti, aby je povraždili. Pak odklidí mrtvoly i zbraně, jakékoli stopy po bitce, pokud k nějaké vůbec došlo.“ Soudce si třel paže. „Když jsem tu byl naposledy, tábořili jsme o kus

dál v jedné vesnici. Kdybychom byli nocovali tady, Asurale, byli bychom dozajista zemřeli.“

„Ten Nebher se na tom zrádcovství podílel?“ žasl Asural.

„Jistě, zajali mu dceru.“

„Jenže i on teď zmizel…“

„Bylo příliš nebezpečné nechat jej odejít,“ pronesl tiše Amerotke. „Někdo je varoval.“

„Zrádce?“ nadhodil Asural.

„Sgeru,“ odvětil Amerotke. „Mlčenlivý zjistil, že jsem v Núbijském chrámu studoval Imhotepovy mapy a plány a podobné dokumenty. Bezpochyby vyslal posla, aby upozornil Arity, kteří jsou tady uhnízdění.“

„Proč se prostě nestáhnou?“

„Na to už je pozdě,“ vysvětlil Amerotke. „Omendap se vydal na pochod a Arité využijí příležitosti. Vyjdou z úkrytu, vyvolají chaos a zmatky, vrazí klín mezi Božskou a vrchního velitele jejích vojsk. Jen si představte, jak to bude vypadat v Thébách. Útok nepřátelských sil po jediném dni cesty na jih!“

„Můžeme zmizet,“ zabrblal velitel medžajů.

„V noci? Po řece?“ odporoval Amerotke. „Nesmírně nebezpečné! Museli bychom zapálit pochodně. Arité by nás ze břehu uviděli. Nesmí nás ani napadnout vrhat se do proudu řeky. Jediná nehoda na vodě by nás mohla ohrozit na životě.“

„Jestli zaútočí…“ Voják ukázal rukou na temnící nebe. „Tak to nebude teď. Počkají a vyrazí nad ránem, až

budeme spát nejtvrději a mlhavý jitřní přísvit bude všechno rozmazávat a hrát své podivné hry se stíny a šerem. V oparu, který se sbírá nad pouští těsně před úsvitem a ve kterém je viditelnost ještě horší než za tmy.“

Asural souhlasně zabručel. „Nevezmou na nás ty svoje rudé hadry,“ mudroval. „Nebo aspoň ne hned.

Budou na to mít kopí a štíty.“

„Zaútočí zepředu,“ pokračoval velitel zvědů, „to ale bude jen léčka. Skutečné přepadení se uskuteční naráz z obou stran. Vyplíží se z Timsy ještě za tmy, rozdělí se a pak na nás vyrazí, každý oddíl z jedné strany.“

Amerotke souhlasil a chvíli se dohadovali o nejlepší taktice. Nakonec se rozhodli zmást pozorovatele předstíráním, že nic mimořádného neočekávají. Přiložili suché kapradiny, aby ohně vyšlehly vysokými plamennými jazyky, v oáze i okolí nasbírali zvířecí trus.

Rozdělili si pivo, chleba a cibuli. Vojáci zplna hrdla zpívali a povykovali, jako by si ještě před spaním chtěli užít trochu zábavy. Vskrytu se však oáza připravovala na útok. Vpadli do Nebherova domu. Nic zajímavého nenašli, a tak aspoň rozmlátili kuchyňské nádobí a hrnce.

Ostré střepy a suché trny pomazané lidskými výkaly poházeli po úzkých cestičkách vedoucích z obou stran do oázy. Z člunu vynosili zbraně a vaky s olejem, které

vylili do suché trávy a keřů kolem oázy. Amerotke rozdělil bojové síly: z obou stran dvě skupiny v postavení do oblouku. Přímo proti Timse měl stát jen symbolický oddíl, zatímco hlavní bojovníci zůstali u nádrže.

Jakmile vydal rozkazy, posadil se a opřel se zády o palmu. Nemohl spát, myšlenky se mu těžce proplétaly mlhou neproniknutelných, děsivých záhad. Pečlivě si je všechny rozdělil, ke každé přiřadil nezodpovězené otázky. Arité se ukrývají v Thébách, ale kdo a kde je Sgeru? Jak se jim podařilo zaútočit na Božskou a na něj přímo v srdci Théb a pána Valua dokonce zabít?

Núbijský pluk je přece zavřený v kasárnách. Núbijský chrám hlídají královské jednotky. Přesto se Aritům nějak podařilo proklouznout městem jako duchům. Amerotke upil trochu vody. Útoky na Hatusu, Valua a jeho samého vedlo nepochybně pouze několik Aritů, zatímco ostatní byli jen najatí vrazi. Arité si museli koupit věrnost jedné či několika zabijáckých tlup, které se rojí v chudinských čtvrtích Théb i Městě mrtvých jako krysy. Jak ale v noci dokázali proniknout do Núbijského chrámu a vraždit?

Chtěli vyvolat zděšení, vyprovokovat zmatky v samém středu faraonovy moci? Ukázat, že je nelze zkrotit? A co oběti v Núbijském chrámu? Všechno tohle se Amerotkeovi honilo hlavou. Byly oběti vybrány náhodně? Správce Domu řetězů, kněz-předčitatel z Domu lektvarů, služka a strážce? Soudce se neklidně zavrtěl.

Byl by rád věděl, zda všechny tyhle vraždy nějak souvisejí se smrtí uvězněného Arity. Jak může být člověk v kamenné kobce za dveřmi zavřenými na závoru a stráží před nimi uškrcený tak rychle a tak tiše, aby to nevzbudilo ani tu nejmenší pozornost?

Amerotke vstal, protáhl se a rozhlédl kolem. Zavládla nejčernější noc. Medžajové už přestali se vším předstíráním. Vzácné ohně byly uhašeny. Muži leželi na zemi, zbraně při sobě. Stejně jako on s napětím očekávali, kdy vzduchem zasviští první šípy, prolétnou oštěpy, práskne hůl, zabodne se nůž. Skončí tady svůj život, ve zběsilém, krvavém zápase, v této opuštěné oáze hluboko v písečném moři? Kašlavý štěkot hyen se střídal s dutým, hrdelním řevem lvů na lovu. Amerotke se nadechl a posadil se. Vrátil se k úvahám o propletenci záhad v Domě lesa. Imhotep zardoušený v bezpečně uzavřené místnosti, muž, který se tam zavřel snad jen proto, aby se setkal se svým vrahem. žádný poplach, žádný rozruch.

Vysloužilý zvěd byl však přesto zavražděn, jeho pokladnice vypleněny. A co ta podivná mrtvola s useknutýma rukama? Snad žebrák z Núbijského chrámu, uškrcený a zohavený, ale proč? A kam se poděly jeho ruce? Jak to že je psi nevyčenichali?

Náhle se Amerotke lekl. V podrostu kolem něj to zapraskalo. Pohlédl na měch na víno položený u nádrže.

A co tohle místo činu? Pomyslel na všechny, kdo byli bez

hlesu zmasakrováni pod těmito stromy, jejich ostatky odstraněny bez sebemenší naděje na důstojný pohřeb. Byl si jistý, že oběti museli omámit, přimíchat jim nějaký dryák do vody nebo do vína. Uspat muže vyčerpané po dni cesty ve sluneční výhni na řece není nic těžkého.

Popadl měch s vínem. Něco ho napadlo a mdle se usmál, když si vzpomněl na Paní temnot v Thébách, vládkyni všech jedů. Až se vrátí do města, musí se jí na něco zeptat, ale teď… Amerotke si sáhl na břicho. Dělalo se mu špatně od žaludku, hrdlo měl vyschlé. Myslel na Norfret a své dva chlapce, na Šufoje svádějícího Matáju a šeptem začal u bohyně Maat prosit o jejich ochranu.

Obhlédl okolí a vzpomněl si na radu jednoho vysloužilého nosiče korouhve ze svých vojenských časů: Nad ničím moc nedumej. Obrazotvornost je půdou, do níž

snadno zapouští kořeny strach.

Nemm-t: jatka

Zvěd zvaný Pes se shýbl a neurvale Amerotkem zatřásl, aby ho vzbudil. Soudce prudce ovanul dech čpící pivem a cibulí.

„Můj pane!“

Amerotke si protřel oči a vyskočil. Bylo chladno.

Nebe se začínalo projasňovat.

„Už jdou,“ špitl Pes. „Cítím je ve vzduchu. Vítr sem z pouště žene jejich pach. Vařené maso.“ Otočil se a vyhrkl: „Lejna a moč. Smrdí jako smečka hyen.“

Amerotke se zadíval do chabého světla. Nic neviděl ani neslyšel, ale Pes už probudil i ostatní. Temné postavy se pohybovaly, nosiči korouhví syčeli rozkazy, všichni se mlčky chápali zbraní. Amerotke šel k nádrži, kde stál Asural s velitelem medžajů.

„Pes tvrdí, že se už blíží,“ hlásil medžaj. „A já mu to

věřím.“

Ticho bylo tísnivé. Amerotke stál jako honicí pes před lovem. Něco zaslechl. Mrkl vpravo a uskočil. Na kraji oázy se rozezněl bojový pokřik mužů, kteří tam stáli sešikovaní. Útok započal! Velitel medžajů nařídil, aby přikrmili ohně dalším topivem, a předjitřní vzduch prořízly výkřiky, jekot, válečný ryk, hrůzostrašné zvuky praskajícího dřeva a zbraní řinčících ve vražedném boji.

Amerotke se snažil proniknout očima tmou, jíž

probleskovaly poskakující plameny. Rozeznával obrysy, míhající se hlavy a dlouhé, oválné štíty. Horda mužů se snažila prorazit barikádou stromů. Překvapení se nekonalo. Asural vpravo a medžaj vlevo vykřikovali rozkazy, jak si to bitka právě žádala. Arité měli v úmyslu je obklíčit. Do suchých křovin se však zabodly zápalné šípy. Na útočníky se začaly kácet ohnivé stěny, ostatním se do zrohovatělých chodidel zapichovaly ostré kameninové střepy a zahnojené trny. Některým Aritům se podařilo proskočit ohnivými jazyky, aby byli vzápětí utlučeni, probodáni či rozsekáni k smrti. Jeden z aritských zabijáků, oděný jen v bederní roušce a vyzbrojený kopím a štítem, zkoušce ohněm i útoku zbraní unikl a vrhl se na Amerotkea. Soudce uskočil, postavil se útočníkovi zprava a holí mu namířil na hlavu.

Naneštěstí minul, ale zasáhl ho aspoň do paže. Soupeř ztratil rovnováhu. Amerotke se rozpřáhl holí podruhé

a tentokrát už mu rozbil tvář a roztříštil obličejové kosti.

Vtom se přiřítil Pes, popadl Aritu za pačesy, zvrátil mu hlavu a podřízl hrdlo. Útok náhle ustal, avšak téměř okamžitě zase znovu vzplál. Lsti a chytračení vystřídal brutální, krvavý zápas muže proti muži. Vrhl se na ně šik nepřátel srovnaných jeden vedle druhého, odhodlaných prolomit jejich obranu a všechny pobít. Velitel medžajů Amerotkea udýchaně zpravil, že nepřítel, posílený písečnými muži a pouštními tuláky, čítá dobrou stovku mužů.

Útok se sice povedlo odrazit, ale přímý boj hned nato vystřídal příval šípů ze silných núbijských luků.

Amerotke se všemi ostatními se snažili poschovávat, kde se dalo. Noc zvolna přecházela v den, obloha jasněla stále víc, tma se rozplývala. Jitřní vánek houstl puchem potu a krve. Úpění raněných umlčoval milosrdný nůž. Arité zaútočili znovu. Ustoupili z obou křídel zahalených dýmem a soustředili se na vpád zepředu, směrem od pevnosti. V zoufalé snaze co nejvíc uškodit se přivalili se štíty před sebou a bodajícími hroty kopí. Medžajové, posílení Asuralovými ozbrojenci, se statečně drželi v bojovém šiku. Přesto však Amerotke vycítil, že si muži začínají zoufat, ztrácet naději. Musejí vydržet alespoň do úplného rozednění, kdy se budou moci pokusit oázu vyklidit. To znamená, že se budou muset dlouze a krvavě probojovat ke své válečné lodi – pokud dřív nezasáhnou

bohové nebo generál Omendap.

Amerotke se právě radil s Asuralem a medžajským velitelem, když se od řeky ozvalo mocné troubení na lasturové trubky. Okamžitě tam vyslali zvěda. Sotva vyrazil, zaslechl Amerotke řev a běžel se podívat k hranici oázy. Černá masa Aritů se rozpadla. Záškodníci se rozprchli po písku do všech stran, zatímco zprava i zleva se blížily řady královských vojsk. Museli zakotvit po obou stranách Sindžáru, vyšplhat se na břeh a okamžitě zaútočit. Jejich náhlý vpád Arity otřásl.

Nejspíš očekávali posily, které se vylodí přímo pod oázou a potáhnou přes ni. Tohle nečekali. Omendapovy oddíly využily momentu překvapení k svému prospěchu. Svěží a bojechtiví se královští vojáci hnali pouští jako honicí psi. Vbrzku dostihli opozdilce a raněné a zasadili jim poslední, smrtelnou ránu. Obránci oázy, přes nedávné zakolísání stále plni nespoutaného bojového nadšení, nepotřebovali povzbuzovat a přidali se k smrtícímu honu na ty, kteří jim připravili taková muka.

Amerotke se unaveně opřel u nádrže. Nabral si vodu do dlaní, svlažil si ústa a celý se trochu osvěžil.

Omendapovi vojáci, zářiví v bílých suknicích, kožených náprsnících zdobených stříbrnými a zlatými včelami, s náhrdelníky

a náramky

za

chrabrost,

pyšně

napochodovali do oázy. Velitelem byl vrchní písař armády, důstojník Anubidova pluku, drsný starý voják

s ostrýma, pichlavýma očima, úsečným hlasem a strohým chováním. Neomaleně Amerotkea vyslýchal, než si uvědomil, s kým mluví, že před ním stojí nejvyšší soudce samotného faraona. Rychle se omluvil a začal líčit, že z Omendapova ležení vyrazili předešlého dne těsně po poledni.

„Už jsme tu nějakou chvíli byli.“ Zašklebil se.

„Mysleli jsme, že bude nejlepší se dobře rozmístit.

Omlouvám se, jestli jste si mysleli, že jste na to sami.

Rozkazy generála Omendapa byly naprosto jasné: Zachraňte pána Amerotkea a jeho muže. Chyťte nepřátele a všechny je pobijte. A to se právě chystám udělat.“

Celý zbytek dne strávili krvežíznivou honbou v zříceninách Timsy. Jeden z vojáků nazval pevnost hrozivým úlem – to pro voštinovité uspořádání chodeb a tunelů provrtávajících zem do hloubky. Bitva dospěla ke svému strašlivému vrcholu, když našli, obklíčili a zničili samotné hnízdo Aritů. Nepřítel neprosil o slitování a žádné mu taky nebylo dopřáno. Namístě je všechny pobili, jeskyně a komory vypálili. Královský velitel s jednotkou obklíčil celou pevnost, takže nikdo nemohl uniknout. Krveprolití skončilo pozdě odpoledne.

Naživu zůstalo jen pár Aritů, raněných nebo surově ztlučených. Amerotke se je pokoušel vyslýchat, dočkal se však jen výsměchu a plivanců. Velitel je nechal narazit na kůly vysoko na hradbách, přičemž je popravčí četa

trýznila ještě jejich vlastními kopími. Píseční lidé byli ochotnější. Poté, co pět z nich skončilo na cimbuří stejně jako Arité a za příšerného vřeštění v potocích krve dodýchávalo, začali smlouvat. Za to, že promluví, žádali trochu vody, kousek chleba a svobodu. Velitel se na Amerotkeovo naléhání nakonec nechal obměkčit.

Píseční lidé jim pak vypověděli příběh, který jen potvrdil soudcovo předešlé podezření. Před několika týdny přišlo nějakých sto padesát Aritů, kteří Timsu velice dobře znali. Usadili se v pevnosti a dílem úplatky, dílem zastrašováním a násilím získali písečné lidi a pouštní tuláky, které pak využívali jako špehy.

Okamžitě unesli dceru kněze Nebhera. Vyhrožovali mu, a tak rychle podlehl. Písečným lidem pak vždycky hned řekl o každém, kdo přišel do oázy, a oni to zase bez prodlení běželi oznámit do pevnosti Aritům. Nebher mezitím návštěvníky omámil. V chladných nočních hodinách se Arité přihnali, oběti uškrtili a pak odstranili všechny stopy.

„A lodě a čluny?“

„Cenný otop.“ Písečný muž se zakřenil a obnažil zčernalé zuby. „Nedávali nám věci, které ukradli mrtvým, ale platili nám kousky stříbra. Všechno ostatní zlikvidovali.“

„Ale někteří z kupců a poslů se dostali dál na Jih.“

„Nijak daleko,“ opáčil muž. „Stejný prapor a stejný

člun, ale většinou jsme ho řídili my. Lidé to viděli, a pak jsme někde na opuštěném místě vytáhli loď na břeh a zničili. Dřevo a šatstvo jsme odnesli zpátky do Timsy na zádech.“ Pokrčil rameny. „Nebo odvezli na velbloudech.“

Amerotke přikývl. Při zmínce o velbloudech si vybavil vzpomínku na Omendapovu armádu a skupinku souputníků, pouštních lidí s rychlými jezdeckými velbloudy, kteří byli ideálními posly pro cesty na jih.

Amerotke věděl o Aritech dost na to, aby si dokázal uvědomit, že si kázeň vynucují nejvyšší krutostí. Píseční lidé a pouštní tuláci jsou snadnou kořistí. Kočují s celými rodinami. Ty Arité nepochybně zajmou jako rukojmí a vyhrožují, že je při neuposlechnutí rozkazů připraví o život.

„A mrtví?“ zeptal se.

Písečný muž pokrčil rameny a zvedl se. Zavedl Amerotkea a vrchní velitele na opačný konec pevnosti, kde prošli pobořenou branou k patě vysoké věže. Dolů do černoty vedly úzké, strmé schody. Amerotke, který se obával přepadení, nařídil, aby rozžali víc pochodní, a do čela postavil hlídku medžajů. Sestupovali stále níž

a nořili se do špinavé tmy podsvětí Timsy. Vzdor horku panujícímu venku to bylo studené, přízračné místo. Na stěnách se chvěly stíny. Tlumené kvílení zločinců naražených na cimbuří je pronásledovalo jako monotónní

démonické zpěvy. Hrůzostrašná cesta, již dělal ještě horší neodbytný odporný puch hniloby. Sešli do menšího prostoru, z něhož vedly dvě chodby. Písečný muž ukázal na tu vpravo. Prošli úzkým průchodem. Amerotke si ucpal nos, smrad byl už přímo nesnesitelný. Vstoupili do prostorné jeskyně. Medžajové popošli dopředu a zvedli pochodně do výšky, aby odhalili hrůzy pekla. V řadách tu bylo pečlivě naskládáno nejméně třicet mrtvol. Nad smrdutinou, jež by se dala krájet, se některým mužům zvedl žaludek a odběhli se vyzvracet, ale Amerotke s velitelem se pustili do prohlídky rozkládajících se těl.

Všechny oběti byly uškrceny, břicha rozříznutá a zasypaná pískem, aby se puch rozkladu a hniloby trochu zmírnil. Některé byly už úplně shnilé a nedaly se rozpoznat. Štíhlého Nebhera však Amerotke poznal.

Vedle něj ležela žalostná mrtvola mladé dívky, pravděpodobně jeho dcery, jejíž zhmožděná tvář byla téměř celá zakrytá černými vlasy. Soudce zavřel oči a pomodlil se.

„Ti, které lze ještě poznat,“ prohlásil a narovnal se, „by měli být očištěni a převezeni do Théb k důstojnému pohřbu. Dům stříbra se o to postará. Zbytek musíme co nejrychleji spálit.“ Ustoupil a rozhlédl se po ohyzdné umrlčí komoře, sídle zla, práci padlých srdcí. „Paní Maat,“ šeptal, „bohyně pravdy, udělej konec těmto zákeřným činům.“

Toho odpoledne, kdy bitva u Timsy dospěla ke svému zdárnému konci, se Šufoj, osobní společník nejvyššího soudce Síně obojí pravdy pána Amerotkea, jak sám sebe označil, koupal v přívalu svého obrovského štěstí. Nikdy nebyl tak šťasten, jako když se blaženě rozvaloval na hebkých lněných prostěradlech Matájina honosného lůžka s měkoučkou

péřovou

matrací,

modro-zlatým

podhlavníkem a načechranými, bohatě vyšívanými polštáři. Díval se na cedrové trámy na stropě ložnice a nemohl věřit svému štěstí. Před chvílí se s Matájou miloval a dosud v něm klokotal smyslný proud něžných doteků, měkkých polibků a nejvonnějších vůní. Matája s překrásnou tváří rámovanou parukou, zdobenou zlatými a stříbrnými růžičkami, se na něj usmívala a tulila se k němu svým hebkým, teplým tělem, až na skvostný náhrdelník a pár vybraných šperků nahá. Pak si pochutnávali na rozmačkaném čerstvém ovoci, fících máčených v medu a nejlepším víně. Šufoj si krátce vzpomněl na svého pána, který dlí v rozžhavené Rudé zemi, ale rychle se vrátil do své příjemné přítomnosti a pohlédl na Matáju sedící opodál a oddělenou od něj jen lehounkým závěsem.

S jednoduchou rouškou kolem beder se kráska zhlížela v ručním zrcátku z leštěného bronzu, trhala si obočí a občas prozkoumala celou tvář, aby snad nějakou

vadu na kráse nepřehlédla. Průsvitný závěs byl jako špehýrka, jíž mohl Šufoj pozorovat svou milovanou, zabranou do krášlení. Matája si pro sebe tiše broukala.

Šufoj melodii poznal a připomněl si vyzývavý nadpozemský tanec, jímž ho vábila před milováním. Jeho srdce plesalo radostí. Matája nedbala na zevnějšek. Se smíchem popisovala, jak se před ní ostatní muži naparují a čepýří, kamkoli přijde, a hlavy mají přitom prázdné.

Oproti tomu Šufoj srší nápady a plány, které ji okouzlují, a na oplátku se mu svěřila se svými úmysly. Vykládala, že ji Núbijský chrám už omrzel, nedávné události ji děsí a je hluboce znepokojena hrozbou, kterou sem vnesli Arité. Vysvětlila mu, že se snažila přesvědčit paní Busiris, aby z chrámového špitálu vystěhovali ty, kdo mohou chodit, a bedlivěji střežili veleknězovo sídlo.

Dokonce naznačila, že by ráda požádala Amerotkea o ochranu v jiném chrámu či přímo v královském paláci v Malkatě.

„Chystáš se odejít?“ polekal se Šufoj.

„Samozřejmě,“ špitla a přitiskla se k němu. „Myslíš, že tu chci zůstat? Ano, jsem sirotek, dcera rolníka, chrámová hetéra. Tančím a zpívám před sochami.

Modlím se k bohům. Vykonávám různé povinnosti. Až

donedávna jsem tady byla šťastná. Tomu je však konec, Šufoji. Božská se obrátila proti všemu núbijskému.

Hetéry z naší provincie slouží i v jiných chrámech.

Udělám totéž. Ztratím sama sebe, ale Arité na mě zapomenou.“

„Víš to jistě?“ vyhrkl Šufoj.

Matája znovu zdůraznila, že právě to si přeje a touží, aby byl hrozícímu zlu už jednou konec. A Šufoj jako by se jejím napětím, touhou po bezpečí nakazil. Během nepřítomnosti jeho pána se s Matájou velice sblížili.

Amerotkeovy cesty na jih využil také k tomu, aby se co nejvíc dověděl, a sám tajně vyslechl chrámové služebnictvo, akolyty a návštěvníky. Čím víc se ale ptal, tím větší starosti mu dělala mlčenlivost vznešeného Chufua, který v klidnějších dobách prohlašoval, že by Núbie měla pod faraonovou vládou získat větší míru svobody. Paní Busiris nebyla jiná. Celkem vzato záhadný pár! Možná spolu ani nežijí. Služebnictvo samozřejmě klevetilo o tom, jaké mezi nimi panuje napětí. To jsou však jenom klepy. Podobné věci se dějí v kterémkoli z Domů milionu let po celých Thébách. Matája mluvila o vznešeném Chufuovi a jeho choti, jež prý jí jsou šlechetnými a milujícími ochránci, uznale. Šufoj usoudil, že vznešený Chufu a paní Busiris, a vlastně veškeré vyšší chrámové kněžstvo, jsou chyceni v pasti vlastní rozpolcenosti mezi dvěma stranami. Z jedné jsou vázáni věrností faraonovi, z druhé je táhne oddanost vlastnímu národu, lidové paměti a historii Núbie.

„Nu což,“ šeptal si pro sebe. „Mohu jen

shromažďovat zvěsti. Na pánovi bude, aby je prověřil.“

Otočil se, aby si vzal z nočního stolku číši, ale v tom okamžiku nadskočil, protože z nitra veleknězova příbytku se ozvalo pronikavé zaječení. Vyskočil z postele, v tu ránu na sebe naházel šaty a popadl nůž. Nejprve se rozlehl dusot běžících nohou venku na ochozu a hned nato zběsilé bušení na dveře. Matája přiběhla a rychle odstrčila závoru. Do komnaty vpadl Chufu s paní Busiris.

Veleknězova žena plakala a v ruce svírala rudé plátno.

„Našli jsme je,“ vykřikl Chufu.

„Přehozené přes podhlavník na posteli,“ vzlykala Busiris.

Šufoj

si

provinile

připomněl

své

milostné

dostaveníčko s Matájou, horečné vzrušení, polštáře, podušky, pokrývky a podhlavníky létající z postele.

Sklíčeně pohlédl na Matáju, která na něj nepřítomně hleděla. Jako ve snách se vrátila k Šufojovi, odhrnula závěs a přešla k hlavám lůžka. Zastavila se, sklonila a Šufoj s hrůzou sledoval, jak pomalu vytahuje děsivé rudé plátno, smrtonosné varování Aritů…

Amerotke stál v Zahradě tisícera vůní Núbijského chrámu. Do Théb se vrátil předchozího večera, neskutečný obraz Timsy a jejích hrůzných tajemství stále čerstvě v paměti. Odcházel z pevnosti a díval se na naražená

těla

nepřátel,

černá

a hrozivá

proti

bleděmodrému nebi, jako by se vysmívala slávě toho dne, a z nádvoří stoupala oblaka dýmu z pohřebních hranic.

Už se těšil, až opustí toto zvrácené místo a vrátí se do města.

Chtěl se trochu projít, ale potom se rozhodl, že se na chvilku posadí do jedné ze zářivě barevných zahradních besídek. Byl tu chládek a z květinových košů zasunutých pod vypolštářovanou lavici postavenou podél zdi se linula sladká vůně. Amerotke si udělal pohodlí a prohlížel si sošku trpasličího boha Bese s vypoulenýma očima, vystouplým břichem a pitvornou maskou na tváři.

V sousední svatyni zpíval někdo krásným hlasem hymnus: „Skvostný jako úsvit. Jak milý jsi všem živým tvorům…“ Amerotke šeptal svou vlastní děkovnou modlitbu za bezpečný návrat a ochranu rodiny, kterou navštívil v královském paláci v Malkatě. Všechno bylo v pořádku, ač se Norfret nesmírně stýskalo po něm a po domově. Chviličku spolu poseděli v královských zahradách a pili z jednoho poháru víno, chlapci hlučně skotačili kolem fontány. Také Šufoj přišel, ale svíral rty a mračil se. Teprve až když Norfret políbila manžela na rozloučenou, vypověděl Amerotkeovi vše, co zjistil, a že se v Núbijském chrámu objevila varovná rudá plátna.

Amerotke jej pozorně vyslechl. Vzpomněl si na Valuův nedůvěřivý přístup ke všemu núbijskému, a jakmile vyšli z faraonova paláce, poslal Šufoje se zapečetěným

dopisem do Domu tajemství. V něm žádal, aby mu vydali všechny zprávy a záznamy královského žalobce, které souvisejí se současnou kritickou situací. Ještě než Šufoj ale odběhl, aby splnil jeho přání, poprosil svého pána, zda by nevzal Matáju pod svoji ochranu. Amerotke mu slíbil, že to promyslí, ale prozatím…

Hleděl na sochu trpasličího boha. Tolik otázek, a tak málo odpovědí! Jak se Arité dověděli o jeskyních a chodbách pod Timsou? Pevnost stojí na egyptském území. Proč si vybrali právě ji? Pravda, stojí blízko oázy Sindžár, jsou však i jiné oázy a jiná místa odpočinku u řeky. Když se nad tím člověk sice zamyslel, byla Timsa pro Arity ideálním místem, kde mohli v klidu kout své pikle, ale jak to, že o ní tolik vědí? V archivu Núbijského chrámu se nacházejí mapy a nákresy, ale pokud je Amerotkeovi známo, podrobné plány pevnosti pořídil až

Imhotep. že by se z oddaného faraonova služebníka stal zrádce? že by skutečně vydal své vlastní plány Timsy nepříteli? Soudce nad těmito nejasnostmi hloubal, ještě když se královským člunem spěšně navracel do Théb. Na povrch vyplula další podezření týkající se Imhotepa.

Opravdové nepokoje v Núbii vypukly před měsícem a teprve poté se vyostřila situace tady v Thébách, Imhotep však pořizoval plány pevnosti už dlouho předtím. Pročpak? A další problém: Imhotep byl podle všeho starým, ostříleným protivníkem Aritů. Viděl v nich

hrozbu. Skupina zákeřníků jej odsoudila k smrti a tento rozsudek nakonec vykonali. Ovšem má-li on sám věřit důkazům, Imhotepovi nikdo nevyhrožoval a nezajistil si ani žádnou zvláštní ochranu, dokonce ani poté, co se v jeho vlastních zahradách našla znetvořená mrtvola, jež

byla jasnou obětí Aritů. To je divné! Imhotepa sice zavraždili – ale varovali jej předem? Pokud by to byli udělali, určitě by se měl víc na pozoru před blížícím se nebezpečím. Jestliže však žádnou výhrůžku neobdržel, jak to že si Arité nechali ujít příležitost ztropit si z vyhlédnuté oběti své nepěkné žerty, děsit ji a bavit se jejím strachem? Měla snad tou výhrůžkou být ona bezejmenná zohavená mrtvola? A Chufu? Jednal rychle jako vypuštěná střela, když zabránil atentátu na Božskou – ale jak to, že na něj onoho rána ani potom nikdo nezaútočil? Arité se přece nerozpakovali zavraždit jednoho z vlastních lidí, zavřeného v kobce v Núbijském chrámu. Krátce nato pronikli do chrámových zahrad a povraždili každého, kdo jim přišel pod ruku – ovšem na velekněze, jehož přece musejí považovat za napomahače protistraně, za zrádce, nezaútočili. Šufoj se zmínil o rudém plátně, varovném znamení zanechaném Chufuovi, Busiris a Matáje, ale mají na ně Arité skutečně zálusk, nebo si s nimi jenom hrají jako kočka s lapeným ptáčkem? Čekají snad na nějakou veřejnou příležitost, aby zasadili Núbijskému chrámu smrtící ránu?

Amerotke mžoural otevřenými dveřmi na fontánu tryskající v dálce. I on musí být opatrnější. Zpráva o nedávném vítězství nad Arity v Timse se roznesla po městě a pro mazaného nepřítele představovala citelný, bolestivý úder. Kromě toho už také vešlo ve známost, co stálo za záhadnými úmrtími medžajských zvědů a že dalším

už

žádné

nebezpečí

nehrozí.

Aura

nepřemožitelnosti, jíž se Arité obklopili, zaznamenala znatelné trhliny. Faraonovu moc nelze zpochybnit.

A Arité jistě vědí, že on, Amerotke, na tom má veliký podíl. Určitě si na něj počkají, na jedinečnou oběť ve své vražedné válce proti Velkému domu.

V tu chvíli jej polekalo zachrastění zbraní. Mezi stromy za fontánou zahlédl záblesk zbroje. Vyskočil, ale hned se zase uklidnil, protože z listoví vykoukly Stříbrné štíty, elitní jednotky Merienu, faraonových Statečných.

Doprovod s blýskavými štíty a napřaženými kopími pochodoval v těsně semknutém šiku a chránil dvě postavy se šály na hlavách kráčející uprostřed. Amerotke si povzdechl. Božská jej hodlá poctít svou návštěvou! Vyšel ven a poklekl na trávník. Když Stříbrné štíty dorazily, jejich sevření se uvolnilo a v oblaku vůní, zlehka se opírajíc o Senenmutovo rámě, se z jejich středu vynořila Hatusu. Amerotke se dotkl tváří země.

„Ne, teď ne!“ vyštěkla. „Ne na slunci, můj ctihodný soudce, ne na slunci!“ Poklepala ho po rameni

a proklouzla kolem něj do letohrádku. Amerotke se ušklíbl, zvedl se a šel za ní. Hatusu shodila lněný šál z hlavy a gestem Amerotkeovi naznačila, aby se posadil proti ní. Soudce zachytil Senenmutův varovný pohled.

Ostře řezaná tvář velkého vezíra vyhlížela vskutku ustaraně. Nebylo divu. Faraon je vzteky bez sebe.

Svědčilo o tom mnohé a Amerotke to všechno už dobře znal. Hatusu na sobě neměla jediný šperk, krásnou tvář nenalíčenou, ty svoje zvláštní modravé oči veliké a ostražité, smyslné rty zkroucené v úšklebku. Kousala se zevnitř do tváře, pěstí se tloukla do stehna a nohou ve stříbrném sandálku poklepávala do podlahy, jako by naslouchala znepokojivé skryté hudbě. Taková byla skutečnost: srdce jí kypělo hněvem.

„Božská, je příjemné hledět do tvé tváře.“

Hatusiny kočičí oči se ani nepohnuly.

„Slyšelas už o Timse, paní?“ otázal se Amerotke opatrně.

„Blahopřeji.“ Senenmut se rychle vložil do hovoru.

„Hnízdo jedovatých zmijí bylo vypáleno a zničeno.“

„Zabíjeli mé vyslance,“ hartusila Hatusu, „vraždili královské posly, rozbíjeli pečetě u mošen našich kurýrů, četli listy a prohlíželi plány, které jsme posílali místokráli Núbie. Měli počíháno na naše jednotky. Celé týdny větřili jako smečka hyen kolem naší oázy, pouhý den cesty z Théb!“

„Ale jejich zlotřilé plány se proměnily v prach!“

namítl Amerotke. „Všichni jsou mrtví, někteří skonali za strašlivých muk.“

„Jenomže se nic nenašlo,“ ňafla Hatusu a zvedla zaťatou pěst. „Vůbec nic, žádné spisy, žádné papyry –“

„Vrchní velitel,“ opáčil Amerotke, „důkazy pečlivě hledal a –“

„A nic nenašel,“ skočila mu zlostně do řeči Hatusu a probodávala ho očima. „Nic než polétavý popel. Zajatci měli být mučeni.“

„Božská, pokud by byli něco řekli, pak jen litanii lží a klamů, jíž by nás chtěli zmást.“

„Čas běží.“ Hatusu nechala ruku zase klesnout. „Do pěti dnů vojsko dokončí tažení. Musím učinit konec tomuto krvavému spiknutí. Rozumíš mi, Amerotke?“

Předklonila se. „Chci Sgerua živého. Chci jej vydat napospas svým jednotkám.“

Amerotke krátce pohlédl na Senenmuta, jenže ten zrovna zavřel oči.

„Imhotep,“ začal Amerotke a snažil se zachovat klid, „bývalý vrchní vyzvědač, zmínil se někdy tobě, ctihodný, Domu tajemství nebo vznešenému Valuovi o svých nákresech Timsy?“

„Ne,“ odpověděl Senenmut a vyšpulil spodní ret.

„Proč by měl?“

„Jeho pátrání tě však uvedlo do stavu zvýšené

ostražitosti, že ano?“ přišla pohotově s otázkou Hatusu.

Amerotke přikývl. „Ještě podivnější však je,“ svěřil se, „že Imhotep začal po těchto věcech pátrat dřív, než

veškeré toto zlo vyvřelo napovrch. Spletitý případ.“

Zavrtěl hlavou. „Imhotep nepatřil k Aritům, takže jak mohl mít podezření, že se něco chystá?“ Dál zachovával klidnou tvář a pokračoval: „Ještě zajímavější je, že ačkoli na jeho zahradě našli mrtvolu s useknutýma rukama, Imhotep to nepovažoval za známku přítomnosti svých bývalých nepřátel v Thébách.“

„A to znamená co?“ vybafla Hatusu.

„Vlastně nevím,“ povzdychl Amerotke. „A podobné je to i se vznešeným Chufuem. Zázračně zachránil Tvé Veličenstvo před atentátem. Vím, že jeho choť tě zpravuje o všem, co se tu děje, ale přestože je velekněz Chufu ohrožen, neutrpěl dosud –“

„žádnou újmu,“ dopověděl za něj Senenmut. Pak se královnin velký vezír a milenec odmlčel a mírně odvrátil hlavu. Amerotke pojal podezření, že ví víc, než říká.

Senenmut na něm utkvěl přivřenýma očima. „Vyžádal sis listiny vznešeného Valua z Domu tajemství? Osobně jsem ti je dal doručit do tvého příbytku.“

„A pročetls je?“ zajímal se soudce.

„Ano, byť jen zběžně. Nic významného však nevyjevují. Vznešený Valu Chufua podezíral. Měl pocit, že zásah velekněze, ač zachránil Božské život,“

Senenmut vzal při těch slovech Hatusu za ruku, „byl příliš náhodný, příliš rychlý. Jinými slovy,“ jemně královninu dlaň zase pustil a pohlédl zpříma na Amerotkea, „tvé úvahy se ubírají stejným směrem jako Valuovy. Měl podezření, že Núbijský chrám je do celého toho vražedného spiknutí zapletený, neměl však žádný důkaz, a až donedávna jsme ho neměli ani my. Zatímco jsi tu nebyl, něco se stalo.“ Senenmut povstal, došel ke vstupu a tiše něco sdělil strážím.

O chvilku později vstoupil do altánu starý kněz s levhartí kůží kolem ramen. Hned ve dveřích se královně hluboce a obřadně poklonil až k zemi. Hatusu zdvořile pokynula, aby povstal, a hodila mu polštář, aby se mohl pohodlně usadit na zemi. Úctyhodný stařec s hluboko posazenýma očima a propadlými lícemi měl na pravé paži vytetované znaky anch a sa, hieroglyfy značící mír a ochranu. Usadil se na polštáře a přitom si prsty pohrával s drobným amuletem pověšeným na stříbrném řetězu kolem krku. Ani v tak vznešené společnosti se nikterak neostýchal.

„To je Maneso,“ představil ho Senenmut. „Nejvyšší kněz Svatyně ucha Núbijského chrámu.“

Amerotke se Manesovi zadíval do očí. Vrchní kněz působil poněkud přepjatě a mysticky, zaříkávač zdatný ve vymítání zlých duchů. Asketa, který podstoupil velký půst, aby se připravil na vyznání poklesků těch, kdo

vejdou do Svatyně ucha, zvané též Kaple naslouchání.

Provinilci tisknou rty k dřevěné mřížce, svěřují mu své tajné špatné skutky a očistí se tak před vykonáním oběti.

„Přivedli jsme ho sem,“ vysvětloval Senenmut, „kvůli tomu, co nám pověděl.“

Amerotke se polekal.

„Ale vyznání chybujících je určeno pouze pro boží uši.“

„Nikoli, nikoli!“ Maneso měl jasný a silný hlas. „Je-li ohrožen pokoj a harmonie božího řádu, může být slib mlčenlivosti prolomen, a k tomu právě došlo, můj pane.“

Kněz hovořil, jako by každičké jeho slovo bylo samotným

božstvem

osobně

schváleno.

„Došlo

k znesvěcení.“ Prudce se do Amerotkea zabodl očima.

„Vraždy a zmatek! Nevinná krev prolitá na posvátné půdě! Ohavné prázdno ve svatyni nejposvátnějšího z posvátných míst.“

Amerotke chápavě přikývl.

„Pokoj boží,“ ševelil Maneso, „božský řád, má větší váhu než bezvýznamná vyznání chybujících.“

„Pověz mu to,“ vyzvala jej Hatusu mírně. „Řekni mu, Maneso, co jsi prozradil mně.“

„Slyším slova Božské. Hledím jí do tváře a žasnu nad její nadpozemskou krásou,“ jal se Maneso vyzpěvovat obřadný pozdrav královně.

„Tak už mu to řekni!“ vyjela.

„Jsem velekněz Svatyně ucha. Zavražděný zvěd Imhotep mne mnohokrát navštívil.“

„Jak víš, že to byl on?“ optal se Amerotke.

„Můj pane, přijde-li člověk zdaleka, aby hovořil o své minulosti, o mužích, které zabil v Núbii, o svém odcizení vlastnímu lidu, popisuje-li, co se děje v jeho vlasti…“

Maneso rozpřáhl ruce. „I poslepu rozpoznáš nálady a hlasy. Imhotep byl jako starý přítel. Tichý, uzavřený muž, byť pod vlivem jisté ženy.“

„Byl vdovec.“

„A co z toho má plynout?“

Amerotke se musel pousmát. „Zmínil se ti někdy, co je to za ženu?“ otázal se.

„Ne, ale i kdyby, tohle bych ti vyjevit nemohl. To byla záležitost srdce, nikoli říše.“

„Pokračuj.“

„Ano, Božská.“ Maneso zničehonic mrkl na Amerotkea, jako by se bavil Hatusinou nadutosti. Drobný kněz, jenž očividně musel mít k porušení slibu mlčenlivosti závažné důvody, se soudci zalíbil.

„Zrovna před posledním úplňkem,“ pokračoval Maneso, „přišel Imhotep znovu. Svěřil se, že provedl něco, co narušilo jeho věrnost Velkému domu. Neřekl co, ale vyznal, že to udělal proto, aby ochránil ty, jež

miluje.“

„Svou rodinu? Své příbuzné v Domě lesa?“ chtěl

vědět Amerotke.

„Nesporně!“

Amerotke přemýšlel o ženě, která údajně na Imhotepa působila. Neferen, nebo Sihera? Správcova dcera je samozřejmě sličná dívka. Krom toho, proč tato žena potřebovala, nehledě na ostatní, ochranu a před kým?

Před Arity, nebo před někým jiným?

„Vím také,“ ukončil Maneso svou řeč a tvrdě přitom hleděl na Amerotkea, „že Imhotep býval pravidelným, byť mlčenlivým návštěvníkem tohoto chrámu. Proklouzl vždy postranní branou a scházel se s někým jiným než

s Chufuem.“

„Se ženou?“ optal se Amerotke. „S hetérou? Nebo snad s paní Busiris či s vrchní chrámovou služebnicí Matájou?“

„Možná,“ odvětil Maneso, „ale s žádnou z těch, které jsi jmenoval, jej nikdo nikdy neviděl. Zato Imhotep opakovaně navštívil Dům knih. Kněz-předčitatel tvrdí, že podle jeho názoru Imhotep zájem o Matáju neprojevoval a ani ona o něho. Mohl se tedy scházet s jinou.“ Maneso zvedl obočí. „Samozřejmě mě to zajímalo, proto jsem se vyptával. O nás kněžích je známo, že jsme zvědaví,“

usmál se, ale hned zase zvážněl. „V Núbii došlo ke vzpouře, potom k pokusu o atentát na Božskou, k Imhotepově vraždě, smrti zajatého Arity, k útoku na náš chrám a potom dorazily hrůzné zprávy z Timsy o tom, co

se dělo s královskými posly.“ Stařec se odmlčel, oči se mu zalily slzami. „Jednoho z nich jsem znal, Amtefa, mladého muže, můj pane, hbitého jako gazela a stejně půvabného, pyšného na právo nosit kartuš Božské.

Amtefa ti zloduši uškrtili a vím, nebo se o tom to alespoň hovořilo, že jeho tělo ty hyeny s kamenem místo srdce odvlekly. Věříte na duchy, můj pane?“ zeptal se Maneso, ale nečekal na odpověď. „O Amtefovi se mi nesčetněkrát zdálo. Když jsem slyšel zprávy o Timse, tázal jsem se sám sebe, zda zdrojem všeho toho krveprolití a mrtvých nebyly právě skutky, k nimž se mi Imhotep doznal.

Proto,“ unaveně se napřímil, „jsem si vyžádal slyšení u Božské a ona ochotně souhlasila.“ Chtěl před Hatusu padnout na tvář, ale ona povstala, což bylo u královny nanejvýš mimořádné gesto, a z pláště vytáhla červené rukavice, znak nebývalé faraonovy přízně. Maneso je od ní přijal a poklonil se.

„Vyznal jsem se, Božská. Přinesl jsem tím oběť Amtefovu ka.“ Starý kněz se usmál, natáhl si rukavice a odšoural se na ven na slunce.

„Nuže?“ Hatusu se posadila a naznačila, aby Senenmut a Amerotke, kteří v přítomnosti stojící bohyně samozřejmě nemohli zůstat sedět, udělali totéž.

„Nevím, co to všechno znamená.“ Amerotke mluvil rychle, aby předešel Hatusu a Senenmuta. „Věděl Imhotep o vzpouře? Podílel se na ní? Proč tak svědomitě

zakresloval podrobné plány Timsy? Posílal je Sgeruovi nebo do Núbie? Ale proč? Protože zradil? Nebo aby ochránil své blízké? Před čím?“

Hatusu vstala. „Zjisti to.“ Přistoupila k němu blíž, v očích se jí jen blýskalo. „Přiveď mi Sgerua, Amerotke!

Nezklam mě!“ Kývla na Senenmuta a s šustotem skvostného roucha zahradní besídku opustila.

Amerotke chvíli seděl a poslouchal, jak odcházejí.

Zaduly trouby ohlašující začátek obětování a hned poté začaly zvát k modlitbě. Soudce se unaveně zvedl a namířil k hostinskému domu. Venku čekali dva členové Merienu, Stříbrných štítů se zapečetěným vakem obsahujícím Valuovy dokumenty. Předali je soudci, pozdravili ho a vzdálili se. Amerotke se odebral do svého pokoje a udělal si pohodlí. Rozlomil pečetě, ale zarazil se, když se venku ozvaly kroky. Vzápětí se otevřely dveře a dovnitř vpadl Šufoj – za sebou vedl Matáju. Měla na sobě tmavomodrý cestovní plášť, vlasy bez ozdob a tvář bez líčidel, v jedné ruce kožený vak a Šufojovu hůl ve druhé. Poklekla na polštáře narovnané před psacím stolem. Vypadala celá nesvá, vystrašená. Přitáhla si plášť těsněji k tělu a Amerotke si všiml překrásného stříbrného pásu.

„Co se děje?“ zeptal se soudce potlačuje přitom netrpělivost plynoucí z nenadálého vyrušení. Byl unavený, ale hlavně nesmírně zvědavý na Valuovy spisy,

v nichž doufal najít nějaký klíč ke zlu, s nímž se musí vypořádat.

„Velice se omlouvám, můj pane,“ začala Matája.

„Vím, že ses právě vrátil. Tvé srdce tíží mnoho otázek a zlých věcí. Přesto jsem tě přišla poprosit o ochranu.

Bojím se tu. Požádala jsem vznešeného Chufua a paní Busiris a oni mi dovolili odejít na čas z Núbijského chrámu a najít útočiště někde jinde.“ Ukázala na kožený vak. „Zabalila jsem si pár nejcennějších věcí.“ Než mohl Amerotke odpovědět, Matája vzala vak a vyprázdnila ho na stůl, který stál mezi nimi. Nebylo toho mnoho: stočené lněné řízy, sandály, kožené pouzdro na šperky a několik truhliček. Prohrábla se věcmi, otevřela zdobenou skříňku a ukázala Amerotkeovi překrásný karneolový náhrdelník.

„Můj pane, pokorně prosím, abych směla požívat ochrany společně s tvojí rodinou v královském paláci. Toto je dar tvé choti.“

„Ne, ne.“ Amerotke se usmál a jemně truhličku odstrčil. Všiml si, že se Matáje třesou ruce a do krásných očí se derou slzy. „Můžeš jít za paní Norfret do Malkaty.

Šufoj tě doprovodí.“ Pak ukázal na skromnou hromádku jejího majetku. „Víš jistě, že ti tohle bude stačit?“

„Šufoj, říká,“ vyložila Matája a najednou se při těch slovech celá rozzářila, „že zatím bude bydlet v mé komnatě a pohlídá všechno, co jsem tam zanechala.

Pokud budu něco potřebovat, tam mi to přinese.“

Její strach byl však nepřehlédnutelný. „Čeho se bojíš?“ otázal se měkce Amerotke. „Aritů?“

„Nejen těch.“ Matája pečlivě volila slova. „Mezi Velkým domem a Núbií vznikla roztržka a vzdor veškerému zdání se týká i tohoto chrámu. Můj pane, komu mohu důvěřovat? Musím odejít, popřemýšlet.“

„Pověz mi.“ Amerotke pomohl Matáje naskládat věci zpátky do vaku. „Co vrchní vyzvědač Imhotep?

Přicházíval do Domu knih studovat mapy. Povídá se, že byl poměrně pravidelným návštěvníkem, někdy dokonce tajným.“

„Možná.“ Matája náhle působila roztržitě. „Můj pane, už jsem ti přece ukázala, co tu Imhotep dělal.

Pravděpodobně se vracel ke svým starým válečným dobám v Núbii. Zeptej se kněze-předčitatele. Ovšem kam chodil předtím či potom, nebo koho při těch příležitostech navštěvoval, to skutečně nevím. Ostatně,“

Matája zvedla hlavu a zpříma na soudce pohlédla, „zeptej se vznešeného Chufua. Ten by přece měl o veškerých návštěvnících chrámu vědět všechno.“

Amerotke přemýšlel. Podíval se z okna a připomněl si, jak pátral v Domě knih a v Sídle ticha. Rozhodl se, že půjde ven. Potřeboval chůzí uvolnit napětí, jež ho vyčerpávalo a připravovalo o všechnu sílu.

„Matájo,“ pravil, „smíš jít za paní Norfret do královského paláce, ale nejdříve,“ povstal, „musím znovu

navštívit Dům lesa. A ty, Šufoji, i s Matájou půjdeš se mnou.“

Sept-ab: ochránce mrtvých Amerotke zavolal Asurala se strážemi a společně opustili Núbijský chrám. Hlavní bránu střežili velitelé Isidina pluku, kteří královského soudce i s doprovodem propustili na hlavní ulici sevřenou mezi městskými hradbami a řekou. Bylo už pozdní odpoledne. Toho dne bylo již povětšinou doobchodováno, a tak se rolníci s vozíky a soumary naloženými zbožím i rodinnými příslušníky unaveně vlekli do okolních vesnic ke svým domovům. Ulice to byla rušná a hlučná. Prach se vznášel nad zemí jako mlžný závoj. Mračna much bzučela nad dobytčím trusem a odpadky, které se povalovaly na cestě.

Od řeky se nesla vůně sušených ryb a pronikavý pach bahna. Vyslanci Síně zemřelých či Poslové dalekého obzoru, jak si prodavači z Města mrtvých říkali, si postavili provizorní stánky nabízející nábytek do hrobek.

Někteří z těchto podnikavých obchodníčků se snažili nalákat kolemjdoucí na nabízené zboží nebo je dokonce přemlouvali, že je na pramicích převezou na druhý břeh Nilu, aby si případnou hrobku prohlédli sami. Škorpioní muži halasně vychvalovali příznivé účinky lektvarů a nápojů lásky.

Amerotke si bezděky připomněl tiché, zákeřné vraždy v oáze Sindžár a v duchu slíbil, že teď neúnavně půjde po stopě, která jej hryže v mysli. Právě teď však musel zbystřit pozornost. Zvedl oči a ucukl před temným stínem, který se mihl ve větvích datlovníku, ale byl to jen malý kluk, který tam trhal ovoce. Pohlédl na šerdenské žoldáky, kteří teď místo núbijských a kušitských jednotek hlídkovali na cestách. Vojáci světlé pleti v křiklavé zbroji a s pestrobarevným označením hodností vypadali trochu jako z jiného světa. Stali se terčem opileckých žertíků rozdováděných kněží, kteří spěchali do jakési opuštěné oázy poblíž města s pitvornou sochou svého opičího boha. Nachmelené služebníky boží provázely zmalované nevěstky, které si na noc koupili. Vzduch houstl vůní vařeného jídla. Amerotke spatřil Nadifa, nosiče korouhve thébské městské stráže – právě měl dost co dělat se svým nemotorným synovcem a dalšími muži městského sboru.

Vedli honicí psy, zvlášť vycvičené k hledání mrtvých těl, na břeh řeky, kde vrazi s oblibou zakopávají své oběti.

Amerotke byl v pokušení jít Nadifa pozdravit, ale pak si

to rozmyslel. Šufoj ho zatahal za rukáv a zeptal se, proč jej musí s Matájou doprovázet do Domu lesa.

„Abych na to nebyl sám,“ vysvětlil Amerotke.

„Samota může být pomocí, ale také překážkou.“ Přitom mrkl na Matáju, která si ladně vykračovala v lehkých opánkách, cestovní plášť vzdor vedru přitažený k tělu, nejspíš proto, aby skryla drahý opasek a další šperky.

Po chvíli došli do Domu lesa, jehož brána se otevřela.

Jakmile je místní přivítali, Amerotke okamžitě namířil do Sídla ticha. Zdrceného Šufoje a Matáju požádal, aby počkali venku. Rozlomil pečeti na dveřích, zvedl břevno a s Asuralem a několika strážemi vstoupil dovnitř.

Lucerny a lampy svítily. Amerotke rychle sáhl po koši se svitky, které při předchozí návštěvě prozkoumal.

„Můj pane?“ Asural, celý zpocený, neklidně přešlapoval z nohy na nohu, protože na něj v té dlouhé, temné síni padla tíseň. „Co máme dělat?“

Soudce ani nezvedl hlavu. „Propátrejte ty zanedbané zahrady, Asurale, do posledního koutečku.“ Odmlčel se.

„Hlavně stojaté vody v nádržích a zpustlé studny. Až to najdete, pochopíte, proč to po vás žádám.“

Zmatený Asural nechal Šufoje stát na stráži a odešel splnit rozkaz. Amerotke se rozhlédl po Sídle ticha a pak vysypal obsah koše na psací stůl. Hbitě jej prohrábl a vytáhl plány Timsy. Byly to hrubé náčrty, ale podrobnější a přesnější, než mu utkvělo v paměti.

Pozorně si je prohlížel, bubnoval prsty do stolu a pak pohlédl ke dveřím. Šufoj s Matájou seděli na polštářích v chládku pod sloupořadím, hlavy u sebe, zabraní do hovoru. Amerotke se vrátil k plánkům. Kde je chyba?

Imhotep ty plány nakreslil před vypuknutím vzpoury v Núbii a předtím, než se v Thébách objevili Arité, tak co tedy chybí? Z úvah jej vyrušily hlasy. Do Sídla ticha přichvátali Parmen s Neferen, Rahmelem a Siherou.

Správce přiběhl až k němu.

„Ctihodný soudce,“ vydechl, „tví muži prohledávají pozemek. Co hledají?“

Amerotke si ho nevšímal a upíral ostrý pohled na Neferen. Jako vždy byla půvabná a sličná, s milým výrazem ve tváři, nyní z ní však čišelo ohromné vnitřní napětí. Sihera stála jako obvykle trochu stranou, s očima upřenýma na soudce.

„Můj pane?“ Parmen zopakoval svou otázku.

„Já tě slyším,“ odsekl Amerotke. „Moji muži budou hledat, dokud něco nenajdou, stejně jako já tady.“

Naznačil, aby ho následovali do jídelní síně. Tam si vybral malé sedátko a přišli též Šufoj s Matájou. Hetéra svlékla plášť a rukou si ovívala obličej.

„Váš pán,“ začal Amerotke pomalu, „Imhotep, neměl Arity rád, že?“

Všichni souhlasili.

„Přišel sem, aby tu pracoval,“ poznamenal Amerotke.

„Nakreslil plány pevnosti Timsa dávno předtím, než

začalo povstání v Núbii a současná krize v Thébách.

Hrozilo vašemu pánu nějaké nebezpečí?“

„Nic, o čem bych věděl,“ zahřímal Parmen. „Nikdo sem nechodil.“

„Nikdo

z Núbijského

chrámu?“

ujišťoval

se

Amerotke. „Vznešený Chufu, paní Busiris, dokonce ani vrchní hetéra Matája?“

Parmen pohlédl zpříma na Matáju a zavrtěl hlavou.

„Prozradil vám Imhotep někdy,“ vyzvídal Amerotke, „koho v Núbijském chrámu navštěvoval?“

„Chodil tam do Domu knih,“ prohlásila Neferen.

„Vím, že váš pán byl vdovec,“ pokračoval ovšem Amerotke. „Přátelil se s nějakou ženou?“

„Jediná žena, kterou chválil nebo o níž hezky mluvil,“

odvětil Parmen, „byla paní Busiris. Možná navštěvoval Dům kurtizán, ale…“ Uprostřed věty se zarazil.

„Dovolte, abych byl upřímný,“ ujal se slova opět Amerotke a dělal co mohl, aby zůstal v klidu.

„Domnívám se, že Imhotep věděl o plánovaném vzbouření v Núbii dávno předtím, než k němu skutečně došlo. Možná byl dokonce v jistém spojení s Arity.“

Sihera se břitce zasmála, ale soudce si toho nevšímal.

„V Núbijském chrámu se rozhodně s někým scházel.

A také jsem si jist, že ho něco vystrašilo. Chránil vás před nějakým záhadným nebezpečím, pravděpodobně

před Arity. Znovu se tedy tážu: Nevíte o něčem, co by mi mohlo pomoci?“

„Můj pane,“ odvětil Parmen, „náš pán Imhotep byl tajnůstkář. Byl to starý vysloužilec, své názory si nechával pro sebe. Byl zdvořilý a laskavý. Proč by se s námi bavil o tom, kam jde a s kým se stýká? Ano, staral se o nás, možná nás chránil, ale nic o tom nevíme.“

„Přesto je to záhada,“ ozvala se znenadání Sihera. „To mrtvé tělo na naší zahradě, useknuté ruce, rudé plátno utažené kolem krku. Pořád se nenašlo žádné vysvětlení.“

Amerotke zavřel oči a zhluboka se nadechl. Kam Imhotep chodil? S kým se scházel v Núbijském chrámu?

To je jádrem celé záhady! Chufu to určitě ví. Amerotke otevřel oči, zvedl se a zamířil ke dveřím. Pronásleduje stíny? Paprsky luny na poušti? V dálce zaslechl zběsilý štěkot loveckých psů.

„Co se děje?“ Otočil se.

„To budou ti tví pátrači,“ odvětil Parmen. „Psi jsou zavření a rozčiluje je to.“

Amerotke se vrátil k ostatním. „To je divné,“ dumal.

„Copak, můj pane?“

„Psi našli mrtvolu, nikoli však useknuté ruce. Ptám se proč? Byl ten zavražděný žebrák z Núbijského chrámu?

Matájo, akolyti v chrámu dávají žebrákům na hřbet ruky tetování na znamení, že mají v prostorách chrámu dovoleno žádat o almužnu.“

Přikývla. „To je pravda, můj pane, ale proč by kvůli tomu měl někdo sekat žebrákovi ruce?“

Amerotke se užuž chystal odpovědět, že nemá zdání, když zvenčí zaslechl křik a rozběhl se ke dveřím. Před nimi stál v předklonu, s rukama na kolenou, jeden z Asuralových strážných a sotva popadal dech.

„Můj pane, velitel Asural něco našel. Musíš jít se mnou.“

Amerotke seběhl ze schodů a po klikaté cestičce, hustým, bujným rostlinstvem pospíchal za strážným.

Horko se jim lepilo na kůži, mouchy se rojily. Rázovali kolem

zarostlých

květinových

záhonů a políček

s bylinami, rozpadlých studen a obdélníkových nádrží, kdysi jistě zkrášlených lotosovými květy. Pronikali hlouběji do zahrady, prodírali se shluky pokroucených, propletených stromů, tak starých, že tu jistě rostly odnepaměti. Amerotke si uvědomil, že se právě dostali ke zdi ohraničující konec pozemku. U ní, poblíž nádrže se stojatou vodou, čekal Asural s vojáky. Nad znečištěnou, slizem pokrytou hladinou řádila nesčetná mračna hmyzu, po okrajích rostl hustě rákos. Amerotkeovi neuniklo, že schody vedoucí k nádrži jsou zarostlé býlím. Asural opatrně stoupl na první z nich a zčeřil špinavou hladinu klackem. Nejdřív soudce nic neviděl, ale pak si ale všiml, jak se ve vodě cosi pohnulo, mihlo se něco červeného.

Pokynul dvěma mužům, aby vlezli do vody a vytáhli to.

Poslechli a vyvlekli na břeh hnijící zabahněnou mrtvolu!

Vypadala spíš jako balík tlejících rostlin nebo starých hadrů, vlající paže a zčernalé, useknuté pahýly zápěstí její bizarnost podtrhovaly. Asural poručil, aby přinesli čistou vodu. Jakmile mrtvého položili na kamennou lavičku. Parmen se okamžitě odvrátil. Amerotke si klekl, očistil obličej a horní část hrudníku od bahna a odhalil rudou látku pevně utaženou kolem vychrtlého krku. Pak ustoupil a Asuralovi muži chrstli na nebožtíka vodu, kterou přinesli ve velkých džbánech. Spláchli z něj tlustou vrstvu mazlavého bláta, avšak odporný puch rozkladu tím jen zesílil. Amerotke si ucpal nos a prohlížel si nafouklou, zkrabacenou tvář, oholenou lebku, vytáhlé dolní končetiny, dávné rány na kostnatých zádech, zhojené do mírně vystouplých jizev.

„Starý voják,“ hlesl Asural. „Kterého velitelé často bili.“

Amerotke kývl na souhlas. Obrátil pozornost k rukám, které byly useknuté v zápěstích, čistě jako řeznickým sekáčkem. Stařec, uzavřel své zkoumání soudce, který měl svá nejlepší léta už za sebou. Pátravě se mu zahleděl do tváře. Starý voják, zopakoval Asuralovu úvahu, který zemřel ohavnou smrtí. Vzteky to v něm jen vřelo, na těle mu zuřivostí vyvstal lepkavý pot. Požádal o dýku a rozřízl odporné červené škrtidlo, které měl mrtvý zatažené kolem krku. Látku rozetnutou na dvě části

pečlivě prohlédl a hodil na zem. Chtěl vstát, ale uklouzl a rukou sjel po páchnoucím zamazaném obličeji, zavadil o vystouplé rty, skobovitý nos a propadlé, mazlavinou zanesené oční důlky. Tím pohár jeho trpělivosti přetekl.

Vyskočil a zuřivě zakoulel očima.

„Jste pod přísahou!“ zaryčel na Parmena a jeho společníky. „Víte, kdo to je? Proč byl zavražděný?“

Upřeli na něj prázdné pohledy. Amerotke už ale víc nevydržel.

„Prohlédni mrtvolu,“ nařídil Asuralovi. „Šufoji, odveď Matáju do paláce. A ostatní…“ Nedořekl, ale rázně odkráčel, zmítán bouří vlastní rozběsněné mysli.

O několik hodin později, jakmile se slunce schovalo, seděl vykoupaný, převlečený a už smířenější se světem, u psacího stolu v pokoji hostinského domu. Najedl se a napil a právě se probíral Valuovými dokumenty.

Zvenku doléhaly poslední zvuky večerního obětování: jasný hlas trub, třeskot činelů a libý zpěv chrámového sboru. Šufoj se vrátil z Malkaty, po odloučení od své milované posmutnělý. Amerotke se snažil držet na uzdě svou netrpělivost a chovat se co nejchápavěji. Trpaslík se však jen skácel na sedátko jako bludná duše a obrátil do sebe pohár vína. Pak usnul na zemi s polštářkem pod hlavou. Občas se pohnul a ze sna zamumlal: „Matájo…“

Amerotke pohlédl na chrápajícího přítelíčka, usmál se a vrátil se k souboru papyrů. Některé byly perfektně

provedené – práce Valuova úřadu. Jiné byly pouhými špinavě šedivými útržky, které posbíral od svých špehů.

Valuův úřad působil v chrámu bohyně Hathor. Na hlavním schodišti nechal vztyčit sochu Nechbet, supí bohyně s dlouhým krkem a otevřeným zobanem, a přiměl „ztrápené“ či „úzkostné“ obyvatele, jak je sám nazýval, aby na záda vytesaného dravce pokládali své stížnosti.

Pravda byla taková, že žalobce, dokud ještě žil, vítal jakákoli udání, pomluvy a drby. Nic z toho nestálo za čtení, avšak Valuovi dláždily cestu ke zkorumpované, špinavé

politice

města.

Nejnovější

písemnosti

pranýřovaly Núbijský chrám. Zejména Chufu byl terčem ohavných nařčení a urážek. Jeho záchrana Božské byla nenávistně zesměšňována a pohrdavě vykreslována jako součást záhadného, zlovolného plánu namířeného proti Hatusu.

Amerotkeův zájem vzbudily dvě zprávičky. První byla načmáraná na kousku papyru a pravila, že vznešenému Chufuovi nelze důvěřovat, neboť náleží k Aritům a měl by být uvržen do žaláře. Především však tam stálo, že velekněz ve svém chrámu podporuje a opatruje zrádcovské hnízdečko a přemlouvá i ty nejvěrnější k velezradě. Druhé hlášení bylo úhledně napsáno na rozměrném jemném papyrovém archu. Pisatel vznešeného Valua upozorňoval, že chce-li zlomit moc Aritů, musí povolat na pomoc Churata, který by mu se

svým miláčkem cibetkou mohl za jistou odměnu poskytnout důležité informace o Aritech. Valu pod sdělení připsal přezíravou poznámku. Amerotke však papyrus oddělil od ostatních a úlevně vydechl. Konečně našel dvířka! Churata zná až moc dobře. Sám si říká Požírač smrdutostí, jeho působištěm je zločinecké podsvětí a je vůdcem jedné z nejvlivnějších tlup ve Městě mrtvých. Uchýlil se do Příbytku temnoty, centra nečisté, zvrácené thébské chátry. Psanec, který se úspěšně vyhnul dopadení i obžalobě, mimořádně nebezpečný muž, s nímž

měl Amerotke už dřív co do činění. Co to vlastně vznešenému Valuovi nabízel? A co znamená ta zmínka o cibetce? Amerotke se odsunul od stolu. Proč Churat královského žalobce vůbec oslovil? Proč neposlal vzkaz jemu, Amerotkeovi? Zaslechl, jak Šufoj zahekal, a stočil pohled k němu. Mužíček se právě pokoušel ze spaní posadit. Amerotke šel a přidřepl k němu.

„Šufoji!“ Popadl trpaslíka za rameno a zatřásl jím, aby ho probudil. Šufoj zamrkal, olízl si rty a jednou rukou zašátral kolem sebe, jako by hledal číši. „Ne, ne,“

zarazil ho Amerotke. „Poslouchej, Šufoji, znáš Churata?“

„Ovšemže znám, můj pane, dělali…“ začal drmolit, ale slova vyšuměla doztracena.

„Šufoji,“ naléhal soudce, „neposlal mi Churat nějaký vzkaz?“

Mužíčkovi polekaně vylétla ruka k ústům.

„Poslal, že je to tak?“

Pidimužík přikývl. „Pane,“ vyjekl kajícně, „já jsem na to úplně zapomněl! Když jsi byl pryč, jeden z jeho chlapů, Opičák mu říkají, na mě čekal před Núbijským chrámem. Povídal něco jako, že ti jeho pán chce ukázat svou milovanou cibetku, takže bys za ním měl zajít. Můj pane, dočista mi to vypadlo z hlavy, vůbec mě nenapadlo, že to může s tímhle vším nějak souviset,“ bědoval.

„To víš, že může a taky souvisí,“ pravil Amerotke.

„Podívej, Šufoji. Vstaň, umyj se, a ještě než se úplně setmí, ať jsi venku z chrámu. Běž do Města mrtvých a vyřiď Churatovi –“ Dál se nedostal, protože ho přerušilo zaklepání na dveře. Vešel Asural.

„Můj pane, dokončili jsme průzkum Imhotepovy zahrady. Nic dalšího už jsme nenašli.“

„Jste si úplně jistí?“ přeptal se soudce.

„Jsme, můj pane, nic jiného.“

„Zítra,“ sdělil mu Amerotke, „vás budu znovu potřebovat. Půjdeme do Města mrtvých navštívit starého známého…“

A tak se příštího dne časně ráno Amerotke, Šufoj a Asural s po zuby ozbrojeným doprovodem ocitli na Velkém Osiridově kotvišti, ústředním nábřeží Města mrtvých. U přístavní hráze připravovala skupina kočovných kněží s akolyty nouzový oltář a zpívala jitřní chvalozpěv:

Jak lotos půvabný se skví, kvetoucí ve vší skvostné záři, živený dechem Reovým,

zdvíhaje k sluneční se tváři, výš a výš nad černou prsť vzlétá, nad Věčně zelenými poli blažených vzkvétá.

Vůně kadidla sypaného na obětní dary se mísila s pachem sušených ryb, lacinými voňavkami potulujících se nevěstek, všudypřítomným puchem zpocených, naolejovaných těl a těžkou smradlavinou nilského bahna.

Kdosi vedl dvě ochočená žirafí mláďata a opice zavřené v obrovských klecích pištěly, skákaly sem tam a třískaly do mříží. Kousek dál tanečníci zasvěcení Hathor, bohyni opilství, podupávali a kroužili při sílícím zvuku bubínků, činelů a kastanět. Rybáři, lodníci a námořníci se shromažďovali kolem ohňů vývařoven, kde pod tlustými kusy antilopího masa opékajícího se na nouzových roštech prskalo dřevěné uhlí. Hned vedle si písaři usazení se zkříženýma nohama připravovali psací podložky a pekaři sklonění nad hnětacími koryty bušili do těsta, které upečou v pecích roztápěných v nedaleké pekárně.

Trpaslík Danga s protáhlou hlavou vyvažovanou obrovskýma ušima, s komickým obličejem pomalovaným rozličnými barvami a očima jako dvě škvírky

obkrouženýma uhlem bavil dvě kurtizány čekající na své stálé zákazníky v Luně Memfidy. Z přítmí vykukovali škorpioní a ještěrčí muži a sledovali správce hrobek konající přípravy na pohřby. Anubidův kněz, oslnivý v černozlaté šakalí masce a suknici stejných barev, sestupoval po Osiridově schodišti, aby přivítal první pohřební člun toho dne. Kolem něj poskakovali přisluhovači nesoucí misky tvaru loděk s vonnými kuřidly a červeno-černě omalované vějíře, jimiž odháněli létavý hmyz. Za knězem se řadili akolyti držící znaky nejrůznějších bohů na praporcích připevněných na tyčích a mísy se sušenými koláčky a poháry vína pro očekávané pozůstalé. Hadí muž, jeden ze Spolku lapků, kteří dovedli neopatrným kolemjdoucím šikovně rozřezávat pytle, mošny a váčky, byl přistižen při činu. Pověřenci v přístavišti jej přehodili přes dřevěnou kozu a holemi plnými třísek ho tloukli tak dlouho, dokud mu z roztrhané kůže zad nezačala crčet krev. Slepý žebrák, za úplatu tančící a zpívající, svým chrčivým, hřmotným hlasem hříšníkův skřek téměř přehlušil. Plačky se seskupovaly po šesti, aby si zkoušely své kvílivé žalozpěvy, a opilí žoldáci z nedalekého stanoviště stráží si je dobírali.

Jakmile Amerotke pod oslnivou modro-zlatou královskou korouhví, kterou nad ním důležitě třímal Šufoj, překráčel nábřeží a dostal se do křivolakých uliček Města mrtvých, povyk ustal. Procházeli rozmanitými

řemeslnickými čtvrtěmi: výrobců skarabeů, rakvářů, hrnčířů, stříbrotepců a mědikovců, jejichž dílny, stánky a prodejny se otvíraly do ulice čelními plochami úzkými jako ostří dýky, temnými tunely schovanými před světlem, plnými poskakujících stínů, tajuplných zvuků a štiplavých pachů. Poté se ulice zúžily v uzounké uličky a stezičky páchnoucí přepestrou směsicí odpadků, lovný revír toulavých psů a koček s jantarově zbarvenými kožichy.

Nahaté

děti

s krví

podlitýma

očima

a nafouklými bříšky se praly o suchý trus na podpal.

Soudce s trpaslíkem šli dál a co chvíli z takového či podobného bludiště hrůzy vyšli na prašné, sluncem zalité náměstíčko, kde si trhovci připravovali zboží na prodej.

Pod palmami a sykomorami si rozkládali krámky bradýři, sokolníci, dráteníci a kuchaři, potulní písaři se uchylovali do zastíněných koutů, kde vítali své žáčky. Děvky se zmalovanými tvářemi a naolejovanými parukami, celými nakřivo, táhly podroušené zákazníky k nosičům vody, kteří jim ochotně prodávali – podle svých vlastních slov – „vodu křišťálovou, nejčistší z čistých, jež uhasí žízeň horkou a suchou jako pouštní vítr“. Na jednom z náměstíček stál na převráceném sudu potulný kazatel s kůží spálenou nelítostným sluncem skoro dočerna, jednou rukou si pročesával zcuchaný vous a ve druhé třímal plápolající pochodeň.

„Slyšte!“ Kazatelův drsný hlas se rozezvonil po celém

náměstí. „V Núbii, království Kuš, vzplál mocný plamen a valí se oblaka dýmu. Blíží se naše poslední dny. Nebesa se zatáhla. Brány zásvětí jsou vypáčeny. Zlé předzvěsti a špatná znamení! Slunce zčerná jako v nejtemnější noci.

Hvězdný třpyt bude ostrý jako čepel. Měsíc se zkropí krví. Muži se budou třást a pomrou strachem z věcí příštích. Slyšte, slyšte…“

Kazatelův pohled padl na královskou korouhev a jeho ústa se rázem zavřela. Amerotke se zastavil.

„Nemám ho zatknout?“ vyhrkl Asural. „Osnuje zradu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Amerotke, „mluví rozumně a halí to do prorockého hávu. Generál Omendap s vojskem zanedlouho vytáhne. Jen bohové vědí, co se bude dít v Thébách. Pojďme tedy a pomozme bohům.“

Opustili náměstíčko a vklouzli do dalšího labyrintu klikatých, smrdutých uliček, jež se vinuly k Příbytku temnoty, změti polorozpadlých budov a páchnoucích kanálů pro krysy, z nichž čpěly zlo a hřích. Prošli pobořeným krytým vchodem, Branou nečistých, do samotného Příbytku. Ulice byly zdánlivě prázdné, ale Amerotkeovu zraku neunikl bezpočet přelétavých stínů.

Z koutů se ozývaly strašidelné hlasy: „Je tu ctihodný Amerotke“, „Faraonův muž“, „Vojáci přinášející smrt“

a „Vítej, vítej do Síně nemravnosti, snadno vejdeš, hůře vyjdeš!“ Pokřik nepřestával, záměrem bylo Amerotkea

a jeho doprovod vystrašit a udolat. Vřeštění, pískot a hrozivé tlučení do bubnů byly stále hlasitější. Sem tam se otevřela okenice. Vtom zaryčela trouba. Amerotke pohlédl vzhůru. Na ploché střeše domu stál čaroděj ověšený černými a rudými pery a shlížel na ně svým ohyzdným, zmalovaným obličejem. V jedné ruce držel sistrum, ve druhé nádobu s dýmajícími bylinami. Vedle něj se krčila trpaslice zahalená v hnusné velbloudí kůži, její zlou, úzkou tvář rámovaly šedivé vlasy slepené krví.

Amerotke potlačil strach. Pochopil, že Churat vytáhl do boje s jeho duchem. Všechno kolem nic než stíny, žádná skutečnost, masky k vyděšení slabých. Přízraky se chechtaly dál. Amerotke mrkl na Asuralovy muže.

V tvářích se jim zračil strach; nebude dlouho trvat, a zachvátí jim srdce. Soudce se zhluboka nadechl a silným hlasem zanotoval oblíbenou hymnu vysloužilých vojáků, píseň chvály vítězného Hora.

„Jsem včera, dnes i zítra.

Božský duch, jenž je tvůrcem světa a živí dech mužů, jenž k němu vzlétá.“

Šufoj se k němu přidal při další sloce.

„Jsem Pánem zmrtvýchvstalých, duší, z nichž se line zář,

jako z lamp v Domě smrti a svatyní je jim země tvář.“

A další verše už notoval také Asural.

„Když nebe se skví křišťálem, cesty mé jsou širé a radostný můj duch…“

Amerotke se usmíval, protože poslední verš hlaholil už celý oddíl, vyzývavý zpěv namířený proti všemu zlu kolem.

„Ochraň mne před Spáčem v temnotě, neb ty jsi mocný bůh!“

Triumfální hymnus chvály duněl jako hlas válečných trub a odháněl hrůzu, jež na ně doléhala. Stanuli na prosluněném prostranství, jemuž na protějším konci dominoval starobylý chrám. Na první pohled zela dvorana před schodištěm vedoucím k potemnělému portiku prázdnotou, Amerotke si však všiml výstředně oděných zabijáků utábořených v průchodech a na cestě k rozpadajícím se vchodům. V hlubině chrámu zazněl gong a ze sloupořadí se vynořila postava v bílé lněné říze.

Muže provázeli dva sluhové mávající obrovskými vějíři zlaté barvy. I z té dálky ucítil Amerotke těžkou vůni

parfému, jež se z nich linula.

„Pojďte dál.“ Prostranstvím se rozléhal hlas bíle oděného muže. „Churat vítá vznešeného Amerotkea, nejvyššího soudce Síně obojí pravdy…“

O chvilku později se již Amerotke rozhlížel v Churatově přijímací síni. Byla to nečekaně elegantní místnost s nápadně vymalovanými stěnami, podlahou vykládanou lesklými dlaždicemi a nábytkem z leštěného akáciového dřeva. Churat s vyholenou hlavou, laskavýma očima a neustálým úsměvem na rtech vypadal jako přívětivý kněz. Osobně nabídl Amerotkeovi tence nakrájený lahodný ovocný chléb a šálek čerstvě vymačkané šťávy a sloužící se mezitím v přilehlém pokoji postarali o soudcův doprovod. Amerotke se usmál.

Churat se očividně považoval za jemu rovného, ačkoli soudce choval podezření, že vyděděncovi kumpáni jsou tu s nimi, skryti kdesi ve tmách dlouhé síně.

Jakmile si vyměnili zdvořilosti, Churat si otřel ústa měkkým plátnem a rozpřáhl ruce.

„Zajímavá doba, vznešený soudce. Božská čelí nebezpečí zevnitř i zvnějšku.“

„Arité,“ odvětil stručně Amerotke. „Poslal jsi vznešenému Valuovi dopis, kde stálo, že jsi schopen pomoci. Nyní je poctivý Valu na cestě do Západní země a jeho vrahové byli potrestáni. Faraonově spravedlnosti bude učiněno zadost.“

„To doufám.“ Churat se usmál. „Upřímně doufám, třebaže se povídá, že jakmile generál Omendap vytáhne paty, zavládne v Thébách nepokoj.“

„Pověz mi, co víš,“ vyzval ho Amerotke.

„Proč bych to říkal?“ zašeptal Churat. „Co mi za to nabízíš, ctihodný soudce?“

„život,“ pravil Amerotke. „Mohu tě totiž zatknout.“

Churat se zasmál a zhoupl se na polštářích.

„Vskutku, ctihodný soudce? Nebudeme se přece vzájemně trápit. Dovol, abych ti prozradil, co vím, a potom se dohodneme. Núbie se bouří. Místokrál se uchýlil do velké pevnosti Buhen. Odvedls obrovský kus práce, když jsi zničil ty zmije v Timse, výtečné, výtečné!

Mohl jsem ti s tím pomoct! Není nic, co kdo kdy ukradl, ctihodný soudce, a co by se nakonec neobjevilo v Thébách.

Jenomže

kupci

a poslové,

muži

s drahocennými náramky a zbraněmi, mizeli i s čluny a vaky, ať už v nich bylo, co chtělo –“

„Jak jsi ale řekl,“ přerušil ho Amerotke, „tohle nebezpečí pominulo.“

„Nikoli však v Thébách.“ Churat se přestal usmívat.

„Dovol, abych ti to pověděl. Sgeru, ať je to kdokoli, se skrývá právě tam, tím jsem si jistý. Má své přisluhovače na povel, vrahy rozeseté po celém královském městě.“

„Kde?“ zajímal se Amerotke.

„Můj soudce, to je přece nad slunce jasnější! Kde

jinde než v Núbijském chrámu? Kdo to ale je a jak to dělá?“ Churat potřásl hlavou.

„A co myslíš, že se stane, až Omendap s armádou vytáhne?“ zeptal se Amerotke a ukousl si sousto měkkého chleba.

„Pouliční bouře. Nepokoje, krveprolití.“ Churat přimhouřil oči. „žně pro lidi, jako jsem já. Můžeš mít vozové oddíly a pluky oddaných Božské, jak ale polapí nepřítele, kterého nevidí?“

„Soudíš, že vrahové udeří?“

„Přesně tak!“ odpověděl Churat.

„Myslím si totéž,“ prozradil Amerotke, „avšak nezval sis mne sem proto, abys mi vykládal zřejmé věci, že?“

Churat se otočil a hvízdl do tmy. Zapleskala chodidla a z šera vykoukl muž, Núbijec středního věku, světlé pleti a ostrých rysů. Jednu jizvu měl na pravé líci, druhá mu znetvořovala horní ret. Oblečený byl v bílé suknici, ale vojenský pás křížem přes prsa nestačil zakrýt fialové jizvy po dávných zraněních. Posadil se vedle Churata a truchlivě se zahleděl na soudce.

„To je Cibetka,“ představil Churat nově příchozího, „kdysi mistr lučištník setniny Nechbetiny, rodilý Núbijec, bývalý voják královské armády a především Arita.“

„To není možné!“ Amerotke zavrtěl hlavou. „Arité jsou navždy vázáni krví stvrzeným slibem, nikdo z nich nemůže zběhnout.“

„Nikoli k takovým, jako jsi ty,“ zavrčel Cibetka.

Churat ho přetáhl po paži vějířem.

„Mluv s nejctihodnějším soudcem uctivě,“ zasykl.

Cibetka zvrátil hlavu a změřil si Amerotkea zpod těžkých přivřených víček.

„Pověz mu to!“ špitl Churat.

„Přede dvěma obdobími, když Sgeru připravoval spiknutí v Thébách, ponoukal mně podobné –“

„Kdo to je?“ přerušil ho Amerotke zvědavě.

„Nikdo neví. Rozkazy předává přes spojky. Víme jen, že je potomkem našich dávných vládců. Má sešer, posvátný zlatý řetěz Aritů.“

„Kde pobývá?“

„Kdekoli, můj pane. Slyšel jsem, že by to mohl být někdo z Núbijského chrámu, ale taky to můžou být jen klepy.“

„A jméno?“

„Třebas vznešený Chufu.“

„Velekněz ale není potomkem královského rodu.“

„Můj pane,“ usmál se Cibetka, „Arité neroztrubují, komu koluje v žilách posvátná krev. Dobře to skrývají.

Přece kdyby byl někdo prohlášen za člena královského rodu, Božská by ho nepochybně dala uvěznit, není to tak?“

Amerotke přikývl. To dávalo smysl, ale přesto mu to uniklo.

„Arité,“ pokračoval Cibetka, „konají zahaleni temnotou. Nikdo ve skutečnosti neví, kdo je členem, a ne každý Núbijec chce porušit slib, jímž se zavázal Božské.

Já jsem byl jedním z nich, a proto začali ohrožovat mé příbuzné v Núbii.“

„Jak?“

„Mezi Thébami a Núbií ustavičně cestují poslové.

Moje rodina žije ve vesnici na jih od druhého kataraktu.

Zaváhal jsem. Začali vyhrožovat, a tak jsem se jim zavázal.“

„Nu a?“

Cibetka složil hlavu do dlaní. Když vzhlédl, tekly mu z očí slzy.

„Nikdy se nedovím, zda to bylo úmyslné, nebo omylem. Mám pocit, že jsem váhal příliš dlouho. Dal jsem se k Aritům. Minuly týdny a pak přišly z Núbie zprávy. Otec, matka, bratr, jeho žena a moje sestra, všichni uhořeli.“

„Vražda!“

„Ovšem, můj pane. Arité mě samozřejmě pozvali do svého kruhu. Sešel jsem se s nimi.“

„Kde?“

„Ve Městě mrtvých, v pivnici. Tak to dělají. Zajdeš si s kamarády do nevěstince, aby sis popil a užil si, někdo tě chňapne za ruku, odvede pryč, bludištěm chodeb do temné místnosti. Mě takhle dostali. Truchlil jsem, ale

Ariti mě pořád popichovali. Vykládali mi, že přece mám ještě další příbuzné a že i jim se může přihodit něco nemilého. Jsem si jistý svým slibem? Řekl jsem, že ano, ale lhal jsem. Byl jsem bez sebe vzteky. Z té schůzky mě odvedli dva maskovaní chlapi. Vrátili mi nůž.“ Cibetka si ukázal na rty a tvář a na jizvy na hrudi. „Jsem válečník.

Dvakrát jsem si vysloužil stříbrný náramek za statečnost, jedenkrát zlatý řetěz za chrabrost. Té noci bylo chladn o a pusto. Díval jsem se na oblohu. Litoval jsem, že jsem porušil slib, který jsem dal Božské. Udělali ze mě zrádce, a ještě mi povraždili příbuzné. Moje zuřivost vzkypěla.

Vytáhl jsem dýku a oba jsem zabil. Ani jsem se nezastavil, abych jim strhl masky. Pak jsem utekl hlouběji do Města mrtvých.“

„Poslouchám, co říkáš,“ začal Amerotke zvolna, „ale jak mám vědět, že nejsi stále zrádce? Špeh, kterého sem vyslali za nějakým tajným, hanebným účelem?“

„Mluví upřímně,“ namítl Churat a mávl před sebou vějířem. „Arité ho pronásledovali. Nabízeli mi zlato, stříbro a šperky, když ho vydám.“

„A?“

„Jsem poctivý člověk, můj soudce. Když dám slovo, umím ho dodržet. Moji muži tohohle bojovníka chytili.

Obdivuju jeho odvahu a lstivost, odtud jeho jméno Cibetka. Potřebuju lidi, jako je on. Arité si mohou nabízet, co chtějí. Zpátky ho nedostanou.“

„Přesto nám nemůžeš nic říct?“ vyzvídal Amerotke.

„Nejspíš nic, co byste už nevěděli,“ přiznal Cibetka.

„Jenom dohady, domněnky.“

Churat zvedl ruku. „Můj pane, možná je zajímavé i to, co jsme ti už řekli. Víme však ještě víc. Ovšem v Thébách má všechno svou cenu. Já mám samozřejmě také svoji. Máš děti, můj pane?“

„Dva syny,“ odvětil Amerotke. „Vždyť to víš.“

Churat se usmál. „Mám také syna, je mu osm, a o dva roky mladší dceru. Jednoho dne, můj soudce,“ Churat si mírně ochladil tvář vějířem, „jednoho dne odcestuji do Západní země. Božská mi přislíbila, že budu mít úctyhodný pohřeb, vlastní hrobku, nikým nerušenou, takže se na své cestě setkám s bohy.“

„Zajímavé setkání,“ podotkl Amerotke.

„A moje děti?“ pokračoval Churat rozmarně. „Nechci, aby zbytek života prožily ve Městě mrtvých, blízko Příbytku temnoty. Nechci, aby kráčely mou cestou.

žádám, můj soudce, abys mi jménem Božské přislíbil, že můj syn a dcera vstoupí do Domu života v Isidině chrámu.“ Když spatřil na Amerotkeově tváři překvapení, potlačil smích. „Můj syn se musí naučit psát, aby mohl vstoupit do královských služeb a stal se někým, jako jsi ty, ctihodný Amerotke.“

„A dcera?“

„Chrámovou hetérou, jako půvabná paní Matája, jíž je

tolik unešený tvůj přítel Šufoj. žádám příliš, můj pane?

Nežádám snad totéž, co chceš ty sám pro své děti? Je to proti právu či spravedlnosti?“

Amerotke nedal najevo své překvapení. Churat, jeden z největších darebáků v Thébách, muž odpovědný za mnohé zlo. Přesto se v něčem shodnou, najdou společnou řeč. Oba chtějí to nejlepší pro svoje děti.

„Můj soudce, nebudu lhát. Mluvím z upřímného srdce a čistým jazykem. Mé rty nejsou nečestné. Poslal jsem zprávu vznešenému Valuovi a pozvání tvému sluhovi Šufojovi,“ prohlásil Churat a pokrčil rameny. „Překvapilo mě, že jsi neodpověděl, přesto však,“ přimhouřil pobaveně oči, „Šufoj měl v hlavě – nebo snad na srdci? – jiné věci. Teď jsi ale zde, můj pane,“ rozpřáhl ruce, „a já čekám na tvoji odpověď. Chceš-li, můžeš se jít poradit s Božskou a vznešeným Senenmutem, avšak co slíbíš, to musí Božská zaručit. žádám pouze, aby nám byly otevřeny dveře. Moje děti musejí mít možnost jimi vejít, ne jako rukojmí použitelné proti mně, ale jako potomci velmožů se stejnými právy. Musí se jim dostat důstojného zacházení, musejí mít možnost dosáhnout pokroku, využít svého talentu a stát se opravdovými služebníky Velkého domu.“

Amerotke zvedl pravici.

„Přísahám při Maat, bohyni pravdy,“ pronesl, „že tvým dětem se dostane stejného zacházení jako mým.

Budou blízké mému srdci. Slib bude naplněn.“

Churat se předklonil a natáhl ruku. Amerotke ji stiskl.

„Mám tvůj slib, ctihodný soudce.“

„Nikoli, můj pane,“ Amerotke se usmál. „Máš mou přísahu. To je neporušitelnější.“

Churat krátce sevřel soudci ruku a pustil ji.

„Náš přítel,“ otočil se na Cibetku, který Amerotkea pozorně sledoval, „nám má také co říci.“

„Nuže tedy?“ vyzval ho Amerotke.

„Až bude po všem,“ promluvil Cibetka, „a ono bude, ctihodný Amerotke, dá-li Božská svůj souhlas, požádám ji o milost, o obnovení pluku, očištění záznamů a návrat vyznamenání za služby, jež jsem prokázal.“

Amerotke souhlasil, nabídl mu pravici a Núbijec ji stiskl.

Tšar. Kniha dechu

„To je všechno, co vím,“ řekl Cibetka a odmlčel se.

Pečlivě volil slova. „Mluvím teď, jako bych byl vázán posvátnou přísahou: přísahám při krvi svých blízkých.

Vzpomněl jsem pomluvy a klepy, tajné zvěsti, můj pane, teď ale dobře poslouchej. Za prvé: až generál Omendap vyrazí na jih, Sgeru vyvolá v Thébách rozkol a povstání.

Možná to začne v Núbijském chrámu, má však najaté také tlupy odtud z nekropole, vrahy a lupiče, všechny zloduchy pod sluncem. Je to daleko od pravdy, můj pane?“

„Mě také oslovil,“ potvrdil jeho slova Churat. „Já jsem však odmítl.“

„Něco takového jsme očekávali,“ poznamenal Amerotke. „Pokračuj!“

„My, Arité, se scházíme pouze za tmy. Přitom

vždycky máme na tváři masku. Nikdo nepoužívá vlastní jméno. Říkáme si zvířecími. Jeden je Kocour, další Lišák, Vlk či Tchoř. Scházeli jsme se velmi snadno, hlavně v ubytovnách, daleko od špehů a donašečů. Jednu věc nám ale vyložili úplně jasně. Mají připravený seznam lidí odsouzených na smrt. Je na něm Božská, vznešený Senenmut, ctihodný Valu a samozřejmě ty, pane.“

„A kdo další?“ Amerotke držel své vzrušení na uzdě.

Připadalo mu, že na rozdíl od Arity, který skončil v Domě řetězů, mluví tenhle člověk pravdu.

Cibetka prozradil pár dalších jmen, vesměs lidí zastávajících významné postavení u dvora, včetně generála Omendapa a několika vyšších vojenských velitelů.

„Jiná jména nezmiňovali?“ zajímal se Amerotke.

„Ale ano, jména těch, kterým kupodivu nemělo být sebeméně ublíženo. Dvě z nich si pamatuju. Jedním z nich byl starý vrchní zvěd Imhotep. Překvapilo nás to, poněvadž v Núbii bojoval proti Aritům a uloupil jim posvátné předměty. Nicméně pokyny zněly takto: Imhotep je nám v naší záležitosti velmi nápomocný a nikdo mu nesmí ublížit.“

Amerotke skryl svůj úžas. „Skutečně? Nemýlíš se?“

„Můj pane, možná ti to připadá neuvěřitelné, ale bylo to řečeno naprosto jasně. Tím druhým je vznešený Chufu.

Dá rozum, že to nám tedy přišlo zatraceně divný. Oba

dva, Imhotep i Chufu, se přece počítali mezi zrádce a odpadlíky. Ptali jsme se, ale řekli nám, že máme zavřít huby, poslouchat rozkazy a na nic se nevyptávat.“

„Přesto vznešenému Chufuovi poslali svou výstrahu?“

„Možná, ale ani tak se od nás nemá čeho obávat. Arité ho rozhodně k smrti neodsoudili.“

„A Imhotep?“ zeptal se Amerotke. „Proč on?“

„Vím jen, že mu nikdo nesměl ublížit.“

„A přesto ho uškrtili? Změnily se snad rozkazy?“

Cibetka protáhl obličej. „Pochybuju. Jak Ariti jednou přísahají, že někoho zabijou, pak ho taky zabijou, na to můžeš vzít jed. A když řeknou, že nechají žít, tak přísahu taky dodrží.“

„Znáš nějaké další důvody, proč měli být zrovna tihle dva ušetřeni?“

„Museli Aritům dobře sloužit.“

„Pověz mi…“ začal Amerotke, ale pak se odmlčel a soustředěně se na Cibetku zadíval. „Pověz mi něco o mrtvole

s useknutýma

rukama,

kterou

našli

v Imhotepově zahradě. Včera jsem v nádrži na vodu objevil další mrtvé tělo, bylo dobře schované. Mohou mít i v těchto vraždách prsty Arité?“

„Dost pochybuju,“ potřásl hlavou Cibetka. „Pokud Ariti slíbí, že někomu nezkřiví vlas, samosebou se to vztahuje i na majetek a lidi v domácnosti. Kromě toho zabíjejí na odiv veřejnosti. O té první mrtvole jsem

slyšel, a ty teď mluvíš o další! Proč by se ale měli Ariti vloudit do Imhotepovy zahrady a zavraždit tam ty lidi, na to ti vážně nedokážu odpovědět.“

„A co Chufu? Říkáš, že byl pod ochranou a s ním i celý dům se všemi obyvateli, a přesto Arité na Núbijský chrám zaútočili. Zabili několik lidi, mezi nimi i správce Domu řetězů, předčitatele a stráže. Umíš to vysvětlit?“

„Ne, pane, to tedy neumím.“

„Co paní Busiris, jak k té přistupují?“

„Nikdy se o ní ani slovem nezmínili.“

„A paní Matája?“

„Tu nepovažují za nic víc než za vznešenou děvku, kterou přenechají vítěznému vojsku k obveselení.“

„Můj pane,“ vložil se do hovoru Churat, „když jsem se dověděl o Imhotepově smrti, sám jsem se začal vyptávat. Cibetka mi řekl to, co tobě. Předně – Imhotep byl vdovec, stařec, ale stále muž plný síly. Mám široké pole působnosti,“ usmál se Churat, „domy rozkoše, nevěstince, ale ať jsem pátral jakkoli, nezjistil jsem, že by byl kdy některý z nich navštívil. Od svých špehů jsem zvěděl, že neměl ženu. Jenomže Imhotep,“ Churat roztáhl ruce, „byl muž jako každý jiný. Potřeboval potěšit, uspokojit. A kam chodil?“ Zavrtěl smutně hlavou.

„Nikam!“

„A vznešený Chufu?“ nadhodil Amerotke.

„Ach,“ Churat se usmál. „Paní Busiris je možná lepá

žena mladistvého vzhledu, znalá všech druhů milostného umění a dovedná. Jenže vznešený Chufu potřebuje rozmanitost. Je o něm známo, že navštěvuje jisté domy rozkoše a využívá je k odpočinku, což ovšem v Thébách platí též pro mnohé další. Nejednají tak, jak kážou.“

Ukázal prstem na Amerotkea. „Krom tebe. Jsi věrný své ženě a rodině, a proto tě velebím.“

„Máš ještě něco?“ obrátil se Amerotke na Cibetku.

„Už jen řeči. Imhotepova hospodyně Sihera? V mládí prý snad byla provdaná za Aritu. Klepy, povídačky.“

Cibetka pokrčil rameny. „Ale ještě jedna věc. K tomu Aritovi, kterého jste našli uškrceného ve vězeňské cele.

Jistě víš, že jejich bojovníci, když si v bitvě uvědomí, že je čeká smrt, sami si utáhnou rudý hadr kolem krku, aby šli vstříc své bohyni.“ Rozhodil rukama. „To je všechno, co mohu říci.“

„V tom případě,“ Amerotke povstal a poklonil se Churatovi, „musím jít. Čeká mě ještě hodně práce.“

„O tom nepochybuji,“ poznamenal Churat. „Zpátky na náměstí projdeš bezpečně. Nikdo tě nebude ohrožovat.

Přesto se měj na pozoru. Máš silné stráže? Prosím tě, drž

si je blízko sebe!“

Na zpáteční cestě Amerotke přemýšlel o všem, co se dověděl. Do podstaty tajemství obestírajících Imhotepa zatím žel nepronikl. Byl zavražděn, ať tvrdí Cibetka cokoli. Ovšem Chufu, to je něco úplně jiného. Jakmile se

soudce vrátil do Núbijského chrámu, napsal spěšně dopis, který zapečetil a podal Šufojovi, aby jej doručil Paní temnot, vládkyni jedů v Thébách. Položil jí dvě jednoduché otázky, neboť věřil, že může poskytnout klíč k řešení některých tajemství. Šufoj se zatvářil velice nešťastně při představě, že musí znovu do Města mrtvých.

„Neboj se,“ utěšoval ho Amerotke. „Nemůže se ti nic stát. Vezmi si dva muže z Asuralovy stráže. Pokud jde někdo po mně, nebude sledovat tebe. že Paní temnot co nejsrdečněji pozdravuji. Předej jí dopis. Požádej ji o písemnou odpověď a pak se ihned vrať. Nu a ty, Asurale,“ obrátil se na velitele své osobní stráže, „běž

a řekni vznešenému Chufuovi, že bych se s ním rád sešel v pavilonu u posvátného jezírka v Zahradě tisícera vůní.

Požádej ho, aby se tam vydal okamžitě. A až spolu budeme hovořit, zůstaň poblíž, dokud neskončím.

Rozumíš?“

Asural přikývl a odspěchal.

Šufoj začal žadonit, aby směl zajít do Malkaty.

„Ne, ne,“ mávl odmítavě rukou Amerotke. „Šufoji, udělej, oč tě žádám. Nejprve spravedlnost. Čas na záležitosti srdce přijde potom,“ prohlásil a následován několika ozbrojenci odešel.

Vbrzku dorazil do Zahrady tisícera vůní a uvelebil se v altánu. Zaslechl, jak se Asural se vznešeným Chufuem

blíží. Velekněz byl zjevně rozčilený, neustále se dvěma prsty potahoval za spodní ret. Amerotke ukázal na polštáře a sám usedl proti němu.

„Můj pane, omlouvám se, že tě odvádím od jiných povinností, ale jestliže mi neodpovíš poctivě na mé přímé otázky, začnu být ještě tvrdší a vydám tě Domu řetězů, protože jsi mi lhal, ctihodný.“

Chufu otevřel ústa, aby se proti tomu obvinění ohradil, třebaže se mu po tváři rozhostil strach, jenže soudce mu nedal příležitost.

„Nelži,“ naléhal. „Uslyšíš nepříjemné věci. A já žádám upřímnou odpověď. Vznešený Chufu, Arité tě očividně varovali, svou hrozbu však neuskutečnili, neublížili ani tobě, ani tvým blízkým. Bývalý vrchní zvěd Imhotep sem často chodíval. Tajně tě navštěvoval. Je to tak? Mluvil jsem s člověkem, který mi sdělil, že Arité tobě a tvé domácnosti tiše zaručili bezpečí. Není pochyb, že za něco takového mohli vyžadovat velkodušnou protislužbu. Jaká to byla služba? Pověz. Můžeš mi odpovědět hned tady, nebo v mučírně. Co si zvolíš?“

Chufu se popotahoval za roucho, prsty si přejížděl po vyšívané šerpě kolem pasu. Toužebně se zahleděl ke dveřím a pak zase zpátky na Amerotkea.

„Kdo ti to řekl?“ zadrmolil potom.

„Jeden z Aritů,“ odvětil Amerotke. „Muž, který si říká Cibetka a z té tajné vražedné společnosti unikl. Je ale

celkem lhostejno, vznešený Chufu, kdo mi to sdělil. Chci od tebe slyšet pravdu.“

Velekněz si promnul tvář. Nadechl se, že promluví, ale pak se zarazil. „Je to tak,“ povzdechl po chvíli.

„Přišel sem za mnou vyslanec Aritů a nutil mne k spolupráci.“

„Kdy?“

„Několik týdnů před povstáním v Núbii.“

„Mohl jsi Božskou varovat.“

Chufu jen těžce polkl.

„Kdo to byl, kdo za tebou přišel?“

Velekněz si olízl rty. „Imhotep!“

„Cože?“

„Imhotep,“ zopakoval Chufu a upřeně se na Amerotkea zadíval. „Tvrdil, že Arité ho lapili do pasti, že ho zastrašují. Tajně ho navštívili a vyhrožovali mu, že jestliže mě nepřesvědčí, všichni naši blízcí zahynou!

Členové Imhotepovy domácnosti, paní Busiris i paní Matája. Všichni prý budou zardoušeni, obětováni aritské bohyni.“

„Ale to je přece nesmysl,“ kroutil Amerotke hlavou.

„Což byl Imhotep Arita? Mohl být dokonce Sgeru?“

„Cožpak to nechápeš?“ vydechl prosebně Chufu.

„Nemohli si vybrat lepšího posla. Imhotep byl jejich nepřítel. Donutili ho, aby zlomil mě. Dali mu přesné pokyny, jak postupovat, čím mi vyhrožovat, ale také čím

vydírat. Nějak se totiž dověděli, že chodím do města, kde navštěvuji… jisté kurtizány. Hrozili, že to zveřejní.“

„Takžes jim kývl?“

„Co jsem mohl dělat?“

„Ale Imhotep byl vysloužilý válečník. Bojoval proti Aritům. Mohl přece být stejně nelítostný jako oni.“

„Na to ti nedokážu odpovědět. To by nám mohl říci jedině Imhotep sám, avšak ten je mrtev. Já ti mohu povědět pouze toto: V té době měl stejný strach jako teď já. Arité nás prostě chtěli získat ke spolupráci. Imhotep vyjádřil přání zajít do chrámu. Chtěl si prostudovat mapy východní pouště táhnoucí se na jih až k prvnímu kataraktu. Dovolil jsem mu to.“ Chufu si hřbetem ruky setřel pot z čela. „Samozřejmě že jim to nestačilo. Řekli mi, že se do toho nemám plést. že si mám nadále hledět svých věcí a jen se postarat, aby Imhotep měl kdykoli přístup do chrámu i ke všem dokumentům. Sám mi pak vysvětlil, že nakreslil plány pevnosti Timsa. Měl je přinést a dát mi je.“ Chufu vydechl. „Imhotep tedy navštěvoval Dům knih, kdykoli se mu zachtělo. Občas za mnou zašel, aby se ujistil, že držím slovo dané Aritům.

Čas od času mi také dával nějaké zapečetěné balíčky.

Všechny jsem je zakopal pod velkou sykomoru u zdi.

Jednou jsem se šel na jeden z nich podívat – ale byl pryč!“

„Řekl ti Imhotep, jakým způsobem oslovili jeho?“

„Ne, ale byl zde pravidelným návštěvníkem. Oba jsme se ocitli v pasti. Jakmile jsme jednou byli lapeni, už

nebylo cesty zpět.“

„A ten neznámý, kterého nalezli uškrceného v Imhotepově zahradě?“ nadhodil Amerotke.

„O tom Imhotep nic nevěděl. Myslel, že je to pro nás nové varování, abychom se nepřiznali Božské.“

„Přesto jsi ji zachránil před rukou královraha.“

Chufu odvrátil zrak.

„Je to pravda, nebo snad ne?“ prohodil Amerotke.

„Věděl jsi předem, co se chystá?“

„Snažil jsem se vzdorovat,“ doznal Chufu. „Začal jsem se zajímat, zda Imhotep nepatří mezi Arity nebo dokonce není přímo Sgeru. Zeptal jsem se ho na to.

Možná že to Aritům řekl. Odpověděli, že mohou zaútočit na kohokoli a kdykoli se jim zachce. Imhotep mě pak upozornil, abych byl nanejvýš bdělý, až Božská připluje z vítězného tažení na severu a vylodí se v Thébách. Měl jsem dát pozor na Núbijce, kteří ponesou královnin palankýn.“

„Nemožné,“ vydechl Amerotke. „Arité byli ochotni obětovat vlastní lidi?“

„Co jim na nich záleží?“ zvolal Chufu. „Chtěli mě přesvědčit o své moci a síle a to se jim podařilo. Myslím, že není důležité, zda přitom královna přišla o život či nikoli. Arité chtěli hlavně předvést, že mohou na

Božskou zaútočit, třeba přímo v její svatyni. Toho rána, kdy se Božská vrátila, jsem byl ostražitý, připravený na nebezpečí. Upozornil jsem Velký dům, aby i oni byli nanejvýš opatrní. Ve chvíli, kdy nosič upadl, mi bylo všechno jasné. Útočník vyrazil a já jsem zasáhl, ale právě v tom se ukázalo, jak jsou Arité prohnaní. Projevil jsem se jako záchrance Božské, takže Núbijský chrám nikdo nemohl považovat za hnízdo zrádců. Obávám se však, že vznešený Valu byl i přesto jiného mínění.“

„Ano, byl,“ odsekl Amerotke. „Někdo tě udal!“

„Kdo?“ Chufu pokrčil rameny. „Nu což, co na tom teď záleží? Arité mne stejně sprovodí ze světa, právě jako obětovali toho vězně v Domě řetězů. Plánovali to tak.“

Amerotke spočinul zrakem na paprsku tenkém a ostrém jako šíp, pronikajícím dveřmi altánu. V duchu se vrátil do chvíle, kdy se s Valuem vraceli z Místa lebky a vezli s sebou zajatého Aritu…

„Ale to není možné,“ hlesl. „Rozhodnutí vznešeného Valua přivézt toho Aritu zpátky do Théb bylo dílem okamžiku, neplánované.“

„Na to nemám odpověď. Vaše přepadení a smrt uvězněného Arity v Domě řetězů, obojí pro mne zůstává záhadou.“

„A co ty výstrahy, které ti Arité poslali? Skarabeus, rudé plátno?“

„Snad mě jen chtěli upozornit, že nejsou daleko, že

mohou kdykoli udeřit.“

Amerotke si připomněl, co se dověděl od Cibetky.

„Dali ti slovo, že na tebe nezaútočí, a přesto zaútočili!

Vraždili tady na území chrámu, tu noc, kdy jsme oslavovali!“

„Ani na tohle ti nedokážu odpovědět. Myslel jsem si, že porušili slib. Možná chtěli zvýšit napětí, prohloubit strach…“

Amerotke upíral oči do země. Vzpomínal na dobu, kterou strávil v Domech života různých chrámů v Thébách, kde se učil správnému úsudku a vršení důkazů. Toužil najít cestu z toho labyrintu záhad. Musí posbírat vše, co už ví, rozpitvat to, poskládat z toho správný obraz a seřadit důkazy, jež povedou k pravdě.

„Amerotke, můj pane?“

Soudce vzhlédl.

„Jsem zrádce?“ vydechl chmurně Chufu. „Vydáš mne Božské?“

„Ne,“ odvětil Amerotke. „To by se Aritům velice líbilo. Tvé uvěznění by vyvolalo ještě víc zmatků, neklidu a znepokojení. Teď to tedy rozhodně neudělám.

Klíčem k tomu všemu je Imhotep. Mluvil s tebou někdy o členech své domácnosti? O tom, že by mu některý z nich byl nebezpečný?“

Chufu zavrtěl hlavou.

„Stěžoval si někdy, nebo vyslovil podezření týkající

se obyvatel svého domu?“

„Ani zdaleka,“ odpověděl Chufu. „Všechny své blízké miloval. Byl jim hluboce oddán.“

„Nedonesly se ti třeba nějaké řeči o Siheře, jeho hospodyni, jejíž bývalý muž k Aritům náležel?“

„Mohu ti říci jen tolik,“ pokrčil rameny Chufu, „že Imhotep Arity nenáviděl, a když ho začali vydírat, jeho nenávist ještě vzrostla. Svěřil se mi, že kdyby měl příležitost, unikl by z jejich pasti a všechno by prozradil Božské. Můj soudce, pověděl jsem ti všechno, co vím.“

Amerotke jej bez dalších otázek propustil. Chufu, přemítal, je slaboch lapený vlastní zbabělostí a poklesky, navedený ke spiknutí, do něhož se propadal stále hlouběji. Znamení doby? ptal se soudce sám sebe. Nebo něco horšího? že by veleknězova banální zrada nebyla výsledkem pouhé slabosti, vydírání a ohrožení, ale ještě něčeho zákeřnějšího? Skrytého strachu, že by Arité přece jen mohli uspět? že by jejich spiknutí vyprovokovalo vzbouření v Thébách a svržení faraona? To nebylo nepředstavitelné. Jakmile by na jihu vypukla válka, dobře připravené povstání v Thébách by otřáslo samotnými základy Velkého domu. Ve Městě žezla je dost takových, kteří by si po odchodu nejvěrnějšího z generálů špitali, že pravou příčinou současných problémů je slabost ženy na faraonském trůně. Amerotke se hořce usmál. Jestliže se krize prohloubí, může nastat palácový převrat. A on sám

nemůže přehlížet újmu, jakou by taková bouře znamenala pro něj osobně. Vždyť je královniným nejvyšším soudcem. I on by musel odejít, nařídili by mu domácí vězení, možná by jej dokonce poslali do vyhnanství?

Chufu, uzavřel Amerotke své úvahy, je ve své zbabělosti prohnaný. Všechny možnosti si nechal otevřené. Jsou Busiris s Matájou do téhle lsti také zasvěcené? Podporují tajně Chufuův obojaký postoj? Budou-li Arité rozdrceni, bude Chufu vystupovat jako oddaný velekněz, který zachránil královně život. A pokud zvítězí nebo v Thébách dosáhnou mocenských změn, bude mít vrátka otevřená také k nim. Amerotke přivřel oči. To by znamenalo čekat.

Je zde však ještě hrozivější možnost: Co když Chufu je ve skutečnosti Sgeru, samotný vůdce Aritů? Nevykládá si on, Amerotke, věci špatně? Nemá náhodou Chufu na svědomí větší zradu? Pokud ano, bylo by lepší, aby byl polapen do pasti důkazů, jež ho odsoudí k strašlivé smrti na Místě lebky.

Amerotke opustil zahradní besídku a v doprovodu stráží se vrátil do hostinského domu. Když procházel provoněnými zahradami a sluncem zalitými nádvořími, oázami plnými nádherných květů a obrovských kořenáčů překypujících kvetoucími rostlinami, připadalo mu těžké uvěřit, že takové poklidné místo by mohlo skrývat temný propletenec zrady a zabíjení. Na druhou stranu představoval Núbijský chrám ideální prostředí, kde by se

smrtelnému hříchu dařilo jako plevelu na úrodné půdě.

Návštěvníci z Núbie, bohatí či chudí, se sem jen hrnou.

Mnozí z nich jsou bezpochyby oddaní poutníci, kněží, potulní učenci, výletníci, žebráci či churaví, kteří se chtějí léčit ve špitále. Jenže Aritům bohatě stačí několik členů vražedné sekty, aby se vmísili do davu návštěvníků, což v případě, že si Chufua výhružkami naklonili správným směrem, není vůbec nic těžkého.

Amerotke ponořený do svých myšlenek došel až do svého pokoje. Opláchl se, převlékl a usnul. Probudil jej až Šufoj. Vložil mu do ruky pergamen a brebentil, že prý mu Paní temnot posílá pozdravení a doufá, že ctihodný Amerotke od ní přijme darem mandle. Zadrmolil ještě cosi o návštěvě Malkaty a rychle se odporoučel.

Amerotkeovi ještě chvilku trvalo, než se úplně probral.

Hned potom rozlomil pečeť a odnesl si dopis od Paní temnot k oknu. Její odpověď byla věcná. Začala obvyklými pozdravy a pak napsala: Možné to jistě je, ale ověř si to sám. Stačí nahlédnout do chrámové Knihy jedů. Amerotke zamířil ke dveřím a požádal Asurala, aby došel do Domu lektvarů a dotyčný spis mu přinesl.

„Na můj rozkaz,“ nařídil, „a z pověření vznešeného Chufua.“

Asural se zašklebil a vyběhl. Amerotke za ním zavřel dveře na závoru a připravil si psací podložku. Uhladil dva kusy papyru. Na každý z nich nakreslil schodiště. Začal

pracovat metodou řešení problémů, které se naučil od učitelů v Domě života.

„Arité,“ předříkával si při psaní. „První schod: Arité jsou tajným spolkem zákeřných vrahů, jádrem odporu vůči egyptské vládě v Núbii. Předchozími faraony byli téměř vyhlazeni, s výjimkou tajné pevnosti v Bechně.

Druhý schod: Arité jako oddaní stoupenci hyení bohyně prolévají lidskou krev a své oběti škrtí rudým plátnem, pro svého zlého ducha usilují o úplné zmasakrování nepřítele. Ďábelským vůdcem je Sgeru, všemocný potomek královské krve, posvátného rodu núbijských vládců. Schod třetí: celé roky byli Arité nečinní – proč ale? Nejspíš čekali, až se pod vedením nového Sgerua ustaví noví vůdci. Jakmile bylo všechno připraveno, pronikli do Núbijského chrámu a do pluku v Thébách, stavíce na své posvátné minulosti, vraždění a nátlaku.

Čtvrtý schod,“ Amerotke hovořil sám k sobě, „Arité čekají, až se faraon zapojí do tažení proti mořskému národu na severu, poté zvednou prapor vzbouření v Núbii. Schod pátý,“ psal podle vlastního diktátu; seříznutým rákosem klouzal zprava doleva po papyru, „Arité přinutí Imhotepa a Chufua ke spolupráci. Prvého využijí k vypracování podrobných plánků Timsy, oázy Sindžár a Sobkových silnic na jih. Imhotep poslechne a předává informace Chufuovi, který je přepouští zase Aritům. Přitom se on i velekněz chovají, jako by se nic

nedělo, a doufají, že tato vlastizrádná spolupráce nevyjde najevo.

Schod šestý: Arité pronikají do Timsy. Odtud přepadají a vraždí královské vyslance a posly, kteří přijíždějí do nedalekého Sindžáru. Arité se rovněž

chystají využít opuštěnou pevnost jako základnu k záškodnickým akcím proti týlu Omendapova vojska po jeho plánované invazi do Núbie a také k tomu, aby přerušili spojení mezi královnou a jejími mocenskými složkami na jihu. Schod sedmý: útok na Hatusu. Jedinou rozumnou odpovědí je,“ Amerotke se nadechl, „že Arity nezajímalo, zda královna zemře, nebo přežije. Po ní by přišel další faraon. Chtěli jen lidu ukázat svou neohroženost a sílu a zároveň faraona upozornit, že núbijskému pluku nemůže důvěřovat. Rovněž tím tajně pohrozili Chufuovi, který ze situace vyšel jako královnin záchrance, a dokonce, což je velmi rafinované, jako záchrance, jenž ví příliš mnoho o spiknutí, které zhatil.

Záměr, o jehož uskutečnění usilovali, se jim beze zbytku podařil: vyvolali chaos, zmatek, strach a hlubokou nedůvěru. Osmý schod: útoky na něho samého a na vznešeného Valua. Cílem bylo způsobit ještě větší otřes a vyvolat další strach a navíc odstranit dva muže, které by Hatusu jistě jinak využila k vyšetřování a kteří by tedy mohli vražednému spiknutí Aritů stát v cestě. Je vcelku pochopitelné, že zaútočili na jejich sídla, ale co to

přepadení cestou z Místa lebky? Měla to být jen další ukázka aritské moci? Amerotke zavrtěl hlavou. Ne, na to nedokáže odpovědět.

Devátý schod: Arita, který s námi ochotně spolupracuje. Proč mu to nařídili? Aby uvedl Velký dům v omyl, zasel ještě více lží a svedl je z cesty? Cílem útoku v ulicích Théb nebylo jeho osvobození.“ Amerotke se odmlčel. Tím si teď už byl jistý. „Nicméně jak a proč Arité krátce poté vězně tajemně zavraždili?“ Zíral na poslední otázku. Hádanka, která nemá řešení. „Kromě toho, jak se dověděli, že on a Valu vězně vezou do Núbijského chrámu?“ Promítl si události toho dne od chvíle, kdy zločinec souhlasil s výpovědí, až do jeho uvěznění v Domě řetězů. Kolik času mezitím uplynulo?

Mnoho ne. Pán Valu poslal předem zprávu Chufuovi, dal mu vědět, že jedou. A Cibetka potvrdil, co Amerotke už

také věděl: když Arita tuší, že v bitvě přijde o život, utáhne si posvátné plátno kolem krku a vydá za oběť své bohyni sám sebe. Udělal to i jejich vězeň? Přece se ale nemohl uškrtit vlastníma rukama! Ztratil by přitom vědomí a sílu a nedokázal by se sám zbavit dechu docela.

Jak tedy ten muž zemřel? Amerotke se zachvěl vzrušením. Pouhé dohady! Nebyla vražda uvězněného Arity příliš chvatná, nebyla třeba chybou? Zapsal si svůj závěr a přešel ke druhému schodišti načrtnutému na dalším listu papyru, na němž bude rozebírat události, ke

kterým došlo v Domě lesa. Vzal si ostřejší pisátko a začal znovu od začátku. Na okamžik jej vyrušilo zaklepání na dveře. Vstoupil Asural s Knihou jedů, kterou položil na stoličku. Amerotke mu roztržitě poděkoval.

„První schod,“ zašeptal, když za sebou velitel stráží zavřel dveře. „Imhotep, někdejší vrchní zvěd Sobkových vyzvědačů, Núbijec, který nenáviděl Arity, bojoval proti nim, vyloupil jejich svatyni a připravil je o poklad, byl očividně zavražděn svými nepřáteli v Sídle ticha. Druhý schod: sám přiznal, že přes svůj odpor k Aritům byl přinucen ke spolupráci, aby ochránil své blízké, a zejména onu záhadnou ženu, která na něj údajně měla takový vliv. Potud se vyznal knězi svatyně. Třetí schod: vzdor tomu všemu byl Imhotep zavražděn. A co ti další dva mrtví s useknutýma rukama, které našli v jeho zarostlé zahradě? Byli to žebráci z Núbijského chrámu?

Proč by je ale Arité zabíjeli tak záhadným způsobem?“

Amerotke cítil, jak mu těžknou víčka. Byl vyčerpaný.

Zhasl lampu, odložil pisátko a šel si lehnout. Chtěl si jenom na chvíli zdřímnout, ale už se rozednívalo, když

jím Asural drsně třásl, aby ho probudil.

„Můj pane!“ křičel a lampu, kterou držel v ruce, dal rychle níž. „Můj pane, vstávej, musíš jít. Arité opět zaútočili! Ohavně vraždili v Domě lesa.“ Pomáhal vyděšenému, ale dobře vyspalému Amerotkeovi z lůžka a šeptem přitom drmolil, že Parmen i všichni ostatní byli

brutálně zmasakrováni.

„A Šufoj?“ lekl se Amerotke. „Je tu někde?“

„Nevrátil se, můj pane.“

Soudce se kvapně oblékl a hodil přes sebe tlustý plášť. Vyšli z chrámu. Ranní chlad dosud lezl pod kůži, šerou oblohu prozařovaly rudé jazyky. Spěšně pochodující zadýchané muže obklopili ozbrojenci s pochodněmi v rukou. Jakmile vstoupili do Domu lesa, Amerotke zaslechl nářek a pláč, tiché, zlověstné žalozpěvy protínající tmu, jež ho připravily na děsivou scénu na rozlehlé střešní terase paláce. Celý prostor, kde se pořádaly hostiny a podávaly večeře, se zvláštně natřenou a vyhlazenou podlahou, byl uzavřen zábradlím ze zářivě malovaných dřevěných tyček, na konci špičatých a z vnitřní strany zpevněných dvěma tenkými vodorovnými trámky. Amerotke vyběhl vnějším schodištěm na vrchol a strnul hrůzou. Lampy a louče plály nemilosrdným světlem, odhalujícím ve vší nahotě strašlivou vraždu. Na polštářích a stolcích politých vínem ležela tři neživá těla. Všichni tři byli uškrceni, pruhy rudého plátna utažené kolem krku jako oka, do nichž se chytá zvěř. Amerotke se opřel o plot a hleděl na ten strašlivý výjev. Vraždění se museli v předsmrtném zápase zmítat a divoce sebou škubat, protože všude kolem se válely rozmetané džbány, poháry a mísy. Soudce stál jako vyplašený pták mávající velikými opeřenými křídly, který

se snesl na místo hanebné krvavé čistky coby vyslanec Síně temnoty, aby se pak s chraptivým křikem zase vznesl a odkroužil. Zdola se ozvaly hlasy. Amerotke zaslechl Siheru vydávající pokyny. Podíval se přes rameno a zahlédl, jak šedovlasá hospodyně tiše hovoří s ostatními sluhy.

„Nikoho sem nepouštěj,“ nařídil soudce šeptem Asuralovi. Přecházel po terase a rozhlížel se kolem sebe.

Celkem tři mrtví. Parmen, Neferen a Rahmel, všichni brutálně zardoušeni, s podivně modročernými, ošklivě zkroucenými obličeji, vypoulenýma očima, mírně zejícími ústy, zaschlou pěnou v koutků rtů. Amerotke se každého letmo dotkl. Těla byla studená, čemuž

napomohlo mrazivě studené časné ráno, jejich tváře, ruce a šaty lepkavé těžkým červeným vínem, které na nich už

stačilo zaschnout. Každý zabitý ležel jinak. Neferen tváří směrem k Sídlu ticha. Parmen byl rozvalený na polštářích mezi stoly, které byly kvůli hostině rozestaveny do oblouku. Rahmel spočinul nejblíže k východu, jako by se ještě stačil rozběhnout k vnějšímu schodišti. Amerotke se opatrně přesunul. Na hostinu byly připraveny krásné rýhované sklenice na vodu. Všechny spadly ze stolu a spolu s vinnými číšemi posázenými drahokamy a talíři se roztříštily. Soudce znovu obešel všechny zavražděné.

Všechny tři oběti měly na sobě své nejlepší oděvy, blyštivé šperky a honosné paruky. Všichni dozajista

dobře pojedli. Jeden džbán vína stál dosud plný po okraj a voněl pevnými, zralými hrozny z nejlepších thébských vinic. Na talířích ležely zbytky bobů vařených v hřebíčku, olivách a koriandru, česnekové placičky, hrášek v kmínu a černém pepři, falafel lehce pokapaný olivovým olejem a spousty dalších lahodných krmí.

žádné jídlo podezřele nezapáchalo, nevypadalo zkažené.

Soudce stál v polosvětle a hleděl na tu zkázu. Obraz drtící duši, práce Aritů? Ač právě přišel, padla na něj veliká tíseň z toho, co viděl kolem sebe. Co se tu vlastně stalo?

Proč Arité surově zavraždili tři prosté lidi? Prozkoumal zábradlí střešní terasy, nikde však nebylo rozbité, nikde žádné stopy toho, že by vrahové za svými oběťmi vyšplhali po příkrých zdech.

„Museli se sem dostat po vnějším schodišti,“ vyvodil z toho hlasitě. Ohlédl se. „Asurale, přiveď sem Siheru.“

Hospodyně se dostavila zahalená v tmavohnědém plášti přehozeném přes šedivou hlavu. Opatrně vstoupila na terasu, tvář ještě bledší než jindy, avšak jasné oči stále stejně klidné a bedlivé. Rychle přehlédla mrtvé, otřásla se a obrátila se k Amerotkeovi.

„Můj pane?“

„Asurale!“ zvolal Amerotke a velitel stráže přispěchal na terasu. „Podívej.“ Amerotke ukázal na tu spoušť kolem. „Zbav je těch zlořečených rudých hadrů a potom sežeň vůz. Všichni tři musejí být převezeni od Domu

smrti v Núbijském chrámu. Vrchnímu balzamovači pověz, aby s pohřebními rituály posečkal na můj pokyn.

Sihero,“ řekl pak a obešel zbytky posledního jídla zavražděných. „Musím se tě na něco zeptat, ne však tady.“

Sešli se v malé sloupové síni. Jeden z otroků rozdělal oheň v hlavním ohništi. Ostatní, zdrcení a vyděšení, chodili kolem, oči přilepené na málomluvném soudci, který přišel obhlédnout brutální vraždy tří zdejších obyvatel. Amerotke se usadil na sedátku u ohniště. Sihera před ním poklekla na polštáře. Byla klidná, jen nepatrné pomrkávání a občasný pohyb ruky, jíž si odstraňovala neviditelný vlas z tváře, prozrazovaly rozrušení.

Amerotke seděl s hlavou mírně nachýlenou, jako by naslouchal zvukům domu: bědování a kvílení služebných, občasný výkřik, povyk stráží zapřahajících voly do vozu a připravujících mrtvá těla na cestu.

„Co se to tady dělo, Sihero?“

„Já nevím, můj pane.“ Stará služebná se ohlédla.

„Skutečně nevím. Včera večer se Parmen rozhodl, že přerušíme smuteční půst hostinou. Sám víš, že je to dovoleno. Prohlásil, že je třeba oslavit život našeho pána, popřát jeho ka všechno dobré na poslední cestu za Daleký obzor. Byla jsem na střeše s nimi. Jedli jsme a pili.“

Sáhla si na břicho. „Bylo mi trochu těžko,“ vyčerpaně se usmála, „vypila jsem moc silného vína, takže jsem se

uchýlila do svého pokoje. Když jsem odcházela, měli už

všichni trochu náladu, ale cítili se velmi dobře. Nikde nic nevěstilo žádné nebezpečí. Šla jsem do své ložnice, převlékla jsem se a usnula hlubokým spánkem. Později mě probudil otrok. Spí vedle ohrady se psy a vzbudil ho jejich štěkot. Vyšel ven, ale nezpozoroval nic, co mohlo psy vyplašit, a teprve pak si povšiml, že na terase dosud svítí lampy. Taky zjistil, že jsou pozotvírané všechny dveře, které měly být uzavřené a zajištěné. Vyběhl po schodech, uviděl, co se stalo, a spěchal mě probudit. Já jsem pak pro tebe poslala běžce. To je všechno,“ pokrčila rameny, „co k tomu můžu říct, můj pane.“

„A co si o tom myslíš?“

Sihera hlasitě vzdychla a odvrátila zrak. „To vědí jenom Páni světla. Mám podezření, že Arité z nějakých záhadných, nekalých důvodů naplánovali smrt nás všech.

Možná měli v tomhle domě špeha.“ Zašklebila se.

„Museli se sem vkrást před svítáním.“

„Přesto zde nikde nejsou patrné žádné známky odporu.“

„Všichni byli opilí.“ Sihera si přejela dlaní po tváři.

„Můj pane, právě načínali další džbán vína a vyplachovali si ústa vodou.“ Zavrtěla hlavou. „Už jsem nemohla, a tak jsem odešla. Tím jsem si zachránila život.“

„A potom přišli Arité?“

„Museli přijít,“ odpověděla Sihera unaveně. „Setovy

stvůry, číhající ve tmě. Dům byl tichý. Nikdo takový útok nečekal.“

„Poslali vám Arité varování? Vždycky to dělají!“

„Možná,“ popotáhla Sihera, „možná Parmenovi poslali ty své příšerné skarabey. Přestože se o ničem takovém nezmínil.“

„Bylo by divné, kdyby je neposlali,“ stál Amerotke na svém. „A jestliže ano, pak by to Parmena určitě poplašilo a vyděsilo, jistě by se s tím svěřil. Nebyl žádný bojovník, ale správce domu, jehož pána už Arité zavraždili.“

„Já nevím,“ šeptala Sihera. „Já opravdu nevím.“

„Takže ty jsi šla spát, zatímco Parmen s ostatními dál hodovali?“

„Ano.“

„Zvláštní,“ dumal Amerotke, „že oslavovali v době smutku.“

„Už jsem ti to vysvětlila.“ Sihera si poposedla. „Měli právo přerušit smuteční půst, aby obnovili síly a popřáli našemu pánu jen to nejlepší na velkou cestu. Hlavně si ale chtěli popovídat o našem odchodu z Théb. Náš pán je mrtvý. Jeho dům teď patří Núbijskému chrámu. Nastal čas, abychom se sebrali a šli.“

„Takže jsi šla spát,“ pokračoval Amerotke. „Arité se vplížili do zahrad a vyběhli po vnějším schodišti na střechu. Parmen, Rahmel i Neferen byli opilí, omámení, stali se snadnou kořistí. Arité je uškrtili a utekli, ale

lovečtí psi zavření v kotcích je zvětřili a začali vyvádět.

Otrok přišel a objevil krvavou hrůzu. Probudil tě a tys mi bez prodlení poslala vzkaz do Núbijského chrámu.“

„Ano,“ Sihera přikývla, „takhle to bylo. Počkej, ctihodný.“ Vstala z polštářů. „Seženu toho otroka od psů, aby ses ho mohl zeptat sám.“ Šla ke dveřím a zavolala na něj jménem.

Amerotke si prohlížel malbu na protější stěně. Byla provedená v zelené, hnědé a zlaté a zobrazovala lovce ptactva v nilských mokřinách. Tak to jsem já, přemítal, lovec. Cítím tu něco velmi nepěkného. Proč by měli Arité tyhle tři lidi vraždit? Ze zadumání jej vytrhla Sihera, která se vrátila s mladíkem pohublé tváře, který se staral o psy a nocoval v přístavku u psince. Posadil se a tiše vylíčil, co se přihodilo. Navlas se to shodovalo s tím, co před chvílí vypověděla Sihera. Amerotke mu poděkoval a počkal, až se vzdálí.

„Podivné.“ Upřeně hleděl na ženu, která sice vypadala staře, ale oči měla zářivé, a když se usmála, prozradily kus její bývalé krásy.

„Podivné, můj pane?“

„Tvého pána Arité přinutili, aby jim sloužil.“

„Nikdy!“ vyštěkla Sihera.

„Ale ano. Imhotep to doznal knězi v Núbijském chrámu. Souhlasil, že Aritům dodá podrobné plány Timsy.“

„To není možné,“ zasykla Sihera. „Pán Imhotep Arity nenáviděl!“

„Měl z nich hrůzu,“ namítl Amerotke. „Vyděsili ho k smrti.“

„Nesmysl!“

„Správně.“ Amerotke se usmál. „Přiznávám. Ne, Imhotep se nebál Aritů, ale strachoval se o ty, které miloval, o své nejbližší a možná také o jistou ženu, která na něj – podle toho, co mi řekl kněz ze Svatyně ucha – měla značný vliv. Bylas tou ženou ty, Sihero?“

Zvonivě se zasmála a zakryla si obličej rukama.

„Já, stará bába? To vskutku ne, můj pane. Imhotep miloval mladou Neferen a bažil po ní.“

„Tomu věříš?“

„Nu ano, ovšem.“

„A co teď budeš dělat, Sihero? Vrátíš se do Núbie?

Budeš tam vítaná? Koneckonců před mnoha lety –“

„Já vím,“ skočila mu hospodyně hrubě do řeči. „Před mnoha lety jsem byla provdaná za Aritu, ale jak víš, oni své členství udržují v tajnosti. Dověděla jsem se to, až

když se přidal ke vzbouřencům, přesto na tom pramálo záleželo. V džungli ho zabili faraonovi vojáci. Musela jsem uprchnout. Imhotep, můj vzdálený příbuzný, mě vzal k sobě sem do domu.“ Nepatrně se usmála. „Byl to dobrý člověk.“ Vyhýbavě na Amerotkea pohlédla. „Můj pane, víc ti nemám co říct. Nejsem ničím víc než

připomínkou událostí, životů, lásek a nenávistí z doby dávno minulé. Teď je všemu konec, já taky končím.

Chceš se mě ještě na něco zeptat?“

„Na ty dvě další mrtvoly,“ odvětil Amerotke, „které se našly na zahradě.“

„O těch nic nevím.“

„Dobrá, tak poslední otázku, Sihero, která mne skutečně mate. Je zřejmé, že Imhotep byl pro Arity důležitý, proč ale zabili někoho, jako byl Parmen?“

„Nerozumím smýšlení Aritů, ale Parmen – ostatně jako my všichni – byl Imhotepův příbuzný. Dobře vím, co se děje v Thébách. Všechno se zhoršuje. Možná Arité vyměřují trest těm, kteří si ho podle jejich mínění zaslouží. Můj pane, teď mám ale své povinnosti…“

Amerotke beze slova sledoval, jak odchází. Pak se zvedl, vyšel ven do portika a zůstal stát na schodech.

Slunce na nebi zahořelo v zlatavé záři. Odvrátil se od paprsků prosvítajících větvemi stromů. Vnímal poslední chladivý dech Amonův, jitřní vánek, jenž se brzičko vytratí v horku dne. Zavřel oči a začal odříkávat ranní modlitbu:

„Tys Pánem světla, mládím, plodícím samo sebe.

Prvotním dechem zrozeného života, prvním jménem, jež nesla bezejmenná nicota.

Pojď ke mně. Pane, tvůrce nebe –“

Modlitbu přerval pronikavý křik. Amerotke otevřel oči. Na rohu se objevil Asural se zmořeným volem zapřaženým ve voze. Na něm nehybně leželi tři mrtví, nyní ve své laciné nádheře žalostní, obnažené tváře byly ztělesněním hrůzy. Amerotke pozoroval, jak se vůz šine k bráně. Ať se modlí ze všech sil, rudovlasý ničitel Set se stále plíží chodbami jeho duše. Soudce se otočil zády ke slunci, které teď stoupalo rychleji a pálilo silněji. „Utěš mne,“ zašeptal a pokračoval v chvalozpěvu:

„Přizvi mne Utěšiteli, Soudce věčný, na svojí pravdy vinohrad.

Neboť tys stále mladý, nekonečný, Princ všeho světa, jenž dal mu řád, ty a tvá božská dcera Maat.

Tvou pravdu miluji, tvou pravdou žiji.

Pomoz mi, Pane přesvatého jména, Světlo nesmrtelné, jež nepomíjí, nechť pravda je mi odhalena…“

Techanu: skrýš

Amerotke si ve svém pokoji v domě pro hosty klekl před psací stolek. Umyl se a očistil a nyní si pochutnával na lahodné kachně vařené s granátovým jablkem a měkkém ovocném chlebíčku. Myslí byl však víc u dvou papyrů se schody, které si včerejšího večera načrtl. Obě schodiště spojovala jedna krutá skutečnost – Arité! Amerotke přestal jíst, protože si vzpomněl na zvídavou mysl svého učitele, učeného kněze, a jeho věčně se opakující otázku: „Je to pravda? Dokaž to!“ Vskutku, kromě způsobu, jímž

byly oběti v Domě lesa sprovozeny ze světa, nemá absolutně žádné důkazy, že by pachateli byli Arité.

Vybavil si své stísněné pocity včerejší noci, které v něm vyvolala vzpomínka na vraždu zajatce v Domě řetězů.

„Co když,“ mumlal si pro sebe, „to spolu vůbec nesouvisí?“ Odstrčil talíř stranou. Zrak mu padl na Knihu

jedů, kterou mu Asural přinesl z Domu lektvarů, a připomněl si, že kněz-předčitatel byl jedním z těch, které Arité při útoku na chrám zavraždili. Sáhl po rukopisu a vybavil si Šufojovo drmolení o nějakých mandlích, které mu Paní temnot posílá. Podíval se kolem, ale žádné mandle nikde neviděl, takže co ten vzkaz vlastně znamená? že by si jej Paní temnot, vládkyně jedů a lektvarů, dobírala, jak to vždycky s oblibou dělávala?

Amerotke rozvázal provázek a rozkládal jeden list po druhém, všechny pečlivě sešité dohromady. Kniha popisovala vzhled, účinky, příznaky a možné protijedy různých prudkých jedů. Horečně se probíral rukopisem, až narazil na stránku o mandlích, třešních a švestkách.

A to, co se na ní dočetl, ho ohromilo. Plody samy jsou zdravé, ale šťáva nebo prášek získané z jader jsou prudkými, rychle působícími jedy. Rychle přešel k příznakům a srdce mu vzrušením poskočilo. Oběti takového jedu, napsal do knihy její autor, vypadají, jakoby

uškrcené

zevnitř,

zardoušené

jakousi

neviditelnou silou. Jed nemá žádný účinný protijed.

Amerotke se pak znovu podrobně zaměřil na část pojednávající o příznacích. Nadechl se a pročítal si ji stále dokola. „Jak jednoduché.“ Zvedl hlavu a zašeptal do ticha: „Velmi, velmi jednoduché.“ Přitáhl si Knihu jedů blíž a prostudoval závěrečný odstavec. Autor v něm dospěl k závěru, že silný jed získaný destilací téměř nelze

odhalit, snad jen podle „těžko postřehnutelné vůně hořkých mandlí, již lze v některých případech ucítit, zatímco v jiných zase ne“.

Amerotke vyskočil a rozběhl se ke dveřím. Zavolal Asurala a poslal po něm přísné pokyny vrchnímu balzamovači v Domě smrti. Potom se vrátil ke svitkům, nakreslil třetí řadu schodů a na každý z nich napsal jednu oběť z Domu lesa, jen tentokrát s jinou příčinou smrti.

Poté všechny útržkovité údaje, které shromáždil, dosadil do své teorie. Jakmile byl spokojen, vklouzl do opánků, za šerpu v pase zastrčil dýku, oblékl si plášť a vyrazil z hostinského domu.

Vrchní balzamovač v Domě smrti už čekal. Udýchaně vysvětloval, že dnes mají hodně práce se zemřelými z chrámového špitálu a třemi oběťmi z Domu lesa.

Amerotke mu zdvořile sdělil, že právě tyhle tři mrtvé z Imhotepovy usedlosti musí prohlédnout. Kněz jej tedy zavedl po strmých, úzkých schodech do svého, jak sám říkal, „království“. Přirozené světlo se linulo čtvercovými okny u stropu. Zbytek šeré, zapáchající místnosti byl osvětlen olejovými lampami a skomírajícími lucernami.

Plamínky činily tuhle umrlčí komoru s jejím odporným puchem a skotačivými stíny ještě strašidelnější. Místností právě procházeli kněží s akolyty, aby připravili mrtvé na jejich poslední cestu. Amerotke následoval balzamovače kolem stolů, na nichž ležely mrtvoly v různých stadiích

mumifikace. Vedle byly rozložené nože, háčky a škrabky sloužící k čištění tělních dutin. Ani vůně natronu, akácie, skořice, cedrového oleje, heny, jalovce a dalších bylin však nedokázala přebít nechutný smrad vnitřností, které se házely do kanop, a mozků, jež se háčkem zručně vytahovaly nosem a odkládaly do zvlášť připravených nádob. Občas šerem pronikla slova, jež při práci recitoval kněz-předčitatel: „Zaříkávám tvé tělo, chladivou pryskyřicí zachovávám tvou kůži…“

Konečně

dospěli

k Parmenovým,

Nefereniným

a Rahmelovým ostatkům uloženým na mírně skloněných deskách, aby mohly tělesné tekutiny spolu s bylinnými nálevy stékat do připravených nádob. Tváře všech tří byly zakryté zkrvaveným plátnem, což svědčilo o tom, že už

jim prorazili nosní kůstky a vyňali mozek. Poté, co jim Asural vyřídil Amerotkeovy rozkazy, jednali kněží rychle. Posvátným obsidiánovým nožem odřízli všem třem kus levé strany břicha a bránice, vyňali útroby a vložili je do velké mísy postavené vedle každého těla.

„Omyli jste je předtím?“ ověřoval si Amerotke.

„Ovšemže, můj pane. Svlékli jsme je. Ruce a paže měli olepené vínem. Měli ho tam hodnou chvíli, už bylo zaschlé.“

„Ano, ano, to jistě,“ přisvědčil soudce a položil zásadní dotaz. „Nepostřehli jste u některého z mrtvých z Domu lesa vůni hořkých mandlí?“

„Můj pane,“ ozval se vrchní balzamovač opatrně, „u Imhotepa ne. Stejně tak nebyla po žádných mandlích cítit ta těla s useknutýma rukama. Víš, ctihodný…“ Všiml si, jak je Amerotke netrpělivý, a usmál se. „Abych to řekl na rovinu, obsah žaludku, o zápachu vnitřností nemluvě, by ale takovou vůni stejně přehlušil, zejména –“ ukázal na ostatky „– když pozřeli silně kořeněnou krmi, kterou zapili těžkým vínem. Kromě toho nějakou chvíli trvalo, než byli mrtví nalezeni. Což se týká i Imhotepa a těch dvou bezrukých. Než se nám dostali na stůl, tak by se mandlová vůně, i kdyby tam snad nějaká byla, dávno vytratila.“

„Tihle tři,“ zaujalo Amerotkea, „byli tedy už po smrti delší dobu?“

„Ovšem! Přivezli je sem nad ránem, ale počítám, že smrt nastala někdy o půlnoci a možná že ještě dřív.“

„A?“ naléhal Amerotke.

„Ti dva muži se v posledních hodinách života přecpali a opili. Ta mladá žena, jak se sluší a patří panna –“

„Cože?“ vyhrkl Amerotke.

„Ach ano, nechť ji bohové ochraňují,“ drmolil kněz, „ta mladá žena nepoznala muže. Je neporušená.

Mimochodem jak se sluší na nevinnou, vypila vína jenom maloučko. U ní vůně hořkých mandlí patrná byla…“

To chtěl Amerotke slyšet. Rozloučil se s vrchním balzamovačem a uchýlil se na několik hodin do svého

pokoje, kde pracoval na případu, rozvíjel jej, jako by měl zasednout v soudní síni a vynést rozsudek. Později toho odpoledne se vrátil do Domu lesa. Trval na tom, že ho musí provázet Asural s celým oddílem stráže, a navíc sehnal jednotku z pluku střežícího Núbijský chrám.

Sloužící Domu lesa byli ještě pořád ochromení. Amerotke je odehnal. Pak rozlomil pečeti na dveřích Sídla ticha, zvedl závoru a s Asuralem po boku vkročil do jídelní síně, kde podle svého uvážení rozložil polštáře. Sotva skončil, objevila se v síni Sihera, stále zahalená do pláště.

Amerotke jí pokynul, aby se posadila u protější stěny.

Poslechla, jako vždy klidná a vyrovnaná; jen občasné škubnutí rtů a neklidné prsty prozrazovaly vnitřní nepokoj.

„Můj pane?“ Jedna ruka jí vylétla k hrudi.

Amerotke se usmál. „Když jsem sem dnes ráno přišel a obhlížel mrtvé, byl jsem velmi rozpačitý. Nemohl jsem pochopit, proč Arité zabili obtloustlého správce, jeho panenskou dceru a starého, dávno vysloužilého vojáka.

Proč? ptám se znovu.“

„Byli Imhotepovými druhy, jeho příbuznými.“

„Jenže Arité nezavraždili ani Imhotepa, Sihero, a ty to víš. Ve skutečnosti totiž přísahali, že dokud jim bude dodávat, co požadují, zůstane on i jeho blízcí v bezpečí.

I tys to věděla.“

Sihera hleděla soudci do očí a na tváři se jí zase

objevil ten její tajemný úsměv.

„Povím ti příběh,“ začal Amerotke. „Ty jej znáš, ale stojí za to, abych ti jej převyprávěl. Imhotep býval vrchním zvědem Sobkových vyzvědačů, bojovník, který v Núbii vedl válku s Arity. Porazil je v bitvě a uloupil skvosty z jednoho z jejich posvátných míst. Dostalo se mu požehnání a podpory tehdejšího faraona, který jej obdařil mladou nevěstou z Théb, pozemky a dalšími projevy přízně. Imhotep voják tělem a duší, věrný faraonovi a svým příbuzným, které vzal do Théb s sebou.

Mezi nimi jsi byla i ty, Sihero, vdova po bývalém Aritovi. Imhotep byl tvůj milenec, že je to tak? Třebaže jsi byla vdaná, neskonale tě miloval. Oba jste však museli své city dobře skrývat. Možná to skončilo, když se oženil, ale jakmile ovdověl, mohl se svobodně vrátit k tobě, lásce svého života.

Roky plynuly v poměrné spokojenosti a poklidu až do chvíle, kdy v Núbii vypuklo povstání a Arité se objevili v Thébách. To vaším vztahem velmi otřáslo. Imhotep se během těch let změnil. Zestárl, a protože neměl dětí, začal lpět na tom málu, co mu zbylo: na vzpomínkách, na svých hrdinských činech a především na tobě. Byl také zbožný. Jako mnoho dalších vysloužilců odkázal svůj dům a majetek Núbijskému chrámu. Což vedlo k závažnému rozkolu mezi ním a jeho příbuznými, třebaže to dokázali dobře skrývat. S tebou měl Imhotep

pravděpodobně své tajné plány, co se však mělo po jeho smrti stát s Parmenem, jeho dcerou a Rahmelem? Museli se oprávněně ptát, proč není štědřejší k těm, co mu sloužili celá léta? Chtěli víc než majetek odkázaný v závěti. Pravděpodobně tenhle dům a vše, co je v něm.

Nenasytnost a hněv, Sihero, rozleptávají duši, zatvrzují srdce a zabíjejí veškerou lásku. Parmen začal promýšlet vraždu svého pána. Jak na to? Proč ne jed? Nemám pro to žádný důkaz, ale po bližším prozkoumání města ho mít budu. A tak se správce Parmen začal zajímat o smrtící lektvary a prášky. A narazil na silný jed, šťávu z mandlí.

Oběť vykazuje stejné příznaky, jako by byla uškrcena.

Jaký lepší způsob Imhotepovy vraždy by mohl existovat, zvlášť když začínali řádit Arité? Parmen samozřejmě o Imhotepově tajné dohodě s vražednou sektou nic nevěděl, stejně jako o citech, které pojily vás dva. Stal se loveckým psem ženoucím se po stopě za kořistí a ostatní se stali jeho spolupachateli. Koupili jed, ale museli se pojistit.

Imhotep byl Núbijec. Bylo jen přirozené, že sem přicházívali žebráci z Núbijského chrámu a prosili o chleba, pár kousků mědi. A byl to Parmen, správce, kdo s nimi mluvil a udílel milodary. Dva z nich pozval na zahradu a podal jim víno, do něhož přidal prudký jed z mandlí. Se svými spolupachateli pak sledoval, jak ti dva nebožáci umírají. Povšimli si příznaků a spočítali, za jak

dlouho přichází smrt. Ovšem pozvat žebráky a zavraždit je jedna věc, zatímco zlikvidovat mrtvoly druhá. Parmen byl krutý. Svlékl je donaha. Usekl jim ruce s chrámovou pečetí, aby nikdo nezjistil, kým byli. Uťaté ruce pak strčili do vaku a pravděpodobně hodili do nejbližší krokodýlí tůně. Ostatky jednoho z mužů ukryli v houští Imhotepovy zahrady, druhého chytře v nádrži. Parmen byl ve své ukrutnosti důsledný a kolem krku jim zadrhl červené plátno, aby – pokud by nešťastníci byli náhodou nalezeni – byla jejich smrt přičtena na vrub zlořečených Aritů. Parmen měl, co potřeboval: věděl, nakolik je jed silný, jak se projevuje a za jak dlouho oběť umírá. Pruh červeného plátna kolem krku měl vzbudit dojem, že byli zardoušeni. Zkušený lékař by pach hořkých mandlí poznal, ale ten přetrvává jen velmi krátce a někdy není cítit vůbec. Parmen musel mít velkou radost, když Arité napadli v Karnaku Božskou. Vždyť jsou-li tito rouhači natolik nestoudní, že zaútočí na samotného faraona, proč by měli přehlížet Imhotepa a jemu podobné, vůči nimž

chovali zášť?“

„Je-li tomu tak, proč Parmen do svého spolčení nezatáhl mě?“

„Inu, to je velmi prosté, Sihero. Nikdy jsi nebyla jednou z nich. Protožes byla Imhotepovou tajnou milenkou, udržovala sis odstup. Bylas přítelkyní všech, ale ničí spojenkyni. Parmen ti dostatečně nedůvěřoval.

Ostatně tě ani nepotřebovali. Parmen hleděl postarat se o sebe, svou dceru a samozřejmě o Rahmela, který mu pomáhal. Imhotep neměl nejmenší podezření, a ani tys ho neměla. Toho odpoledne, kdy byl zavražděn, se Imhotep zaujatý svými vlastními plány, svou tajnou láskou k tobě, uchýlil do Sídla ticha. Přinesli mu víno a vodu. Jed z mandlí získává destilací ve vodě na síle. Pravděpodobně vypil vodu i víno. Zachvátily jej smrtelné křeče. Neměl sílu ani k tomu, aby se doplazil ke dveřím a volal o pomoc. Bylo pozdě. Zemřel, aniž tušil proč a kdo za jeho smrtí stojí. Parmen, Neferen a Rahmel čekali na svůj čas. Na to odpoledne se tě potřebovali zbavit. Trápily tě žaludeční potíže, ačkoli jsi mi sdělila, že máš dobré zažívání a jen málokdy ti bývá špatně. Příčinou bylo cosi, co ti nasypali do jídla. Nestálas jim pak v cestě a ostatní služebnictvo mělo z Parmena hrůzu.

Schválně klepal u pána na dveře, aby si obstaral důvod vstoupit. Jistěže věděl, že Imhotep ho už nemůže slyšet. Potřeboval jen záminku k poplachu. Dveře nakonec vylomili. Pamatuješ, co se stalo potom? Rahmel zůstal venku, Parmen vešel dovnitř. Vytáhl červené plátno a ovinul je svému mrtvému pánovi kolem krku jako škrticí smyčku. Stáhl ho na zem a snažil se ji utáhnout jako zkušený vrah. Poté vyšel ven oznámit strašlivou zprávu. Všude zavládl chaos a zmatky. Rahmel a Neferen se chopili svých úloh. A co dál? Služebnictvo

se stále drží v povzdálí. Parmen nechce, aby pána viděli.

Rychle přinesou nosítka. Parmen a Rahmel s Nefereninou pomocí položí mrtvého na nosítka a vyloupí Imhotepovu pokladnici, z níž odnesou vzácnou sošku i zlaté a stříbrné pruty. Lup schovají do nosítek nebo si ho nechají při sobě a vynesou Imhotepa ze Sídla ticha. A co s otrávenou vodou či vínem?“ Amerotke pokrčil rameny. „Kdo by se o to staral. Prostě je vylijí. Imhotep byl očividně uškrcen, takže kdo by se pídil po jiné příčině. Samozřejmě jsem to neudělal ani já.“

Amerotke své líčení na chvíli přerušil, nadechl se a pak pokračoval: „Loupež je dokonána. Imhotep mrtev.

Pravda, Dům lesa přejde do majetku Núbijského chrámu, ale komu by to teď vadilo? Parmen a jeho dva kumpáni nahromadili dostatek bohatství, aby jim zajistilo pohodlný život po mnoho let, nehledě na cennosti, které nakradli po celém domě. Imhotepova vražda je přirozeně přičtena na vrub Aritům, stává se součástí záhady pronikající celým městem. Stačí tedy, aby Parmen, Neferen a Rahmel truchlili, hráli nešťastné věrné zdrcené vraždou svého pána. Jednu věc ale přehlédli.“ Amerotke ukázal na Siheru. „Neměli nejmenší tušení o vaší vzájemné lásce. Imhotep se ti navíc svěřil se vším, co se odehrálo mezi ním a Arity, že ho vydírají a vyhrožují mu.

Nedokázal tomu vzdorovat, ne ve svém věku: ztratil svou první ženu a za žádnou cenu nechtěl ztratit i tebe, a tak

dělal, co po něm chtěli. Přesto ti o tom řekl.“

„I kdyby byla pravda, co říkáš,“ Sihera zvedla hlavu, „Arité mohli změnit názor, mohli usoudit, že Imhotepa bude lepší umlčet, aby nemohl vyzradit, co pro ně udělal.“

„Nikoli,“ namítl Amerotke. „Imhotep byl totiž

nadobro v pasti. Kdyby se přiznal královně, ztratil by vše, byl by veřejně zhanoben a jen s velikým štěstím by unikl popravě. K tomu všemu by Arité zcela jistě vyplnili svou hrozbu a vyvraždili celý dům včetně tebe. Imhotepa však měli pěkně v hrsti, stejně jako velekněze Chufua. I to jsi věděla. Imhotep s tebou o něm musel mluvit. Jen si pomysli, Sihero! Proč by Arité věnovali tolik času a sil tomu, aby zabili Imhotepa, starého vojáka žijícího v ústraní ve svém domě? Jaký by jim z toho plynul prospěch? Měli své plány s Timsou, jejich záškodnictví v Sindžáru bylo v plném proudu. Měli též seznam jmen jiných lidí z Théb, kterých se chtěli zbavit, a já jsem byl na něm také.“

„Nemohli tedy Imhotepa zavraždit, aby si vzali zpět svůj poklad?“

„Nemohli,“ prohlásil Amerotke rozhodně. „Víš stejně dobře jako já, že Arity poklad ukradený před mnoha lety ze svatyně nezajímá. Dávno je pro ně nečistý, nehodný pozornosti. Kdepak, pro ně si mohl Imhotep klidně své cetky, svůj život, svůj dům ponechat. Pídili se po

důležitější kořisti.“

Sihera se zhoupla na patách a stáhla si vlasy vzadu na šíji, čímž její ušlechtilá tvář s jasně vykreslenými rysy vystoupila do popředí. Silná žena, pomyslel si Amerotke, schopná vzít odplatu do vlastních rukou.

„Parmen byl velice mazaný,“ pokračoval. „Spáchal dokonalou vraždu. Jeho nebohý pán, zamčený v Sídle ticha, byl zardoušen svými dávnými nepřáteli, výtečný doklad jejich úskočnosti! Kdo by podezíral Parmena, tučného jako kachna? Všichni věděli, kde on i ostatní trávili odpoledne. Musel vyrazit dveře. On to byl, kdo našel pána uškrceného. Parmen to přece nemohl udělat!

Imhotep by se byl přece bránil, volal o pomoc. Kromě toho bylo každému jasné, že Imhotep zemřel dlouho předtím, než byly vyraženy dveře. Byl ztuhlý, rudé plátno zatažené kolem krku, poklady tytam. Jak by to mohl Parmen všechno zvládnout? Tys byla rozrušená, ale taky velice zmatená.“ Amerotke se odmlčel. „Ocitla ses v labyrintu záhad, jedna hádanka stíhala druhou. Kladla sis otázky. Změnili Arité názor? Pokud ano, proč neposlali varování, jak je jejich zvykem? A jestliže tu vraždu spáchali, jak to provedli? Vplížili se do zarostlé zahrady, zajistili si přístup do opevněného prostoru, zabili starého vojáka, vyplenili jeho poklad a vytratili se tak, že si nikdo ničeho nepovšiml? Ve svých úvahách ses tedy musela vydat přijatelnějším směrem. Zavraždil

Parmen Imhotepa hned poté, co vstoupil do Sídla ticha?

Ne, to se nezdálo pravděpodobné. Situaci navíc komplikovala mrtvola s useknutýma rukama, nehledě na tu, kterou jsem objevil dodatečně. Vyčkávalas a přemýšlela. Jsem si jistý, že ve spleti tajemství Domu lesa se Parmen a jeho spoluviníci dopustili několika drobných chyb, které ti neunikly. Protože jsi ale nenacházela vysvětlení, nakonec jsi všechno obrátila vzhůru nohama, právě tak, jako jsem to udělal já. Co když Imhotep zemřel z jiné příčiny už předtím, než se k němu Parmen dostal? Kdyby ale sešel ze světa přirozenou smrtí, jak si potom vysvětlit to rudé plátno zaškrcené kolem krku? Zbývala tady jedna možnost: vraždil Parmen a ti druzí dva. Jenže jak? Stejně jako já jsi narazila na jed, mandlový prášek destilovaný ve vodě, jádra z ovocných pecek, zhoubná směs, která dělá dojem, jako by oběť byla uškrcena.“

Amerotke se usmál. „Došli jsme ke stejnému závěru, Sihero. Imhotepa nezavraždili v Sídle ticha Arité, ale zabil ho jed, který musel vypít během onoho odpoledne.

Zbytek Parmen a jeho kumpáni prostě dohráli. Co s tím tedy můžeš dělat? Čas běží. Napadne tě, že možná dospěju ke stejnému vysvětlení, ale ne dost rychle.

Koneckonců rozptyluje mne spousta dalších věcí, krize vroucí v Thébách, jež se může každou chvíli vyhrotit.

Kromě toho, pokud ty jsi sledovala je, jsem si jistý, že

Parmen sledoval zase tebe. Musela ses cítit ohrožená.

Kdo by se trápil, kdyby se prosté hospodyni přihodila nějaká nehoda? Pídila ses tedy v městě po vhodném prostředku. Kdybych na to měl čas a sílu, mohl jsem pečlivě prohledat chrámy v Thébách, zapátrat mezi těmi, kdo prodávají dryáky a lektvary. Jsi vzdělaná žena, Sihero. Knihu jedů si můžeš přečíst stejně dobře jako já a v Thébách jsou samozřejmě lidé, kteří prodají komukoli cokoli. A tak ses rozhodla. Parmen se postil. To nebylo na památku, na počest vašeho mrtvého pána. Co to tedy bylo, Sihero? Oslava? V tvých očích to bylo rouhání!

Skvostně se oděli, nasadili si nejlepší paruky, ověsili se klenoty a pak se cpali jako prasata. Počkalas, až se ostatní v domě utiší, a zaútočila jsi. Pro hospodyni snadný úkol.

Parmen žádal víc vína. Vypláchli si ústa vodou, do níž jsi zamíchala jed. Napili se na svou smrt, jež přišla brzy.

Obvyklé příznaky, závratě, horečka. Nový džbán vína ani nenačali.“

„To by mě přece mohli napadnout, snažit se utéct.“

„Kdepak, Sihero,“ zavrtěl hlavou soudce, „jak by to mohli udělat, když sotva popadali dech? Nebyli schopní se hnout, ztrýzněni bolestí. A pak už se zmítali v křečích.

Pozorovalas všechny tři v hodině jejich smrti. Ta přišla krátce po půlnoci. Sluhové spali, netušíce nic o vražedném dramatu, jež se odehrávalo na střeše.

Parmen, jeho dcera Neferen a Rahmel se třásli a škubali

sebou, v mukách sráželi misky, poháry a mísy, dokonce i sklenice na vodu. Muselas mít jistotu, že se rozbijí.

Krásné, štíhlé skleněné poháry obsahovaly důkaz, a co se nevypilo, to se rozlilo na podlaze. Víno, jídlo a noční vánek vůni mandlí odstraní.“

Sihera odvrátila tvář a rozesmála se. Amerotke si všiml, že má co dělat, aby ovládla dech.

„Můj pane.“ Našpulila rty. „To jsou závažná obvinění. Máš důkazy?“

„Abych byl upřímný, Sihero, všechny důkazy, které bych potřeboval, ještě nemám, ale až bude prohledaný celý dům – právě se prohledává –, budu mít v ruce všechno, co potřebuji. Najdeme Imhotepovy poklady.

Parmen je nejspíš někam ukryl. A možná je máš ty.“

„Ne, nemám!“

„Snad ne, ale někde jsou schované, v Parmenově pokoji nebo kdesi venku na zahradě. A nepochybně najdeme jed s vůní po hořkých mandlích. Neferenino tělo jej vyzradilo. U ní byl cítit zřetelně. Navštívil jsem Dům smrti. Správce má slova potvrdí.“

„Já jsem však neotrávila –“

„Pak se soud zeptá, kdo byl tím travičem. Nuže, Sihero, kdo všechno byl včerejší noci na střešní terase?“

Upřeně na něj hleděla.

„Jsou ještě další nejasnosti. Neferen byla panna, ty jsi však – abys mne pomýlila – uvedla že po ní Imhotep

toužil. Vrchní balzamovač to odpřisáhne: Neferen zemřela neporušená. Závažné chyby ses dopustila také tvrzením o štěkajících psech.“

„Zburcovali okolí.“

„Ne. Pamatuješ si sled událostí? Dozorce se probudil a šel se podívat, co se děje. Všiml si, že na střešní terase stále svítí lampy. Vyběhl nahoru, uviděl to dopuštění a šel tě vzbudit. Tys vyslala za mnou posla do Núbijského chrámu. Jedna událost stíhala druhou. Když

jsem však přispěchal – a vrchní balzamovač ví, že tomu tak muselo být – byla těla už studená. Ležela tam již

několik hodin. Navíc víno, jímž měli mrtví potřísněné ruce i šat, bylo zaschlé. Jinými slovy museli být zavražděni dlouho předtím, než se psi rozštěkali.“

„Já… já tomu nerozumím.“

„Ale rozumíš. Po vraždě jsi příliš dlouho váhala, než

jsi vyplašila psy. Možná jsi zpanikařila. Chtěla ses uklidnit nebo prostě počkat, až budou všichni jistojistě mrtví. Poté jsi vyklouzla z pokoje, zabouchala do psích kotců holí a utekla. Další události se odvíjely rychle za sebou,“ řekl Amerotke, ale vtom ho přerušily výkřiky ze zahrady.

„To je určitě Asural,“ pronesl tiše. „Všechno prohledává. Poručil jsem mu, aby nestrpěl žádný odpor.

Nakonec tedy mohu říct, Sihero, že můj závěr je jediný, který může beze zbytku vysvětlit všechna úmrtí zde

v Domě lesa. Mám dostatek důkazů, abych tě mohl obžalovat. Jsi Núbijka. Faraonovo srdce se proti tvému lidu zatvrdilo. Jakou milost můžeš čekat? Mučitelé tě zneuctí a pokoří. Už je skutečně po všem.“ Amerotke rozpřáhl ruce. „Sihero, tvůj život se blíží ke konci.

Zavraždilas tři lidi. Zasloužili si smrt, ale faraonovou spravedlností, nikoli tvou.“

Sihera vstala. Lehce se dotkla jeho ruky a namířila ke dveřím.

„Najdou to,“ zvolala přes rameno. „Najdou jed, samozřejmě v Parmenově pokoji, a taky ten, který je schovaný v mém.“ Zastavila se a pomalu kráčela zpět, paže založené na prsou. „Jaký to má smysl?“ šeptala.

„Máš pravdu. Můj život končí. Udělala jsem, co jsem chtěla.“ Nepatrně se usmála. „Pozorovala jsem tě, Amerotke, bedlivě pozorovala. Přemítala jsem, zda sleduješ stejnou klikatou cestu k branám pravdy jako já.

Ještě teď,“ předklonila se a lehce se dotkla jeho tváře, „vypadáš ustaraně. Temné kruhy pod očima, hluboké vrásky na čele. Je ti smutno po ženě, ctihodný Amerotke, po dětech?“ Oči se jí zalily slzami. „Mně se zase strašně stýská po Imhotepovi. Můj pán Imhotep, srdce moje a duše má, odešel do Západní země. Chci za ním. Tvou mysl trápí a zastírá chmurou, co se děje v Thébách, můj pane. Nemohla jsem na tebe čekat. Jak jsem mohla vědět, zda se té hrozné chvíle vůbec dožiješ? Milovala jsem

Imhotepa. Vždycky jsem ho milovala a stále milovat budu. Před mnoha lety jsem se vdala za Aritu, bojovníka.

Zabili ho. Imhotep mě vzal k sobě. Říká se, že duše člověka je neúplná, nehotová, a dojde naplnění pouze tehdy, setká-li se se svojí druhou polovinou, jež ji učiní dokonalou. Po válce v Núbii jsme se vrátili do vítězných Théb. Faraon nabídl Imhotepovi manželku, dceru úctyhodného thébského kupce. Chtěl odmítnout. Prosila jsem ho, aby to nedělal, že by urazil faraonovo srdce.

Mohl by si pomyslet, že můj pán dává přednost núbijské venkovance před vzácnou paní z Théb. A tak se oženil.

Dohodli jsme se, že jeho posvátnou manželskou přísahu před tváří bohyně Isis budeme ctít. Avšak lásce nelze zabránit, však víš. Raší, strhává, přetéká. Jak jinak vpíjet paprsky slunce, dýchat vzduch? Avšak ani jedinkrát nevzbudil můj pán ve své ženě ani v nikom jiném z domácnosti podezření.

Jeho žena nakonec zemřela a my se milovali dál, stále potají. Všechno probíhalo v poklidu, vládl mezi námi dokonalý soulad. Imhotep dokonce uvažoval o návratu do Núbie, abychom se mohli vzít a začít nový život.“

Zasmušila se. „Pak přišla změna. Předzvěsti, náznaky.

Vzbouření v Núbii a především přítomnost Aritů tady v Thébách. Imhotep začal docházet do Núbijského chrámu. Jednou v noci na cestě domů ho přepadli. Arité ho obstoupili ve tmě a dožadovali se plánů Sobkových

cest, oázy Sindžár a hlavně Timsy. Teď už víš, můj pane, že v pevnosti jsou utajené studny, zásobárny vody, schované nádrže, jeskyně na skladování potravin, místa, kde si můžeš uvařit maso, přičemž kouř i vůně zůstávají skryty. Najdeš tam jámy na obilí, zásobárny, bludiště chodeb a průchodů. Imhotep si uvědomil, proč po tom Arité tak baží. Před lety tam pobýval, a že byl zvěd, s pomocí pouštních tuláků a písečných lidí, kteří se již

dávno odebrali do Západní země, celičkou pevnost zmapoval. Sloužit Aritům ale odmítl. Druhý den jsem byla ve čtvrti měditepců v Thébách. Seběhlo se to hrozně rychle. Někdo mě zatáhl do úzké uličky a kolem krku mi obtočil rudé plátno, ne moc pevně, jen jako varování.

A do ruky mi strčili skarabea.“ Těžce polkla. „I tak jsem Imhotepa prosila, aby nepovoloval, ale on jim vzdor mým prosbám nakonec kývl. Měl o mě prostě strach. Načrtl plány a předal je Núbijskému chrámu, kde je od něho převzal velekněz Chufu.“

„Podezíral vznešeného Chufua?“

„Imhotep měl Núbijský chrám moc rád. Představoval spojení s naší minulostí. Avšak Chufua považoval vždy za slabocha, prospěcháře. Jak ale sám říkal, kým je on, aby soudil? Také Chufua začali Arité vydírat a vyhrožovat mu. Má slabost pro ty své mladé krasavice, náš milý Chufu. Možná upil téhož vína jako tvůj přítel Šufoj – přihlouplé paní Matáji?“

Amerotke nic neříkal.

„Myslím,“ Sihera si přejela rukou po tváři, „že Imhotep a já jsme byli příliš zaujati svou vzájemnou láskou, hrozbami, rozkolem narůstajícím v Thébách.

Parmena, tlustého a nenasytného, jsme omlouvali.

Nepochybně jej naplňovalo hořkostí, že byl vyhoštěn z Domu lesa. Jed z ostnu v jeho srdci se začal šířit do celého těla. Kdybych bývala byla ostražitější, všimla bych si varovných příznaků. Udeřilo to jako písečná bouře, náhle a prudce. Ten den mi vůbec nebylo dobře a mého Imhotepa zavraždili. Nejdřív jsem byla šílená žalem. Musela jsem skrývat svůj stesk po milenci, ale pak jsem krůček po krůčku začala domnělou zápletku zpochybňovat. Proč by Arité Imhotepa zabíjeli?

Koneckonců jsem to byla já, komu vyhrožovali, zatímco jeho by mohli ještě potřebovat. Parmen se spoluviníky si samozřejmě nepočínali zcela uváženě. Jejich smutek byl falešný, jejich truchlení vyznívalo naprázdno. Špitali si po koutech. Tajně se scházeli v zahradě. Z domu se ztrácely věci; Parmen je prodával. Začala jsem se zajímat.

Zeptala jsem se Parmena, jestli mne vezmou s sebou, až

se odstěhují. Jen se smál a řekl, že se musím o sebe postarat sama. O několik dní později se v domě zastavil podomní obchodník, který v Núbijském chrámu prodával cetky. Měla jsem štěstí, potkala jsem ho u zadní brány.

Ptal se mě na ty dva žebráky, kteří zmizeli z Núbijského

chrámu. Přemýšlela jsem o tom mrtvém bez rukou a později taky o tom druhém, kterého jsi našel. Parmen se začal pilně připravovat na odchod. Navenek se jevil jako truchlící správce, v nitru byl zlodějem nachystaným ulétnout jako netopýr do tmy. Imhotep měl překrásnou stříbrnou sošku antilopy. Zmizela. Zašla jsem na tržiště a viděla, že ji nabízejí k prodeji. Vyčetla jsem to Parmenovi, ale on mě odbyl, že mi do toho nic není. že prý musí platit výdaje za provoz domu. A že bude věci rozprodávat dál, dokud Dům lesa nepřejde na Núbijský chrám.

Lehávala jsem na lůžku a stále dokola dumala o tom osudném dni. Jak se mi udělalo zle a že Imhotep byl nejspíš mrtev dávno předtím, než k němu vyrazili dveře.

Z toho jsem vyvodila jediné: jed! Navštívila jsem škorpioní muže v Thébách. A nakonec jsem se pravdy dopátrala. Toužila jsem po odplatě, spravedlnosti. Bylo též poměrně jasné, že mě Parmen nezavraždí. Připravili včerejší slavnost. Obyčejné pokrytectví. Chtěli oslavit Imhotepův život, popřát jeho ka bezpečnou cestu k bohům. To jistě! Zuřila jsem. Ti zloduši ve skutečnosti oslavovali vraždu šlechetného příbuzného, který se k svému zoufalství dokonce spolčil s Arity, jen aby nás všechny ochránil. Počkala jsem, až služebnictvo půjde spát. Parmen se choval nadřazeně a velkopansky. Přikázal mi, abych přinesla čerstvou vodu. Přinesla jsem ji spolu

s práškem z hořkých mandlí, který jsem koupila od škorpioního muže. Zamíchala jsem ho do vody a rozlila do pohárů. Ten jed byl prudký, mnohem prudší, než bych si byla kdy pomyslela. Téměř ihned ochabli, padli na zem a zachvátily je kruté bolesti. Seděla jsem a dívala se, jak sebou škubou, dáví se a umírají. Pak jsem jim uvázala kolem krku pruhy rudého plátna, pevně je utáhla jako škrtičovu smyčku. A odešla jsem do svého pokoje.

Myslela jsem, že mandlový jed zničím, ale pro jistotu jsem si ho ponechala. Byla jsem zvědavá, jestli vypátráš pravdu, jestli zjistíš, co se opravdu stalo. Tak jako tak jsem ale vyburcovala psy. Byla jsem velice šťastná.“

Zvedla hlavu. „Vykonala jsem odplatu a spravedlnost na tlustém Parmenovi a jeho rozmazlené dceři, na starém lotru Rahmelovi. Aby nemohli ze svého zločinu těžit.“

Odmlčela se. „Takže, můj pane, co mě čeká?“

„A co skvosty uloupené ze Sídla ticha?“ zeptal se místo odpovědi Amerotke.

„Můj pane.“ Sihera se mu nechtěla podívat do očí.

„Nevím. A je mi to opravdu lhostejné.“ Olízla si suché rty. „Chtěla bych teď už odejít – takže se tě znovu tážu, co mohu čekat?“

„Požádám faraona o milost,“ odvětil Amerotke. „Ty ale víš, co to znamená: rychlou, bezbolestnou smrt. Mám ale ještě jednu otázku. Přemýšleli jste, ty nebo Imhotep, někdy o tom, kdo by mohl být Sgeru?“

Sihera pohlédla ke dveřím. Právě se chystala odpovědět, když dovnitř vrazil Asural s malým váčkem v ruce.

„Pane, ten jed –“

„Ano, ano,“ přerušil ho Amerotke. „Počkej prosím okamžik venku, veliteli.“ Dlouze a tvrdě se zadíval na Siheru. „Odpovíš mi, prosím?“

„Myslím, že je to Chufu.“

„Proto jsi ho anonymním listem udala vznešenému Valuovi?“

„Ano, proto.“

„žádný důkaz, který by potvrdil, že Sgeru je vskutku on, ale nemáš, že?“

„Ne, nemám.“ Sihera se nahrbila a ukázala na něj prstem. „Domnívám se však, že ty ho máš, můj pane, je to tak?“

Amerotke přikývl. „Jako řeka,“ zašeptal, „když se vylévá z břehů. Zpočátku drobnými jazyky, tenkými pramínky, které se rychle slijí v mocný proud. Ano.“

Kousl se do rtů v koutku úst. „Jsem téměř připraven odhalit Sgerua světu.“

Sehbu: radostný jásot Druhý den ráno byl Amerotke přesvědčen, že je připravený už docela. Předešlého dne pozdě odpoledne se vrátil z Domu lesa. Asural odvedl Siheru do vězení v chrámu Maat, kde se postila, dokud Božská nepotvrdila trest smrti. Amerotke celý večer věnoval svému podezření a nakonec dospěl k jedinému možnému závěru.

Uvědomil si, že odhalení zákeřnosti jedu z mandlí bylo klíčem ke všem záhadám. Soustředil se zejména na smrt zajatého Arity v Domě řetězů Núbijského chrámu. Znovu si připomněl podrobnosti toho osudného dne a ještě jednou zašel do žaláře. žalářník sice přišel o život během nedávného nočního přepadení, ale soudce si vzal stranou stráže a pečlivě je vyslechl. Obzvláště jeden z nich si události toho dne dobře pamatoval a zavedl Amerotkea k cele na konci chodby. Soudce si ji bedlivě prohlédl.

Strážný přesně popsal, co všechno se stalo, když byl Arita uvržen do vězení. Amerotke se jej přeptal ještě na pár věcí, a jakmile byl spokojen, ubytoval muže ve vlastním příbytku.

Poté navštívil Dům lektvarů. Zdejší kněz-předčitatel byl rovněž zavražděn Arity, ale akolyta podal na soudcovy otázky zajímavé odpovědi. Také jemu pak Amerotke zajistil bezpečí. Odmítl však komukoli vysvětlovat, co a proč právě dělá. Když začal vznešený Chufu zmateně pobíhat a stěžovat si, okamžitě nařídil veliteli Isidina pluku, utábořeného kolem chrámu, aby velekněze i jeho ženu drželi až do konce vyšetřování v domácím vězení. Další tajné úkoly svěřil Asuralovi, který měl s oddílem svých stráží obklíčit Dům myrhy, chrámový špitál. Šufoj se vrátil z Malkaty. Byl rozrušený, protože se bál, že mu soudce za jeho dlouhou nepřítomnost vyčiní, ale ten se k příteli jen sklonil a zatahal za nový amulet, který mu visel kolem krku.

„Šufoji, poslouchej! Chci, aby ses vrátil do Malkaty.

Pověz paní Norfret, že se brzy uvidíme. Potom musíš vyhledat vznešeného Senenmuta. Řekni mu, že chci v jeho přítomnosti a v přítomnosti Božské provést úřední výslech velekněze Chufua a paní Busiris.“

„Kvůli čemu?“ vykulil oči Šufoj.

„Kvůli velezradě!“ odvětil Amerotke.

„Vznešený Chufu je Sgeru?“

„Dokážu

jeho

velezradu,“

pravil

Amerotke

nepřipouštěje pochyb, „a tichý souhlas paní Busiris.

Upozorni Matáju, že její paní bude nepříčetná. I ona totiž

musí být přítomna.“

„A pak se k tobě připojím?“

„Ne, Šufoji. Až budou Chufu a Busiris odvedeni z chrámu, prohledáš jejich komnaty, jestli nenajdeš nějaké vlastizrádné dopisy, cokoli bych mohl použít při soudním přelíčení. Zůstaň tady v Núbijském chrámu a pozoruj, co se bude dít. Prosím tě o to.“ Amerotke smutně hleděl na Šufoje. „Udělej to pro mě.“

O deváté hodině téhož dne byl Amerotke uveden do Síně gazelího skoku, prostorného, okázalého sálu v srdci Malkaty. Hatusu a Senenmut, obklopeni členy Nachtu-aa, elitní královské gardy v plné parádě, jej již očekávali.

Amerotke poklekl na polštář před trůnem vyřezaným z cedrového dřeva, zdobeným zlatými a stříbrnými plátky a posetým drahými kameny. V síni panovalo ticho, rušené jen šustěním obrovských vějířů napuštěných vonnými oleji a bzukot včel poletujících mezi překrásnými barevnými

květinami.

Skvěly

se

v nádobách

rozestavených pod otevřenými okny, z nichž byl výhled na Zahradu radostí osázenou všemožnými rostlinami a keři rodícími se z úrodné kanaánské černozemě.

Amerotke klečel s hlavou skloněnou, než jej Hatusu vyzvala, aby jí pohlédl do tváře. Poslechl a zarecitoval

obvyklé dvorské pozdravení:

„Jako zvěř touží po svěží vodě, tak mé oči žízní po tváři Božské. Mé oči dychtí po tvé přízni, má duše před tebou plesá.“

Hatusu na něj upírala oči tvrdé jako kamínky. Oděna byla v říze z nejjemnějšího vrapovaného lnu. Její překrásná tvář, rámovaná jednoduchou parukou, zůstala nenalíčená a krom prstenu ve tvaru žezla na levém malíku a zlatem lemovaných opánků, jimiž na důkaz své netrpělivosti hlučně podupávala do podnožky, ji nekrášlily ani žádné šperky. Zdálo se dokonce, že maličko zhubla. Amerotke si uvědomil, že neblahý vývoj událostí jí musel zahryznout hluboko do srdce. Jen doufal, že jí už brzy navrátí klid. Královna na něj však pohlížela, jako by ho viděla poprvé. Amerotke sklouzl očima k Senenmutovi. Také on vypadal ustaraně, hranatý obličej

povadlý

obavami,

neustále

pomrkával

a neklidnými prsty se snažil vypudit netrpělivost z těla.

Div že soudce neprobodl očima. Amerotke se vrátil pohledem ke královně, jež na něj dosud prázdně zírala, oči jako v mlze, rty pokřivené, jako by ji trýznila vnitřní bolest. Amerotke Velkému domu zatím své návrhy nepředložil. Neodvážil se. Hatusina povaha byla pověstná a mohla by udeřit dřív, než by mu bylo milé. Chufua, Busiris a Matáju nechal čekat venku a nařídil Asuralovi a nosiči faraonovy korouhve, aby nikoho nevpouštěli, ani

Šufoje. Chufuovu výslechu budou přítomni pouze dva svědkové, jeho žena a Matája.

„Můj soudce,“ ozvala se královna, „rozhlédni se kolem sebe. Co vidíš?“

Amerotke se poslušně rozhlédl po důmyslně zařízeném prostoru. Všechny stěny byly oslavou krásy a hbitosti gazel běžících a skákajících po věčně zelených polích. Podlaha zářila temně modrým tvrdým kamenem.

Elegantní nábytek, skříňky, sedátka a stolky byly vykládány roztodivnými kovy. Květinové vázy a nádoby překypující vší letní nádherou ostře kontrastovaly s po zuby ozbrojenými strážci a písaři Tajné komory obklopenými hluchoněmými sluhy. Šufoj je nazýval supy, zlověstnými zvěstovateli faraonova hněvu.

„Pozval jsi nás sem, ctihodný soudce,“ zahřímala Hatusu, „a odvedl nás od povinností v Domě války.

Proč?“

„Abych ti odevzdal palmu vítězství,“ odvětil Amerotke znělým hlasem, „a dal ti, Božská, všemohoucí Hore, krk tvého nepřítele Sgerua, vůdce Aritů. Smradlavý pramen –“ Jenže dál nemohl pokračovat. Několik písařů vyskočilo, Senenmutův výkřik překvapení téměř zanikl v řinkotu zbroje, když se muži královské gardy začali obracet jeden na druhého.

„Ticho!“ Hatusin hlas se zachvíval vzrušením a proťal vzduch jako bič. „Ticho. Vyslechněte hlas faraonův. Můj

soudce…?“

Amerotke zvedl hlavu. Hatusu náhle předla jako kočka, kterou někdo něžně hladí. Do lící se jí vrátila barva, v očích jí zajiskřilo, rty zkroucené zlobnou křečí se uvolnily.

„Můj soudce.“ Kdyby mohla, natáhla by ruku a pohladila Amerotkea po tváři. „Taková slova lahodí faraonovu srdci. Sgeru,“ zvedla vysoko hlavu, „nechtěl být polapen. Padnout v boji, zmizet v poušti či v džungli, to ano, ale aby ho přivlekli faraonovi k nohám? Pověz nám to, rychle.“

„Božská,“ Amerotke zvedl obě ruce, „jsem tvým nejvyšším soudcem Síně obojí pravdy. Snažně tě prosím, dovol mi udělat prohlášení podle vlastního uvážení a v čase, který uznám za vhodný.“

Hatusu po něm střelila očima a podívala se na něj, jako by se proti tomu chtěla ohradit, avšak Senenmut, nedbaje přísných pravidel etikety, se sklonil a něco jí zašeptal do ucha. Hatusu přikývla. Velký vezír pak povstal, aby zjednal ticho. „Ctihodný Amerotke,“

prohlásil a opět usedl, „posečkáme tedy.“

„Povolávám vznešeného Chufua, paní Busiris a vrchní chrámovou hetéru Matáju.“ Spěšně připravili polštáře.

Dveře se otevřely a Amerotke se k příchozím otočil čelem. Všichni se hluboce poklonili před Božskou a usedli na polštáře proti ní. Chufu a Busiris vyhlíželi

neupraveně, zlomeně. Velekněz vystrašeně hleděl na Amerotkea, jeho žena dřepěla na patách, hlavu v dlaních, a Matáje, ačkoli tiše plakala, to jako vždy slušelo. Tvář jí zářila jako nejčistší eben, paruku měla krátkou, ale zdobenou drobnými třpytivými kamínky, které ladily s náušnicemi, náhrdelníky, náramky a prsteny. Na sobě měla jednoduchou lněnou řízu s hlubokým výstřihem, přes prsa utaženou, což ještě zvýrazňovalo plnost jejích ňader. Usmála se na Amerotkea a jednou rukou se skvostně nabarvenými nehty si setřela krůpěj potu z šíje.

„Vznešený Chufu, jsi vinen velezradou,“ pronesl bez okolků Amerotke. „Jsi veleknězem Núbijského chrámu.

Přesto jsi, podle svého vlastního přiznání, umožnil faraonovým nepřátelům, aby tě vydírali, čímž se zastřela tvář pravdy. Nečinil jsi, co žádala Božská, nýbrž co po tobě chtěli Arité. Bál ses, že by mohli vyzradit tvé poklesky a nemravnosti páchané s četnými mladými ženami v chrámu i jinde, že ano?“

„Ano, já, já…“

„Je to pravda?“ opakoval Amerotke.

„Ano,“ zamumlal Chufu s hlavou sklopenou.

„A tvoje žena?“ Amerotkeův ostrý jazyk ranil jako bodec. „Byla toho všeho součástí? Mlčela, ač byla povinována, ne-li přímo placena, aby faraonovi vyzradila pravdu.“

„Já…“ Busiris ukázala tvář, všechny líčidla

rozmazaná slzami. „Věděla jsem to, ale nechtěla jsem, aby můj manžel –“

„Je to pravda, nebo ne?“ naléhal Amerotke.

„Ano je,“ přiznala Busiris.

„Jistě, byli jste vyděšení,“ nemilosrdně pokračoval soudce. „Arité hrozili, že vás zabijí, měli jste však více důvěřovat Božské. Chránila by vás jako oko v hlavě.

Nejde však jen o vydírání, hrozby a strach. Ty, Chufu, sis nebyl jistý. Váhal jsi. Jednal jsi jako věrný dvořan, varovals královnu, dokonce jsi jí zachránil život, ale co kdyby byli Arité úspěšní? Co kdyby faraonova moc ochabla?“

„Nikdy!“ vyštěkla Hatusu.

„Stál jsi na křižovatce,“ obvinil velekněze Amerotke.

„Snažil ses šlapat po obou cestách, stejně jako Imhotep, bývalý vrchní zvěd Sobkových vyzvědačů.“

„Co to znamená?“ vložil se do toho Senenmut.

Faraonův velký vezír, klidný a rozvážný, si teprve teď uvědomil, že Amerotke odhalil víc, než si Velký dům dokázal představit.

„Imhotepa také vydírali a hrozili mu,“ vysvětlil Amerotke, „přinutili ho vyzradit tajné údaje o pevnosti Timsa.“ Mávl rukou. „To si však žádá bližší vysvětlení, ctihodný. Imhotepovi vrazi spravedlnosti neunikli.

O všem podám Velkému domu podrobnou zprávu, právě teď to však pro nás není důležité.“

„Zvláštní,“ sykl Senenmut. „Vznešený Chufu zachránil Božskou před královrahem, jak jsi pravil, přesto se o tom nyní sám nezmiňuje a nehájí se tím.“

„Protože

se

neodvažuje,“

vyložil

Amerotke.

„Ctihodný vezíre, vznešený Chufu věděl, že útok na Božskou je téměř jistý. Arité obětovali vlastní muže, aby z Chufua udělali faraonova zachránce, protože si přáli od něj a od Núbijského chrámu odvést pozornost. Pravda, chtěli též vyvolat pocit, že je ohroženo dobré jméno Egypta a faraonova moc a síla. Především však považovali Núbijský chrám za své hnízdo, doupě, tajnou baštu v Thébách. Potřebovali ho a nechtěli, aby se královna vůči němu zatvrdila. Co na tom, že zahyne deset, dvacet, třicet Aritů? Zaútočí na královnu a z Chufua se stane hrdina, který jí zachránil život. Pouze důvtipný vznešený Valu se ptal, zda jejich cílem opravdu byla královražda. Sgeru a Arité pak ve své přetvářce pokračovali, posílali Chufuovi a ostatním své výhrůžky v podobě skarabeů a rudého plátna, ale to byl jen způsob jak odvrátit podezření od svého skutečného záměru.“

„Chceš tvrdit, že se Chufu nechal uplatit?“ ujišťoval se Senenmut. „To se nám tu snažíš říci?“

„Chufu,“ Hatusu se předklonila, „je s tebou konec.“

„Doupě, hnízdo?“ vložil se do toho rychle Senenmut v obavách, aby Hatusu nevzala věc do vlastních rukou a všechno nezkazila. „Nazýváš Núbijský chrám tajnou

baštou Aritů?“

„Chtěli zůstat otevření a svobodní, mít místo, kde mohou kout své pikle. Ach ano, ctihodný, poslal jsi do chrámu oddíly ozbrojenců a dal je rozestavit i kolem, ale jak mohli v záplavě návštěvníků a množství stálých obyvatel chrámu rozlišit, kdo je poctivý a kdo nikoli?“

Amerotke pohlédl na obžalované. Chufu a Busiris seděli s hlavami svěšenými. Matája upírala pohled na něho. Už

se však neusmívala, tvář měla napjatou, překrásné oči ostražité.

„Je tady ten,“ Hatusu útočně namířila prstem na Chufua, „ta jejich stvůra, ten Sgeru?“

„Ne,“ odvětil Amerotke rozhodně a ukázal na Matáju.

„Je to ona.“

Amerotkeovo obvinění padlo do ochromujícího ticha, které

vzápětí

rozťalo

ostré

Matájino

zaječení

a veleknězův mučivý nářek. Senenmut se otočil a rázným gestem naznačil ozbrojencům Nachtu-aa, aby se postavili za obviněnou. Hatusu seděla úplně otřesená a s běsnou zuřivostí v očích zírala na hetéru. Matája se lehce napřímila a rozpřáhla ruce, jako by chtěla faraona prosit o milost, ale vzápětí si Amerotke povšiml, že se její pohled proměnil, zasvitla v něm jiskra vypočítavosti.

Potom si však uvědomila, že je lapena. Nachtu-aa už

tasili meče.

„Můj pane?“

Amerotke se obrátil k Senenmutovi.

„To je velezrada!“ zahřímal velký vezír, aby zjednal klid, k čemuž nemálo napomohl i jeho impozantní zjev.

„To nemůže být pravda,“ vydechl Chufu. „Je to venkovanka, ona přece…“

„Propadala se hlouběji a hlouběji do bahna,“ odsekl soudce. „Jistě, nijak tě netěší si přiznat, že tě obalamutila pouhá hetéra, žena, kterou jsi navštěvoval v loži!“

„Nesnesl jsi jediné špatné slovo proti ní!“ vyjekla znenadání Busiris. Trochu se probrala ze své netečnosti a děsila se toho, co přijde. Otočila se k manželovi a probodávala ho pohledem plným nenávisti.

„Venkovanka.“ Amerotke nespouštěl Matáju z očí.

„Tak to není!“

Hetéra rychle mrkla přes rameno. Pomýšlí na útěk?

Nebo se poohlíží po zbrani, již by obrátila proti sobě nebo proti němu? Tyhle otázky bleskly Amerotkeovi hlavou. „Venkovanka,“ pokračoval však. „Nesmysl!

Arity porazil otec Božské. Matája byla tehdy dítě, ale žádná vesničanka – dcera z královského rodu! Jak lépe jí zajistit bezpečí, zaručit ochranu, než ji představit veleknězi Núbijského chrámu a tvrdit, že je obyčejnou venkovskou dívkou, přestože ve skutečnosti je núbijskou princeznou, dcerou posledního Sgerua?!“

„Jak to můžeš dokázat?“ vypravil ze sebe Chufu zdrceným hlasem.

„Jak ty můžeš dokázat, že tomu tak není?“

Chufu se rozmrzele ohlédl.

„Já mohu,“ ozvala se Matája klidně, ač si Amerotke povšiml, jak mělce dýchá a jak jí pot zalévá šíji i ramena.

„Od dětství jsem v Núbii nebyla.“

„To je pravda,“ přisvědčil soudce. „Núbie však přišla za

tebou.

Dospělas.

Svým

osobním

kouzlem

a schopnostmi, v lůžku i mimo ně, sis tady v chrámu vydobyla postavení vrchní hetéry. Nepochybně pomohlo, že jsi svedla vznešeného Chufua. V každém případě jsi přijímala řadu návštěvníků ze své domoviny včetně Aritů z tajné pevnosti v Bechně. Prozradili ti tvou pravou totožnost, tvé poslání, tvůj úkol. Scházela ses s nimi, vysoce postavenými hodnostáři své vlasti, kteří přicházeli do Théb v přestrojení za vojáky hledající práci, kupce, poutníky, kněze, poustevníky a žebráky. Přinesli ti sešer, posvátný řetěz tvého zaslíbení, skvost ze zlatých dílků, na nichž je zobrazena hlava té vaší zlomyslné hyení bohyně.

Svěřili to do tvých rukou. Kdo by tě podezíral? Ještě dnes jsou v Domě myrhy Arité vydávající se za churavé, ale dlouho už to trvat nebude,“ zaburácel Amerotke. „Vojáci a lékaři z Isidina pluku už špitál obklíčili. Prohlédnou všechny vaše nemocné. Naleznou všechna falešná zranění, domnělé případy horečky, žebráky, kteří nejsou vyzáblí, ale pyšní se tělem válečníků. Zkrátka tvé stoupence.“

„Ale žena,“ zaječel znenadání Chufu, „pouhá hetéra, jak by mohla být Sgeru?“

„Kde je řečeno, že Sgeru musí být muž? Arité uctívají ženské božstvo.“ Amerotke se na chvíli odmlčel.

„Vzpomínáš si na naše první setkání? Požádal jsi Matáju, aby nám něco řekla o Aritech. Zmínila se o Sgeruovi a je zajímavé, že přitom použila slov ‚ať je oním Sgeruem kdokoli‘ čili ať je to on nebo ona.“

Zostuzenému veleknězi, ztrápenému a zlomenému muži, nezbývalo než potřást hlavou. Amerotke se obrátil zpět k Matáje.

„Bylas pavoukem uprostřed své sítě. Tkala jsi zlověstný spletenec, udeřilas tu zde, tu onde, a když ne ty, pak tví věrní pomocníci.“

„Takže Arité v chrámu znají pravdu?“ zeptal se Senenmut.

„Někteří. Podezírám velitele, vysoce postavené písaře číhající v chrámu i v ubytovnách. Pomáhali spřádat síť a vtahovali do spiknutí další. Z Núbie přicházely zprávy, a když se rozdmýchal oheň, jedovaté plameny pletich začaly šlehat výš. Matája to pěkně skládala jedno ke druhému, chytrá hetéra, jež svedla velekněze a bedlivě jej i jeho choť sledovala. Chufua vydírali a hrozili mu, stejně jako tobě, paní Busiris, aby změnil postoj. Imhotep měl jinou cenu. Znal přesně studny, prameny a chodby Timsy.

I jeho zapletli do svých sítí a přinutili, aby překreslil své

plány a přinesl je Chufuovi. Ten je pak zakopal pod starou sykomoru, kde si je Arité mohli vzít. Časem se však síť začala zamotávat. V Núbii vypukla vzpoura. Byl zosnován útok na Božskou a hned také vyzrazen Chufuovi. Velekněz a jeho chrám nesměli upadnout v podezření. že to stálo život několika mužů? Co na tom záleželo?“

„Dohady!“ vykřikla Matája a zamávala si rukou před obličejem.

Amerotke se na ni smutně podíval a snažil se nemyslet na hluboký žal, který čeká Šufoje. V duchu děkoval bohům, že jeho přítel u toho není.

„Dohady,“ zopakovala důrazně Matája. „Nemáš jediný důkaz.“

„Mám toho proti tobě dost,“ ohradil se Amerotke. „Co moje návštěva Timsy? Vymámila jsi to ze Šufoje? Nebo jsi to byl ty, Chufu? Porušil jsi svůj svatý slib, který jsi mi dal, a varovals Arity?“

„Nikdy! Nikdy!“ dušoval se velekněz.

„Nebo sis, Matájo, uvědomila, co chystám, a upozornila jsi své souvěrce?“

„Důkazy!“ sykla. „Předlož důkazy!“

„Dopustila ses tří chyb,“ odvětil Amerotke. Kývl na velitele Nachtu-aa a něco mu pošeptal. Muž se poklonil královně a odspěchal. Když se vrátil, špitl cosi Amerotkeovi do ucha. Soudce, s pohledem stále upřeným

na Matáju, přikývl. „Dopustila ses tří závažných a velmi hloupých chyb,“ opakoval. „Vznešený Valu a já jsme na Místě lebky vyslýchali jednoho z tvých stoupenců.

Souhlasil, že s námi bude spolupracovat a promluví. Ve skutečnosti měl přikázáno lhát a navést nás špatným směrem. Valu se tehdy rozhodl, že vyšle do Núbijského chrámu běžce se vzkazem, že přivážíme do Domu řetězů důležitého vězně. Posel vyběhl. My jsme vyrazili krátce po něm. Na cestě městem nás Arité přepadli. Zprvu jsem si myslel, že cílem bylo osvobodit vězně, ale pochybuji, že bys měla čas tohle zařídit. Pravým účelem útoku bylo oslabit faraona, odstranit průvodce Božské, kteří by mohli odhalit tvou zradu, a veřejně znevážit její moc.“

Amerotke se odmlčel. Chufu se přikrčil, ústa dokořán, jako by tušil, kam soudce míří.

„Útok se ale nezdařil,“ pokračoval Amerotke. „Vězně jsme do chrámu přivezli. Ty, Matájo, jsi nás přivítala na nádvoří. Vybídla jsi nás, abychom zajatce předali správci Domu řetězů. Aritu uvrhli do cely, kde byl později záhadně zavražděn, nebo to tak alespoň vypadalo.“

„Byla

jsem

s tebou

a vznešeným

Valuem,“

protestovala Matája. Začínala panikařit, a jak ji Amerotke připravoval o všechnu její sílu, krása se jí z tváře pomalu vytrácela.

„Mlč!“ okřikl ji. „Přejděme nyní k lmhotepově smrti.“

Pohlédl na Hatusu a poklonil se. „To všechno bude

obsaženo ve zprávě určené Správci brány Velkého domu.

Písaři Tajné komory prostudují, co jsem napsal.“

Hatusu se pohrdavě usmívala. Uvědomila si, že úmyslně udržoval všechny v nevědomosti a přitom připravoval svůj mistrovský úder ze zálohy. Tušil, že královna ve skutečnosti o žádnou štvanici nestojí. Chce pouze zasadit smrtelnou ránu.

„Pokračuj, ctihodný soudce.“ Z královnina hlubokého, hrdelního hlasu šel strach.

„Imhotepa neuškrtili Arité. Byl otráven prudkým jedem, práškem z mandlí, který napodobuje příznaky zardoušení. Vrahové již byli odsouzeni a potrestáni. Jeho vražda však budila dojem, že ji mají na svědomí Arité.

Oni však pachateli nebyli. Ty,“ ukázal na Matáju, „jsi to taky věděla. Ohromilo tě to. Jak se to mohlo stát?

Dospěla jsi ke stejnému závěru jako já. Imhotep musel být otráven a jeho smrt nastrojena tak, aby působila jinak.“ Amerotke se odmlčel. „Jak jsem již řekl, bylas pavouk. Číhalas v temných hlubinách a tví pěšáci uskutečňovali lsti, jež jsi spřádala. Dávala sis dobrý pozor, aby tvoji zlou vůli nikdo neprohlédl. S jedy jsi už

byla dobře obeznámena. Tví přívrženci přidávali otrávené natronové kuličky do zásob medžajů a dodávali jedy, jimiž byli omámení či usmrceni královští vyslanci a kurýři tábořící v oáze Sindžár. Lektvary jste podávali i čerstvě obráceným předtím, než složili přísahu. Jedy

a dryáky tě okouzlují – že je to tak, Matájo?“

Ušklíbla se.

„Okouzlují tě natolik, že tě dovedly k pochybení.

Potřebovala ses rychle seznámit s novým jedem.

Tentokrát se tví věrní se škorpioními muži neporadili. Ty sama jsi navštívila Dům lektvarů Núbijského chrámu a zeptala ses přítomného kněze, zdali nezná jed, jenž by takové příznaky vyvolával. Odvětil, že zná, a tys o něj požádala.“

„Nemůžeš to nijak dokázat.“

„Myslíš?“ opáčil Amerotke. „Samozřejmě že ses na ten jed ptala. Pak sis ale uvědomila, že to byla strašlivá chyba. Proto si taky Arité během nočního přepadení Núbijského chrámu políčili na kněze z Domu lektvarů, aby jej navěky umlčeli. Podivný útok,“ hovořil v hraném přemítání soudce. „Trochu zmatků, pár mrtvých. Plány možná tak docela nevyšly, protože zabijáky, které jste si na to najali z brlohů, medžajové během útoku na můj dům téměř rozdrtili. Noční přepadení Núbijského chrámu tedy museli provést pouze Arité, kteří tam byli poschovávaní. Měli jediný úkol: zlikvidovat jisté osoby.

Zoufale jsi potřebovala napravit svou strašnou chybu.

Avšak,“ Amerotke pokrčil rameny, „kněz, jehož ses tázala, před smrtí stačil promluvit. Prosím, abych směl předvolat svědka, Božská.“

Královna kývla a Senenmut taky souhlasil. O chvilku

později byl uveden vystrašený písař z Domu lektvarů.

Hluboce, obřadně se poklonil před majestátem faraona, načež jej Amerotke nenápadnými otázkami postupně vedl až k jádru věci.

„Kněz-předčitatel z vašeho Domu, ten, jehož zabili, ti sdělil, že se ho hetéra Matája vyptávala na jed, jehož

příznaky napodobují zardoušení. Je tomu tak?“

„Ano,“ špitl svědek, ale zvednout hlavu se neodvážil.

„Dokonce jí ho trochu dal. Trvala na tom, že jej o to žádá jménem vznešeného Chufua.“

„To není pravda!“ zavřískl velekněz.

„Ticho!“ Amerotke písaře gestem pobídl, aby pokračoval.

„Tvrdila, že je to důvěrná záležitost, o níž se nesmí mluvit. Jenže, můj pane, knězi to bylo divné. Víš, ctihodný, některé jedy užívané v malých dávkách mohou působit jako lék.“

„Nikoli však prášek z mandlí?“

„Máš pravdu, můj pane, ten nikdy ne.“

„A je to v listinách Domu lektvarů zaznamenáno?“

„Není, ctihodný. Jak už jsem řekl, mělo to být přísně důvěrné.“

Amerotke písaři poděkoval a ten se horempádem odporoučel.

„žádal jsi,“ zeptal se soudce a ukázal na Chufua, „aby se někdo na takový jed vyptal?“

„Ne! Nikdy!“

„Ani já ne,“ dodala paní Busiris spěšně.

„Potom jsi udělala druhou chybu,“ nařkl Amerotke Matáju. „Smetla tě vlastní povýšenost a zdánlivý úspěch.

Otravy mezi medžaji, neklid v núbijském pluku, povstání v Núbii, tvůj úspěch s Imhotepem, uchvácení Timsy, útoky na posly v Sindžáru a pokus o vraždu Božské. Ten den, kdy jsme přivezli zajatého Aritu, ses rozhodla projevit svou sílu usmrcením jasného zrádce – či spíš toho, kdo se tak měl jevit a jehož vznešený Valu a soudce Amerotke dali uvrhnout do Domu řetězů.“

„Odvedli jste ho do žaláře. Jen jsem to sledovala. Nic jsem –“

„V té chvíli ne!“ skočil jí do řeči Amerotke. „Ale už

předtím ano. Vznešený Chufu, když tě Valuův posel zpravil o tom, že přivážíme Aritu do chrámu, cos udělal?“

„Požádal jsem tuhle ženu,“ odvětil Chufu stroze, „tuto hetéru, aby poslala ke správci Domu řetězů běžce se vzkazem, že se má připravit na důležitého vězně. Netušil jsem, že tam půjde sama.“

„Ale ona šla!“ pravil Amerotke a znovu se obrátil na Božskou. „Mám dalšího svědka.“

Vstoupil strážný z Domu řetězů. Když vzdával poctu faraonovi, celý se třásl, ale ve své výpovědi byl neochvějný. Matája se prý objevila a důvěrně hovořila s vrchním žalářníkem. Šla mu rovněž ukázat kobku, do

níž měl Aritu umístit. Matája během jeho výpovědi křičela, že je to lež, ale on vzdor jejím protestům opakoval, že to, co viděl, je pravda, a že nechápe, jak může hetéra tvrdit něco jiného. Amerotke mu poděkoval a propustil ho, načež se opět rozhovořil k Matáje.

„Sešla jsi dolů,“ vykládal. „Vzala jsi s sebou správce, abyste si celu prohlédli. I my jsme si ji prohlíželi.

Vznešený Valu bedlivě prozkoumal misku s vodou. Pak jsme ovšem odešli. žalářník zavedl Aritu dovnitř.

A teď…“ Amerotke si odkašlal. „Nevím, jak přesně to bylo. Rudé plátno a jed mohly být schované někde v cele.

Pravděpodobnější však je, že správce, který vešel do kobky pod záminkou, že musí vězně spoutat, nasypal prášek do vody a s několika stručně zašeptanými pokyny podal Aritovi červené plátno. Pouhých několik okamžiků.

I kdybychom se vrátili, proč bychom znovu kontrolovali vodu? Ale i kdyby, ucítili bychom to vůbec? Věděli bychom, co to značí? Nebo bychom prohledávali vězně?

Ne, mysleli jsme si, že je bezpečně spoutaný. A to byl, jenže se také připravoval na smrt! Stojí-li členové vaší sekty tváří v tvář smrti, většina z nich si zadrhne takzvané posvátné plátno kolem krku. I on tak učinil a pak vypil vodu z misky, kterou znečistil špínou ze země, aby zakryl pach mandlí.“

„Proč by však měl být správce Domu řetězů mým pomocníkem?“ opáčila Matája chvatně.

„Byl Núbijec. A rovněž jeden z vás. Viděl jsem ho, když vedl vězně do cely. Bylo to sotva postřehnutelné, ale něco mu pošeptal.“

„Podle tebe tedy spoluviník?“

„Ano, Arita. Dmula ses pýchou. Chtělas prohloubit záhadu a to se ti podařilo. Co by ses starala? Odhalila jsi tajemství Imhotepovy smrti. Jaký to výtečný doklad, že Arité mohou vniknout, kam se jim zlíbí, a udělat, cokoli si umanou.“ Amerotke se odmlčel. „Ovšemže se to bude vyšetřovat, ale co na tom? Valu a Amerotke jsou přece již

odsouzeni k smrti. Zahynou při hyeních útocích v rodinném kruhu. Božská bude bez vznešeného Valua, svých Očí a uší, značně oslabena. Koho by napadlo, že tvá návštěva Domu řetězů bude mít nějaký význam?

Ostatně jsi pouze konala dle příkazu vznešeného Chufua.

žalářník byl tvým pomahačem. Kdo by měl podezření na jed? Proč vyšetřovat, když jsou na pořadu dne horší vraždy, pokus o atentát na královnu a Núbijská bouře?“

Amerotke se pro zvýšení účinku odmlčel. „Valu byl zavražděn. Já ne. Tvá chyba byla stále významnější, a tak ses tomu musela postavit. Počínala sis, jako byste ty, Chufu a Busiris byli zapřísáhlí nepřátelé Aritů. Proto ty výhrůžky. Učinilas též přísná opatření. Správce Domu řetězů musí zemřít. Ví, kdo jsi a cos provedla. Arita nebo ne, musí být obětován, a kněz-předčitatel z Domu lektvarů musí při nočním útoku na Núbijský chrám odejít

s ním. Účelem celého přepadení byla likvidace těchto dvou mužů.“

„Řekls, že se dopustila tří chyb?“ přerušil následné ticho Senenmut.

„Ach, ano.“ Amerotke se zavrtěl na polštářích.

„Doufalas, že své chyby napravíš vražděním. Když se to nepodařilo, ponoukala jsi a svedla nebohého Šufoje, mého přítele. Skvělý způsob, jak zjistit, kudy se ubírám.

Rozhodla ses také hrát nevinnou hetéru, která prchá z chrámu, vyděšená ze všech výhrůžek. Vzpomínáš na den, kdy jsi odcházela, kdy jsi vysypala obsah svého vaku, abys mne přesvědčila, že neodnášíš nic podezřelého? Kdy jsi požádala Šufoje, aby dohlédl na tvůj pokoj, jako bys chtěla naznačit, že nemáš co skrývat?

Čas běžel. Spoléhala ses, že tě tvé chyby nedostihnou a zdárně je přečkáš. Brzy mělo být zahájeno vojenské tažení. Krize v Núbii i tady v Thébách se prohloubí.

Jakmile tví stoupenci znovu záškodnicky zaútočí na Božský dům, budeš schovaná v Malkatě, zcela v bezpečí, nebo kdykoli uprchneš.“

„A co tihle stoupenci z Núbijského chrámu?“ optala se Hatusu.

Amerotke se obrátil na paní Busiris.

„Tobě ani v nejmenším nebyli podezřelí ti, kdo přicházeli do Domu myrhy jako nemocní, ani statní žebráci žadonící o almužnu?“

„Já… nechávala jsem to na ní,“ koktala Busiris.

„Vždycky říkala –“

„že se o ty špinavé, zaprášené, zbědované a stonavé bytosti postará?“ dokončil Amerotke místo ní.

„V množství lidí proudících do chrámu se skrývali Arité, Sgeruovi poslové a vrazi. Není divu, že mohli beztrestně rozesílat svá varování, hrozit, zabíjet a útočit. Kdykoli se jim zachtělo, vynořili se z temnot, aby napáchali zlo, a pak se zase bystře schovali za svoje masky. Vojáci z Isidina pluku právě zadržují všechny podezřelé, kohokoli, kdo může být v přestrojení.“

Matája těžce polkla.

„Připouštím, že většina bude nevinná, jsem si však jistý, že mezi beránky několik šakalů najdeme.“

Amerotke povstal a poklonil se Hatusu. „Nyní si však, Božská, musím dojít pro poslední důkaz.“

Vyšel ze síně. Norfret seděla na kamenné lavici a rozhlížela se po předpokoji plném stráží s tasenými meči a dýkami. Jen co Amerotkea spatřila, vyběhla mu vstříc s koženým vakem v rukou. Upustila jej Amerotkeovi k nohám, popadla ho za ruce a zprudka políbila na rty.

„Zprávy přicházejí ze všech stran. Núbijský chrám je vzhůru nohama. Zatkli spoustu lidí! Sem do paláce se valí vojáci a medžajové. Chtěl jsi, abych prohledala Matájiny věci? Přinesla jsem všechno, co se dalo.“

Amerotke jí stiskl ruce, podřepl a vyprázdnil obsah vaku. Přívalu Norfretiných otázek a postřehů naslouchal jen na půl ucha.

„Chtěla po mně, abych jí ty věci pohlídala. Pak jsem ale dostala tvůj vzkaz. Přinesla jsem jen řemínky, pásky a šerpy.“

Amerotke zvedl stříbřitý pás a uvnitř nahmatal jakousi tvrdší část. Byl přesvědčený, že právě ten měla Matája na sobě, když odcházela z Núbijského chrámu. Požádal strážce o dýku, šerpu rozřízl a usmál se, když v jejím nitru objevil zlatý řetěz s dílky spojenými stříbrem.

Vyndal jej z jeho úkrytu a zvedl do výše.

„Krása!“ vydechla Norfret.

„Sešer,“ dodal Amerotke. Zkoumal překrásný zlatý řetěz,

řadu

tenounkých

zlatých

medailonků

pospojovaných stříbrnými sponami. Každý jednotlivý díl nesl obraz hyení hlavy s očima z drahokamů, spony byly tepané do podoby dvou hadů, úhledně zaklesnutých do sebe.

„Hotové jmění!“ zašeptala Norfret.

Amerotke se rozhlédl kolem. Zářivá krása řetězu přitahovala závistivé pohledy. Políbil Norfret a požádal ji o trpělivost. Potom si pověsil sešer kolem krku a vrátil se do Gazelí síně. Stanul před Hatusu, která vykřikla radostí a vztáhla po skvostu ruce. Amerotke jej smekl ze šíje a položil jí ho k nohám. Chufu a Busiris otevřeli ústa

v němém úžasu. Matája padla na kolena, hlavu svěšenou, ramena se jí chvěla.

„Když jsi odcházela z chrámu, hrála jsi nevinnou, která nemá co skrývat. Všiml jsem si však stříbrného pásu, který jsi měla kolem těla. A divil jsem se, proč máš v tak horký den na sobě plášť. Později v Domě lesa jsi plášť i s pásem sňala. Přemýšlel jsem potom, proč ses cestou po rozpálené, prašné ulici do těch věcí tak halila, aby sis je posléze v chládku paláce sundala. Jenže sis musela vzít sešer s sebou a kde ho lépe ukrýt než

v Malkatě, v příbytku paní Norfret, manželky faraonova vrchního soudce?“ Klekl si zpátky na polštáře. Hatusu a Senenmut byli plně zaujati skvostným sešerem, síní se rozezněl vzrušený hovor. Amerotke pokynul Matáje.

„Vydej se faraonovi na milost,“ nakázal. Po těch slovech se rozhostilo ticho. „Matájo, chceš, aby tě na Místě lebky narazili na kůl, odervali ti prsy a nacpali ti je do úst? Nebo chceš být zaživa pohřbena v Rudé zemi?

Polijí tě džbánem krve, která přivábí šelmy a ty tě za noci vyhrabou. A to vše ti bude úlevou po mučení, které na tobě vykonají kati Tajné komory. Jsi Sgeru, přestože nejsi bojem protřelý válečník, a současně nejsi nic než kyprá hetéra, na níž se mučitelé vyřádí. Přiznáš se tedy a poprosíš o slitování?“

„Ano!“ Matája zvedla hlavu, blesky v očích.

„Přiznávám se. A přiznávám také svou čtvrtou chybu,“

zasykla. „Měla jsem tě zabít!“

„Hle, faraon, Hor na severu, Mocný býk na jihu, Sláva Montuova, Předrahý Amon, Dobyvatel a vítěz nad Lidem devíti luků, Pán bitev…“ Senenmut, oděný v plné nádheře úřadu velkého vezíra, Úst faraonových, přednášel Hatusiny tituly z horního schodu širokého vstupu do hlavního Amonova chrámu v srdci Ipet-sut, Nejdokonalejšího místa v Karnaku. Jeho slova se rozléhala po obrovském prostranství a dosahovala až

k hradbám se střílnami, u nichž stály houfy medžajských strážců, mohutné luky napjaté. Nádvoří pod nimi bylo přeplněné vojáky. Pozice na obou křídlech zaujímaly pluky Amonův a Isidin, zatímco Sláva Ptahova, výběrová jednotka dopravená spěšně z Memfidy, byla seřazena podél zdi s branou. Ve středu útvaru vyrovnaného do oblouku stál núbijský pluk v plné zbroji, se všemi korouhvemi a praporci, velitelé vpředu, a všichni vkleče čekali na příchod faraona. Čelem k té záplavě vojska byli na příkrých chrámových schodech rozestaveni, řada po řadě, nosiči Stříbrných štítů. Nad schodištěm vyčkávali bdělí příslušníci Nachtu-aa. Núbijský pluk byl předvolán, aby vyslechl slova královny-faraona, až ukáže svou tvář.

Přivedli je sem proto, aby zde našli smrt? Je pravda, že Sgeru je odhalen a zajat? Najde si pro ně Božská ve svém srdci opět místo? Lastury zatroubily, trubky zahlaholily

a rozřinčely se činely. Stovky sněhobílých holubic vzlétly z potemnělého chrámového portika jako požehnané duše a perutěmi odvívaly oblaka nejvybranějších z vůní. Zpěv kněží se ve vlnách nesl v dál:

„Vyjev nám, Božská, jasnou tvář, vytáhni závory Velkého domu, popatřit dej na tělo lepé a svoji zář.“

Jak slova doznívala, ve vstupu do chrámu se objevila krytá nosítka obklopená zástupem nosičů vějířů, sloužících všeho druhu, vojáků, kněží a písařů. Zastavila se v prostoru mezi nastoupenými ozbrojenci Nachtu-aa a nejvyšším schodem. Dokonale vycvičení vojáci ustoupili. Závěs na nosítkách se roztáhl a očím všech se ukázala Hatusu s modrou válečnou korunou Egypta na hlavě, s rameny zahalenými Pláštěm slávy, přehozeným přes dlouhou bílou řízu z nejjemnějšího lnu. Seděla na úchvatném Trůnu vznešenosti, obrovském křesle s útočícími lvy vykládanými zlatem, jehož nohy zdobily postříbřené řezby hlav nepřátel Egypta. Trubky se znovu rozvřískaly. Veliký vezír Senenmut si však vyžádal ticho a Božská povstala. Vystoupila z nosítek a přešla k okraji schodiště. Správce kůlů, popravčí, mučitelé a písaři Tajné komory, všichni oděni v rudém, tváře skryté v maskách boha Seta, se odlepili od sloupů. Správce podal

Senenmutovi posvátnou zástěru, jeho pomocník egyptskou válečnou palici se zlatou rukojetí a kovovou hlavicí ve tvaru diamantu. Zatímco přiváděli tři mírně omámené vězně s rukama svázanýma za zády a přiměli je pokleknout po faraonově levici, stála Hatusu přede všemi v celé své kráse. Všichni napínali zrak, hlavně aby spatřili odsouzenou uprostřed. Matáju s oholenou hlavou a tváří ztracenou ve vlastní krvi, bývalou vrchní hetéru, nyní poníženou a odhalenou coby zločinný Sgeru. Druzí dva byli Arité chycení při zátahu na Núbijský chrám.

Zajatých bylo mnohem víc, ti však nedokonají zde, nýbrž

na Místě lebky.

Senenmut mocným hlasem seznámil všechny přítomné s tím, co se stalo. Popravčí se postavili za Matáju a zvrátili jí hlavu dozadu. Senenmut se otočil a otázal se, zda doznává svou vinu. Rázně přikývla. Víc nemohla, neboť jí vyrvali jazyk, aby jím nikdy více nemohla hanobit faraona. Núbijští vojáci začali bručet, někteří se jí dokonce vysmívali, ale vše utichlo, jakmile Senenmut kývl na pomocníka a z připravené podušky pozvedl sešer.

„Pohleďte na posvátný núbijský řetěz, sešer, od této chvíle z vůle bohů, jež nám dopřáli vítězství, náležející faraonovi!“

Na núbijský pluk to zapůsobilo jako rána palicí, strnuli v naprostém ohromení. Když Senenmut ovinul

sešer kolem Hatusina štíhlého pasu a pevně jej utáhl, vojáci celí zkoprnělí otevřeli úžasem ústa. Trouby se rozduněly.

„Hleďte, hleďte! Nyní Božská vykoná na Sgeruovi a jeho přisluhovačích svou spravedlnost!“

Hatusu se s palicí v ruce, oděná v posvátné zástěře, postavila za Matáju, která jí klečela u nohou. Palice zasvištěla vzduchem. Hatusu mířila přesně – ze strany roztříštila hlavu nepřítelkyně, ozvala se ošklivá rána a zapraštění. Kosti, krev a mozek proměněné ve strašlivé nic stékaly v děsivém pramínku po schodech dolů.

S dalšími dvěma odsouzenými pak naložila stejně hbitě.

Poté, stojící v krvi nepřátel pozvedla palici a všechny pluky včetně núbijského se rozhlučely jako hromobití, aby jí vzdaly hold. Ovace přerušilo kvílení trub.

„Víme,“ zvolal Senenmut, „že naši synové núbijští nepřestávají být faraonovými dětmi. Vaše srdce zviklaly Setovy stvůry, přeludy z hlubokých temnot. Někteří z nich mezi vámi dosud číhají. Vyžeňte je! Vypuďte je ze svého středu! Přijměte faraonovu lásku, anebo se smiřte s naprostým vyhlazením!“

Zástup núbijských pěšáků a lučištníků se rozvlnil jako voda v silném větru a pak se rozestoupil. Chopili se některých svých dosavadních druhů, odzbrojili je a vyvrhli ze svých řad. Senenmut se otočil a usmál se na Božskou. Povstání skončilo!

Amerotke seděl v Domě řetězů chrámu Maat, poblíž

Karnaku, a až sem, do cely pro odsouzence, slyšel burácení vojsk. Stal se pro tento případ faraonovým svědkem. Usazený na sedátku se díval, jak Sihera chová v dlaních pohár s prudkým, rychle působícím jedem.

Také průvodci mrtvých v tmavých suknicích a šakalích maskách čekající ve spoře osvětlené chodbě byli trpěliví.

Na konci chodby se krčil v koutě Šufoj a nezadržitelně štkal.

„Sláva a žal,“ zamumlala Sihera, zpola ulehla na rohož, zády opřená o zeď. „Právě teď všechno končí, můj soudce, že?“

„Tak jest,“ přisvědčil Amerotke, „všechno je u konce.“ Odmlčel se. „Už jsem se tě na to jednou ptal a nyní se táži znovu. Písaři Tajné komory prohledali Imhotepův dům.“ Pokrčil rameny. „Prohledali ho opravdu důkladně. Poklad, který Parmen ukradl ze Sídla ticha, ani ostatní cennosti z hlavní budovy však nenalezli. Parmen byl vskutku chamtivý. Vyplenil veškeré statky svého mrtvého pána. Netušíš, kde mohl lup skončit?“

„Bylo to Imhotepovo,“ zašeptala Sihera. „Svěřme to paměti Sídla ticha!“

Amerotke přikývl. Pokud Sihera něco ví, neprozradí mu to. Co na tom záleží? To je věcí Domu stříbra a písařů Tajné komory.

„Co Chufu a Busiris?“ zeptala se pak. „Co s těmi se stalo?“

„Byli zbaveni faraonovy přízně a mají nařízeno domácí vězení. Oba, zneuctění a pokoření, se pak otrávili.“

„A Matája?“ Sihera se v duchu usmála. „Kdo by si byl pomyslel, že právě ona je Sgeru? Hloupá hetéra s přezdobenou parukou a krátkou sukní, rozkošným smíchem a rozhoupanými boky.“

„Měl na ni Imhotep podezření?“

„Rozhodně ne!“ Sihera se suše zasmála. „Považoval ji za jednoduchou, přihlouplou chrámovou hetéru, která se zajímá jen o svoje tancování a obřady.“

„Stejně jako všichni ostatní,“ přitakal Amerotke.

„Paní Busiris, než pozřela jed, přiznala, že Matája měla přístup všude a mohla si dělat, cokoli se jí zlíbilo. Chufu jí byl okouzlený, hýčkal ji, ale posléze musel s politováním připustit, že se vmanévrovala do pozice absolutní mocipaní. Svou hru hrála velmi obratně: nevinná, smějící se kráska, tanečnice, žena vždy ochotná pomoci. Mohla jít, kam chtěla, sejít se, s kýmkoli si přála, a nikdo nepojal nejmenší podezření.“

„Jsem si jistá,“ pronesla Sihera jízlivě, „že se Matája v Domě řetězů svým bývalým ochráncům náležitě odvděčila.“

„Ovšem, máš pravdu,“ potvrdil Amerotke. „Podala

usvědčující důkaz veleknězova skutečného postoje k Hatusu, což jej nakonec, stejně jeho manželku, přimělo vypít jed. Mám podezření, že Matája je svedla oba. Sama královnu samozřejmě proklínala, ale rovněž přiznala, že Chufu měl velikášské touhy a hloupě o nich žvanil.

Zkrátka se před půvabnou hetérou předváděl. Sama přece víš, Sihero, že žijeme ve světě mužů. Mnozí thébští se schovávají za masky a zastávají názor, že Hatusu – pouhá žena – by neměla třímat berlu a důtky. Jsou připraveni kdykoli se vzbouřit a svrhnout ji. Chufu to stejně jako mnozí jiní velekněží tajně, věrolomně podporoval. Ve skutečnosti nikdy opravdu nevěřil, že bude povstání v Núbii úspěšné, ale právě teď se nedala vyloučit možnost, že by Hatusu mohla být sesazena z trůnu.

Dovolil si projevit nelibost vůči faraonovi, a tím se zapletl do velezrady. Jakmile to člověk jednou připustí, už nemůže couvnout. Buď uspěje, nebo všechno ztratí.

Ostatně,“ Amerotke pokrčil rameny, „Matája byla nezkušená. Její touha jevit se nepřemožitelnou ji dovedla k zásadním chybám, jimiž se prozradila.“ Nepatrně se usmál. „Jak zvláštní! Parmen a ti druzí dva tě podcenili a draze za to zaplatili. Stejně tak Chufuův přezíravý postoj k Matáje a Hatusu způsobil, že i on ztratil vše.“

„A Núbie?“ zajímala se Sihera.

„Generál Omendap rozmetá všechno, co mu přijde do cesty. Bechnu zničí a srovná se zemí, nezůstane kámen na

kameni. Půda bude zasypána solí a pískem. Z núbijského pluku bude vymýcena škodná a ostatní budou vysláni na sever do Velké zeleně, aby prokázali svoji odvahu a věrnost. Núbijský chrám bude uzavřen, aby se očistil, kněží se nahradí novými. Faraon krvavě pomstí Valuovu smrt, zasáhne svým trestem všechny, kdo se na ní podíleli. Jestliže Churat, Požírač smrdutostí, dopadne ostatní zabijáky z tlupy, bude odměněn ještě štědřeji, než

měl přislíbeno.“

„Bude prolita další krev!“ zamumlala Sihera spíš pro sebe a potom vzkřikla: „Tvůj faraon, tvá Božská, ctihodný Amerotke, dej si na ni pozor! Královnino srdce zhrubne mocí a pomstou. Začne být podobna lvici Sachmet: nikdo a nic se jí nebude moci vzepřít. Pamatuj na to, soudce!“

Amerotke se jen mlčky díval.

„Co mne se týče,“ pokračovala pak, „odcházím do temnoty. Vyznala jsem se ze svých provinění knězi ze Svatyně ucha. Zvláštní,“ přemítala. „Imhotepova smrt v jistém smyslu přivodila pád Aritů. On byl vždycky jejich nepřítelem.“ Zvedla pohár. „Na pána Imhotepa, vrchního zvěda Sobkových vyzvědačů!“ A naráz všechen jed vypila.

Amerotke zůstal, dokud neusnula navěky, potom se zvedl a opustil kobku. Vydal se chodbou a sklonil se ke vzlykajícímu Šufojovi.

„Neměl jsem jinou možnost.“ Vzal přítele za ruku a pevně ji stiskl. „Nic jiného jsem udělat nemohl a ty to víš. Jsi zdrcen. Je to otřesné, kruté a bezcitné. Nikdy se s tím nesmíříš, ale musíš to překonat. Pojď.“ Amerotke se snažil ze všech sil, aby odvedl přítele z tohoto místa smrti. Pomohl mu vstát. „Naše přátelství se jen prohloubilo.“ Usmál se na Šufoje. „Takový malý muž,“

šeptl mu, „a tak veliké srdce!“

Sevřel Šufojovi ruku ještě pevněji a otočil se za zvukem kroků. S řinkotem zbroje přicházel Asural.

„Je mrtvá?“ chtěl vědět.

„Ano, už odešla,“ přisvědčil Amerotke.

„Řekla ti o pokladu?“ vyzvídal velitel stráží. „Božská Hatusu si jej žádá.“

„Ne, neřekla mi o něm,“ odvětil Amerotke. „Netuším proč. Možná ho nikdy ani neměla.“

„A kněz ze Svatyně ucha?“ vyptával se Asural.

„Požádal jsem ho, aby tu zůstal, ale zmizel.“

Asural sklouzl pohledem k Šufojovi, který už vymanil ruku ze sevření pánovy dlaně a otíral si svůj zohavený, slzami zalitý obličej cípem šatu.

„Kněz ze Svatyně ucha?“ zopakoval mužík a vzhlédl.

„Můj pane, ty víš, že jsem byl pološílený žalem. A jsem pořád. Když jsme sem přicházeli, viděl jsem kněze odcházet. Pustil jsem to ale z hlavy, a proč ne? Zkrátka jeden z kněží, jenže…“

„Jenže?“ Amerotke stáhl ramena.

„Já nevím,“ drmolil Šufoj, „ale zdálo se mi… možná to byl Tšeser, zbožný pokrytec. Škorpioní muž.“ Těžce polkl. „Šejdíř zneužívající důvěry –“

„Víš to jistě?“ přerušil ho Amerotke.

„Ne, nevím.“ Šufoj se smutně usmál skrze slzy. „Ale chci se vyznat a přemýšlím, do jakého chrámu jít. Všude samí podvodníci. Lháři…“ Opět se rozeštkal.

Amerotke skryl vlastní rozrušení. Zahleděl se vzhůru do výseče ostrého světla proudícího do tmy otevřenými dveřmi.

„Ale už je po všem, že ano?“ ujišťoval se Asural.

„Skutečně?“ Amerotke se vztyčil. „Skutečně je po všem, Asurale?“

„Je po vzpouře.“ Požírač srdcí a jeho přeživší kumpáni seděli na hrubé rohoži ve vinárně honosně zvané Světlo Hora Pána nebes, na kraji Záhadného příbytku ve Městě mrtvých. Vůdce nájemných zabijáků škaredě hleděl na velitele Aritů a skupinku věrných. „Je po vzpouře!“

vysmíval se. „Sgeru je popraven. Sešer uloupený. Vaši stoupenci zdobí kůly na Místě lebky nebo na Zdi smrti.

Tak co od nás ještě chcete?“

Velitel Aritů na něj jen němě zíral.

„Vrátíte se do Núbie?“ Požírač srdcí, dosud rozzuřený kvůli tomu, jak skončila bitka v Amerotkeově usedlosti,

si pohrával s jílcem dýky, kterou měl zasunutou za šerpou v pase.

„Máš pravdu,“ velitel Aritů nechtěl provokovat, „je po vzpouře. Víš ale, že do Núbie se vrátit nemůžeme.

Bechnu zboří, obrátí v popel. Vypíšou na nás odměnu, budou nás chtít dostat živé nebo mrtvé.“

„Takže co?“ popichoval ho Požírač srdcí.

„Čeká nás stejný osud.“ Velitel Aritů se usmál a olízl si ránu v koutku úst. „Dostanou-li nás, vás dostanou taky!

Přesto,“ ukázal kolem sebe, „nás několik přežilo.“

„Jak se vám to podařilo?“

„Schovali jsme se v Timse,“ vyložil Arita. „Uprchli jsme do Rudé země dřív, než Amerotke pevnost obklíčil.

Několik dní jsme těžko odolávali zlovolnému slunci, ale vydrželi jsme a vydržíme znovu.“

„Jak?“ dobíral si ho Požírač srdcí. „Ta vaše čubka byla obětována pro faraonovu slávu. Bechna zmizí z povrchu zemského, tak kam se vrtnete?“

„Proč ne sem?“ opáčil Arita. „Do chudinské čtvrti Města mrtvých?“

„Aha,“ ušklíbl se Požírač. „A jakpak to chcete udělat?“

Arita mlaskl. Pohlédl přes rameno na své stoupence, k nimž patří škorpioní muž, potěšený Tšeser, svatý muž, nadaný vrozeným talentem pro roli vymítače zlých duchů, kněze Svatyně ucha. Hotový démon, schopný

z podvedených kajícníků vytáhnout nejneuvěřitelnější doznání. Muž, kterému se Arité štědře odměnili za dobré služby, jež jim poskytl v cele smrti chrámu bohyně Maat.

Vyzpovídal tam Siheru a hned zatepla vyzvonil všechno, co se dověděl, tomuto obávanému vůdci. Arita kývl na Tšesera a ostatní kumpány a pomalu se otočil, jako by chtěl pokračovat v rozhovoru. V rychlosti si však nezadal s útočícím škorpionem. Z rukávu bleskurychle vytáhl dýku tenkou jako jehla, jeho pravice prolétla vzduchem jako šíp a čepel hladce proťala nechráněné Požíračovo hrdlo. Ostatní zabijáci v úleku zírali na svého vůdce, který zamrkal, pootevřel ústa, mírně se zhoupl dopředu a dozadu, zalkl se vlastní krví a nakonec měkce žuchl na bok. Někteří se vzpamatovali a začali šátrat po ukrytých zbraních, Arita však dobře odhadl situaci. Zabijáci už si nezabojovali. Arité tasili dýky a napřáhli palice a další tři, kteří střežili vchod, se objevili ve dveřích se silnými núbijskými luky a šípy připravenými k výstřelu.

V místnosti se rozhostilo mrtvé ticho přerušované jen předsmrtným chroptěním Požírače srdcí, jenž se dosud zmítal v rozlévajícím se tratolišti krve.

„Mír.“ Vůdce Aritů se ušklíbl a zvedl ruku s otevřenou dlaní. „Mír, bratři. Nechceme vám ublížit.“

Dobrá nálada se mu z obličeje vytratila. „Ale on, bratři,“

ukázal na Požírače, „chcete snad za něj zemřít? Vždyť neudělal nic jiného, než že vás zavedl do medžajské pasti

v Amerotkeově paláci. Měl být prozíravější. Najali jsme si ho na určitý úkol, ale on selhal. Když vás medžajové dokázali vyčenichat, bratři, měl vyčmuchat taky on je!“

Lotři začali souhlasně přikyvovat, někteří dokonce cosi zamručeli, a Aritovo srdce pookřálo.

„Skutečně si myslíte, že ta božská děvka dovolí těm, kdo přepadli a zabili vznešeného Valua, aby unikli se zdravou kůží? Ne, ne.“ Zavrtěl hlavou. „Špehové v Thébách a ve Městě mrtvých nás už varovali. Churat, Požírač smrdutostí, dostane za vaše krky z Domu stříbra dobře zaplaceno. Už mluvil. Z Rudé země se vyrojí nájemní vrazi, a co budete dělat? Vaše řady prořídly, jste oslabeni pohromou v Amerotkeově domě a tenhle takzvaný vůdce by vás jen vedl od porážky k porážce.“

Velitel Aritů opět zvedl ruku a naznačil lučištníkům, aby sklonili luky, a ostatním, aby i oni ponechali svoje zbraně v klidu.

„Co navrhuješ?“ Jeden ze zabijáků ukázal na mrtvého Požírače, který v temné kaluži vlastní krve už pomalu tuhnul.

„Za prvé, moje jméno,“ pronesl velitel Aritů. „Jsem Nema, ztělesnění božího hněvu. Budu váš tedžen, váš pán, váš vůdce. Za druhé…“ Zvedl ruku a luskl prsty.

Kdosi mu podal velký kožený vak, který Arita položil mezi sebe a zbytek tlupy. Opatrně ho otevřel a vytáhl Imhotepovu převzácnou sošku hyeny na podstavci

vykládaném drahokamy, skříňku se stříbrnými a zlatými pruty a celou řadu dalších drahocenností. „Tohle je z Domu lesa.“ Arita pokynul. „A to je náš Dům stříbra.

S tímhle můžeme nakoupit zbraně, podplácet, nabrat další stoupence.“

„Jak ses k tomu dostal?“

„Jeden z mých společníků,“ pokrčil rameny Arita, „se vydával za kněze ze Svatyně ucha. Sihera, Imhotepova hospodyně, odsouzená k smrti za vraždu svých druhů, našla poklad v Parmenově pokoji a schovala ho v houští v té jejich zarostlé zahradě. A můj společník, můj přítel,“

usmál se na Tšesera, „ji přesvědčil, že by ho měla darovat chrámu jako obětní dar bohu za svoje ka a za ducha svého pána, jehož smrt pomstila.“

Teď už zabijáci neváhali. Zhoupli se na patách a špitali chvály na protřelého Aritu. Takový vůdce je před faraonovou

pomstou

a nemilosrdným

Churatovým

stíháním ochrání. Udělají dobře, když se skryjí v jeho stínu.

„A co máme dělat?“ ozval se konečně jeden z nich.

„Plnit moje rozkazy.“ Nema si přejel prstem pohmožděné rty a upíral oči kamsi na zeď nad hlavami zabijáků. Nemohl zapomenout na Amerotkea, stále ho měl před očima, jak stojí v oáze Sindžár u nádrže a masakruje jeho muže. Tam se to všechno obrátilo k horšímu. Sgeru udělal strašnou chybu. Amerotke měl

zemřít!

„Začneme bohatnout,“ prohlásil Nema. „Budeme bohatí a mocní. A jednoho dne, bratři, na správném místě a ve správný čas, se pomstíme. Nejenom té božské mrše, ale také jejímu soudci, Amerotkeovi. Pomsta je můj sen, pomsta bude mou odměnou!“

Odpor Núbijců vůči egyptské nadvládě je historickou skutečností. Ke vzpourám a spiknutím docházelo běžně.

Pokusy řady faraonů posílit svou moc v Núbii se staly základní součástí egyptské zahraniční politiky. Během posledního tisíciletí před naším letopočtem nakonec dosáhla Núbie odvety. Povstání bylo úspěšné a núbijské jednotky se přesunuly na sever, obsadily Théby a ustavily v Egyptě núbijskou dynastii. Jedním z hlavních rozporů egyptologie je skutečnost, že víme tak málo a zároveň nebývale mnoho. Egypťané se intenzivně zajímali o samotný život. Věřili v dary osudu, měli za to, že každý by měl být šťastný. Proto jen neradi obnažovali slabé stránky egyptského života, jehož líčení nám zanechali. Na cokoli hanebného reagovali ve stylu damnatio memoriae – vymazat, zapomenout, nepřipomínat. Věrolomnost a zrada však k politice neodlučně patří. Hatusu (Hatšepsovet) nepochybně čelila jednomu spiknutí za

druhým. Víme o tom z archeologie a z písemných památek. Jako žena-faraon musela být obzvláště zranitelná a jistě byli tací, kteří se jí stavěli na odpor už

jenom kvůli tomu. Nedostatek materiálu máme též

o thébském podsvětí, které nepochybně existovalo.

Postavy popisované v románu neodmyslitelně patřily k životu velkého města, v němž jako v každém jiném bujelo zločinecké podhoubí. Nejlepším dokladem toho jsou vykradači a plenitelé hrobek, což se jeden z egyptských představitelů nedávno marně snažil vyvrátit.

Egypt byl velmi bohatý. Poklady v hrobkách a živé trhy vždy lákaly ke zneužití.

Ani v otázce travičství nelze bohaté zkušenosti starověkých Egypťanů opominout. Z několika rukopisů víme, že disponovali velice podrobnými znalostmi jedů a různých látek. Účinky kyanidu jsou dobře popsány v podivuhodné práci A. S. Taylora On Poisons (O jedech) vydané v roce 1848. Je to fantastické čtení.

Současnější dílo je Deadly Doses: A Writer’s Guide to Poisons (Smrtelné dávky: Pojednání o jedech pro spisovatele). Autorky, Stevensová a Klarnerová, v něm detailně popisují vlastnosti a působení kyanidu a dočtete se též, jak snadné je vyrobit tento jed destilací a že zabíjí „vnitřní asfyxií“!