Hana Doubková

Ďábelská past

PROLOG

Zůstali si ležet v objetí zpocení, unavení, pro tuto chvíli nasyceni jeden druhým. Štíhlé, pevné, zdravé ženské tělo si v milencových svalnatých pažích slastně vychutnávalo doznívající vzrušení.

„Kolik je hodin?“ zamumlal muž ospale, už předem nabručený, že bude muset odejít z vyhřátého pelíšku do mrazivého únorového podvečera.

„Neboj, ještě je čas, přeci mi hned zase neutečeš,“ vzdychlo rozcuchané okaté stvoření, ale dávalo si pozor, aby se v tom povzdechu neskrýval ani stín výčitky. Hodiny se prostě musely hlídat – s tím se zatím nedalo nic dělat. ‚Zatím‘ – pomyslela si odhodlaně. ‚Letošní léto bude rozhodující, mám až po krk téhle hry na schovávanou, milánek se bude muset konečně rozhodnout. Současná situace je neudržitelná a táhne se až příliš dlouho.‘

„Zapal mi cigaretu, prosím tě,“ vyrušil ji ze závažného rozjímání hluboký, lehce ochraptělý hlas, který v ní vždycky spolehlivě dokázal nabudit příjemné mravenčení. Ochotně se zvedla a přešla na druhý konec pokoje, oděna pouze do svého vyzývavého úsměvu. Z kabelky vytáhla nenačatou krabičku Spart, zlatý zapalovač musela chvíli mezi množstvím nepostradatelných maličkosti hledat a nespěchavě se vracela k širokému letišti, odkud ji tmavé oči se zalíbením pozorovaly.

Hřebíček do rakve zapálila i pro sebe, i když tomuto zlozvyku příliš často neholdovala. Krabička cigaret jí většinou vystačila na tři čtyři dny.

Chvíli leželi mlčky, zaposloucháni do sentimentální písničky, linoucí se z přehrávače. Byla o lásce – jak jinak – dojímavý tenor se v ní loučil se svou nejmilejší s příslibem „budu ti, má drahá, každý den psát“, což vyvolalo v ženě jakousi nejasnou vzpomínku. Zamáčkla nedopalek do mělkého talířku, který jim sloužil místo popelníku, lenivě se protáhla a prostředníčkem pravé ruky zmapovala obrys mužových úst. „Doufám, že se moc nezlobíš kvůli tomu dopisu?“

Zpozorněl. „Jakýmu dopisu?“

„Ajéje, takže tys ho nenašel?“ povzdechla s předstíranou starostlivostí, protože jí to ve skutečnosti bylo úplně jedno. Když z ní nespouštěl znepokojené oči, poctivě se snažila vybavit si alkoholem zamlžený večer. „Napsala jsem ti lístek, před tejdnem, na tom mejdanu, pamatuješ? Když jsem šla na záchod, tak jsem ti ho v předsíni strčila do kapsy kabátu…“ postřehla jeho zamračení a rychle

dodala: „Já vím, byla to pitomost, ale v tu chvíli mi to připadalo jako výbornej nápad. Už ani nevím, co jsem tím sledovala – snad abych se ti nějak připomněla…“

Útulná atmosféra v pokoji jako by najednou zmizela a mužova ospalá pohoda s ní. Rázem se v něm začala vařit žluč – zatracená ženská, přece se dohodli… Odložil cigaretu, v obou dlaních sevřel umělým sluncem opálená ramena a hněvivě jimi zatřásl. „Co tě to napadlo? Přeci jsme si stanovili nějaký pravidla – žádný esemesky, žádný telefonáty, žádný dopisy – víš dobře, jak musíme bejt opatrní – proč ses tedy namáhala s nějakou blbou čmáranicí?“

Nedala na sobě znát, jak ji jeho slova ranila. Sakra, že o tom nešťastném psaníčku vůbec začínala, a to si navíc nemohla být jistá, zda skončilo v té správné kapse. S tím se mu ovšem nepochlubí – i když

– je to už týden, odnikud žádná reakce, takže lísteček prostě někam neškodně zapadl a oni dva se kvůli takové prkotině ještě pohádají.

Vymkla se z bolestivého sevření a řekla napůl útočně, napůl omluvně: „Protože mě děsně naštvalo, že sis mě za celej večír ani nevšimnul, bál ses snad, že tě kousnu? Uhodls a ještě bych litovala, že nemám vzteklinu,“ dodala pomstychtivě, ale v rozporu se svými slovy ho něžně pohladila po naježené hlavě. „Udělala jsem chybu, uznávám, ale já když něco vypiju, dokážu bejt potom zatraceně sentimentální.“

Sledoval své myšlenky a hněv ho neopouštěl. „K čemu ta přehnaná skromnost, děvče,“ švihl sarkasticky. „Házelas do sebe panáky jak nezavřená, divil jsem se, že se vůbec udržíš na nohou.“

„No a co?“ odsekla už stejně podrážděně. „Nebyla jsem jediná a od toho snad mejdany jsou, aby se

na nich člověk mohl trochu odvázat. Mezi kámoši se přeci nemusím ohlížet na pitomý společenský pravidla. O co ti vlastně jde? Tu blbou čmáranici, jak ses vyjádřil, tvoje stíhačka zaručeně nenašla, to už bys dávno ležel přinejmenším s otřesem mozku v nemocnici a na těch ostatních nezáleží. Stejně by to brali jako opileckej fór – navíc neadresnej fór – nikdo přece neví, že ti říkám Belami. Počkej chvilku – jak to jenom bylo – přesně už si nevzpomínám – něco jako toužím po tobě, Belami, už abychom byli zase spolu – dokonce jsem to psala tiskacími písmeny a z rozmazanýho otisku mý pusy,

kterej jsem z hecu přidala, by ani Šerlok nic nevykoumal, takže se laskavě přestaň tvářit, jako bych ti vrazila kudlu do zad.“

Cosi v hlase i ve výrazu mladé ženy jejího společníka varovalo, že by nebylo moudré dál ji dráždit výčitkami, pokud nechce mít zkažený večer, na který se oba těšili. Vždyť se vlastně opravdu nic nestalo, zbytečně na ni tak ostře vyjel. Přesto si neodpustil závěrečné slovo. „Doufejme, že máš pravdu,“ řekl ještě s náznaky mizejících pochybností, „ale pro příště…“ Nenechala ho domluvit. „No jo, vždyť vím, pro příště se vykašlu na literární ambice,“ zasmála se již zase v dobrém rozmaru a upřela na něho chtivý pohled, slibující všechny možné i nemožné slasti. Nenechal se dvakrát pobízet.

Středa – 12. července

Šárka už ty dva netrpělivě vyhlížela. Pokud skutečně vyrazili kolem osmé, jak bylo dohodnuto, tak by tu měli dávno být. Vždyť je skoro půl jedné, z Teplic sem k chalupám je to necelých dvanáct kilometrů, sakra – delší dobu by snad nepotřebovala ani želva. I když se vezme v úvahu, že by na Lexu v nějakém půvabném lesním zákoutí přišly hříšné choutky – zamračila se, na té myšlence se jí něco nelíbilo, ti dva mají určitě zcela jiné starosti než miliskování na kupě jehličí.

Setřásla stísňující obrázky a oči jí zabloudily dolů k velké staré stodole, kam odstavila stříbrný peugeot, když z něho napřed pracně vytahala a odnosila do chalupy všechny krámy. Elegantní, prostorný, spolehlivý vůz a chudák Lexa aby se všude plazil pěšky. Ještě klika, že vzdálenost z města sem není třeba desetkrát delší, to by ji tedy fakt zajímalo, jak by situaci řešili. No nic – její problém to není a doktor přece říkal, že všechno zas bude v pořádku. Karle se prostě musí poskytnout dostatek času a pochopení. Což o to, Šárka byla ochotna poskytnout jí ho víc než dost, přitakávat, chlácholit – potíž byla v tom, že vlastně přesně nevěděla, k čemu přitakávat a co chlácholit.

Připouštěla sice, že na Karlinu choulostivou povahu mohlo mít prožité neštěstí přímo neblahý vliv, ale zas na druhou stranu – pohybovat se nyní v její blízkosti bylo stejné, jako pohybovat se v blízkosti vysokého napětí.

Znovu se zadívala na pěšinku, která byla mezi řídkými krajními stromy jasně viditelná a tentokrát bylo její pátrání úspěšné. Manželé Hradečtí přicházeli ruku v ruce s tvářemi sice unavenými, ale jinak naprosto v pohodě, alespoň pokud mohla Šárka posoudit. Na nervózní rys kolem Karliných širokých úst si už poslední dobou zvykla.

„Tady jste,“ popošla jim vstříc s úsměvem, díky kterému u svého zubaře při placení málem zkolabovala, „už jsem za vámi chtěla vyslat záchrannou četu, měla jsem obavu, že někde bloudíte jako Jeníček s Mařenkou.“

Hubená, asi pětadvacetiletá černovláska, dost nevýrazná, když se nepočítaly velké oříškové oči orámované dlouhými hustými řasami – tak dlouhými a hustými, že napoprvé nikdo nechtěl uvěřit v

jejich pravost – úsměv zlehka oplatila, pustila mužovu ruku ze své a natáhla ji vstříc přítelkyni.

„Nebylo proč spěchat,“ řekla Karla příjemně znějícím altem, „a na tak vzorně vyznačenejch trasách by mohl zabloudit jen úplnej blbec. Poslední kilák jsme se sice řídili spíš pudem, ale šlo se nám prima, terén nebyl vůbec náročnej, jenomže jsme si doma zapomněli termosku s pitím a teď padáme žízní. Ty dvě studánky, na který jsme narazili – brr. Fakt tam někdy chodívaly laně pít?“

„A chodí pořád, nic jinýho přeci chudinkám nezbývá, ale ty máš na výběr – džus, pivo, víno, bublinky, minerálka – stačí říct – tabule je připravená,“ vesele táhla Šárka dvojici k bytelným vchodovým dveřím. S trochou námahy je otevřela dokořán a poskytla tak svým hostům pohled do světle vymalované chodby s dřevěným obložením, v níž byly po obou stranách zasazeny dvoje dveře. Šárka stiskla kliku u prvních vpravo.

„Tak tohle je obývák sloužící zároveň i jako ložnice,“ začala drmolit hlasem profesionálního průvodce. „Račte si povšimnout, jak dokonale spolu ladí nábytek, pořízený systémem ‚co bazar dal‘. To, co neladilo, jsem za pomoci zkušených, šikovných a hlavně ochotných rukou k ladění donutila – ohoblováním, nátěrem, seříznutím, přiklížením – trvalo věčnost, než jsem tenhle zázrak vykouzlila. Po jeho skončení mi došlo, že bytová architektura nebude nikdy patřit k mým oblíbeným koníčkům,“ žalovala ublíženě, ale z jejího hlasu byla nepřehlédnutelně slyšet i oprávněná pýcha.

Karla se rozhlížela s nepředstíraným zájmem. Nábytek sice skutečně nepatřil k posledním hitům, ale přesto nebo právě proto v sobě měl útulnou neformálnost a přímo vydechoval teplý pocit domácí pohody.

Místnost byla příjemná svou jednoduchostí. Dominovala jí veliká postel s dekorativním vyřezávaným čelem, která měla po obou stranách stejně vyřezávané noční stolky s dřevěnými kulatými svítidly. Na protější straně umístěná široká skříň nezapřela řemeslnickou zručnost, s jakou byla kdysi vyrobena, stejně tak jako dvě oříškově hnědé truhly s půvabnými ornamenty a ozdobným kováním, nad nimiž by zaplesalo srdce každého starožitníka.

Tmavé rohy rozjasňovaly hezké květináče z terakoty s umně naaranžovanými květinami, jejichž příjemná vůně slabě naplňovala celý pokoj. Dvě menší okna s okenicemi, ze kterých byl výhled do zahrady i na kousek příjezdové cesty, zakrývaly mušelínové záclony sahající až k zemi, s nařasenými mechovými závěsy po stranách. Stejným odstínem zelené byla potažena i dvě pohodlná křesla, tvořící spolu s obdélníkovým stolem útulné zákoutí nalevo pod okny. Měkká dřevěná podlaha se chlubila ručně vyrobenými koberečky – vše barevně sladěno bez jakékoliv křiklavosti.

Nikdo by nemohl Šárce upřít, že z těch několika kousků pečlivě vybraného a upraveného starého nábytku vytvořila, i přes určitou různorodost, harmonický celek – nevtíravý a lichotící očím návštěvníků.

Dveře na druhé straně chodby vedly do kuchyně vybavené nejnutnějšími přístroji, které správná kuchyň potřebuje – sporák, lednička, výlevka, hluboký dřez – mnohem hlubší a objemnější než většina moderních verzí. Uprostřed místnosti umístěná pracovní plocha nenásilně oddělovala kuchyňskou část od jídelní.

Karle se rozzářily oči při pohledu na lákavě naaranžované občerstvení. „Necháme další prohlídku na později, já fakt padám žízní, stejně už toho moc k prohlížení není, viď?“

Šárka přikývla. „Vedle už je jenom koupelna a pak ještě komůrka s policemi. Tam ukládám zahradní náčiní, úklidový prostředky a podobný krámy. Stejnou komůrku přes chodbu jsem při svépomocný

robotě proměnila v hotelovej pokoj, protože v něm většinou přespávali nečekaní návštěvníci. Teď se hodí úplně super, uvidíš sama, jak hezky jsem ho zařídila.

No a to úzký prošlapaný schodiště na konci chodby vede do podkroví, bohužel pořád ještě prázdnýho podkroví,“ končila Šárka jepičí roli agentky s realitami. „Nenajdeš tam žádný porno časopisy, milostný dopisy, dávno zapomenutý rodinný tajemství – jenom volnej prostor, kterej čeká, až budu více solventní a hlavně méně líná.“

„No jen aby, na takový starý chalupě se vždycky něco kompromitujícího najde,“ ozval se poprvé zvučný hlas Karlina muže, který až doposud obě ženy následoval jako věrný stín.

„Ale i kdybys tam schovávala mrtvolu postaršího gentlemana, všechno chce svůj čas. Ten zamordovanej gentleman může počkat, ale já už nevydržím ani chvilku, jinak leknu jako kapr,“ předvedl Lexa rybu v posledním tažení a nedočkavě se i s manželkou uvelebil k širokému stolu. Hostitelka nestačila sledovat, ve kterém z nich mizí nápoje rychleji.

Karla uhasila největší žízeň a se skleničkou minerálky v ruce přistoupila k oknu. Se zalíbením se zahleděla na nepravidelně uspořádané záhonky s pestrobarevnou směsicí květin, v níž převažovaly většinou nenáročné trvalky. Fantastické tvary letniček a okrasných keřů v této roční době doslova hýřily barvami a zelená hradba lesa jim tvořila to nejkrásnější pozadí. Zahrádka byla Šárčinou pýchou a její láskyplná péče se nedala přehlédnout.

Karla neskrblila uznáním. „Bude se mi tu líbit,“ řekla pomalu a myslela to upřímně. Teď byla ráda, že přijala nabídku kamarádky, aby strávila nějakou dobu u ní na chalupě. Stejně žádná jiná možnost nepřicházela v úvahu a dosavadní situace byla neudržitelná, to věděli všichni a nejlíp právě Karla.

Když doktoři naléhavě doporučovali změnu prostředí – někam kde je klid, ticho, příroda – vycházeli tím vstříc i jejímu přání a právě pobyt zde tyto podmínky ideálně splňoval.

„Jen počkej, až tě seznámím s okolím, nadchneš se stejně jako já,“ ujišťovala Šárka přesvědčivě.

„Kolem dokola lesy, přírodní koupaliště dvacet minut chůze, vzduch je tady pořád ještě vzduchem, vesnička leží trochu stranou, ale zase ne tolik, abys ji v případě potřeby neměla takříkajíc po ruce, kolem sebe budeš mít přátelskou společnost, se kterou se můžeš a taky nemusíš stýkat – řekla bych, že to nemá chybu,“ růžověla upřímným potěšením, jako by všechny ty nabízené možnosti vykouzlila na Karlino přání.

Společně se vrátily ke stolu, kde Lexa právě naléval vřelou vodu na kopečky kávy ve starožitných hrnečcích. „Určitě si dáte taky,“ oslovil obě dvě, ale jeho starostlivý pohled vyhledával jenom manželčiny velké oči.

Karla se poctivě snažila potlačit v sobě slabé hnutí nevole, protože věděla, že mu nemůže jeho starostlivost vyčítat, ale někdy už to fakt přeháněl.

Silná černá káva opravdu přišla každému vhod. Lexa tu svoji vypil prakticky vařící, měl toho však ještě hodně před sebou, a protože ty dvě si určitě chtějí spolu pokecat, neviděl důvod k otálení.

„Takže já mizím, dámy, pokud tedy nic nepotřebujete,“ nabídl s obavou, aby ho nevzaly za slovo, a když se k jeho úlevě černá i světlovlasá hlava záporně pohnula, rychle povstal. „Nejpozději do sedmi jsem zpátky, musím ještě vyřídit nějaký resty, abych mohl s klidným svědomím nastoupit dovolenou,“ oslovil svoji zákonnou polovičku a když se na něho souhlasně usmála, obrátil se k druhé ženě. „Já vím, že to nerada slyšíš, Šári, ale jsme ti opravdu vděční, žes nám tohle útočiště poskytla. Trochu jsme ti sice narušili plány, ale Paříž ti odpustí, když ji přijedeš obdivovat o něco později. A už dnes se zavazuju, že si tam svůj pobyt můžeš vychutnat bez obav. Na chalupu dáme dobrej pozor a zahradu

budeme udržovat jako svou vlastní, spolehni se,“ objal ji lehce kolem ramen a vlepil mlaskavý polibek na opálenou tvář. Šárka mu polibek natěšeně oplatila. „Vždyť já taky žádný obavy nemám, abych

však pravdu řekla, raději bych nikam nejezdila. Přeci víte, že mě cestování nikdy moc nebavilo, jsem prostě domácí pecivál, jenomže to by mi Helena tuty neodpustila, kdybych se na ni i letos vykašlala. Už takhle vyvádí až hrůza, že je vdaná skoro tři roky a já za ní ještě ani jednou nebyla.“

Karla sevřela pevněji skleničku s nápojem, aby skryla zrádné zachvění rukou. „Já být tvoje ségra, taky bych se naštvala,“ ozvala se příkře, „a že by někoho mohlo nebavit cestování, to je přímo rouhání, co by za to někteří dali,“ zakončila s povzdechem, který se spíše podobal vzlyknutí.

Proboha, jen nic takového, prolétlo uděšeně Šárčinou hlavou a když pohlédla na Lexu, poznala, že ho napadlo to samé, protože rychle přistoupil k manželce a chlácholivě ji objal. „Klídek, Karlíku, však my taky zase pojedeme, třeba už hned v příštím roce. Do tý doby budeš určitě v pořádku. Teď mysli

jenom na krásný dny, co máš před sebou, slíbili jsme si přeci, že se pokusíme nechat všechny starosti doma.“ Hlas mu zněl tak něžně, že se na něho Šárka překvapeně podívala a v duchu kamarádce jeho něhu záviděla. A nejenom něhu – Lexa byl skutečně nepřehlédnutelným představitelem mužského pohlaví. Urostlý, ramenatý hezoun s milým úsměvem, který vždycky dosahoval až k temně hnědým očím trochu šikmého tvaru, a po jeho černé kudrnaté hřívě by zatoužila nejedna ženská.

Karla se mu trochu zahanbeně vymanila z náruče. „Promiň, Lexo, i ty Šárko, nechci dělat potíže, jenom mi přišlo líto…“

„Jakýpak potíže, ty nanynko,“ bouchla ji Šárka srdečně do ramene a udělala tak strašlivý kukuč, že se Karla musela rozesmát. Přítelkyně vypadala skutečně komicky.

„Takže já padám,“ přijal Lexa s povděkem změněné ovzduší a honem hledal nejbližší východ, než ho zase něco zaskočí. Za chvilku se na štěrkové cestě ozvaly jeho rázné kroky, mířící dolů ke staré stodole, kde ho očekával milovaný zánovní vůz. Při pohledu na jeho elegantní linie a nablýskanou kapotu nedovedl pochopit, jak si Karla mohla, i přes hrozný zážitek, vzít v takovou ošklivost rychlá kola. Jeho láskou k nim by zaručeně nedokázalo nic otřást.

Obě ženy se po jeho odchodu znovu posadily k chladnoucí kávě, ke které si nyní s požitkem zapálily cigaretu.

„Nechceš si napřed vybalit?“ zeptala se Šárka jen tak pro formu, protože jí bylo jasné, že nic není přítelkyni vzdálenější, než hrabat se v zavazadlech. Očividně jevila touhu chvilku posedět, trochu poklábosit, něco sezobnout. Ostatně, až nabere potřebnou energii, bude s těmi několika bágly hotová ve chvilce.

„Radši povídej, ještě jsi mi neřekla, kdo tady letos bude. Každoroční sestava?“

„Ne tak docela,“ pokrčila Šárka starostlivě čelo, neboť jedna změna oproti dřívějšku nastala a ona si nebyla jistá, jak ji tenhle uzlíček nervů přijme. Poněkud nepřítomně se zahleděla na zlatě lemovaný hrneček s kávou, jako by z té černé louže chtěla vyčíst odpověď na vyvstalé dilema.

„Řehákovi už jsou tady, přijeli včera a chtějí zůstat ještě asi tejden, potom mají v plánu cestu k moři. Asi do Chorvatska. Mirka bys nepoznala, jak se změnil. Myslím, že s tím nešťastným pitím definitivně skončil. Však byl nejvyšší čas, v práci měl kvůli tomu už dvakrát malér. Říkal Lexa, že ho Oskar Hála chtěl ze svýho týmu architektů vyrazit a jenom na Zdenčino naléhání a ze starýho kamarádství k jejímu otci mu dal poslední šanci. Zaplaťpánbůh ji neprošvihl, Zdena si libuje, že si od tý doby nečuchne ani ke špuntu. Ona teda vypadá báječně a celá jako by omládla,“ konstatovala Šárka

poněkud kysele při pomyšlení, že na ní je nemilosrdně se blížící třicítka dobře znát. Nečekaně se zděsila – bože, skoro třicet a co z toho? Několik pochybných známostí, jedny špatně dopadnuvší vdavky, na které jí zůstala památka v podobě téhle rekreační chalupy a menší konto v bance. Další ženich zatím v nedohlednu – čert ví, čím to je, že má v milostném životě takový pech. A při tom jí sudičky při narození nadělily přitažlivosti na rozdávání – kdežto tady Karla – ona nemít ty hezké oči, tak ji asi každý přehlédne. No a prosím – takový fešák jako Lexa se s ni ožení a vypadá to, že z lásky. Sice se šuškalo, že pro něho byly hlavním magnetem Karliny miliony, ale taky se šuškalo, že by z nich při případném rozvodu nedostal ani korunu. Šárka nevěděla, co je na těchto drbech pravdy, ale pokud znala Karlu, pak by dala krk na to, že nějakou předmanželskou smlouvu v tomto duchu uzavřela.

Rychle na ni pohlédla s palčivou obavou, že snad se jí daly nelichotivé myšlenky vyčíst z tváře. Karla však její krátké odmlčení vůbec nezaregistrovala a spokojeně si z nachystaných lahůdek vybírala svoje oblíbené čokoládové bonbony. Teprve když jich několik s chutí spolkla, použila zase ústa k řeči.

„Tak to jsem ráda, Zdence s Mirkem to přeju, není to tak dávno, co to u nich vypadalo téměř na rozvod. Ještě loni – pamatuješ přeci – hádky na denním pořádku, vzájemný osočování a napadání – Mirkovo pití mohlo být příčinou nebo následkem. Spíš bych řekla následkem, ono taky se Zdeničkou vyjít… ale hezká byla vždycky, to se musí nechat. A jinak? Kdo je tady ještě?“ sáhla po nové cigaretě, protože usoudila, že pro dnešek má sladkostí dost.

„Nóó – v tý chalupě nalevo je od pondělka ještě Ivanka s Hynkem, letos bez holčičky. Terezku zavezli k babičce na venkov a stejně jako Řehákovi i oni se zakrátko chystají vystartovat do ciziny.

Vykřikovali něco o Itálii.“ Šárka se bezradně odmlčela a tentokrát kamarádka její rozpaky postřehla. Zkoumavě se na ni zadívala.

„To ale není všechno, viď?“ zeptala se s jistotou, a když marně čekala na odpověď, netrpělivě řekla:

„No tak se vymáčkni, podle toho, jak se tváříš, bych si mohla představovat, že mi tajíš přinejmenším sexuálního maniaka. Musíš se mnou i ty jednat jako s mentálně zaostalou chudinkou?“ ozval se jí v hlase obviňující tón a nervózní rys kolem širokých úst vystoupil zřetelněji.

Musím, pomyslela si Šárka vzdorně. Musím, protože nikdy nevím, co se ti kdy pohne v hlavě a jak se zachováš. Nálady se u tebe střídají jak dubnový počasí a potřebovala bych mít křišťálovou kouli, abych poznala, zda bude slunečno či zataženo.

Nahlas však pronesla: „Víš, Karlíku, snad ti nebude vadit… všechno se semlelo na poslední chvíli, neměla jsem nejmenší tušení a i kdybych měla… jde o to, že s nimi přijela i Jitka, zcela nečekaně. Jejímu inženýrkovi na poslední chvíli odložili dovolenou, problémy ve fabrice či co, tak tady v tomhle zapadákově hodlá vyčkat, než Lubošek přijede. To jsou její slova, ne moje. Každá díra prej je lepší než rozpálený město. Potom se spolu někam rozjedou a jak znám Jitku, Chorvatsko nebo Itálie to určitě nebude, to by jí nepřipadalo dost nóbl,“ zvědavě i s obavou se zadívala na přítelkyni, jak její novinku přijme. Splaší se a projeví zaječí úmysly? U ní je možné všechno!

Karlu však nic podobného nenapadlo. „A kvůli tomu takový ciráty?“ ozvala se rozmrzele. „Cos čekala, že udělám? Že se skácím v hysterickým záchvatu, protože se tu objevila manželova bejvalka?“ Hlas

se zvyšoval úměrně tomu, jak se Karla dostávala do varu. „To všechno už je přece dávno pryč, nebo snad předpokládáš, že jen co se ti dva po delším čase zase uvidí, znovu k sobě vzplanou hříšnou vášní, jak se tak hezky říká v románech? Že stačí jedna zmalovaná tvářička a Lexa zapomene na dva roky společnýho života se mnou?“ Posledním slovům už bylo těžko rozumět, jak se Karle stáhlo hrdlo pocitem urážky. Prudce vstala, obě ruce na spáncích. „Bolí mě hlava, mám toho pro dnešek dost, půjdu si odpočinout,“ hlesla vztekle i dotčeně a neposlouchajíc Šárčino překotné vysvětlování, že to takhle vůbec – ale vůbec nemyslela, zanechala ji bez dalšího naštvaným úvahám s jediným světýlkem

na konci – že už za pár dní zmizí do Paříže a veškeré Karliny problémy se jí konečně přestanou týkat.

Ivana Musilová se na sebe nevěřícně zahleděla do zrcadla a měla co dělat, aby se hlasitě nerozvřískala. Světle modrá halenka, kterou si kupovala před necelým měsícem a která ji tehdy docela dobře padla, se v místech zapínání rozevírala jako hladové krky nenasytných holátek.

No to je skvělý – opravdu skvělý!!! Místo aby shazovala, kyne jak těsto na buchty. A to prosím většinou každý den hlady přímo šilhá!! Vztekle si přejela oběma rukama po tukových pneumatikách,

v přiléhavé halence nestoudně vystupujících. „Všechny diety jsou pro kočku,“ řekla hlasitě s vášnivou obžalobou v hlase. „Neexistuje jediná, kterou bych ještě nevyzkoušela, a co z toho? Jenom další kila navíc – do hajzlu už se vším!“

Zhnuseně ze sebe servala nadýchanou módní novinku a sáhla po osvědčeném vytahaném tričku s výstřihem do véčka. Měla téměř všechny věci s výstřihem do véčka – prý to prodlužuje krk, opticky zeštíhluje – takový kecy! zoufala si při pohledu na oplácanou postavu, jejíž poctivých osmdesát kilo by nedokázalo zamaskovat véčko třeba až na pupík.

„Není to žádná mánie, že existuje štíhlá linie,“ ozvalo se pobaveně ze široké květované pohovky, odkud svou sestru Jitka Polanská se zájmem sledovala. „Pánbůh nám všem nenadělil spravedlivě, s tím se budeš muset smířit.“

„Pánbůh – to zrovna,“ otočila se k ní Ivana podrážděně. „Jak pohodlný všechno na něho svádět – tuhle odpornou kouli jsem ze sebe udělala sama. A smířit se s tím? Ty by ses s takovouhle figurou smířila?“ vyjela závistivě při pohledu na Jitčiny dráždivé míry manekýny.

„Jenomže já bych v žádném případě nedopustila, aby to se mnou došlo až tak daleko,“ přečetla si správně v jejích očích a musela chtíc nechtíc souhlasit. Jitka o sebe vždycky snad až přehnaně dbala, ve svých osmadvaceti byla lichotivou vizitkou odborníků na krásu. Její pleť, oči, vlasy, ústa – vše vykazovalo pečlivě odvedenou práci. V porovnání s Ivanou připomínala přepychový portrét vedle amatérského obrázku.

Jenomže to bylo to nejmenší, co by Ivaně vadilo. Kdyby chtěla, taky mohla trávit nekonečné hodiny v salonech krásy a dosáhla by stejného, ne-li lepšího výsledku. Byly si ostatně dost podobné, ale v dobrých úmyslech jí vždycky zabránila proklínaná postava. „I kdybych byla krásná jako bohyně, moje sádelnatost stejně všechno zkazí,“ odpovídala pokaždé na upřímně i méně upřímně míněné rady.

„Co na tyhle rubensovský tvary říká Hynek?“ vypálila Jitka bez rozmyšlení, ale ze sestřiny reakce jí bylo jasné, že nechtíc zasáhla citlivé místo. Ivana sebou prudce škubla a zatvářila se tak ztrápeně, že snad ani nebylo zapotřebí dalších slov. Několik ošklivých červených skvrn jí nestejnoměrně zaplavilo hrdlo i tváře.

„Prý je mu to jedno a občas má i snahu mi to dokázat,“ hlesla s pokořující vzpomínkou na neradostné milování posledních měsíců. „Dokonce si pochvaluje, že je za co chytit, ale já dobře vím, jak pokukuje po těch vychrtlejch anorektičkách a jak je rádoby nenápadně porovnává se mnou. A přitom já tak nabrala po Terezce, přeci víš, že jsem nikdy neměla s linií nějaký větší problémy, ale od porodu se mi zkrátka nedaří vrátit se na původní váhu. Kdybych alespoň dál netloustla – Jituš, já se z toho snad zblázním, copak může chlap jako Hynek milovat takovou machnu?“ ukázala opovržlivě na svůj obraz

v zrcadle a v hlase se jí nepokrytě ozvaly slzy.

Jitka se rychle zvedla z pohovky a přistoupila ke skuhrající hromádce neštěstí.

„Ale no tak, přece bys nebrečela, ty bláho. Pamatuj, nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř,“ řekla sice s problematickou útěchou, ale přece jen konejšivě, protože i když to nedávala příliš najevo, měla tuto svoji, o dva roky mladší sestřičku, docela ráda. Faktem však bylo, že když ji včera zas po delším čase viděla, byla nepříjemně překvapená a marně v jejím zanedbaném vzhledu pátrala po elegantní přitažlivé holce, kterou kdysi bývala. Bylo jí jasné, že podobný úpadek musel mít svoji příčinu.

„Postav na kafe, prosím tě,“ požádala uvážlivě, „natruc polovině světa si k němu dáme cigaretku a trochu si pokecáme, jo? Jak dlouho jsme to už neudělaly? Já vím, nebyla příležitost, ale teď si to můžeme vynahradit.“

Nad poctivým českým kafáčem se do toho obula s přímočarostí jí vlastní. „Poslouchej, Ivanko, na rovinu, děláš mi starosti. Těžko můžu za dva dny tady soudit, ale zas na druhou stranu nejsem slepá, takže v čem je problém?“

Ivanu nečekaný směr rozhovoru zaskočil. „Co tím chceš naznačit?“ zeptala se překvapeně a cítila se být pod sestřiným zkoumavým pohledem celá nesvá.

„Já nic nenaznačuju, mluvím snad jasně, ne? Prostě si myslím, že to mezi tebou a Hynkem neklape a podle toho taky vypadáš. Jak jsem vás dva pozorovala – ty se tváříš ukřivděně, on zase neustále naježenej k obraně – dneska ráno se vytratil s košíkem, ale pochybuju, že by až do teďka hledal houby, spíš se mu nechce domů, a pokud to u vás vždycky vypadá jako včera, ani se mu nedivím.

Pořád se ti něco nelíbilo, pořád jsi do něj rejpala a když konečně vypěnil, nasadila sis masku nepochopený trpitelky a šla plundrovat ledničku. Dneska to samý – kromě snídaně a oběda jsi zpucla ještě dvě čokolády a celý balení zmrzliny – myslela sis, že tě nevidím? Měla jsem sto chutí tě zmydlit. Hlavně že pak vykřikuješ, jak šilháš hlady a že za všechno může těhotenství. Kdepak!“ Jitka se významně odmlčela, bleskla pohledem po Ivančině zahanbené tváři a vůbec nevzala na vědomí její chabý pokus o obranu. „Pravda bude zřejmě někde jinde. Nevím, jestli si vzpomínáš na výbornej americkej film Nebožtíci přejí lásce, kterej jsme ještě doma spolu viděly. V něm měla hlavní hrdinka taky mindráky kvůli nadváze a v jednu chvíli říká: Lidé si myslí, že jsem nešťastná, protože jsem tlustá. Hloupost! Jsem tlustá, protože jsem nešťastná, a to je přesně i tvůj problém. Přestaň se vymlouvat na porod a Terezku – tloustneš, protože jsi nešťastná a místo abys věci řešila, utěšuješ se jídlem. Některý nešťastný ženský se pro změnu ztrácejí před očima, což je zase druhej extrém,“ vrátila se Jitka k pohodlné pohovce, v duchu se pochválila, že vynechala v souvislosti s nešťastnými ženami slovo „pitomý“ a pak nečekaně ostře zaútočila: „Co se děje – ven s tím,“ požádala velitelsky, přitom ale se sevřeným srdcem vnímala sestřinu náhle zkrabatělou tvářičku.

Chvilku panovalo ticho, tíživé i vyčkávané, a potom to Ivana bez dalšího vzdala. Vůbec se nesnažila uhýbat či mlžit, vlastně uvítala, že se má komu se svým trápením svěřit.

„Když on Hynek… myslím si… totiž… asi má jinou,“ vypadlo bolestínsky z rozechvělých úst a jako by tohle přiznání uvolnilo dosud zadržovaný příval, slzy jako hrachy se začaly koulet po naducaném obličeji. Bylo to prudké, zoufalé naříkání, víc než co jiného připomínalo žalostný nářek dítěte, kterému dospělí krutě ublížili.

Jitka si nemohla pomoci – i přes náklonnost k sestře ji tento slabošský pláč čímsi odpuzoval. Ženy jako Ivanka sice mohly v někom vzbuzovat soucit, ale v ní probouzely protichůdnou směs pocitů, v níž převládalo cosi velmi podobného pohrdání.

„Tak už dost,“ řekla s patrným odstupem v hlase, když bouřlivý příval nebral konce. „Nikdo ti neumřel, abys musela takhle vyvádět. Schovej si slzy pro skutečnej malér, ale takhle bulit kvůli

nevěře – nejsi první ani poslední – a víš to vůbec jistě?“ napadlo ji náhle, naklonila se dopředu a snažila se neuhnout před vyčítavým pohledem pláčem opuchlých očí. „Hynek mi nějak k roli donchuána nepasuje, on si spíš potrpěl na svoje domácí pohodlí a klid.“

„Jasně že jsem ho nenachytala in flagranti, jestli myslíš tohle,“ škytala Ivanka a ramena se jí nepřestávala chvět potlačovaným pláčem. „Ale ženská přece vždycky pozná, když se jí do mužskýho montuje jiná ženská, k tomu nepotřebuju být žádná jasnovidka. To bys mohla vědět podle sebe, ne?“ vypálila zákeřně, ale hned svého ataku litovala při pohledu na sestřin zledovatělý výraz. „Promiň, to bylo sprostý, někdy si fakt nevidím do pusy. Nezlobíš se?“ zeptala se trochu bázlivě a dokonce se pokusila o něco, co mohlo být při dobré vůli označeno jako úsměv.

Jitka se už zase našla. „Ne, nezlobím, nakonec – řekla jsi jenom pravdu, ale ať vzpomínám jak vzpomínám, takhle jsem určitě při rozchodu s Lexou nevyváděla.“ A že mi přitom taky nebylo do smíchu, přiznala si sama pro sebe pouhý zlomek toho, co tehdy ve skutečnosti cítila. Ale nikdo nesměl vědět, jak jí ve skutečnosti bylo, všem nezvaným utěšitelům dala dostatečně najevo, že jejich soucitu nemá zapotřebí, protože i ten dokáže pokořit, i vlídné slovo dokáže ranit. Sebevládu ztratila pouze jednou a dodnes ji ta vzpomínka mučivě pronásledovala!

„Jenomže ty jsi s ním jenom chodila, kdežto já jsem za Hynka vdaná a máme spolu Terezku,“ vášnivě jí odporovala Ivana. „Určitě se chytil nějaký rajdy, určitě – zanedbává mě, často mívá špatnou náladu, pořád víc a víc se vymlouvá na spoustu práce, všechno hezký jako by nám ze života zmizelo, a to jsme spolu teprve necelý čtyři roky,“ chrlila ze sebe jednu křivdu za druhou. „Někdy si myslím, že už nás drží pohromadě jenom holčička, tu má opravdu moc rád, ale co já? Vždyť já ho mám taky ráda a nevím, co bych dělala, kdyby mě chtěl opustit. Doufala jsem… doufám, že nám tahle dovolená pomůže. Na těch pár dní, co tady na chalupě zůstaneme, jsem odvezla Terezku k našim. Ještě klika, že se jí u babičky a dědy líbí, má tam kuřátka a slepičky, Micinku s Alíčkem – přeci víš, že je do zvířátek celá paf. Ale pokud vše zůstane při starým, do žádný ciziny s nimi nepojedu, hádat se můžu stejně dobře i doma,“ utřela si Ivana poslední opožděnou slzu do mohutného kapesníku a vypadala přitom tak zdrchaně, že její sestra jenom nevěřícně zakroutila hlavou.

„A to je všechno?“ ťukla s lehkou ironií a když zaslechla ukřivděné „copak to nestačí?“ ztratila trpělivost, která ostatně nikdy nebyla její silnou stránkou. Spolu s klasikem ji zavrhovala jako ctnost oslů.

„Nestačí, samozřejmě že nestačí, zatím jsem neslyšela nic, co by ukazovalo na Hynkovy zálety. Tvoje argumenty – Ivanko, nezapomínáš ty někdy, že jsi vdaná ne ‚teprve‘ ale ‚už‘ skoro čtyři roky? Po takový době jsou manželský krize zcela zákonitý, ani nemusím bejt vdaná, abych tohle věděla. Vážně jsi očekávala, že celej život prožiješ v nepřetržitejch líbánkách? Že ti bude Hynek pořád vyznávat lásku, nosit plný náruče květin a procházet se s tebou ruku v ruce při měsíčku?

No jasně, tys byla vždycky nadšená čtenářka zamilovanejch románků, měla jsem ti to už doma zatrhnout a vrazit ti místo nich nějakou populárně naučnou příručku. Holka zlatá, romantika nemá nikdy dlouhýho trvání, to si zapiš za uši. A že má Hynek někdy špatnou náladu a dává najevo svou nespokojenost – no řekla bych, že k ní má spoustu důvodů, jen se na sebe podívej – obraz bídy a utrpení. Upozorňuju tě však, že co dojímá na křehký dívence, odpuzuje na tlustý ufňukaný mandě.

A neříkej, že nefňukáš, včera večer jsem vás nemohla neslyšet. Když k tomu přidáš, že se za čas budeš pěkně kutálet, tak to Hynek zaručeně nevydejchá, i když mu třeba dnes oblejší proporce nevadí. Zdůrazňuju – oblejší a ne monstrózní.

Dobrá, dejme tomu, že ti manžílek zahejbá, ale to ti ještě nedává právo vypadat v šestadvaceti jako

vysloužilá šlapka,“ sekla nemilosrdně, aby sestru vyburcovala z nezdravé sebelítosti.

Pokud očekávala, že jí za kritický proslov přinejmenším vyškrábe oči, pořádně se přepočítala. Ivanka naslouchala schlíple, už bez náběhu k slzám, zřejmě ji předešlý plačtivý záchvat důkladně vyčerpal. Dokonce se při posledních slovech pokusila o další náznak úsměvu, i když působil dost křečovitě.

„Skončila jsi?“ ujistila se pak v nastalé pauze a po Jitčině lakonickém „zatím“ si definitivně utřela červený, dost opuchlý nos, těžce se zvedla a začala kramařit v medově zbarvené dřevěné skříňce, odkud se po chvilce vrátila se dvěma broušenými skleničkami a elegantně tvarovanou lahví, skrývající v sobě prvotřídní koňak.

„Jestli jsem někdy měla hroznou chuť se napít, pak tedy právě nyní,“ řekla prostě a přesně tím vyjádřila i Jitčiny pocity. Až se jí panenky protočily, jak jí první doušek zachutnal, takže druhým skleničku úplně vyprázdnila a hned si nalila další. Ivana nezůstala pozadu a s povděkem přivítala, když se jí horká omamná vlna rozlila po celém těle.

„Mně je jasný, že jsem se hodně zanedbala,“ začala potom a nervózně cupovala v prstech cigaretu, kterou si zapomněla zapálit, „ale fakt jsem neměla žádnej elán něco s tím udělat. K čemu? I když se hodím do gala – vážně věříš, že se Hynek na mne podívá a samým obdivem padne na zadek? A co moje kila? Když se mi je nepodařilo zlikvidovat během dvou let, proč bych měla bejt dneska úspěšnější? A já to zkoušela, Jituš, přímo zoufale jsem to zkoušela, dokonce jsem se loni přihlásila na nějakej idiotskej odtučňovací tábor. Škoda času, peněz i námahy! Jasně, něco jsem tam shodila, ale během krátký doby jsem zas všechno nabrala zpátky. Vždycky když na mne přišlo pokušení, jsem si říkala – proč se snažit, proč si odpírat sladkou útěchu, stejně už jsem pro Hynka ztratila přitažlivost. Je to prostě začarovanej kruh a já se v něm motám jak roztočená káča.“

Jitka poslouchala tyto nářky s nepříjemným pocitem, který se velice podobal zahanbení. Jak je možné, že si už dříve nevšimla, v čem se sestra plácá? Že už dříve nepostřehla proměnu veselého

bezstarostného děvčete v zatrpklou matrónu? Jistě, nevídaly se příliš často, ale že to jde s Ivankou od deseti k pěti, to přece nemohlo pozornému oku uniknout. Povzdechla si – pes byl zakopán právě v tom slůvku – pozornému.

Ale co, odmáchla rezolutně slabý hlásek výčitek. Nemůžu být pořád rodinnou chůvou, mám svých starostí dost a taky nesmím zapomínat, že Ivanka ráda přehání, takže je velice pravděpodobné, že i nyní líčí svoje problémy v horších barvách, než skutečně jsou. Však já si po několika dnech tady udělám vlastní úsudek, a potom se uvidí, umiňovala si v pevné víře, že vše se ještě v dobré obrátí.

„Hele, Ivanko, někdo hodně moudrej kdysi řekl, že každá – i ta sebedelší cesta – začíná prvním krokem, a tak ho tedy udělej, bez ohledu na to, jak bude obtížnej,“ promluvila důrazně díky svému pevnému přesvědčení i koňaku.

„Sakra, holka, vždyť my dvě jsme přece vždycky mívaly úroveň, takže se na ni zase koukej dostat. Neuzavírej se před společností, nevyhýbej se přátelům – však už mi žalovali, že ses s Hynkem pěkně dlouho nikde neukázala. Kdy jste si spolu naposled vyrazili? Vzala sis do hlavy, že se ti budou všichni posmívat? Zbytečný komplexy! Odlož ty příšerný hadry, co nosíš, začni se zase hezky strojit – i ve větších velikostech najdeš módní oblečení – a dej se do gala, jak tomu říkáš. Jestli to mužíček vůbec nezaregistruje – nevadí, děláš to pro sebe a věř, že se díky tomu budeš cítit mnohem líp.“

Jitka toho měla na srdci ještě spoustu, co chtěla natlouct do sestřiny hezké hlavičky, dopalovala ji trpnost, jakou v celé záležitosti projevovala, ale neměla již možnost pokračovat. V nízkém otevřeném okně se objevil pár jiskřivých modrých očí, který s netajenou mlsností spočinul na lákavém obsahu

vystavené láhve.

„Haló, je někdo doma?“ položila Šárka zbytečnou otázku a na pohostinné „koho to sem čerti nesou“ ignorovala vchodové dveře a bez námahy se vyhoupla do sluncem zalitého pokoje. Rychlým pohledem vstřebala jednu uplakanou a jednu zachmuřenou tvář, rozumně se rozhodla pro dočasnou slepotu a vesele zašvitořila, jako by ji přivítaly s otevřenou náručí: „Prima, že jste tady obě, přišla jsem vám něco říct a taky si vypůjčit kafe, do večera ještě daleko. Spolehlivě vrátím, už jsem volala Lexovi, slíbil že doveze celej vagon,“ snažila se bezstarostným tónem navodit vlídnější atmosféru.

Když se jí však v odpověď dostalo jen dvojího neochotného přikývnutí, neubránila se zlostnému zablýsknutí očí: „Teda holky, tváříte se, jako bych byla exekutor. Jestli ruším, tak to řekněte rovnou a já po anglicku zmizím. Ale to kafe mi snad dáte, ne? Klidně bych se bez něj obešla, ale Karla ho pije po hektolitrech.“

„Proč nepřišla s tebou?“ nedokázala odolat Ivana zvědavosti, napůl již smířena s tím, že s důvěrnou rozmluvou je pro tuto chvíli konec. Však bude ještě spousta příležitostí se k ní vrátit, není fakt slušné dávat Šárce tak okatě najevo, že přišla nevhod. I když moc velké kamarádky nikdy nebyly, docela dobře spolu vycházely.

Jitka se sice na rozdíl od sestry zatvářila znuděně, ale odpověď ji také zajímala. Dokonce ji očekávala s lehkým vnitřním napětím.

„Bolela ji hlava, tak si šla na chvíli lehnout,“ vzala Šárka s povděkem na vědomí oteplení ovzduší o několik stupňů, bez pobízení se skácela do volného křesla a na Ivančino „dáš si taky?“ rozkývala hlavu jako čínský mandarín. „Ale jenom jednu,“ upřesňovala, „v tomhle vedru bych si koledovala o slušnou opičku.“

„Takže ono ji to pořád drží?“ upřela na ni Ivana již trochu zamlžené oči a hned vzápětí si mnohoznačně poklepala na čelo. „Proč se vlastně ptám, vždyť jsem ji i s Lexou viděla přicházet.“

„Pěšky?“ užasla Jitka. „Celejch dvanáct kilometrů?“

„No a?“ odsekla Šárka nevlídně, protože ji ani tak nepopudil Jitčin úžas, jako skutečnost, že ho vlastně chápala. „Pohyb je zdravej. Taková půldenní procházka by prospěla každýmu a hlavně tady Ivance,“ bodla s lacinou převahou své štíhlosti a byla zlomyslně potěšena, když napadené škublo v koutcích úst.

„Hele, nech si pitomý narážky, nikdo na ně není zvědavej,“ zasáhla rychle Jitka. „Raději se vymáčkni, cos nám přišla sdělit. Vsadím krk, že se to bude týkat té tvé hostující tragické postavy.“

„Ta hostující tragická postava zažila něco tak příšernýho, že si to člověk ani neumí představit. Chtěla bych vidět tebe na jejím místě…“ Šárka se odmlčela uprostřed věty, dychtivě natáhla ruku po skleničce, kterou jí Ivana přinesla, a štědře si ji naplnila. Všechny tři si lehce přiťukly. „Tak aby se nám dovolená vydařila a hlavně – aby pobyt v tomhle našem chalupářským ráji pomohl Karle,“ přála si upřímně Šárka, ale nedokázala se ubránit téměř jistotě, že hojivý vliv přírody bude v tomto případě zatraceně málo.

Jitka svoje pochyby vyjádřila nahlas: „To by se nesměla ve svý roli politováníhodný chudinky tak zabetonovat. Spousta lidí má otřesný zážitky, spousta jich v sobě nosí děsivý vzpomínky – ale jen rozmazlený slečinky jako Karla se kvůli tomu hroutí. A vy všichni kolem jí ještě nahráváte, chováte ji jako v bavlnce, jen aby ji větříček neofoukl. Podle mne by jí nějaká činnost jenom prospěla, alespoň by přišla na jiný myšlenky. Ale nechme toho, vidím, že se mnou nesouhlasíš, tak nám prozraď, co

máme dělat, až se s ní setkáme. Nerada bych měla z nevědomosti na svědomí nějakej její kolaps nebo hysterickej záchvat,“ zmírňovala neupřímným úsměvem tvrdost svých slov.

‚Jasně a já mám doma zpívajícího slona,‘ proletělo Šárce vztekle hlavou a nejraději by jí tu karikaturu úsměvu strhla z pečlivě nalíčených rtů. ‚Ty bys jí naopak přála všechno nejhorší, baziliško falešná,‘ zabodla ostře zrak do krásné tváře před sebou a zcela mimoděk si uvědomila, že ji za celá ta léta, co se znaly, viděla jenom jednou bez civilizačního nátěru.

A velice ráda by se bez této zkušenosti obešla. Nutila se uvěřit, že naštěstí byla tehdy Jitka tak opilá, že si nevzpomínala, co všechno vyklopila nežádoucímu svědkovi svého ponížení, a pokud přece, nikdy to ani náznakem nedala najevo. A Šárka se zachovala stejně – něco takového se nepřipomíná ani nedává ve společnosti k lepšímu.

„Tak co bude, Šári,“ ozvala se netrpělivě Ivana, lačna nejnovějších drbů. „Za chvilku se musí objevit Hynek, vzal si do hlavy, že budeme mít k večeři smaženici, a vzhledem k tomu, kolik už je hodin,

musí mu potřebnej proviant z košíku padat,“ obešla elegantně okolnost, že o svém muži od rána neví.

„A tohle,“ ukázala na prázdnící se láhev, „by se mu zaručeně nelíbilo. A hlavně to vem pěkně z gruntu, řečí jsme sice slyšely spoustu, každej však mele něco jinýho. Ty ale s Karlou už nějakej pátek bydlíš, od toho neštěstí se o ni prakticky staráš, takže musíš vědět, jak to všechno bylo.“

Šárku nemusela dlouho přemlouvat – hořela stejnou touhou vyprávět, jako ty dvě naslouchat. Skutečně věděla, ‚jak to všechno bylo‘, dala si celou událost dohromady z Karlina nesouvislého vyprávění, když už byla schopna se k tragickému dni bez větší újmy vracet a chybějící střípky do mozaiky doplnil Lexa. Neměla žádné výčitky, že snad zrazuje kamarádčinu důvěru, nešlo přece o žádné státní tajemství a – jak Ivana správně podotkla – Karlin příběh se už stejně stal veřejně přežvykovaným soustem. Lidská fantazie pracovala bez omezení, kdo nic nevěděl, o to víc si domýšlel a měl tak volné pole k šíření nesmyslných fám. Daleko lepší bude uvést všechno na pravou míru.

K plynulému vyprávění bylo ovšem zapotřebí se náležitě posilnit.

Šárka zapomněla na svůj dobrý úmysl ‚dát si jenom jednu‘, žádostivě natáhla ruku k doplnění skleničky a s ospravedlňujícím vysvětlením „musím vás dohnat“ si zhluboka lokla. Následující cigareta byla další nezbytností. O škodlivosti obojího hodlala podumat až někdy jindy.

„Jak víte, holky, k tomu neštěstí došlo patnáctýho března, to datum nikdy nezapomenu, ale co nevíte

– že něco viselo ve vzduchu už asi měsíc předtím. Že chudák Karla musela předem něco tušit, protože se jí začaly zdát pěkně hnusný sny. Nebyly pořád úplně stejný, ale jedno společný měly – vždycky v nich byla obětí – ať již nehody, přepadení, znásilnění, vody, plamenů…“ Šárka ještě nyní potřásala nevěřícně hlavou a vůbec se nedivila, když ve tvářích svých posluchaček zaznamenala stejnou nedůvěru.

„Doufám, že nekecáš pro zvýšení efektu,“ zeptala se Jitka povýšeně se zlehčujícím podtónem, ale když uviděla Šárčin dotčený výraz, s falešnou kajícností dodala: „Sorry, nemyslela jsem to zle, já jenom, že to na můj vkus příliš zavání duchařinou.“

„Co bych z toho měla, kdybych kecala? Ale jestli si myslíte, že přeháním, můžete se zeptat Lexy, potvrdí vám totéž. Ale nějak nenápadně, děcka, nerad o tom mluví, a taky neprozraďte, že to víte ode mne.“

„Začíná to být zajímavý,“ připustila Jitka zdrženlivě a aby nevypadala příliš dychtivě, nechala uplynout několik vteřin, než se zeptala: „A co tomu říkal?“

„Lexa? Co asi. Vyprávěl mi, že nejdřív se pokoušel ty noční můry zlehčovat, ale když viděl, jak moc si je Karla bere a že se přímo ztrácí před očima, řekla bych, že hodně její úzkosti přešlo i na něho. On by to teda nahlas nikdy nepřiznal, však ho znáte, ale nejsem včerejší a dokážu si domyslet souvislosti i z náznaků – zkrátka se nechal jejím strachem nakazit.“

Šárce neušlo, že se Jitčina tvář začíná podezřele kabonit. ‚Není ti to po chuti, viď, jezinko, vrněla bys blahem, kdyby Lexa ženušce vynadal, označil ji za bláznivou a poslal i s vymyšlenými fantasmagoriemi někam. Vidím ti až do žaludku, někdy si nedáváš pozor a při společných setkáních na něho civíš tak, že mám chuť ti jednu vrazit, abys přišla konečně k rozumu. Opravdu ti pořád nedošlo, že u fešného Hradeckého už nemáš šanci?‘

„No, jak se potom ukázalo, Karlu šestej smysl, nebo co to vlastně bylo, varoval správně, jenomže co z toho, když stejně ničemu neutekla,“ semkla Šárka kriticky rty a dala tak jasně najevo, co o podobných varováních soudí. „Můžete mi, holky, vysvětlit, proč si ty duchovní síly libujou v samejch neurčitejch náznacích? Proč nezakvílejí rovnou – bacha, v pondělí nelez k vodě, vodník si chystá hrnečky, nebo – ve čtvrtek se vyhýbej městskýmu parku, čeká tam lotr Babinskej?“ podívala se tázavě z jedné sestry na druhou, i když samozřejmě žádnou odpověď neočekávala.

„Naštěstí prej tohle období nočních můr netrvalo dlouho – asi deset čtrnáct dnů – a pak se zase spořádaně odebraly strašit někoho jinýho. Tohle všechno nám, holky, nějak uniklo, protože Karla v tý době byla zalezlá doma jak krtek – prostě se bála někam chodit.

Když tedy Lexovi toho nešťastnýho patnáctýho března řekla, že už ji začínají svrbět dlaně po dotyku s volantem, sice ho to překvapilo, ale mile překvapilo, protože věřil, že se konečně ze svých strachů vymotala. Působila prej naprosto klidně a vyrovnaně a moc se těšila na pořádnou projížďku, šestej smysl si zřejmě právě v kritickej den dal dvacet.

Kde všude courala, to nevím, a taky na tom nezáleží. Silnice byly suchý, ve vzduchu příslib jara, i když pořád ještě mrzlo – prostě jela, kam ji napadlo, a poslední zastávku udělala v tý ospalý díře – v Lužanech.

Zašla si na kafe, pokecala s bejvalou spolužačkou, kterou potkala, prošla malým tržištěm, kde nakoupila nějaký tretky, a když se chtěla vydat na cestu domů, zjistila, že jí nějací vandalové propíchali u auta obě přední kola. Byla z toho na mrtvici, ale na policii se obracet nechtěla, podle ní by šlo o zbytečnou námahu. Mobilem tedy zavolala Lexovi, vysvětlila mu situaci a když ten přislíbil, že se o všechno postará, jen co skončí jednání s klientem, řekla mu, že nebude čekat, ale vrátí se domů taxíkem.“

Šárka se na chvilku odmlčela, aby si lépe srovnala slova i myšlenky, a povzbudilo ji i polichotilo, když v očích svých posluchaček uviděla netrpělivost a neskrývaný hlad po dalším vyprávění.

„Proč a z jakýho důvodu Karla svůj úmysl změnila, to už dneska nikdo nezjistí. Nechtělo se jí nahánět taxíka? Vybila se jí baterie? Došel jí kredit? Neví – nevzpomíná si a paměť si osvěžit nemůže, protože mobil skončil bůhvíkde. Pravda je nejspíš taková, že když uviděla autobus, kterej z náměstíčka do lázeňskýho města pravidelně odjížděl v půl šestý, což mělo být za minutku, podlehla náhlýmu

impulsu a nastoupila do něho. Těžko jí co vyčítat, určitě bychom se rozhodly stejně, ale pro Karlu bylo toto rozhodnutí osudný a zřejmě jí už navždy poznamenalo život.

Když se nad tím zamyslíte – je to fakt neskutečný! Ženská, která znala autobusy spíše jenom z vyprávění, si v momentální tísni do jednoho vleze a právě ten havaruje. Podle novin dostal řidič srdeční záchvat a aby toho nebylo málo, právě v tu osudnou chvíli se nacházeli na vysokým dálničním

mostu, kterej tuhle trasu křižuje.

Ale to už víte samy, i jak pád na dno kamenitýho potoka skončil. Z dvaceti cestujících jich pět na místě zahynulo, dalších sedm bylo zraněno těžce, tři lehce. Zbývajících pět mělo štěstí a mezi tyto šťastlivce patřila i Karla. Jenomže – i když tělesně vyvázla jen s několika odřeninami, o to horší šrámy utrpěla na duši, takže si musela nějakou dobu poležet v nemocnici. Píchali jí injekce, dostávala oblbováky, absolvovala několik sezení s psychiatrem, dokonce ji chtěli i hypnotizovat, ale to

rezolutně odmítla, stejně jako skupinovou terapii. A představte si, že po propuštění ze špitálu byla na psychoterapii u nějakýho doktora Chrudimskýho jenom ještě třikrát a pak že už tam nepůjde. Asi si naivně myslela, že je z nejhoršího venku, nebo chtěla sama sobě něco dokázat – čert se v ní vyznej.

My všichni kolem ní jsme si mohli plíce vymluvit – houby platný. A přitom doktoři Lexovi naznačovali, že ještě zdaleka není za vodou. Prej se to neštěstí na ní mohlo podepsat hůř, než si zpočátku mysleli, a kdyby nastaly nějaký nepředvídaný komplikace…“

Šárka se zamračila. „Nevím, co mysleli těmi nepředvídanými komplikacemi, ale zato vím, že i bez nich v tom Karla pěkně lítá. Někdy mi připadá… někdy si myslím… že ona… zkrátka že nějak zblbla,“ pobledla vypravěčka v osmahlých tvářích a aby nevypadala příliš necitelně, rychle doložila: „Ono by taky nebylo divu, mráz mi jde po zádech jen při pouhý představě – záchranáři ji našli v těžkým šoku a blábolící vedle dvou roztrhaných těl a celou upadanou od jejich krve, k tomu ta apokalypsa kolem ní…“

Šárka se otřásla nefalšovanou hrůzou a rychle ji zaháněla dalším povzbuzujícím douškem.

„Hele, nepřeháněj,“ napomenula ji až doposud pozorně naslouchající Ivana. „Nemyslím s tím příšerným masakrem, ale cos řekla předtím. Já sice Karlu od tý doby viděla jenom dvakrát, protože ona o žádný soudružský návštěvy nestála, ale stejně si troufám říct, že nějak vyšinutá mi nepřipadala. Jasně, byla nejistá, vyplašená a chovala se dost divně, ale to je snad po něčem takovým pochopitelný, ne? Taky chápu, že má od tý doby panickou hrůzu ze všeho, co má kola. Ale říkal mi Hynek a tomu to zas říkal Lexa, že to přejde, až vzpomínky trochu vyblednou, a já tomu věřím. Přece kdyby měli všichni, co nějak bourali, zanevřít na dopravu, tak budou silnice vymetený a pěší zóny zase přeplněný,“ oznámila vítězně s dětsky neotřesitelnou logikou.

„Tak to by ovšem měla nejvyšší čas, jestliže si nechce pořádně zkomplikovat život,“ vmísila se suše Jitka. „Podle mýho se to táhne už příliš dlouho, asi proto, že ona Karla byla vždycky dost nevyrovnaná. Jen si vzpomeňte, jak už od dětství jevila snahu každou maličkost nafouknout, jak zveličovala každou všední událost a snažila se z ní udělat něco nevídanýho, ona si prostě v dramatickejch situacích libovala – a neřekla bych, že z toho vyrostla.“

„No tak v tomhle případě nemusela rozhodně nic zveličovat ani nafukovat, spíš by určitě nesmírně ráda ubrala,“ řekla Šárka rozmrzele, i když ve skrytu duše s Jitčiným hodnocením souhlasila. „A že

se to táhne dlouho – podle doktorů jsou čtyři měsíce jak kapka v moři – slyšela jsem, že to někdy trvá i celý léta, než se lidi z takových traumat dostanou a někteří se z nich nevyhrabou vůbec nikdy! U Karly to ale nehrozí, ona se fakt snaží, to zas musím uznat. A jak byla ráda, když jsem jí nabídla pobyt tady na chalupě. Měla sice spoustu fajnovějších možností, ale potíž byla v tom, jak ji tam

dopravit. Jedině, že by ji Lexa na cestu omámil nebo uspal – co by ale nastalo potom, to je lepší vůbec nedomejšlet.“

„Proč si tedy říkala, že zblbla,“ vrátila se Jitka k tomu, co ji na Šárčině vyprávění nejvíc zaujalo. „Já naopak slyšela, že se docela dobře sbírá a dokonce se prý už ani tolik nepajcuje prášky.“

Šárka zaváhala jenom na chviličku. Už takhle sice řekla víc, než měla v úmyslu, ale stejně se jí

nechtělo obrátit řeč jinam a zajímavé téma opustit. Své udělal taky obsah tří skleniček, které do sebe stačila vyklopit.

„Když ona je teď pořád taková divná a bojácná, ale nějaký pitomý sny s tím už nemají co dělat. Prostě se bojí a když se jí vyptávám, nechce nebo nedovede říct čeho. Možná, že něco podobnýho k neurózám nebo fobiím patří, ale stejně se mi to vůbec nelíbí. Někdy se chová… holky, já ji několikrát zažila nejenom v noční, ale i denní můře, kdy se jí nekontrolovaně vracely vzpomínky, a to tedy bylo hustý,“ svěřovala se, tišíc mimoděk hlas, jako by ji mohla žena, odpočívající v její chalupě, slyšet.

„Měla jsem co dělat, abych jí zabránila v nějaký vylomenině. Křičela, rozbíjela, co jí přišlo pod ruku, obviňovala všechno a všechny kolem sebe – následně potom kajícnost a přehnaný prosby o odpuštění

– fakt to vypadalo, že má v hlavě o kolečko víc. A když už jsem řekla tohle, pak řeknu i to poslední – Karla sama měla obavu, jestli náhodou nezačíná bláznit!“

Šárka se vrátila do své chalupy lehce rozjařená koňakem a s poněkud špatným svědomím, vědoma si toho, že v uplynulé hodince nenechala na přítelkyni nit suchou. Ale jak už měla v povaze ničím se dlouho netrápit – myslela to přece dobře – setřásla ze sebe všechny výčitky jako kachna vodu, pečlivě si několikrát vypláchla ústa pomerančovým džusem a pak opatrně nahlédla do potemnělé ložnice, přesvědčena, že najde svoji novou podnájemnici dosud spící. Karla však již byla vzhůru a oblečená do slušivého a očividně velice drahého letního kompletu, dokonce byla i slabě nalíčená a právě se zájmem prohlížela nevelký, amatérsky namalovaný obraz, visící na jinak holé stěně mezi okny.

„Tahle mazanice představuje koho?“ obrátila se ke kamarádce se smířlivým úsměvem, aby dala najevo, že je předešlý incident zcela zapomenut.

Šárka s úlevou přistoupila blíž, až jí stanula po boku. Chvilku zírala na obraz v laciném rámu a snažila se rozpomenout, kdy a kde k němu přišla.

„Holka, já úplně zapomněla, že tu něco takovýho mám. Musí to být už pěkně dlouho, kdybys mě zabila… vlastně ne, počkej s tím zabíjením, už si vzpomínám, a to dokonce přesně,“ houkla vítězně, když se jí náhle před očima vynořila zarostlá tvář starého Pavelky, jak ji viděla naposledy. Zašedlá pleť se spoustou hlubokých vrásek a doslova pytle pod neustále slzícíma očima, ze kterých se po osmdesáti letech žití vytratilo všechno světlo.

„Tak tuhle nádheru, děvenko, zplodil jakýsi venkovský všeumělec jménem Antonín Pavelka, kterej odešel na věčnost asi před třemi lety se skálopevným přesvědčením, že svět je přeplněnej ignoranty neschopnými docenit jeho umělecký kvality. Takovejch obrázků prej namaloval bezpočet a bůhví na který půdě nebo spíš skládce skončily. Pokud vím, zachoval se jenom tenhle – Toníček – jak mu říkali kamarádi – si ho velice cenil a já neměla to srdce odmítnout, když mi ho vnucoval ke koupi. Tahle vyšeptalá kráska má dokonce i jméno – na zadní straně by mělo bejt napsaný – vidíš? Je to tady – Isolda Chlumecká z Chlumu – tak ji ten starej šarlatán nazval. Žila snad někdy v sedmnáctým století a dokonce se k ní váže nějakej pochmurnej příběh či pověst. Je fakt zajímavý, jak se mi to najednou do všech podrobností vybavuje,“ přenesla se Šárka v myšlenkách tři roky zpátky do venkovské zakouřené hospůdky, kam se Zdenkou po mnohahodinovém vejšlapu zapadly se skálopevným odhodláním zlikvidovat majiteli všechny tekuté zásoby. V uších jí znovu zazněly tesklivé tóny harmoniky – lásko, bože lásko – svádějící nerovný boj s překřikujícími se hlasy místních štamgastů.

„Vy jste z těch chalup nahoře, že jó,“ přitočil se asi po deseti minutách k jejich stolečku dědula narvaný do odrbaných nepadnoucích kalhot a stejně odrbaného trička s křiklavě vyvedeným nápisem Život ti vždycky ublíží víc, než čekáš. Přečetla si tuto nijak překvapující pravdu nahlas a i když jí připadala v souvislosti s postavičkou před ní dost směšná, přesto se jí nějakým záhadným způsobem i dotkla. A snad právě kvůli tomuto nečekanému hnutí mysli a jakési neurčité lítosti s „Toníčkem“ se

nebránila, když jí vnucoval svoje „nejlepší dílo“, visící k prohlédnutí na potupném místě vedle záchodků. Nechala se tenkrát docela snadno ukecat, nelitovala těch tří stovek, které děda požadoval, a když jí obraz druhého dne přivezl na starém rozvrzaném kole, dokonce mu padesátku přidala. Se zahanbenou nechutí si připomněla, jak jí chtěl ten starý chudák z vděčnosti líbat ruce.

Omšelou komtesku strčila do komůrky s tím, že se jí příležitostně zbaví, ale když se pak dozvěděla, že Toníček krátce po svém prvním a jediném úspěšném obchodu zemřel, rozhodla se jeho pýchu pověsit na stěnu do obýváku. Nakonec – proč ne. Nikomu tam nepřekážela a taky si jí nikdo ani nevšiml.

Teprve dnes Karla… Šárka sebou trhla a uvědomila si, že ji kamarádka již nějakou chvíli udiveně pozoruje. „Kdybys mi neřekla, jak dlouho tuhle mazanici vlastníš, hádala bych, žes ji právě získala v nějaký mimořádně výhodný aukci, tak zaujatě na ni civíš. Takovou pozornost si nezaslouží, i když je to docela zajímavá tvář – jenom škoda, že tak diletantsky zachycená.“

Šárka se poprvé pozorněji zadívala na obraz, kolem kterého lhostejně chodila už nejméně třetí rok.

Představoval ženu asi pětadvacetiletou se sladkým – až příliš sladkým – oválem růžovoučkých tváří, které od sebe odděloval aristokratický nos – aristokratický podle představ starého Pavelky, což znamenalo dlouhý a tenký. V modročerném kučeravém vlase, vyčesaném do složitého účesu, probleskovaly maličké bílé perličky a neuměle propracovaný náhrdelník ze stejných perel měla žena ovinutý i kolem dlouhého štíhlého hrdla. Šárku překvapilo, že ústa Isoldy nebyla zachycena v přímo se nabízejícím červeném srdíčku, ale v jakési zvlněné široké šmouze, což sice v přeslazeném obličejíčku působilo dost rušivě, ale přesto se to nějakým způsobem k postavě na plátně hodilo. Teď najednou pochopila, proč amatérský obrázek už dávno nevyhodila. Nebylo to jenom z jakési piety a soucitu vůči zesnulému, ale především kvůli ženiným očím, velkým sametovým očím, které sice hleděly trochu šilhavě a prostomyslně, ale zároveň v sobě měly i něco navíc – vyjadřovaly jakési napjaté očekávání – nebo spíše strach – strach z neurčitého, mlhavě naznačeného stínu, vznášejícího se v ponurých odstínech šedi nad kamennou podlahou. Jak se takový, vpravdě umělecký dojem mohl dědovi Pavelkovi podařit, to zcela jistě nevěděl ani on sám.

Jako celek působila malba dost nevábně, příliš hýřila ostrými barvami a těžké splývavé roucho s přeplácanými ozdobami, do kterého byla Isolda navlečena, určitě nemělo v době krinolín co dělat a nutilo spíše k útrpnému úsměvu.

„Nezdá se ti,“ vyrušil ji pojednou z jejího soustředění Karlin tichý, slabě zadrhnutý hlas. „Nezdá se ti,“ zopakovala nejistě, „že… že je mi trochu podobná?“

Šárka se napřed lekla – takový nesmysl – co to zas Karlu napadlo, ale když pak několikrát pohlédla z portrétu na kamarádku a zpět, musela ke svému údivu souhlasit. Opravdu tu určitá podobnost byla – rozmáchlou vlnovkou znázorněná ústa měla stejnou křivku trpké nespokojenosti jako Karlina a oči – ty tedy mohly být beze zbytku její. Sametově zbarvené, velké oči, napolo přivřené pod těžkou tíhou neskutečně dlouhých řas.

„Teď, když jsi na to upozornila, to taky vidím, ale říkám bez mučení, že jinak by mě to nenapadlo,“ přiznala Šárka podle pravdy, s trochou ženské zlomyslnosti si pomyslela, že si kamarádka dost lichotí, protože komteska byla přes všechny svoje nedostatky velmi hezká, ale dál už nehodlala nad obrazem venkovského mazala ztrácet čas. Neměla nejmenší tušení, jak neblaze zasáhne osud třistaleté Isoldy Chlumecké z Chlumu do osudů současníků.

Život ti vždycky ublíží víc, než čekáš!

„Cos to říkala o nějaký pověsti v souvislosti s Isoldou?“ zeptala se Karla zvědavě, když už spolu zase seděly nad další voňavou kávou a probraly potřebné maličkosti, týkající se Karlina pobytu. „Tyhle věci mě vždycky zajímaly, v dětství jsem mívala strašidelný příběhy radši než pohádky, mamka mě od nich nestačila odhánět, protože jsem se potom bála zůstávat doma sama.“ Krátce se odmlčela.

„Isolda,“ zopakovala potom mazlivě a vychutnávala si jednotlivé slabiky jako bonbonek, „fakt se mi to líbí a stejně si myslím, že v minulosti dávali holkám romantičtější jména – Ismena, Dalena, Catherina

– když to třeba porovnáš se současnou Mařenou…“

„Každý jméno je hezký, když se hezky vysloví. Tys ale to Mařena řekla úmyslně tvrdě, takže se taky tvrdě dotklo sluchu. Ale nezávisle na tom – ony dřív taky nebyly jen samý Isoldy – já bych teda určitě měla smůlu na nějakou Kunhutu nebo Brunhildu. Děkuju pěkně, to je mi Šárka stokrát milejší, i když se vlastně taky nemám čím chlubit.“

Na kamarádčin tázavý pohled připomněla: „Vždyť přece moje dávná jmenovkyně byla pěkná mrcha. Vlákala chudáka Ctirada do pasti a vydala ho pak na pospas příšerný smrti lámání kolem. Fuj! Celá ta dívčí družina včetně pomstychtivý Vlasty mi už ve škole připadala pěkně morbidní.“

Karla sebou trhla a do tváří jí vstoupila lehká červeň. „To je věc názoru,“ řekla nesouhlasně, „co my dneska víme – ty ženy mohly mít spoustu důvodů pro svoje konání.“

Šárka afektovaně spráskla ruce: „Jaký by to už musely bejt důvody, aby ospravedlnily takovou krutost a masový vybíjení mužských. No ale když to porovnáme s tím, co se děje nyní…“ včas si uvědomila, že zvolené téma asi nebude pro Karlu tím pravým ořechovým, a rychle obrátila list.

„Hele, nechme dívčí válku válkou, na něco ses ptala, viď? Tak ta pověst – starej Pavelka ji vyprávěl docela hezky a něco si z ní dokonce i pamatuju, ale pokud ji chceš slyšet se vší parádou, obrať se s důvěrou na Hynka. Ten si podobný historky s nadšením sběratele zapisuje, říkala Ivanka, že jich má už nejmíň dvacet. Prej dokonce zvažuje, že by je nabídl nějakýmu nakladatelství. Ty ale tak dlouho čekat nemusíš, jen do prvního táboráku tady – to bude ta správná atmosféra pro strašidelný povídání.“

„Táboráku?“

„Jo, táboráku, přeci jsi už o něčem takovým slyšela, ne? Za Řehákovic chalupou je na to plácek jako stvořenej. Hezkej výhled do kraje, rovný prostranství, chlapi udělali kolem kamennýho ohniště z různejch klád a pařezů bytelný sedátka, je tam dostatek prutů na opékání buřtů, často se připojí i někdo místní, sladký dřevo nikdy nechybí a užije se spousta legrace. Tyhle zážitky patří každoročně k mým nejhezčím,“ zasnila se Šárka při vzpomínce, takže kamarádčinu očividnou nejistotu zaznamenala až po chvilce.

„Copak?“ zeptala se laskavě, a když potom uslyšela tiché a bázlivé „nebudu překážet?“ neubránila se návalu podráždění, ale zároveň i lítosti nad touhle pochroumanou osůbkou, která dokáže udělat problém i z obyčejného posezení kolem ohně. Neuróza sem, fobie tam – takováhle nepřiměřená reakce přece není normální.

„Karlo, to myslíš vážně? Komu a proč bys měla překážet? Dlouholetým přátelům? Nebo snad těm třem místním, co sem někdy chodí? Jen co je sama poznáš, uvidíš, jak hloupá byla tvoje domněnka. Kroužkovi jsou manželé, už v důchodu, oba bývalí učitelé, znají spoustu věcí a umějí o nich zajímavě vyprávět. Zdena Řeháková je nějaká jejich vzdálená příbuzná. No a Boženku Horovou si oblíbíš jako skoro každej. Přes zimu se nám podle možností stará o chalupy – moc hodná ženská, i když dost upovídaná. Po smrti svýho muže žije sama, syn i dcera se jí už dávno odstěhovali do Austrálie, takže s radostí skočila po naší nabídce – volnýho času měla víc než dost a ještě si něco přivydělá.“

Šárka na chvilku zmlkla a potom, s vědomím, že vstupuje na nejistou půdu, tiše zakončila: „Ostatně, jestli si myslíš, že bys podobnou akci ještě nezvládla, nikdo se ti s nějakými táboráky nebo kávovými dýchánky nebude vnucovat, to přeci víš.“

„Už jsou poučeni, že?“ sykla Karla zle a když zachytila kamarádčin vyčítavý pohled, kousla se do rtu, natáhla ruku přes stůl a konečky prstů ji lehce pohladila po opálené paži.

„Nezlob se, Šári, já vím, že jsem nevděčná potvora. Mám nejvyšší čas něco se sebou udělat,“ zopakovala nevědomky Jitčina nedávná slova, „takže pokud nějakej táborák bude, ráda se ho zúčastním, už kvůli Lexovi – měl a má se mnou svatou trpělivost. A neboj – však já do naší party zase zapadnu. Sama nevím, proč si pořád myslím, že všichni jenom číhají na okamžik, kdy nějakou situaci nezvládnu, kdy selžu, zhroutím se… sakra, mne už taky dokáže vyvést z rovnováhy každá maličkost,“ vybuchla zoufale a usilovně se snažila prudkým mrkáním zahnat číhající slzy, což byl ovšem předem prohraný boj.

Šárka se nijak nesnažila zasáhnout. Něco podobného zažila již mnohokrát, takže ze zkušenosti věděla, že nejlepší bude nechat všemu volný průběh. Karla se vypláče, vyžaluje ze svých trablů a zas bude na chvíli dobře. Jenom ji znepokojovalo, že se podobná selhání v poslední době opakovala stále častěji. Stačilo málo – nevlídný pohled, neopatrné slovo – Karla si vše překroutila k obrazu svému a už se utápěla v slzách.

Šárka to nedovedla pochopit – vždyť se kolem ní chodí málem po špičkách, každé její přání je splněno ještě dřív, než ho vysloví, Lexa se snaží ze všech sil, aby jí poskytl jistotu klidu a bezpečí – a přece se zdá, že se jim všem navzdory vzdaluje někam do svého vlastního světa, kde se musí potýkat s démony, které sice v sobě nosí každý z nás, ale ne každý je pouští z řetězu.

Zdena Řeháková je oknem viděla přicházet a vyšla jim vstříc navlečena do zářivě bílých šortek a světle hnědého topu se zajímavým výstřihem s ozdobným kroužkem, který víc odhaloval, než zakrýval a končil jí někde nad plochým bříškem. Vlasy barvy zralého obilí měla sčesané dozadu a

spletené do volného copu, což se dokonale hodilo k jejímu oválnému obličeji. Podél spánků jí nedbale poletovalo několik načechraných pramínků a jen ona sama věděla, kolik práce jí tahle zdánlivá ledabylost dala.

Karla musela souhlasit se Šárčiným hodnocením, že Zdena vypadá báječně. Opálená hezoučká tvářička s vyzývavými plnými rty byla úplně bez vrásek a tmavé, silně nalíčené oči okouzlovaly kočičím půvabem. Mirkova manželka se navíc mohla pochlubit štíhlou postavou, správně zaoblenou na patřičných místech, což v rafinovaně střiženém tričku dokonale vynikalo.

„Ahoj děcka,“ ozvala se dost vysoko položeným hláskem, který okázalost jejího zjevu trochu kazil, „už jsem si říkala, že jestli nepřijde Mohamed k hoře, bude to naopak. Jsem tady úplně sama a začínám

se pěkně nudit. Sluníčka mám pro dnešek plný zuby, koupat se mi nechce a Mirek volal, že přijede až nějak po sedmý. Společně s Lexou,“ stočila pohled na Karlu a nenápadně si ji přitom prohlédla.

Hodně zhubla a mohla by strašit svou bledostí, proletělo jí jízlivě hlavou a ty kruhy pod očima nezamaskuje žádným líčidlem.

„Ráda tě vidím, Karlíku, tak jsme zase jednou všechny pohromadě. Snad se ti tu bude líbit, ale upřímně přiznávám, že já bych víc než deset dnů nevydržela. Jsem prostě městskej člověk se vším všudy a tolik vychvalovaný krásy přírody mě dlouho neudrží.“

„Nejsi jediná,“ podpořila ji Šárka, „taky si myslím, že tyhle chalupy slouží spíš jako přestupní stanice. Několik dnů skvělýho lenošení a pak vzhůru poznávat svět, i když mně by k tomu klidně postačila

televize,“ pokračovala bezstarostně, aby se jí hned vzápětí někde v hlavě rozblikalo výstražné světýlko – BACHA NEBEZPEČÍ. Už jednou s řečmi o cestování narazila, Karla sice ví, že se zdejší osazenstvo brzo přesune do různých světadílů, ale není nutné to nějak podrobněji rozebírat – stejně už se zase začíná tvářit ublíženě…

Šárku náhle zavalil pocit únavy a marnosti – to snad není pravda, za čas se budu bát vůbec otevřít pusu, abych tuhle netýkavku něčím nepopudila, pomyslela si sklíčeně a nikoli poprvé si přiznala, že úloha skvěle placené společnice, kterou na sebe kvůli Lexovým prosbám vzala, začíná přesahovat její síly. Peníze jí sice přišly vhod, ale při nejlepší vůli nedokázala držet krok s Karlinou přecitlivělostí a náladovými kotrmelci, i když ji na druhou stranu upřímně litovala.

V každým případě, slibovala si, nebudu už tuhle samaritánskou službu vykonávat dlouho. To po mně nikdo nemůže chtít, mám přece taky svůj život a nejsem Matka Tereza. A stejně si někdy myslím, že začínám být Karle na obtíž, asi ponorková nemoc, takže houby zle, když jí zmizím z očí.

Trochu svým rozhodnutím pookřála a téměř okamžitě se jí vrátila dobrá nálada, která ji ostatně opouštěla jenom zřídkakdy. Na Zdenčino gesto k široce otevřeným vchodovým dveřím začala energicky vrtět kudrnatou hlavou. „Přece nepolezeme zase dovnitř, když jsme zrovna vylezly. Venku je nádherně – jak vidíš, máme s sebou plnej džbán malinovky s kousky ledu, sedneme si raději na náš plácek a trochu si zdrbneme, než nastane domácí řehole. Karle potom s večeří pomůžu a jak znám tebe, Mirek taky hlady nebude.“

„On naštěstí Lexa není v jídle příliš vybíravej,“ navázala nesměle Karla a cosi jako úsměv se mihlo hubenou tváří, když pokračovala: „Pro mne to bylo hotový terno, protože jsem v kuchyni nemožná, prostě mě to nějak nebaví. V prvních společných měsících jsme proto měli o zábavu postaráno, když se Lexa pokoušel uhodnout, co že jsem mu zase přichystala. Když si ale jednou dovolil tvrdit, že nemá na talíři knedlíky, ale pulce, málem zahučel do vody i s nimi,“ rozšířil se Karle úsměv po celé

tváři a Šárka udiveně zírala, jak velice tím získala. Vráska trpkosti kolem širokých úst zmizela (na jak dlouho?), poodhalené zuby mezi slabě nalíčenými rty upoutaly bělostnou pravidelností a Karla v tu chvíli vypadala docela hezky – i přes tu nezdravou barvu.

Ale to se spraví, však ono ji sluníčko brzy vymaluje pěkně do bronzova, už kolik dní se činí na jedničku a podle předpovědi to nevypadá, že by si chtělo známku zhoršit.

Nenápadně sledovala, jak si kamarádka sedá na křivě sbitou lavičku a se spokojeným povzdechem natahuje nohy. Štíhlé dlouhé nohy byla další Karlina přednost, na kterou mohla být právem pyšná. Ona vlastně má těch předností víc, než by se na první pohled zdálo, blesklo jí udiveně hlavou. Při tom druhém by už všímavému mužskému neunikly a Lexa k těm všímavým zcela určitě patřil a patří.

Karla – netušíc, jaké lichotivé myšlenky v kamarádce nabudila – se s opravdovým zalíbením rozhlédla kolem sebe a hlasitě obdivovala půvab letní krajiny, omamně vydechující v záři slunečních paprsků lahodnou přírodní vůni. „Už se nedivím, že se sem každý rok vracíte, je tu fakt nádherně. Jenom by mi vadilo, že jsou chalupy odděleny od nepovolanejch zraků pouze živým plotem. Sice moc hezky zastřiženým, ale pořádná zeď by mi stejně byla milejší.“

Šárčina na chviličku uspaná pozornost byla rázem v bdělém stavu. Proboha, tak tuhle obavu jí bude muset okamžitě vytlouct z hlavy, jinak si Karla zafixuje, že ji odevšad pozorují neviditelné oči, a bála by se zůstat byť jen na chvilečku sama.

„Je vidět, žes tady poprvý a že chalupaření moc nerozumíš,“ spustila chvatně, „jinak bys nemohla říct

‚pouze živým plotem‘. Ten náhodou nemá chybu, copak nevidíš, jak jsou ty cesmínový keře nádherný

a současně i neprostupný? Myška má co dělat, aby si neodřela kožíšek. Chalupy mají navíc výhodnou polohu, leží hezky stranou od silnice a na začátku příjezdový cesty sem je cedule jak hrom s nápisem SOUKROMÝ POZEMEK – VSTUP ZAKÁZÁN. A i kdyby někdo toho zákazu nedbal, dojel by akorát k mohutným vratům a dál už by to nešlo. Vlastně se ještě nestalo, aby nás tu někdo otravoval či okukoval. V létě zde pořád někdo z nás bivakuje stejně jako přes víkendy, no a v zimě, jak už jsem říkala, sem dochází Boženka Horová a stará se skutečně s příkladnou svědomitostí.

Snadnější přístup by mohl bejt z lesa, brankou mezi živými ploty, ale na tý lesní pěšince, kterou jste přišli, se zvědavej turista objeví jednou za uherskej rok, a to ještě omylem, vyznačený trasy vedou naštěstí jinudy. Takže spokojenost na všech stranách – jsme dobře opevněni, aniž bychom rušivě zasahovali do rázu krajiny. Sama musíš uznat, jak ideálně vše zapadá do lesního koloritu, takže postavit kolem dokola zeď jako u husitskejch bran by se rovnalo barbarství, i kdyby to měla bejt ta proslavená čínská.“

„Asi máš pravdu,“ připustila váhavě Karla a stále ještě nedokázala odtrhnout oči od půvabného zákoutí, do něhož byly tři chalupy vsazeny v jakémsi nepravidelném trojúhelníku. Jeho vrchol tvořila Šárčina nemovitost, dosahující zadní částí téměř k lesu, zbývající dvě byly položeny níže a pyšnily se stejně rozkvetlou, nádhernými letními barvami hýřící zahrádkou. Pečlivě udržované štěrkové cestičky, několik okrasných, na údržbu nenáročných dřevin a dva vzrostlé duby na území ‚nikoho‘, nabízející vítanou ochranu před pálícím sluncem – všechno upravené, vzorně udržované.

Šárka sledovala její pohled i myšlenky. „Víš, jak jsem ráda, že naši chlapi tehdy před lety nezaváhali a chytli příležitost za pačesy?“ obsáhla rukou prostor kolem sebe. „Původně to tady byla zemědělská usedlost, pak nějaká chytrá hlava přišla s návrhem přestavět ji na školicí středisko, jenomže se časem zjistilo, že se náklady šplhají neúměrně vysoko, družstvo zkrachovalo – zkrátka celá tahle lokalita byla k mání tehdy ještě za hubičku, i když se počítaly zbejvající restaurační práce. Pavel, Hynek a Mirek po vzoru tří mušketýrů – jeden za všechny a všichni za jednoho – zlikvidovali spořitelní knížky, zbytek si vypůjčili a navzdory dluhům si nestačili libovat, jak výbornej kauf udělali. Mít možnost trávit víkendy a volný dny daleko od hlučícího davu a přitom jenom na vzdálenost několika kilometrů od domova – o tom si určitě většina měšťáků může nechat jenom zdát.

Pavel časem pevný společenství porušil, zatoužil realizovat se jinak a jinde, pokud vím, tak se mu to s úspěchem daří někde ve Švýcarsku… ale nic, to už sem nepatří. Prostě odešel a jako náhradu za sebe mi zanechal tuhle chalupu. Sice dost vybrakovanou, protože na původním vybavení po rodičích

hodně lpěl, ale mě bavilo dávat ji zase dohromady – no a výsledek mýho úsilí už jsi přece viděla.“

Karla kývla, že skutečně viděla a znovu nešetřila slovy chvály. Nakonec si lehce povzdechla: „Škoda, že my s Lexou ještě nic takovýho jako letní sídlo nemáme. Samozřejmě jsme o tom častokrát mluvili a uvažovali, ale pořád z toho nějak sešlo. Buď to bylo příliš daleko, nebo nám nevyhovovala úplná samota, nebo zase sousedství nebylo nic moc, navíc jsme většinou dovolený trávili v cizině – prostě, jak už to tak bývá – když najednou vyvstala potřeba, musela nám trn z paty vytáhnout kámoška…“

„…která tě pořádně zmydlí, budeš-li ji i nadále zahanbovat podobnými kecy,“ vskočila jí do řeči Šárka a z jejího hlasu bylo patrné, že se opravdu zlobí. „Musíte oba – ty i Lexa – takovou samozřejmost pořád vyzdvihovat a komentovat? Vždyť já jsem ráda, že tu několik dní spolu pobudeme, Paříž mi přece nikam neuteče. A za trest,“ sklouzla zase do svého obvyklého tónu, „se mnou hned zítra podnikneš výpravu po zdejším kraji, takže pokud jsi měla nějaký uhozený představy o lenošení pod slunečníkem nebo u vody, koukej je zas rychle zapomenout. Výmluvy na zlámaný nohy, vyvrknutý kotníky a podobně se nepřijímají. Nějaký námitky?“ zeptala se výhrůžně při pohledu na Karlin komicky se protahující obličej, a když se tato zmohla jen na jakési zbabělé kníknutí, obrátila svou pozornost k pochechtávající se Zdence.

„Však on tě ten smích brzo přejde, protože nedovolím, abys trhala partu, takže pěkně pomašíruješ s námi,“ rozhodla nekompromisně a postarala se tak o další protaženou tvář.

Alexej Hradecký ještě před odchodem pozorně přehlédl spíš účelně než přepychově zařízenou kancelář a jeho pohled se zastavil na vzorně uklizeném psacím stole, kde napravo od počítače stála veliká fotografie Karly v ozdobném stříbrném rámečku. Trochu nerozhodně ji vzal do ruky a se smíšenými pocity se na ni zadíval. Nevěděl přesně, kdy snímek pořizoval, odhadoval, že někdy loni v květnu, zato věděl naprosto přesně, proč si nechal zarámovat právě tento. Karla nebyla zrovna fotogenický typ, na většině snímků působila dost nevýrazně, ale tímto by se nepochybně zařadila do kategorie hezkých žen. Štěstí, které viditelně zářilo z hubené tváře, ji propůjčilo svou zázračnou moc a změnilo ji téměř k nepoznání. V lehce vyzývavé póze stála pod vadnoucím bílým šeříkem, oblečená do zeleného kalhotového kostýmku, ze kterého přímo řvalo, jak byl drahý, a se svými vlnitými černými vlasy sahajícími jí až k ramenům a maličko provokativním úsměvem vypadala uvolněně a šťastně. Široce rozevřené sametové oči doslova přetékaly láskou, s jakou hleděly na neviditelného fotografa, a Lexovi se ještě nyní zatajil dech při vzpomínce, jak bouřlivě se potom milovali.

Bezradně povzdechl a několik hlubokých varhánků mu zbrázdilo široké čelo.

Proč se muselo všechno tak brzy zvrtnout? Proč je dnešní Karlin pohled úplně jiný? Chvílemi jako kdyby v něm probleskl strach či dokonce výčitky. Strach by chápal – pocuchaný nervy dokážou svý – ale výčitky? Přece ho nemohla vinit ze svého neštěstí. Kolikrát si již ten osudný den promítl a vždycky se dopracoval ke stejnému závěru. I kdyby se tehdy vykašlal na svého klienta a okamžitě se pro ni rozjel, stejně by to nestihl dřív než za hodinu, a to by určitě bylo pro Karlinu netrpělivost příliš. Ona sama přece navrhla, že si zavolá taxíka, dokonce žertovala, jakým způsobem má svému důležitému zákazníkovi poskytnout služby na úrovni.

Zamyšleně potřásl hlavou. Kdepak – patnáctý březen sice může za hodně, ale určitě ne za všechno, s Karlou se něco podivného začalo dít už předtím. Tipoval by konec února, někdy v té době začaly její noční můry. Čím mohly být vyvolány? Zneklidněl, žaludek se mu lehce sevřel a u srdce nečekaně píchlo – přece není možné, aby věděla…

Pohled na hodinky ho vzpamatoval. Sakra, půl šesté, musí sebou hodit, aby včas stihl schůzku s Karliným psychiatrem, který ji měl krátký čas po nehodě na starosti. Lexa si gratuloval, že tento specialista je současně i jeho dobrý kamarád, alespoň nemusí mít zábrany vyptat se ho na všechno, co potřebuje vědět. A že toho potřeboval vědět hodně!

Naštěstí restaurace, kde se měli sejít, je jenom přes ulici, kvůli pár minutám se Petr určitě nezblázní. Rázně postavil zarámovanou fotografii na své místo, ještě jednou zkontroloval kancelář, pečlivě zamkl a pak už bral schody dolů po dvou, div se nepřerazil.

MUDr. Petr Chrudimský byl sympaticky vyhlížející čtyřicátník se širokou snědou tváří, kterému však někdo chodil na vlasy. Tento úbytek kdysi bujné kštice ho však na rozdíl od jiných nijak netrápil, stejně jako počínající bříško, nedbale ukryté pod volnými košilemi a perfektně ušitými saky. Činil tak spíše jako ústupek diktátu módních hlídek než kvůli vlastní ješitnosti, protože plně souhlasil s Nietzschem, že každý má právě tolik ješitnosti, kolik mu chybí rozumu. A doktor Chrudimský ho měl na rozdávání. Spousta jemných vrásek kolem světle šedých očí, ukrytých pod skly brýlí se silnými obroučkami, výmluvně prozrazovala, že navíc není ani žádný škarohlíd, ale dokáže se často a upřímně smát. Pacienti ho měli rádi, důvěřovali mu a na jejich nedostatek si ve své soukromé praxi rozhodně nemohl stěžovat.

Lexovy udýchané omluvy odbyl ledabylým: „Však jsem taky teprve dorazil, takže sedni a řekni, co si

dáš. Něco k jídlu nebo jenom pití?“

„Pivko by bodlo, sice jsem tu autem, ale protože se mnou na chalupu pojede i Mirek Řeháků, může řídit on. Že by si taky na jedno zašel, z toho strach nemám, ten chudák se v posledních měsících vyhýbá snad i rumovým pralinkám. Ale jíst nebudu, Karla si určitě dala práci s večeří a byla by zklamaná, kdybych její snahu patřičně neocenil.“

Lékař krátce přikývl, sdělil svoje i Lexovo přání úslužnému číšníkovi a když ten odspěchal ho promptně vyřídit, stručně se zeptal: „Jak se jí daří?“

„Kvůli tomu jsem s tebou chtěl mluvit.“

„Je mi jasný, že sis mě nepozval na pokec kvůli oteplování planety, ale i v tom případě bych ti asi byl víc platnej. Udělejme si jasno hned od začátku. Rád tě zase vidím, rád jsem se s tebou sešel, ale pokud si slibuješ, že budu schopen rozdávat moudra a zasvěcený soudy – na to zapomeň. Za prvý – existuje něco jako lékařská etika a za druhý – přeci víš, že tvoje žena po třech sezeních další léčení odmítla, a i když byla sama proti sobě, musel jsem její rozhodnutí respektovat. Od tý doby jsem ji neviděl, ale dělal jsem si o ni starost a jak tak na tebe koukám, rozhodně ne zbytečně.“

Lexa sebou nespokojeně pohnul: „Já si ale musím s někým promluvit, na tom přeci není nic zlýho ani protiprávního. Nemusíš mít strach, že z tebe budu tahat důvěrný informace,“ ujišťoval překotně a v hlase mu zazněl prosebný tón.

„Jsem jedno velký ucho,“ zabručel doktor Chrudimský a skla brýlí se zaleskla, jak je upřel na svého rozrušeného společníka. „Ale říkal jsem ti hned zkraje, že se budeš muset obrnit spoustou pochopení a trpělivosti.“

Lexa se znovu nespokojeně zavrtěl: „Pochopení… trpělivost… tobě se to řekne, ale kde pořád brát? Svůj příděl jsem vyčerpal daleko dopředu a stejně je všechno při starým. Jediný zlepšení spočívá v tom, že Karla už nešílí při pohledu na auta, což mi připadá dost málo. A stejně ještě do žádnýho nesedne, takže jsme odkázaní na dost omezenej prostor. V práci začínám dělat chyby, jsem nervózní, podrážděný, utrhuju se na kolegy i klienty – pokud se už brzy něco nezmění, budeš mít na krku pacienty dva a můžeš si pak hodit korunou, kdo z rodiny Hradeckých na tom bude hůř.“

Lékař nevzrušeně pokýval hlavou se zbytky tmavohnědých vlasů, které se mu na koncích zcela nepatřičně kroutily vzhůru.

„Sebe zatím vynech, držme se tvoji manželky. Je mi jí líto, prožila velkej duševní otřes, kterej prostě nedokázala zvládnout, a pokud tě to trochu utěší – to by dokázal jen málokdo. S tou fobií z dopravních prostředků bych si příliš hlavu nelámal, tvoje žena sama uznávala, že její strach je nerozumnej, a chtěla na sobě tvrdě zapracovat. Spíš mě znepokojovaly její deprese a sklon vidět všechno z horší stránky. Někteří pacienti však takhle reagují a když k tomu připočteš i tělesný potíže, který ty duševní často doprovázejí, nemůžeš očekávat, že manželka bude stejná jako dřív.

Chce to prostě čas a – alespoň pro první dobu – léky snižující strach a napětí. Doufám, že je bere. Ovšem milujícího a chápajícího manžela žádná chemie nenahradí, to je ti snad jasný. Kejváš, že ano, ale jestliže ti už teď připadá pár měsíců k nepřečkání, co budeš dělat a říkat třeba za rok za dva – tak dlouho a klidně ještě déle se to totiž může táhnout.“

V Lexovi zatrnulo, prudce skousl spodní ret a jeho společník měl na okamžik dojem, že vybuchne jako gejzír. Naštěstí právě v této chvíli před něj číšník postavil vytoužené pivo a zároveň i voňavou kávu pro doktora. Lexa se na ni zadíval s viditelnou nechutí, protože pro dnešní den byl prostě

překafován. Raději ani nepočítal, kolik toho černého jedu do sebe od rána nalil. Nedočkavě natáhl ruku po oroseném půllitru, žíznivě se napil a úplně automaticky zašátral v kapsách po cigaretách. Když mu přítelův káravý pohled připomněl, že se nacházejí v nekuřácké restauraci, polohlasně zaklel a nespokojeně se rozhlédl po řídce obsazených stolech se ‚zdravomilci‘, jak lidem nezávislým na čadící trubičce opovržlivě říkal. S povzdechem začal rozbalovat žvýkačku, kterou měl pro takové případy stále při sobě, pak ji však roztržitě místo do pusy strčil do popelníku a zaměstnal si ruce skládáním lesklého papírku.

„Petře, v tom to není, věř mi, klidně bych vydržel třeba deset let, kdyby to muselo bejt. S duševními i tělesnými problémy jsem přece počítal, ale co mě zaskočilo – že pro vlastní ženu budu najednou cizinec. Někdo mi ji musel vyměnit, jinak to není možný. Před lidmi se sice snaží udržet zdání, ale když jsme sami… Ať dělám, co dělám, ničím se nezavděčím. Spíš mi připadá, že ji moje starostlivost obtěžuje. Přímo sice nic neřekne, ale nejsem žádnej blbeček, abych se bez nakopnutí nedovtípil. To víš, moc na ni naléhat nemůžu a taky nechci, to prostě nejde při její přecitlivělosti, ale říkám ti upřímně, že mě celá ta rodinná atmosféra začíná pořádně decimovat. Sakra, všechno se přece nedá vysvětlit tím zatraceným karambolem.“

„To jistě ne,“ souhlasil doktor s neznatelnou ironií, ale oči měl chápající a pozorné. „Než však budeme pokračovat, trochu tišeji, ano? Nejsme tady sami a vypadá to, jako kdybys mě chtěl ze žárlivosti vyzvat na souboj.“

Lexa se znovu rozhlédl po útulně ošumělé restauraci a podařilo se mu zachytit dva zvědavé pohledy, které při střetu s jeho očima rozpačitě uhnuly stranou. „Kdyby se raději starali o sebe, šmíráci,“ hlesl roztrpčeně a horko těžko potlačil touhu vypláznout na starší dvojici jazyk.

„Tak nehulákej jak na lesy, jinak nás za chvilku budou pozorovat všichni hosté včetně pingla a dost možná i kuchaře,“ projevil doktor Chrudimský oprávněnou obavu, na jeden zátah do sebe nalil skleničku minerálky a vrátil se k nakousnutému problému.

„Říkáš, že se k tobě manželka od tý havárie chová jinak? Tak to je opravdu divný, protože v podobných případech hledá nešťastná oběť u svýho partnera oporu, bezpečí, jistotu… pokud ovšem,“ povytáhl významně husté obočí, „to mezi nimi klapalo i předtím. Pokud ne, pak jsi na špatný adrese. V takovým případě bys měl spíš vyhledat manželskýho poradce. Klidně se ti o nějakýho šikovnýho postarám, třeba ti dokáže narvat ženušku zpátky do postele. Ale moc si od toho neslibuj, ztráta sexuální touhy často bývá doprovodným jevem traumatizujících zážitků.“

Lexa rozčileně polkl: „To jsem si moh myslet! Typickej mozkoškrab – za vším hledá jenom postel. Budeš se divit, ale zatím ji moc nepostrádám a kdyby přece – žádnej problém. Existují diskrétní společnice, který se po zaplacení zvednou a zmizí. Ale právě teď mám jiný – důležitější starosti – daleko důležitější.“

Doktor Chrudimský pozorně pohlédl na přítele: „Mohl bys být konkrétnější?“

„Mohl,“ souhlasil Lexa pevně.

„Moje a Karliny trable začaly totiž už dřív, než se mezi nás postavilo to neštěstí, řekl bych někdy v únoru, kvůli – a teď se podrž – pitomým nočním můrám, který jí bez přehánění podlomily zdraví.

Napřed jsem doufal, že ji to brzo přejde, Karla je přece na podobný nesmysly příliš inteligentní, jenomže když se mi začala ztrácet přímo před očima… Dělalo mi to starost a představ si, když jsem jenom naťukl, že by měla vyhledat lékaře, obvinila mě, že se jí chci zbavit, a div že ve mně nezačala vidět svýho nepřítele. Pořád taky zdůrazňovala, že jsou věci mezi nebem a zemí, který ignorant jako

já nemůže chápat, protože věřím jenom tomu, co si můžu osahat, že jí podvědomí prostřednictvím snů dává výstrahu, no a když potom došlo k tý havárce, jenom ji to ve víře v nadpřirozeno utvrdilo a zaťala se ještě víc.“

Doktor Chrudimský zašilhal na svoje zlaté hodinky, na chvilku se zamyslel a potom pohlédl na přítele, který ho pozoroval s úzkostlivou napjatostí. Kdesi na dně jeho tmavých očí se skrýval nejasný záblesk – čeho? Naděje? Smutku? Hněvu? Lékař to nedovedl přesně posoudit, ale věděl, že nemůže Lexu v jeho současném rozpoložení odbýt nic neříkající frází typu – všechno souvisí se vším – protože by to bylo příliš laciné a k ničemu. Kromě toho v něm právě vyslechnutá slova vyvolala podivný neklid, související se vzpomínkou na poslední sezení s Karlou Hradeckou. Nejenom že ho požádala,

aby informace o jejím zdravotním stavu nikomu nesděloval – a do toho ‚nikomu‘ zahrnovala i manžela

– ale také mlhavě naznačila, že se necítí být v bezpečí. Když se pokusil dostat z ní něco určitějšího, chvatně couvla a snažila se všechno obrátit v žert, zřejmě v obavě, aby ji ještě ke všemu nezačal považovat za paranoidní. Doktor Chrudimský k tomu zatím měl daleko, ale přesto si umínil, že se k podivnému ‚žertu‘ příště vrátí, jenomže pacientka ho zaskočila svým zdvořilým, ale pevně vysloveným rozhodnutím, že už k němu nebude docházet, že se nadále pokusí vyřešit si svoje problémy sama. Jen nerad se s tím smiřoval, neměl z toho dobrý pocit, ale co mohl dělat? Držet ji násilím?

Rozhodl se. Utrápený elegán naproti němu se evidentně potřebuje vypovídat, proč ho tedy nevyslechnout? Třeba z té zpovědi vyplyne pro oba něco užitečného a i když profesně se ho případ Karly Hradecké už netýkal, přece jenom by o ní rád věděl víc. Docela ho zajímala ta na první pohled křehce vypadající ženuška, která ho však více než jednou dokázala překvapit svojí neústupností.

Co vlastně měla znamenat její narážka na skryté nebezpečí? Existovalo doopravdy, nebo jenom v představách smutné hubené černovlásky, která se prakticky v březnu znovu narodila? V tom případě na tom mohla být podstatně hůř, než si myslel, ale lidé často říkají věci, k nimž se později nehlásí a dokonce se za ně stydí. Patřila Karla Hradecká k pacientkám s bujnou fantazií, nebo k typům, které chtějí být za každých okolností zajímavé?

Doktoru Chrudimskému bylo jasné, že aby si na tyto a podobné otázky dokázal odpovědět, musel by toho vědět mnohem víc, než kolik mu dala tři sezení.

„Tak podívej, Lexo, máme ještě nějakej čas k dobru, řekni mi tedy všechno, co máš na srdci, hlavně něco bližšího o svý ženě a klidně k tomu můžeš přidat i love story s ní. Nemusím tě snad ujišťovat, že všechno zůstane jenom mezi námi,“ navrhl s přátelským úsměvem.

Lexa rychle a vděčně přikývl a znovu bezděčně zašátral rukama po cigaretě. Měl na ni neodolatelnou chuť, proto osvobozeně vydechl, když lékař rázně navrhl: „Hele, víš co? Vypadneme odsud a

sedneme si raději někde venku na lavičku. Tady je sice příjemnej chládek, ale pod nějakým košatým stromem nebude o nic horší. A i kdyby tam žádnej košatej strom nebyl, pořád lepší koukat do sluníčka než na tvůj marnej nikotinovej boj.“

Lavičku pod košatým stromem našli snadno a kupodivu neobsazenou žádnou mileneckou dvojicí. Zřejmě na ně bylo ještě moc brzo.

Lexovi cigareta po vnuceném odříkání chutnala báječně, zhluboka vdechoval kouř s pevným přesvědčením, že kouření sice škodí zdraví, ale jsou chvíle, kdy stojí za to riskovat. Rakovina plic ať jde do hajzlu! Nevidoucíma očima se zahleděl na nedbale posekaný trávník před sebou a bez námahy zalovil v pečlivě uložených vzpomínkách.

„Ani nevím, kde mám začít, i když na druhou stranu – ono toho stejně moc k vyprávění není. S Karlou jsem se seznámil díky Šárce Tomanový, přivedla ji mezi nás – a tím nás myslím sebe a Jitku Polanskou, se kterou jsem tenkrát chodil, její sestru Ivanu s manželem Hynkem Musilem a Zdeňku Řehákovou taky s manželem. Nemyslím, že bys někoho z nich znal,“ zeptal se Lexa bez otazníku, počkal, až přítel podle očekávání zavrtí hlavou, a plynule navázal: „Šárka v tu dobu byla lichá, protože se krátce předtím rozvedla, ale na radosti ze života jí to neubralo a mlsnejch kocourů se kolem ní taky točilo víc než dost. Jenomže – jak vždycky prohlašovala – všichni byli z Drážďan a žádnej od Berouna.

Děvčata se znala už předtím, vyrůstala v jednom městě, chodila do jedný školy a dost se kamarádila i v dospívání. Ivana se Šárkou se trhly první, z rodnýho Mostu se provdaly sem do lázeňskýho města a později je následovala i Jitka, protože rodiče se jí odstěhovali na venkov, a ona tam s nimi nechtěla jít. Souhlasila tedy s prodejem baráku, kterej byl pro ni samotnou příliš velkej, a za svůj podíl si pořídila 2+1 na sídlišti Hvězda. Sestra jí sice nabízela bydlení ve svým domku, ale to nebylo nic pro Jitku – kdepak. Potřebovala mít naprostou volnost a taky by to měla daleko do práce, takže byla se svou králíkárnou docela spokojená. Ostatně, že se časem ocitne ve vlastní přepychový vile, o tom nikdo z naší party nepochyboval a nepochyboval bys ani ty, kdybys ji znal.

Mirka Řeháků s manželkou jsem z Mostu vytáhl já, byl to můj kamarád a znal jsem ho jako pracovitýho talentovanýho kluka, takže jsem za něj ztratil slovo u Oskara Hály, výbornýho architekta, určitě ho taky znáš. Zrovna tehdy hledal náhradu za jednoho dlouhodobě nemocnýho zaměstnance a Mirek po týhle možnosti doslova skočil, protože aby se postavil na vlastní nohy, k tomu mu chyběla potřebná dravost i peníze. Samotnej talent v dnešní džungli bohužel nestačí. Vedl si dobře, to musím uznat a uznával to i Hála. Jeden čas to s ním sice vypadalo bledě, protože začal dost nasávat, ale

když mu v práci dali nůž na krk a manželka se přidala s ultimátem – ona nebo chlast – ze dne na den s tím přestal. Nepřeháním – opravdu ze dne na den.

Netrvalo ani rok a Karla se v Teplicích objevila taky. Ne že by se jí tolik stejskalo, ale protože ve svým rodišti kvůli jednomu parchantovi nemohla vydržet.

Abys rozuměl, říkám ti to všechno proto, že jenom díky starýmu přátelství se Šárce podařilo přitáhnout Karlu mezi nás. Ona byla vždycky dost plachá a navazování užších vztahů jí dělalo potíže, proto taky měla spíš známý než kamarády. Dost se podceňovala – svůj vzhled, svý schopnosti.

Protože měla hodně prachů, myslela si, že ji lidi uznávají jenom kvůli nim a nic jinýho nevidí. Přitom, když se zbavila svých zábran, dovedla být milá, vtipná a úžasně zábavná.“

Lexa nevědomky povzdechl, přimhouřil oči před slunečním paprskem, prodírajícím se skulinou mezi listím, a Petrovi, který ho nepřestával úkosem sledovat, připadal v té chvíli podivně cizí.

„Určitě musí bejt prima, jinak by sis ji nevybral,“ prohodil laskavě do vteřinové pauzy.

„Díky, Petře. Těžko říct, kde ke svý nesmělosti a plachosti přišla. Rozhodně by na ni nepasovala žádná dojemná historka o zanedbávaným jedináčkovi, na něhož táta s mámou neměli čas, protože museli vydělávat. Nic takovýho – Vajnarovým spadlo bohatství do klína díky restitucím – dva činžáky, továrna, velkostatek – bylo toho ještě víc, ale na tom nezáleží, obratem ruky všechno prodali. Ani jeden z nich netoužil po starostech s podobnými aktivitami spojených a stejně by jim to ani zdraví nedovolilo.

Pokud vím, Karla měla hezký dětství a i když její rodiče na starý kolena zatoužili po Floridě, ani v nejmenším jim to neměla za zlý. Naopak – ochotně se vším pomáhala a později si s nimi často po telefonu nebo přes internet pokecala. Jednou už u nás byli na návštěvě, my u nich dvakrát – prostě

idylka. Oni dodnes nevědí, co jejich jedináček prožil, Karla si to nepřála. Prej jim nechce přidělávat starosti, rozrušení jim škodí, zbytečně bych je plašil a podobný řečičky, takže jsem se samozřejmě – i když nerad – podřídil. Naštěstí jim nebylo divný, že se dceruška neozývá, v tý době hodně cestovali a když je konečně toulavá přešla, byla manželka už natolik fit, že s nimi dokázala celkem bez problémů komunikovat.

Nebudu tvrdit, že jsem se do ní zamiloval hned na první pohled, protože to není pravda, ale přesto – bylo v ní cosi, co na mne od počátku zapůsobilo jako výzva. Chtěl jsem, moc jsem chtěl zlomit tu její společenskou uhlazenost, chladnou rezervovanost, zdvořilej odstup.

A nebylo to lehký, kamaráde, to ti teda řeknu – nebylo vůbec lehký vloudit se do její přízně, protože ona už měla za sebou jedno šeredný zklamání. Ještě doma se zabouchla do chlapíka, kterej byl falešnej jak pětník a kterýmu šlo skutečně jenom o její prachy. Tajil před ní svoje dluhy, kriminální minulost i nemanželský dítko – prostě grázl, jako když vyšije. Tahle negativní zkušenost ji tak poznamenala, že ke všem náznakům, vymykajícím se z hranic přátelství, byla strašně nedůvěřivá.

Dlouhou dobu jsem jí dělal jenom průvodce do kina nebo do divadla, sem tam někdy na večeři a jako odměnu jsem obdržel nanejvejš ďobnutí na tvář, k tělu si mě nepustila. Zajímavý, že mi to zas tak moc nevadilo, snad proto, že jsme si pořád měli o čem povídat a bylo mi s ní dobře. Ale spíš to bylo tím, že mě ze začátku fyzicky moc nepřitahovala, teprve až později se mi začala líbit i jako ženská.

Abych to zkrátil – během necelejch tří měsíců jsem se zaláskoval jako studentík, takže když mi nakonec padla do náruče, byl jsem šťastnej jako nikdy.“

Lexa nejistě pohlédl na přítele, jestli se mu náhodou nesměje, ale ten nedal ani mrknutím najevo, co se mu honí hlavou, a trpělivě čekal na pokračování. Nemusel čekat dlouho.

„Nemysli však, Petře, že jsem měl najednou vyhráno. Ani omylem. Ta moje zamindrákovaná holka se totiž nedokázala zbavit obav, že všichni chlapi jsou zlatokopové, číhající jen na svoji příležitost. A to prosím jsem měl, mám a doufám, že i nadále budu mít, uznávanou poradenskou firmu a víc než slušnej příjem.

Možná, že jsi zaslechl nějaký zvěsti, že jsem musel Karle podepsat předmanželskou smlouvu, že v případě rozvodu nedostanu z jejích bůhvíkolika milionů ani halíř. Pokud jo, pak jsi slyšel dobře, taková smlouva skutečně existuje, ale navrhl jsem ji já a Karlu jsem doslova dokopal, aby s tímto řešením souhlasila, jinak bychom se nehnuli z místa. Sice to bylo na hony vzdálený romantice a podobným hezkým nesmyslům, ale svůj účel to splnilo. Karla mi konečně uvěřila, že se nehoním za věnem, ale že ji mám skutečně rád.“

Tentokrát se doktor Chrudimský pousmál. „Teda, kamaráde, to je příběh jak z Listu paní a dívek. Nikdy bych nevěřil, že zrovna ty budeš jeho kladným hrdinou, spíš bych tě viděl na opačný straně barikády – něco jako bezohledný lamač dívčích srdcí a tak. Vzpomínám si – tos byl ještě svobodnej – jak se ke mně zlatovlasá Věrka s černookou Alicí chodily vybrečet kvůli tvýmu záletnictví. Kam chodil ten zástup ostatních, nemám zdání, asi někam do vrbiček,“ snažil se lékař o bezstarostný tón, ale něco v něm bylo pořád ve střehu.

„Že tě huba nebolí,“ oplatil mu Lexa ve stejném duchu. „Zástup sexuchtivých dívek straší jenom v tvojí hlavě a co se týče Věrky s Alicí – dobře víš, že to byly dvě nafoukaný slepice, který pronásledovaly všechno, co nosilo kalhoty. Srovnávat je s Karlou…“

„Potrefená husa se ozvala, tedy vlastně husák,“ rozesmál se Petr teď už nahlas. „Stejně by mě ale zajímalo – promiň tu zvědavost – jak se na tvoje přeběhlictví tvářila dívka, se kterou jsi tehdy chodil, ta – Polanská – říkám to správně, viď?“

„Jitka?“ Lexův hlas už nemohl být lhostejnější. „Vzala to velice rozumně, žádný uplakaný scény nebo dokonce citový vydírání. Mezi náma nešlo o nic vážnýho, v každým vztahu přece nemusí jít o hluboký city, bylo to prostě chození pro chození, brzo se utěšila a našla si jinýho. Peněz měl dost, takže její hlavní podmínku splňoval. Asi to zní trochu drsně, ale Jitka už byla taková. Snad právě proto mě tolik přitahovala Karla, divil jsem se, že se vůbec ještě taková holka najde – žádnej bohatej rozmazlenej spratek, ale skromný ohleduplný stvoření. Jitku moc litovala, bála se, že jsme jí ublížili… abych to zkrátil – konec dobrý, všechno dobrý. Oženil jsem se, dívky zůstaly přítelkyněmi, naše parta se dle možností pořád schází a po celý dva roky jsem neměl nač si stěžovat.“

Doktor Chrudimský znovu pozvedl obočí až někam k čelu. „Koukám, že ses vůbec nezměnil, Lexíku, pořád stejnej lehkomyslník, což se ti může jednou šeredně nevyplatit. Vím, že ti nikdy nedělalo potíže ukončit vztah, kterej začínal být nepohodlnej, ale napadlo tě vůbec někdy, že i když někdo zvládne bolestnou situaci vyrovnaně, ještě to nic neříká o tom, jak ji ve skutečnosti prožívá, co se v něm odehrává? Pochybuju! Pro tebe bylo vždycky daleko pohodlnější zavřít oči a tvářit se, že je všechno v nejlepším pořádku. Doufám, že tomu nenasadíš korunu a nezačneš mi vykládat, jak ti zhrzená milenka – slzíc – u oltáře požehnala. To bych si tě musel vzít k sobě na pozorování,“ hovořil doktor Chrudimský sice pobaveně, ale Lexa nepochyboval, že svoje slova myslí vážně.

„No nic, to bylo jenom malý odbočení – psychiatr se nezapře – kde jsme skončili? Už vím, jedna láska ti tedy šla ochotně z cesty a s tou druhou sis žil jako v ráji, ano?“

„Znáš snad někoho, kdo si žije jako v ráji?“ odsekl Lexa nevrle. „Prostě jsme žili jako spousta jinejch a hádali se stejně jako spousta jinejch. Nikdy však nešlo o nic zásadního, samý všední problémy, jak je život ve dvou přináší. Jenomže pak začala Karla trpět těmi – jak bych to nazval – nočními můrami? varovnými předtuchami? Fakt nevím, jaký slovo bych měl použít – zkrátka se jí každou noc zdálo, že se buďto topí, nebo je zavřená v hořícím domě, nebo si ji parta saďourů vybrala pro svoje hrátky, nechyběla ani autohavárie – prostě příšerný sny a s Karlou zamávaly hrozně. Hubla, bledla, nejedla, místo toho hulila jak tovární komín, k tomu nesčetný hrnky kafe – nebralo to konce. A když se konečně začala trochu srovnávat, došlo k tý hrozný tragédii a co s ní udělala, to už víš.“

Zvláštní nepokoj, který doktor Chrudimský nepřestával pociťovat, se zahryzl ještě hlouběji. Nevěděl, proč tomu tak je, ale léta praxe ho přesvědčovala, že v případě manželů Hradeckých je již od samého začátku něco divného. Sice by nemohl přímo ukázat prstem, ale tak jako hudebník rozezná falešný tón, tak i on díky dlouholetým zkušenostem tušil, že něco setsakra skřípe. Jaká škoda, že nemohl v sezeních s Karlou pokračovat, určitě by této záhadě – pokud nějaká byla – přišel brzy na kloub.

„Takže, abychom to shrnuli, tvrdíš, nebo spíš naznačuješ, že nezávisle na silničním neštěstí nebyla tvoje žena už dřív psychicky zcela v pořádku, ano? Vede tě k tomu ještě něco jinýho, než cos mi právě řekl?“ zeptal se lékař tentokrát bez jakéhokoliv náznaku úsměvu.

Lexa se zatvářil patřičně zkroušeně a zahanbeně, ale paličatě odmítal ustoupit. „Copak to nestačí? Možná dělám z komára velblouda, ale možná taky ne. Sakra, Petře, nějaký vysvětlení přece bejt musí. Dva roky jsem měl milující ženu, nechci se chlubit, ale možná až moc milující, a najednou stačí pár pitomejch snů a všechno je jinak? Už jsem říkal, že se začala ztrácet přímo před očima, a když jsem z ní konečně vytáhl příčinu… nesmál jsem se, vážně ne, Šárka je můj svědek, že jsem se snažil pochopit a pomoci. Jenomže ona pořád vedla svou, že to nemůže bejt pouhá náhoda, a dokonce jsem ji několikrát přistihl, že se na mne dívá… no dívala se, jako bych v těch jejích nočních běsech měl prsty. Myslel jsem… doufal jsem… přece jenom jsi ji měl po tý havárce nějakej čas na starosti, třeba se ti zmínila…“

Doktor rozmrzele pokrčil rameny. „Ale no tak, přece víš, že si nemůžu pustit pusu na špacír –

kamarád nekamarád. Nic ve zlým, ale v tomhle ti fakt nepomůžu. Snad jenom, i když ti to přijde nepochopitelný, já bych ty sny tolik nepodceňoval, někomu můžou pěkně zamotat hlavu. Divil by ses, kolik lidí podobným věcem věří a míra vzdělání nebo inteligence s tím vůbec nesouvisí, takže nedělej ukvapený závěry. Nemusí být kvůli tomu člověk hned hysterik nebo pošuk, spíš si tím může kompenzovat vlastní neschopnost vyrovnat se s nepříjemnou realitou. Na tvým místě bych se proto zaměřil jinam. Pokud je pravdou, co mi říkáš, tak tě ujišťuju, že nic nevzniká samo o sobě, za každou změnou bejvá nějakej důvod, proto hledej, pátrej, vzpomínej, v čem se stala skutečná chyba, která váš vztah narušila. Je možný, že buďto sám sebe obelháváš, nebo jsi mi neřekl všechno.“

Lexa uhnul očima. „Řekl,“ zamumlal bezbarvě.

„To však nezní moc přesvědčivě. Hele, starou vojnu neoklameš, takže ven s tím. Nějaký děvenky bokem?“

Oslovený se málem urazil. „Nepřeháněj, doktůrku, já jsem náhodou měl a mám Karlu moc rád. Za ty dva roky jsem jí zahnul jenom jednou, a to ještě v opilosti. Klidně se tomu můžeš šklebit, ale fakt jsem v tom byl více méně nevinně. Kdybych toho tolik nevypil, vůbec by mě nenapadlo se s tou lacinou seňoritou spustit. A taky by mi nestála ani za zmínku, když ono se to ale časově tak shoduje…“

Na lékařův vybízivý pohled neochotně pokračoval.

„Bylo to nějak koncem února, bráška tý holky – Kamil Bucharský – se loučil se svobodou, takže mě, Hynka, Mirka a ještě několik kamarádů pozval na čistě pánskou jízdu k sobě. Ona se tam zničehonic objevila a nějak se jí nechtělo odejít. Asi jsem jí padl do oka, zkrátka – slovo dalo slovo, nakonec jsme skončili na gauči v Kamilově pracovně. Když jsem se jakžtakž zmátořil, měl jsem sto chutí nakopat se do prdele, jenomže to bych technicky nezvládl,“ uvědomoval si Lexa s nechutí svůj vlastní ospravedlňující se hlas. S nechutí proto, protože nevěděl, zač se vlastně ospravedlňuje. Něco podobného se přece stává i v těch nejlepších rodinách. Ani doktor Chrudimský určitě není žádná výjimka.

Ten to však viděl jinak. „Máš opravdu stoprocentní jistotu, že se o tý bokovce nemohla manželka dovědět?“

Lexa se neklidně ošil. „Petře, přiznávám, že vzhledem k okolnostem mě tahle možnost taky napadla, ale vážně nevím, kdo by jí to mohl vyžvanit. Květa – to byla ta ochotnice – měla vážnou známost s nějakým pupkatým pracháčem a bylo v jejím výsostným zájmu, aby se o svým úletu nikde nevykecávala. Dneska je už za něho šťastně vdaná. A že by moji nejlepší kámoši – Hynek s Mirkem – tomu prostě nikdy neuvěřím.“

Lékař se nenechal odbýt: „Bylo vás tam přece víc, co ti ostatní?“ zeptal se umíněně.

„Kamil znal Karlu jenom od vidění a ti tři zbývající vůbec, nedovedu si představit, že by na mne bonzovali. Sice to nejsou žádní svatouškové, ale něco takovýho by neudělali. Proč proboha? Navíc už měl každý z nich taky dost nakoupíno, takže pochybuju, že by si všimli, i kdyby se jim přímo před nosem šmajchlovala celá nadržená rota.“

„Zase ten lehkomyslnej přístup – nic se vlastně nestalo, nic se neděje,“ povzdechl si doktor Chrudimský odevzdaně. „Tajemství, o kterým ví víc jak jeden člověk, přestává být tajemstvím, to už bys měl vědět, kámo. Ale budiž – v tomhle případě si taky myslím, že se tvojí drahé polovičce nic nedoneslo, jinak bys nestačil zírat, jak by ji všechna mírnost a plachost přešla. V lepším případě by tě

vykopala z domu, v tom horším… když se ženám, jako je tvoje Karla, všechno zhroutí, často jednají velice nepředvídatelně.“

„Co tím myslíš – všechno se zhroutí,“ zopakoval nevěřícně Lexa. „Nejsou to poněkud velký slova, doktůrku? Jedno selhání v opilosti a ty z toho uděláš div ne alžbětinský drama. Každá rozumná ženská by takovou blbost odbyla mávnutím ruky.“

„A kde bereš jistotu, že právě tvoje žena patří k těm rozumným, kterých zase není tolik, jak si namlouváš? Já bych naopak soudil, že by s ní podobná ‚blbost‘ mohla pořádně zamávat,“ odpověděl doktor Chrudimský ostře, pomalým pohybem si sundal z unavených očí brýle, bez kterých vypadala jeho tvář podivně obnažená, a začal je čistit ohromným kapesníkem, i když jeho péči vůbec nepotřebovaly. Hlavou mu vířila spousta otázek a jen nerad se smiřoval s tím, že zůstanou bez odpovědi, protože nic podstatného se vlastně nedozvěděl. Pokud ovšem nepočítal noční můry Karly Hradecké a z nich vyplývající přítelovy obavy. Přistihl se při myšlence, že v obojím mu něco nehraje.

„Ať už je tomu jakkoliv, nezapomínej, že tvoje žena vinou ošklivýho zážitku lítá ve velkým stresu a ty k němu v žádným případě nesmíš přidávat ještě další, takže vyjasnění všech případnejch neshod odsuň na vhodnější dobu. Pokud to nevíš, stres je příčinou mnoha chorob – duševních i fyzických a stačí málo, aby se takovej člověk úplně složil, a to přece nechceš – nebo snad ano? Dopřej všemu čas, ten už vyřešil horší problémy, nevidím důvod, proč by neměl vyřešit i ty vaše,“ přestal doktor Chrudimský vrtat díry do svých skel a pečlivě si je znovu nasadil v blahé nevědomosti, jak brzy a k tomu jak děsivě se jeho slova naplní.

Lexa si opřel záda o opěradlo lavičky, na okamžik zavřel oči a potom se zhluboka nadechl, jako by z něho najednou spadla velká tíha. „Nevím proč, Petře, ale je mi daleko líp, i když se vlastně nic nezměnilo. Ono se nadarmo neříká – sdělená starost poloviční starost. Rozhodně máš pravdu v tom, že nic se neděje bez důvodu, však já už na to přijdu, co se mezi mne a Karlu postavilo, a pokud jsem ti připadal zbytečně vyjukanej – uplynulý měsíce pro mě fakt nebyly lehký.“

Doktor Chrudimský mu zlehka položil ruku na rameno a úspěšně potlačil údiv nad přítelovou náhlou změnou. Napřed zoufalé rozpoložení, teď zas nemístný optimismus – ten chlapík lítá ode zdi ke zdi.

„Držím palce a kdybys potřeboval, zavolej. Kdykoliv! Jenom mi ještě řekni – cos myslel tou poznámkou ‚Šárka je můj svědek‘? Ona je snad něco jako stálej host ve tvý domácnosti?“

„Dá se to tak nazvat,“ přikývl Lexa. „Šárina se s manželkou vždycky hodně přátelila, takže když potom došlo k tomu neštěstí, podařilo se mi ji přemluvit, aby se k nám na nějakou dobu nastěhovala. Nemohl jsem nechat Karlu samotnou, co kdyby si při svejch záchvatech nějak ublížila a nemohl jsem taky přestat řídit firmu. Nepovažuji se za nepostradatelnýho, ale vypadnout na bůhvíjak dlouho dost dobře nešlo.

A manželka o kvalifikovaný ošetřovatelce nechtěla ani slyšet, málem mi vyškrábala oči, když jsem s tím přišel, takže díky bohu za Šárku. Naštěstí nemusela nikde dávat výpověď, Pavel Toman se o ni po rozvodu docela slušně postaral, mohla si tedy dovolit bejt nějakej čas na volný noze. Je to opravdu báječná holka – veselá, schopná, oběma nohama pevně na zemi, pro Karlu ideální společnice. Dělala co mohla, aby jí vrátila chuť do života, i když to někdy bylo dost náročný. Musím však uznat, že si s nelehkou situací dovedla poradit. Spíše s humorem přehlížela Karliny výstřelky a ochotně nastavovala rameno, aby se na něm mohla kdykoliv vybrečet. Naše vilka je dost prostorná, abychom o sebe nezakopávali, v případě potřeby máme každej svoje soukromí. Šárka si svůj byt samozřejmě ponechala, denně si ho zajde zkontrolovat. Teď jsme se pro změnu nakvartýrovali k ní na chalupu, protože mám od zítřka dovolenou a manželka už změnu prostředí potřebovala jako sůl.“

Lexa rychle vysvětil všechno podstatné.

Lékař pozorně naslouchal a vůbec neměl v úmyslu nahlodávat přítelovu víru v léčebný účinek prázdninového pobytu, když na něj tak očividně spoléhal. Sice si o tom myslel své, ale neviděl důvod, proč tyto myšlenky Lexovi sdělovat. Místo toho spontánně navrhl: „A co kdybys tedy tu zázračnou Šárku požádal, aby se zkusila něčeho dobrat, místo marnýho šťourání do nerudnýho psychiatra?

Samozřejmě citlivě a netlačit moc na pilu. Jestliže s tvojí ženou vychází tak skvěle, jak tvrdíš – kamarádce se řekne vždycky víc než lékaři či manželovi. Za pokus to přece stojí, nemyslíš?“

Lexa myslel a srdečně si vynadal do jistého dobráckého zvířete, že ho tato samozřejmost dosud nenapadla.

Čtvrtek – 13. července

Šárka se probudila dost brzo, nebylo ještě šest, jak zjistila při pohledu na jasně zářící ručičky drahých švýcarských hodinek, které měla prakticky přirostlé k ruce a odkládala je jen výjimečně. Chodila s nimi i do vody a těšilo ji, že si svoje označení „vodotěsné“ právem zaslouží. Toužebně přitiskla chladné sklíčko k tváři při vzpomínce na den, kdy tento luxusní dárek obdržela. Měla narozeniny, osmadvacáté, oslavila je skutečně bezvadně v kruhu svých přátel a pak – druhý den – ještě jednou, pouze s jedním pozvaným, který však pro ni znamenal víc než všichni ostatní dohromady. V duchu viděla hladce oholenou tvář, jak se nad ní při zapínání ozdobného náramku sklání a úzké suché rty vyslovují přání, aby pro něho měla vždycky čas. Měla ho opravdu vždycky, ale on…

Tmavá místnost jako by ještě více potemněla a ze všech koutů zavanul náhle chlad. Šárka se otřásla jak zmoklý pudlík. Teď na to nebudu myslet, zítra je taky den, připomněla si polohlasem slavná slova Scarlett O’Harové a byla ráda, že zvuk vlastního hlasu stačil zaplašit nevhodnou lítost, hrozící přerůst v něco mnohem bolestnějšího. Rychle obrátila svoji pozornost jiným směrem.

Včerejší neplánovaný potlach se skutečně vydařil, chalupáři se začali trousit krátce po večeři a kolem sedmé již na oblíbeném plácku za Řehákovic chalupou nechyběl nikdo. Ani Karla. Šárka ji ke svému údivu nemusela nijak zvlášť přemlouvat, a to se prosím jednalo o premiéru, protože černovláska se od toho nešťastného března každé větší společnosti vyhýbala.

Jejich příchod byl zaznamenán bouřlivým ‚ahoj‘ a hned nastalo ‚škatulata, hejhejte se‘, aby si Hradečtí mohli sednout na nejpohodlnější lavičku, která snad musela být dělána na míru právě jim. Karla sice protestovala, ale nikdo na její protesty nedbal. Jen co dosedla, kdosi jí strčil do ruky skleničku, kdosi další nalil červené víno, téměř okamžitě zazněla výzva k přípitku – všechno spontánní, nenucené a Šárka spokojeně zaznamenala, jak Karlina ostražitost začíná zvolna mizet, protože chudák holka zřejmě očekávala zvědavé pohledy, nežádoucí ohledy a rozpačitý hovor. Nic podobného alespoň pro tentokrát nehrozilo, v průběhu celého večera se všichni vyhýbali jakékoliv narážce, proč jsou letos Hradečtí tady – jako kdyby se domluvili.

Kromě dobrého vínka si osazenstvo všech tří chalup přineslo i dobrou náladu a ta jim vydržela až do konce. Šárka nestačila tajně žasnout, jak bezstarostně se Karla zapojovala do hovoru, jak ochotně odpovídala dokonce i Jitce, která seděla naproti ní a občas vznesla nějakou banální otázku ke

zdejšímu pobytu.

Za celý večer se u ní ani jednou neobjevil náznak stísněnosti, nejistoty nebo bázně. Spolu s ostatními se vesele chichotala povedeným i méně povedeným fórkům a nezasvěcený by rozhodně nepoznal, že tato dobře se bavící žena má za sebou stresující měsíce, v nichž kolísala na samé hraně zdravého rozumu. Šárce neušlo, že není sama, komu tento nečekaný obrat vrtá hlavou, a několikrát měla chuť Lexu nakopnout, aby svůj údiv nedával tak moc najevo.

Když nyní v příšeří své ložnice nad touto změnou dumala, celkem s jistotou usoudila, že si hlavní zásluhu může připsat červené vínko, tekoucí doslova proudem. Karla se sice držela zpátky, za celý večer vypila nanejvýš tři čtyři skleničky, ale protože nebyla na alkohol zvyklá, klidně mohlo i toto množství postačit k potlačení její úzkosti a nesmyslných komplexů.

Šárka již několikrát v souvislosti s Karlinými plačtivými náladami o léčbě alkoholem uvažovala, rozhodně ho považovala za méně škodlivý než tuny prášků na jejím nočním stolku, ale věděla, že by Lexu kvůli této svérázné medicíně vomejvali. Už několikrát vyslovil obavu, aby manželka nesklouzla k pitivu, či snad dokonce drogám a nehledala v nich zapomnění, a Šárka mu podobné obavy marně vymlouvala.

Taky je možné, uvažovala dále, že se Karla pro jistotu naládovala uklidňujícími prášky, aby zvládla pro ni zátěžovou situaci a neposkytla nikomu příležitost k soucitným i méně soucitným komentářům, jenomže této domněnce zase odporovala její pohotovost a živost.

Po prášcích bývala totiž ospalá a unavená, takže by rozhodně nevydržela tak dlouho flámovat.

Bylo by skvělé, zadoufala Šárka optimisticky, kdyby se ukázala být pravdivou třetí možnost, a sice, že se oběť silničního neštěstí začíná spontánně uzdravovat, jak se někdy stávalo, takže uplynulé měsíce nebudou zakrátko ničím jiným než nepříjemnou vzpomínkou.

V tom případě by měl i dnešní táborák proběhnout v pohodě, návrh na jeho konání Karla přece přijala se stejným nadšením jako ostatní. Dokonce se nabídla, že Lexa opatří věnec buřtů a pro velké hladovce že se samozřejmě bude počítat s nášupem. Byla to úplně nevinná poznámka, určitě se v ní neskrýval žádný vedlejší úmysl, a přesto sebou Ivana dotčeně trhla a nepřátelsky se na hovořící podívala, protože ji samozřejmě vztáhla na sebe.

„Jen si zvykej, nenažranče,“ ušklíbla se žena na lůžku při vzpomínce na Ivaniny kypré tvary, přetékající z těsných džin na všechny strany, i když se tuto skutečnost snažila zakrýt volným svetrem. „Podobný narážky budeš slyšet dnes a denně, lidi dovedou být pěkně bezohlední a kolikrát neberou ohled ani na nevinně postiženýho chudáka, natož na rozežranou tlustoprdku. Snad ti potom konečně zhořkne sladký sousto v puse, jenomže to už taky může být pozdě.“

Potichoučku vstala, otevřela okenice a s radostí zjišťovala, že sluníčko již začalo nabírat sílu pro svoji neměnnou trasu, a čistě vymetená obloha slibovala další nádherný den. Předpověď počasí byla příznivá ještě asi na týden, potom měla vedra polevit a přijít ochlazení s častými bouřkami. Ale to už budu v Paříži a jestli mi všechno vyjde, město světel a lásky nebude mít šťastnější obyvatelku, vklouzla Šárka rozjařeně do pantoflíčků s bambulkami, jen tak halabala přes sebe přehodila světle modrý župánek a vyšla na chodbu. Z obývacího pokoje neslyšela ani hlásku, ti dva určitě ještě vyspávají a i kdyby ne, museli by hovořit hodně hlasitě, aby je bylo přes pevné dveře slyšet.

Lexa s Mirkem sice musí ještě dneska na pár hodin za svými povinnostmi, i když už oba mají dovolenou, ale zmiňovali se, že dřív jak v osm nevyjedou.

Jakmile se ocitla v kuchyňce, nedočkavě postavila na kávu, bez které si už ranní pohodu nedovedla představit. Rychlovarná konvice dělala čest svému jménu, takže již za chviličku zalévala čerstvě umletý kopeček výběrového životabudiče, štědře přidala smetanu i cukr a spokojeně si voňavý nápoj odnášela zpátky do pokojíčku. Posadila se do křesla u okna, zapálila si cigaretu a zamyšleně pohlížela do probouzejícího se kraje.

Tentokrát jí na mysli tanula rozmluva, kterou vedla s Lexou ještě před včerejší slezinou. Vyčíhl si vhodnou příležitost, když se Karla s knihou uvelebila na pohodlné lehátko před chalupou, takže si Šárka mohla v klidu přeprat drobnější prádlo a větší kusy naházet do pračky. Usadil se k ní na malou stoličku v koutku, natáhl dlouhé nohy před sebe, dvakrát se rozběhl k řeči a pak už nebyl k

zastavení.

Udiveně naslouchala, když ze sebe sypal všechny obavy posledních měsíců, svěřoval se jí s věcmi, které určitě ještě nikomu nepověděl, dívaje se přitom upřeně na drsný povrch podlahy, jako kdyby z něho četl, dopodrobna vylíčil schůzku s doktorem Chrudimským a zároveň hned jedním dechem poprosil, aby o ní Karle nic neříkala, jinak bude oheň na střeše. Zeptala se proč, ale vůbec její otázku nevnímal, takže ho raději už nepřerušovala, ale nemohla se zbavit svíravého pocitu, že něco není v pořádku. Zmateně si připustila, že podobný pocit pro ni není v poslední době žádnou novinkou, a nebylo to zrovna příjemné poznání.

Stejně tak zmateně si při pohledu na Lexovu hezkou tvář uvědomila, že ji až doposud znala pouze z jedné strany, kdežto ta druhá – horší? lepší? – zůstávala pro ni skryta, a pokud by měla být upřímná, dala by přednost tomu, aby zůstala skryta i nadále. Byla příliš osobní!

Kolik toho vlastně o tom druhém víme, proletělo jí hlavou. Jenom tolik, kolik nám dotyčný sám odhalí, kolik si přeje, abychom věděli, všechno ostatní zatají. A proč by neměl? Dělá to tak každý, dělám to i já, člověk se prostě nedokáže před nikým úplně obnažit, ale Alex k tomu měl zatraceně blízko. Hlas mu přitom vibroval napětím a vypadal tak unaveně a zestárle – stárl jí přímo před očima – z minuty

na minutu.

Oddechla si, když jeho dlouhý monolog konečně skončil.

„Hrozně nerad tě, Šári, otravuju se svými problémy, ale v tomhle mi opravdu nikdo jinej nepomůže. S Karlou přece prokecáš hodiny, stačí teda šikovně naťuknout téma a musel by v tom bejt čert, aby ses něco nedozvěděla,“ žadonil dychtivě a jí nezbývalo nic jiného, než přikývnout.

Teď si však nebyla jistá, zda udělala dobře, nehledě na obtíže s tím spojené. Přece nemůže z ničeho nic na kamarádku vybafnout – proč už, Karlíku, nemiluješ svýho muže? Šárka se uchichtla – ta by panečku zírala a až by popadla dech, právem by dotěrnou tazatelku poslala někam do diskrétních zákoutí lidského těla.

A stejně je to celé postavené na hlavu – Lexa a Karla – ještě začátkem roku si z jejich románové lásky celá parta utahovala. Karla ji sice po svém drastickém zážitku už nedává tak najevo, ale kdo by taky dokázal laškovat s mužíčkem, kdyby měl před očima hromadu zohavených těl a v uších mu zněl nářek raněných a umírajících? Šárka by se vsadila, že kdyby se Lexa musel vyrovnávat s podobným traumatem, mohla by si pro změnu Karla stěžovat na muže – impotenta.

Jenomže tohle on chápe, uznala spravedlivě, spíš mu vrtají hlavou ty nešťastné sny a Karlina podivná reakce na ně.

Je fakt, že tehdy zrovna nekvetla zdravím, jenomže žádné ženské nepřidá na svěžesti, když se kolik

nocí za sebou nevyspí, protože ji straší bůhvíjaká monstra, to je bez debaty, kvůli tomu nemusí být hned ujetá. Co to vůbec Lexu napadlo, z něčeho takového manželku podezírat a dokonce se s tím svěřovat psychiatrovi, i když je to jeho kamarád? Kdyby měl být každý nešťastník, trpící nočními můrami, podezírán ze sklonu k abnormálnosti, potom by těch takzvaně normálních příliš nezůstalo. Jak vidět, i muži mají své dny – natož ženy! Někdy je prostě člověku smutno nebo úzko a každý se s tím vyrovnává po svém.

No nic, nemůže mu vyčítat, že svoji starostlivost o manželku poněkud přehnal. Nemá to chlapec v posledních měsících právě lehké, takže žádný div, že mu sem tam povolí nervy.

A o jeho schůzce s doktorem Chrudimským nic vykládat nebude, vlastně měl pravdu, že by z toho mohl být oheň na střeše, protože Karla by klidně takové propírání o ní bez ní dokázala považovat za zradu a v takovém případě by spíš vypukl ohňostroj.

Šárka lítostivě pohlédla na prázdný hrneček. Další kávu si vařit nepůjde, Lexa určitě už vstal, nemá smysl motat se mu do cesty a poskytovat mu tak příležitost k připomenutí jejího více méně vynuceného slibu. Sice z něho nevycouvá, ale takhle brzo po ránu nemá na podobnou debatu nejmenší chuť.

Až budou s Karlou samy a naskytne se příležitost, zkusí opatrně hodit řeč, ale při sebemenším náznaku, že je jí podobné vyptávání proti srsti, toho nechá a Lexa ať si svoje manželské problémy řeší sám. Času k tomu bude mít habaděj.

Šárka se vrátila na široké pohodlné lůžko a v lehkém podřimování počkala, až uslyší Lexu odcházet. Sotva dozněl skřípot štěrkových kamínků pod jeho energickými kroky, hbitě vyskočila, udělala několik protahujících cviků a potom s elánem vyrazila do koupelny, kde na sebe střídavě pouštěla horkou a studenou sprchu, vyhánějíc z těla poslední zbytky ospalosti. Bílé tričko se stejně bílými šortkami si již nachystala včera, teď do nich vklouzla s vítaným pocitem čistoty a svěžesti. Vyčistila si zuby, širokým hřebenem několikrát přejela neposlušné kučery světlých vlasů a spokojena sama se sebou i se světem otevřela dveře do kuchyně. Překvapením zamrkala, když v ní objevila vymydlenou a načesanou Karlu, plně zaměstnanou chystáním snídaně. Ale jaké snídaně!

Opečené toasty se slaninou a rajčaty, osmažené žampiony, míchaná vajíčka, smetana, plná místa salátu, ovoce, zmrzlinový pohár a jako bonus – ohromný zlatavý meruňkový koláč, mistrovský výtvor, který by dělal čest na každé slavnostní recepci. Šárce se sbíhaly sliny už jenom při pohledu na tyhle kalorické bomby.

„Dobré ráno,“ usmála se pilná kuchařka do jejích užaslých očí. „Zíráš, viď? Neměj strach, ještě jsem se nezbláznila, jen se mi nějak nechtělo spát, takže jsem vstala dřív než Lexa, a protože pořád básnil o podobný snídani, na počest prvního dne tady jsem mu ji jako vzorná ženuška nachystala,“ vysvětlovala s úsměvem, který její pobledlé tváři tolik slušel. „Všechno jsem pracně upatlala sama, jenom zmrzlinu a koláč mi včera Lexa přivezl od paní Šímový, co k nám chodí uklízet, se vzkazem, abych ho celičký spucla sama, jinak se prej bude zlobit,“ vykládala pobaveně, rychle ještě dodělala poslední úpravy, postavila doprostřed kulinářského díla konvici s kávou a s neskrývaným uspokojením sledovala, jak se kamarádka uvelebuje na široké židli s vysokým opěradlem a dychtivě si nakládá dřevorubeckou porci.

Na dlouhou chvíli zavládlo nábožné ticho, rušené jenom cinkáním příborů.

„Pak že neumíš vařit,“ ozvala se konečně Šárka a olizovala se až za ušima. „Takhle snídají jenom králové, a to ještě v den korunovace.“

S hlasitým „uf“ od sebe odstrčila talíř, kde se k sobě zahanbeně krčily dva zbylé žampiony, a s potěšením si všimla, že Karla svoji porci dojedla taky, i když si toho nenaložila tolik. Sláva, konečně je zase při chuti, snad už je nenávratně pryč doba, kdy se v jídle jenom ponimrala a spokojovala se s kávou a cigaretami.

Provinile si pohladila malinko nafouklé bříško. „Páni, takhle se ládovat denně, byla bych za chvilku jako kulička nebo jako Ivana,“ otřásla se přehnaně a rukama nakreslila do vzduchu ohromnou siluetu.

Karla se zasmála. „Neboj, zejtra už zase bude celozrnnej chleba postrašenej nízkotučnou pomazánkou, jak to po nás zdravím posedlí fanatici vyžadujou. Oni si prostě nedají pokoj, dokud se celej národ nebude krmit zrním a řasama, čehož se, doufám, nedožiju. Ale s Ivanou máš pravdu, fakt se z ní stává správná panímáma, jenomže co my víme, třeba má nějaký trable a řeší je jídlem. Já je pro změnu řešila hladovkou a vlastně nevím, co je horší – jestli sádelnatá bečka nebo chodící rentgenový snímek,“ pohladila si významně vystouplá žebra, rýsující se pod bílým tričkem.

„Tak do toho máš daleko, sice jsi něco zhubla, ale po několika podobných žranicích jako dneska, se klidně můžeš přihlásit do soutěže krásy ve velikosti XXXL, kde bohužel získáš jenom druhý místo, protože první tutově obsadím já,“ zoufala si Šárka a měla radost, když se černovláska znovu upřímně zasmála.

„Tak co budeme dneska podnikat?“ zeptala se, když si pochutnávala na své druhé kávě, tentokrát bez cukru i bez smetany. „Nebylo by marný zajít se vykoupat, rybník není daleko a bejvá tam

většinou prázdno. Lidi dávají přednost koupališti za městem, ale mně se tady líbí víc. Žádní čumilové, žádný vyřvávání duc duc duc hudby, žádný pošlapaný nohy. A jak jsem vyhrožovala celodenním pochodem, to byla samozřejmě legrace, však budete mít s Lexou dost času prolízt to tady křížem krážem. Hlavně se nelekni, když u lesního jezírka natrefíte na Fanynku. Ona sice vypadá dost divoce, ale ve skutečnosti je to neškodná chuděrka, můžeš mi věřit.“

Karla zvedla rovné tmavé obočí: „Na jakou Fanynku?“

„Já ti o ní ještě nevyprávěla? Lexa taky ne?“ podivila se Šárka, a když kamarádka zavrtěla hlavou, odevzdaně povzdechla a ukazováčkem si poklepala na opálené čelo, napůl skryté pod světlými kudrnami. „Tak to vidíš, jak se na mně skleróza začíná podepisovat. Fanynčin příběh jsem semlela už tolikrát, že mě vůbec nenapadlo, že by o něm mohl ještě někdo nevědět. Moc veselá historka to sice není, ale určitý komično v sobě přesto má.

Fanynka, to je taková místní figurka, sloužící některým lidem k pobavení a některým zas k pohoršení. Bude jí tak k šedesáti, u ní se věk těžko odhaduje, má úplně šedivý rozcuchaný vlasy, vyšší zavalitou postavu a obličej poničenej chlastem.“

„Alkoholička?“ ohrnula Karla pohrdavě rty.

„Jak kdy. Ona pije, když má co, a když nemá, tak abstinuje a někdy pěkně dlouho. To víš, z invalidního důchodu, kterej dostává, si moc flašek nekoupí, většinou musí spolíhat na mužskou štědrost v hospodě a naštěstí nespolíhá marně.“

Karla překvapeně vzhlédla: „Snad ti jí není líto?“

„Řekla bych, že si trochu lidskýho soucitu zaslouží,“ přisvědčila Šárka bez váhání a hned spustila jako zkušený lidový vypravěč, který má svoje povídání stálým opakováním náležitě zažité.

„Víš, ona Fanynka nebyla vždycky Fanynkou, za svýho mládí měla občanský jméno jako každej – Františka Kusová – a starala se v tehdejším JZD o dobytek. Byla prej docela hezká, takže měla i svýho nápadníka, nějakýho Emila Jouzu, ten zas ve stejným družstvu jezdil s traktorem. Podle Boženky Horový se prý ti dva měli až hrůza rádi, takže se nedočkavě chystali k veselce, kterou plánovali na konec září. Oba milovali pěší turistiku, často je bylo vidět, jak spolu ruku v ruce bloudí přes pole,

luka a háje. Nejvíc si však oblíbili nedaleký lesní jezírko – když se odsud vydáš po tý úzký lesní cestičce nahoru, tak asi po sto padesáti metrech uhneš nalevo, projdeš mýtinkou a nemůžeš ho minout. Sice je ze dvou třetin zakrytý hustými křovinami a na první pohled nepůsobí moc vábně, což asi dělá ta podivně tmavá a ledová voda, ale jak už jsem říkala, milenci si ho velmi oblíbili. Emil na jediný přístupný straně zarazil do země čtyři kůly, na ně připevnil široký prkno a pohodlnej posed pro dvě hrdličky byl na světě.

Mělo se to stát asi čtrnáct dní před svatbou. Milenci jako obvykle přišli k lavičce, jako obvykle něco vyzunkli a jako obvykle se pak věnovali erotickým hrátkám. Asi to s tím tělocvikem přehnali, protože z nízkýho prkna se přesunuli na zem a v další vteřině se už oba kutáleli po strmým břehu do vody.

Fanynka neuměla plavat, ale naštěstí se jí podařilo zachytit se nějakých šlahounů a vydrápat se zpátky, jenomže Emila vytáhli až přivolaní hasiči s policajtama. Chudák kluk měl prostě smůlu, že jeho organismus nezvládl alkohol, tělesný vzrušení a následně studenej šok, takže zřejmě ztratil na chvilku vědomí, což stačilo k tomu, aby se utopil.

Neoficiální vdova se s jeho smrtí nikdy nevyrovnala. Přestala chodit do práce, přestala o sebe dbát a kdyby se o ni soucitný duše nepostaraly, přestala by i dejchat. Sice se později jakžtakž dala dohromady, ale do svý bývalý formy se nedostala už nikdy. Každej den – už celejch třicet let – chodí k jezírku, který jí vzalo jejího Emilka. Na jaře, v létě a na podzim s kytkou, kterou někde natrhá nebo ukradne, a v zimě alespoň na chvilku jen tak postát, zavzpomínat. Ze svýho podnájmu na konci vesnice to nemá daleko, ale myslím si, že i kdyby to byly desítky kilometrů, Fanynka by je taky našlapala.“

Šárka se podívala na tiše naslouchající Karlu a bez většího údivu si uvědomila, že ji vůbec nenapadlo zjišťovat, zda je podobný příběh pro kamarádku vhodný. Od včerejšího večera jako by z ní podobné obavy spadly a rozhodně neměla v úmyslu si je zase navléci. Už ji unavovalo být pořád ve střehu, unavovalo ji neustále zvažovat každé slovo. Stejně i při největší opatrnosti Karla často vyjela jako podrážděný tygr, takže proč si dělat nějaké násilí. Nikdo jí neupírá, že si prožila svý, ale je nejvyšší čas, aby vzala na vědomí, že lidi kolem ní mají taky jenom jedny nervy.

Znovu se na ni zadívala a už podruhé toho rána zamrkala úžasem.

Karle začalo neovladatelně cukat v koutcích úst, až nakonec nevydržela, zvrátila hlavu vzad a hlasitě se rozesmála. Nebyl to však hezký smích, chybělo v něm skutečné veselí, přímo řezal do uší a Karlina do široka rozevřená ústa taky neskýtala hezkou podívanou.

Na Šárku tento nečekaný obraz zapůsobil velice nepříjemným dojmem, bylo v něm cosi sprostého, co se k jemné Karle vůbec nehodilo.

Trvalo dlouho, než si konečně utřela smíchem zaslzené oči. „Přestaň na mě koukat jako na cizokrajný zvíře, Šári, já vím, že tvoje vyprávění bylo spíš smutný, ale vždyť už je to tak dávno. Přeci nebudu předstírat bůhvíjakej zármutek kvůli tomu, že se před třiceti lety utopil nadrženej traktorista. Když si představím, jak se ti dva ve víru vášně kutálí do jezírka… myslíš, že tomu Emilkovi zůstalo jeho nádobíčko v pozoru i ve vodě? Prej se to stává… a co potom, když ho vytáhli? Byl přece nahatej,

takže každej na první pohled viděl, o co šlo,“ vyrážela ze sebe v jednotlivých poryvech a po posledním slově se znovu rozesmála – ještě hlučněji než předtím.

Šárčin nepříjemný dojem se začal měnit v hlodající podezření, které bylo ještě umocněno bleskovou připomínkou Lexovy včerejší zpovědi.

Jéžiš, třeba měl přece jenom pravdu a ona, Šárka, byla po celou dobu slepá. Copak je možné, aby se člověk takhle změnil, i když si prožil soukromé peklo? Smutek, pláč a výkyvy nálad se dají chápat, ale aby se řehtala jak laciná štětka, když ještě nedávno při každém košilatém fórku tonula v rozpacích,

to už pochopitelné být přestává, vždyť se to úplně vymyká její povaze, uvažovala vyděšeně a něco z těch myšlenek se jí muselo odrazit i ve výrazu tváře, protože vulgární smích přestal, jako když utne, a Karla se hned vzápětí zatvářila znepokojeně i provinile zároveň.

„Šári,“ začala udýchaně, „proč se tak díváš, nemyslíš si přece… prostě mi přišlo k smíchu… jestli ti to připadalo blbý, tak se omlouvám, i když vlastně nevím… sama jsi přeci říkala, že v tom příběhu jsou i komický prvky…“ drkotala nesouvisle ve snaze smazat nepříznivý dojem a z jejích slov byla cítit narůstající podrážděnost i strach.

Plavovláska se však tentokrát možností plačtivého výbuchu nedala zastrašit. Nemohla do nekonečna ustupovat, za chvíli by už nebylo kam.

„Pak si teda slovo komický vykládáme každá jinak, Karlíku,“ řekla ostře, stále ještě pod vlivem znechucení a hlavně úzkosti z Karlina chování. „Přiznávám, že z tvýho hlediska jsem se na Fanynčin příběh ještě nedívala a moc pochybuju, že by to vůbec někoho napadlo. Jenom s tím proboha nevyrukuj při dnešním táboráku, Boženka Horová je ve všem, co se týká sexu, dost nedůtklivá a s Fanynkou navíc bejvaly kamarádky, takže bys mohla pěkně narazit,“ neslevila nic ze své tvrdosti a s jistotou očekávala příval nevyhnutelných slz.

Karla však místo nich nasadila uražený obličej. „Tak tohle bylo zbytečný, chovat se ve společnosti snad ještě dovedu, včerejšek je toho důkazem. A taky nevím, proč musí bejt Fanynčin příběh ještě po třiceti letech tabu.“

„Neřekla jsem, že je tabu, jen jsem varovala před tvým svérázným výkladem,“ opravila ji Šárka s gustem a aby předešla hádce, visící ve vzduchu, bez předešlého elánu se vrátila ke svojí otázce.

„Co teda budeme dělat? Lenošit, nebo zkusíme hodinovým plaváním snížit snědený kalorie?“ nabídla neochotně s tajným přáním, aby se jí Karla alespoň pro tentokrát nedržela jako klíště a až do příchodu manžela se sama nějak zabavila.

Vypadalo to, že Karla její otázku neslyšela nebo se alespoň tak tvářila.

Teprve po chvilce, když si nalila další šálek kávy a zapálila další cigaretu, odhodlala se něco říct.

„A nemohly bychom, Šári, ještě chvilku posedět a povídat si?“ hlesla nejistě a zpříma pohlédla přes oddělující je stůl na dlouholetou kamarádku, kterou – jak správně cítila – začínala ztrácet. Ani se nedivím, vydržet se mnou poslední týdny muselo být pěkně náročné, přiznala si v duchu sebekriticky, jenomže copak to byla moje vina? Mohla jsem jednat jinak? Má vůbec někdo tušení, co jsem zkusila?

Šárka sice kvůli Fanynce zuří právem, ale to jenom proto, že nezná souvislosti. Asi bych už měla začít s vysvětlováním, vhodnější chvíli těžko najdu a je nejvyšší čas. Za tři dny odjíždí do Francie, a kdo mi potom zbyde?

„O čem si chceš povídat?“ vyjela Šárka hrubě a samotnou ji její tón překvapil. „Budeme dopodrobna rozebírat, jestli Emilkovi i po smrti stál? Jsem pro každou srandu, ale než takový ‚pikantnosti‘, to je mi plavání rozhodně milejší.“

Karla si nedovolila přepych naštvat se. Příliš mnoho bylo v sázce, celý její další život.

„Šári,“ začala tiše, „to všechno byl trapnej omyl, já se snad ani nesmála, spíš to byly nervy… jakási křeč… vždyť já kolikrát ani nevím, kdo jsem a co dělám. Mám chvíle, kdy pochybuju o všech a nejvíc sama o sobě. Děkuj bohu, že tyhle pocity nemusíš prožívat, neumíš si představit, co s člověkem udělají. Připadám si někdy jako ve strašidelný čekárně – čekám, pořád jenom čekám, že se stane něco zlýho a ten všudypřítomnej strach mě úplně ničí. Pak se nediv, že vyvádím jak střelená puberťačka.“

S nadějí pohlédla na svoji posluchačku a ke svému zklamání uviděla v jejích očích nedůvěru a odmítavou reakci. Šárka byla na podobné výlevy příliš zvyklá, než aby se jimi donekonečna nechala znepokojovat nebo dojímat. A pořád ještě měla chuť stavět se na odpor, všechna dosavadní vstřícnost a ochota ji opustily při Karlině ordinérním hýkání, takže bez váhání vysypala, co toužila říct už

dávno.

„Za to si ale můžeš sama, děvenko, protože si pořád odmítáš přiznat, že se bez odborný pomoci ze svejch potíží nevymotáš. Já i Lexa sice děláme, co můžeme, jenomže jak vidět, pouhá dobrá vůle nestačí a někdy je dokonce víc ke škodě než k užitku, protože jsi nám přerostla přes hlavu. Kdybys nebyla tvrdohlavá jak mezek, mohlas mít už nejhorší za sebou a dneska se třeba válet u rodičů na Floridě místo na týhle ztracený vartě. Nikdy nepochopím, proč jsi všechno odmítla – hypnózu, skupinovou terapii, psychiatra a teď snad i prášky. Na alternativní léčbu jsi taky kašlala a nikdo s tebou nehnul.

Zlob se nebo nezlob, takhle už to dál nejde, jinak se z toho opravdu zblázníš a pokud to chceš slyšet natvrdo, nemáš k tomu daleko,“ promlouvala naštvaně, jak stále ještě nedokázala vypudit ze svého nitra červíka nedůvěry a podivnou nechuť k ženě proti sobě.

Karla ji poslouchala se svěšenou hlavou, oči upřené na barevný ubrus, takže se její nervozita dala poznat jenom z mírného chvění rukou, a když je konečně zvedla, Šárku překvapil jejich podivný lesk i nezvyklá odhodlanost jindy uhýbavého pohledu.

„Nemám k tomu daleko,“ zopakovala dutě. „Přesněji to říct nešlo, takže proč bych se zlobila? Sama už delší dobu nahlížím, že jsem udělala chybu. Lexa ovšem taky nemusel…“ černovláska se zarazila, prudce se kousla do spodního rtu a z tváře se jí dalo na okamžik vyčíst, že řekla něco, co nechtěla. Nejistě pohlédla na kamarádku, ale ta, jak se zdálo, si ničeho nevšimla.

„Myslela sem… víš, mně bylo tak trapný chodit ke cvokaři, uměla jsem si představit, jak mě všichni drbou, jak si šeptají – chudinka, zbláznila se, straší jí ve věži – ta představa mě ničila. A dobře víš, že prášky jsem brala poctivě, ale bývala jsem po nich strašně otupělá a taky mě bolel žaludek, už takhle jsem hubená jak lunt,“ pousmála se trpce a Šárku zničehonic bodlo poznání, že podobný úsměv viděla docela nedávno. Aniž musela dlouho přemýšlet, téměř okamžitě si vybavila neuměle namalovanou tvář se širokými ústy zvlněnými do stejně trpké křivky.

Isolda, no jasně, Isolda Chlumecká z Chlumu, právě takhle se na amatérském obrázku usmívala a v tmavých, trošičku šilhavých očích měla stejný výraz úzkosti a strachu jako nyní Karla. Už včera si té podoby všimla a teď – v této chvíli – vystoupila ještě zřetelněji. Viděl snad už venkovský Picasso někde Karlu? V novinách nebo časopisech? Netrpělivě potřásla hlavou. Co už na tom záleží, jestli dědek Pavelků maloval z hlavy či podle nějakého vzoru? Teď bylo důležitější natáhnout uši, aby nepropásla další Karlina slova.

„…a tak jsem se rozhodla, že okamžitě po návratu požádám doktora Chrudimskýho, aby mě vzal

zpátky. Určitě neodmítne, to vím jistě, i kdybych si před ním měla kleknout,“ slibovala se slzami na krajíčku, ale věděla, že se nyní nesmí rozbrečet, protože by to Šárku v jejím současném rozpoložení mohlo ještě více popudit proti ní.

Ta však během jejích slov roztávala jako první sníh na slunci a všechny předešlé obavy pro tuto chvíli zalezly zpátky do svých temných koutů. Dokonce začínala litovat svého předešlého výbuchu, Karlino rozhodnutí v ní udusilo veškerou zlost a nahradila ji touha být k ní laskavá současně s touhou, aby se konečně vrátila radost do smutných černých očí.

Pusa se jí roztáhla od ucha k uchu. Přece jenom se blýská na lepší časy. Jen co se Karla dostane do rukou zkušenému odborníkovi, určitě bude všechno vypadat jinak a já se konečně zbavím opatrovnictví, ze kterého mi málem začalo cvakat v hlavě, jásala v duchu.

Karla jako by jí četla myšlenky.

„Bylas na mne moc hodná, Šári, ale je nejvyšší čas, abych ti přestala viset na krku. Užila sis se mnou svý, nemysli, že to nevím a neoceňuju. Já bych vyhledala pomoc už dřív, jenomže…“ Karla znovu nechala větu nedokončenou a Šárka znovu na její očividné rozpaky nereagovala. Ostatně, proč by měla, když podobných nic neříkajících zámlk, povzdechů a narážek už slyšela bezpočet?

„Hlavně si v Paříži nedělej žádný starosti, tady na chalupě se mnou bude Lexa a až se vrátíme domů a vyvstane potřeba – nebudu se bránit kvalifikovaný síle, protože rodiče bych do toho nerada zatahovala, to se přiznám. Vím určitě, že by sedli do prvního letadla, ale nejsou na tom zdravotně zrovna nejlíp, tak proč je předčasně znepokojovat? Ošetřovatelka zatím bohatě postačí, i když jsem proti ní měla zpočátku námitky. To ale byla úplně jiná situace, přeci víš, že bych v tý době nikoho cizího vedle sebe nesnesla. Jenom doufám, že nebude nic přehánět, o dalšího hlídače není co stát,“ dořekla s takovým důrazem, že Šárka okamžitě vysunula varovné anténky.

„Já nebo Lexa jsme někdy něco přeháněli?“

„Ty ne, ale on a nekoukej jak spadlá z višně. Třeba to myslí dobře, ale všeho moc škodí, to není opravdu žádná fráze. Jak bych ti to vysvětila – Lexa je zlatej a ohromně se snaží, jenomže mně by víc prospělo, kdyby ze svý péče trochu ubral.“

„Cože?“ Šárka nepochybovala, že se přeslechla.

„Souhlasím, zní to nevděčně, ale tak to prostě je, měla jsem dost času přemejšlet a srovnávat. Já vím, že jsem nervózní a přecitlivělá, ale to přeci neznamená, že se mnou musí každej jednat jako s nesvéprávným blbečkem. A přesně to všichni dělali, takže se nediv, že jsem se stáhla do sebe a všem soustrastnejm – či spíše morbidně zvědavejm návštěvám – s radostí viděla paty. Jenom tys byla jiná, Šári. Sice jsi brala ohledy na moje mouchy, ale tím to taky haslo. Když si vzpomenu, kolikrát jsi mi vynadala, kolikrát ses se mnou pohádala, kolikrát jsi mi dala najevo, že jsem protivná, přímo nesnesitelná fňukna – vlastně i teď, před chvílí s Fanynkou – nebrala sis žádný servítky, což bylo jenom dobře.

A víš, co by udělal Lexa? Hned by se vyplašil a začal kolem mě rotovat – Karlíku sem, Karlíku tam, není ti něco? nebolí tě hlava? nejsi unavená? a tak pořád dokola, až si nakonec začnu připadat strašně choulostivá a křehká, i když taková ve skutečnosti nejsem.

To bych ráda věděla, z čeho mám bejt unavená, když celý dny nic nedělám a jenom se flákám. Uznej, copak mám nějakou šanci zapomenout, když se mi minulost tímhle způsobem pořád strká pod nos?

To je přímo medvědí služba,“ dovolávala se úpěnlivě kamarádčina souhlasu a nasadila přitom ublížené oči, jejichž trpitelský výraz dokázal Šárku vždycky spolehlivě vytočit.

Nyní však potlačila vše, co jí na Karle až doposud vadilo a probouzelo chuť se hádat, protože něco v ní bylo náhle ve střehu, něco hluboko uvnitř, co se nesměle přimlouvalo, aby vyslechnutá slova hned neodsuzovala, ale zkusila se nad nimi poctivě zamyslet.

Zcela nelogicky ji to podráždilo, takže svůj vnitřní hlas netrpělivě okřikla. Nad čím se má proboha zamýšlet? To zmatené stvoření proti ní si zase jednou něco špatně vyložilo, je opravdu zvláštní, co všechno se někomu může zrodit v makovici. Ale vykládat jí, že Lexa přehání – pokud tedy přehání – pouze ze strachu o ni, Karla by při své ukřivděnosti stejně žádný rozumný argument neuznala.

Něco se mezi nimi opravdu pokazilo, Lexa si nevymýšlel, jeho starosti nebyly zbytečné. Bylo by možné, aby Karla…

Chvilku si ji pozorně prohlížela – hubenou tvář s ohromnými černými kukadly, působící v propadlém obličeji až nepříjemně, široká bledá ústa se svislými rýhami po stranách, které tam ještě před měsícem nebyly, vlasy sčesané tak přísně z čela, že musela přemáhat chuť uvolnit několik uvězněných kudrn k oživení všedních rysů, bledou pleť s prosvítajícími žilkami a při tomto pátravém pohledu si musela přiznat, jak velice se Karla v posledních měsících fyzicky i povahově změnila, a pocit tušeného nebezpečí, které se odkudsi nezadržitelně blíží, jí ledově zmáčkl srdce.

Jako včera s Lexou – instinktivně věděla, že se něco děje, něco neblahého, ale co a proč – to by nedokázala vysvětlit.

Znovu se okřikla. Proboha, přece nezačne taky věřit na zlověstné předtuchy, to by tak ještě scházelo. Jeden neurotik tady bohatě stačí, už takhle je s ním problémů víc než dost, vynadala si v duchu, a když postřehla, jak se Karla pod jejím zpytavým pohledem začíná neklidně kroutit, ušklíbla se na ni s předstíranou nedbalostí a snažila se o věcný tón: „Proč mu teda nic neřekneš?“

„Když ono je hrozně těžký přijít s něčím takovým. Vypadala bych jako nevděčná a sobecká mrcha a to si Lexa přeci jenom nezaslouží. Už takhle jsem mu spíš závažím než manželkou, jak dlouho potrvá, než mě bude mít plný zuby? Vždyť já ho přeci, Šári, doslova strkám do nějaký utěšující náruče, a i když bych se nemohla divit, něco takovýho bych nesnesla. Bez ohledu na okolnosti, bez ohledu na to, jak jsem si před chvilkou stěžovala – opravdu bych to nesnesla, svýho muže miluju a chci ho mít jenom pro sebe.“

„Však ti ho nikdo nebere,“ uculila se Šárka tentokrát bez předstírání, protože jí bez nějakého trapného vyptávání spadla do klína odpověď na nejdůležitější Lexovu otázku. Je to tak, jak si myslela, Karle jenom hrozný zážitek brání ve hmatatelných důkazech lásky, a protože má konečně pevný úmysl začít se pořádně léčit, bude jenom otázkou času, než se to mezi nimi zase srovná. Možná už za měsíc se u Hradeckých nejméně na týden stáhnou rolety a pro jistotu zamknou i dveře, aby se případní návštěvníci nemuseli rozpaky propadnout, měla se co držet, aby nevyprskla.

Nahlas však řekla: „Vyžeň si z hlavy tu pitomost, že jsi pro něho závažím, máš ještě nějakou podobnou perlu v záloze? Lexa je mužskej do nepohody, kterej se kvůli několikatýdennímu celibátu nebo nutnosti zalarmovat skrytý rezervy určitě nezblázní. On sice vypadá jako správnej proutník, ale ve skutečnosti je zcela pod tvým pantoflem, to mi nevymluvíš, děvenko,“ zarazila rezolutným mávnutím ruky další Karliny námitky a hbitě vyskočila na nedočkavé nohy. Toužila ven, na čerstvý vzduch, seděly tady už příliš dlouho.

„Slibuju však, že si ho ještě před odjezdem nenápadně podám a zkusím mu domluvit, ale opovaž si mi potom pro změnu stěžovat, že tě zanedbává! Ale teď už bychom měly pohnout kostrou a chystat se

na koupák, holky se určitě přijdou zeptat, tipuju, že během půl hodinky nám začnou hulákat pod okny,“ odhadla celkem přesně. Rozeběhla se ke dveřím a ještě z chodby zahalekala: „Většinou jezdíme na kolech, dole ve stodole jich máme požehnaně, ale ze solidarity s tebou se poplazíme pěšky, však to není daleko.“

Božena Horová se pomalu vracela k vyhrazenému místu pro táborák, kde už byla v kamenném kruhu připravena úhledná malá pyramida sestavená ze slabších i silnějších klád, mezi něž bylo napěchováno dostatečné množství roští, a obvykle laskavá ústa měla stažená do úzké nesouhlasné linky. To, co před chvílí viděla, se jí nelíbilo – opravdu nelíbilo! Božena Horová nebyla žádný vejlupek ctností, kladné stránky v ní často sváděly marný boj se zápornými, ale v otázkách manželské věrnosti měla vždycky jasno a svůj názor nehodlala ani na stará kolena měnit.

Dorazila s Kroužkovými asi před dvaceti minutami, nestačila však ani přibrzdit a okamžitě pelášila do Šárčiny chalupy s úpěnlivou modlitbou, aby to stihla včas – čert ví, co jí tu paseku ve střevech způsobilo – že by ryba, co měla k večeři?

Kýžená spása jí připadala k uzoufání daleko. Sice jí na vteřinku prolétlo myslí, že by mohla zapadnout k Řehákovým, jejichž chalupa byla nejblíž, ale potom si připomněla Zdenku, její posměšný pohled a neochotný úsměv a raději riskovala delší cestu. Bylo to o fous!

V dobře vybavené koupelně s keramickými obkládačkami a podlahou tvořenou drobnozrnnou mozaikou, jejíž drsná plocha spolehlivě bránila proti uklouznutí, se pak dala do pořádku. Umyla si ruce, po letmém pohledu do zrcadla shrnula z čela šedivý pramínek vlasů a před odchodem

neodolala a postavila se k malému okénku, ze kterého byl pěkný výhled na tmavnoucí les, jehož vlhký pach s rozkoší vdechovala.

Právě tuto dobu měla nejraději – oči již nebyly rozptylovány přemírou barev a blížící se večer dodával krajině podmanivý vzhled. Obloha šedla, les tvořily prodlužující se nehybné stíny, zdánlivě nehybné, uvědomila si, když postřehla, jak se dva z nich na jeho okraji pohnuly, na okamžik se od sebe oddálily a potom znovu splynuly v jeden. Chvilku si nebyla jistá, zda ji neoklamaly v mírném vánku se pohupující větve, ale jak její zrak začínal přivykat šeru a nezřetelné obrysy dostávaly konkrétní podobu, jasně rozeznávala lidské sousoší a dokonce zaslechla i kraťoučké zasmání. Z čistě ženské zvědavosti se rozhodla chvilku vyčkat, zda se milenecká dvojice nevynoří z nedostatečné ochrany stromů, a když se tak za minutku dvě opravdu stalo, bez problémů ji poznala.

Překvapeně polkla, chvilku postála v hněvivém zamyšlení a potom vztekle přirazila okénko, nestarajíc se o hluk, který působila. Naopak, docela si přála, aby provinilci poznali, že jejich nelegitimní muchlování mělo svědka a alespoň trochu se zapotili možností prozrazení. Samozřejmě, že to na ně neřekne, ta ubohá paní má i tak dost trápení, ale zasloužili by, jen co je pravda – oba dva. Jak se člověk může mýlit, nikdy by to ani do jednoho z nich neřekla – zlatej můj Vašík – povzdechla si korpulentní paní při vzpomínce na zesnulého muže, který sice ani zdaleka nebyl takový fešák, jako zde na chalupách přítomní zástupci silnějšího pohlaví, ale zato měl jiné přednosti. Nikdy jí například nezahnul a pokud se tak přeci jenom stalo, připustila Boženka spravedlivě, protože mužskej je zkrátka mužskej a stačí mu málo, aby překročil osmý přikázání, rozhodně by si pro svý zálety nevybral nějakou z jejích přítelkyň či známých, nýbrž by se diskrétně poohlédl jinde – všude přece žijou ženský, přizpůsobila si kdysi zdatná opora JZD Svornost známý výrok pro svoji potřebu.

„Doufám, Boženko, že malér se nekonal,“ ušklíbl se na ni vesele bývalý učitel Kroužek, hubený, shrbený čahoun s přirozeně se vlnícími šedivějícími vlasy, které slušivě doplňovaly úzkou tvář

zbrázděnou hlubokými vráskami. Jeho žena Růžena, také bývalá učitelka, roztáhla široká ústa do ještě širšího úsměvu a výraz opáleného obličeje prozrazoval, že má co dělat, aby se hlasitě nerozesmála.

Oslovená pozvedla oči k nebi v procítěném díkuvzdání, ukazováčkem a palcem udělala kolečko na znamení, že všechno dopadlo OK, a na chviličku zauvažovala, zda nemá s kamarádkou hodit řeč, co zahlédla z koupelnového okénka. Kroužková nebyla žádná pavlačová drbna, ta by jistě dokázala mlčet – no – ještě si to rozmyslí, teď na to rozhodně není správný čas, uznala, když zahlédla blížit se vysokou hubenou postavu v černých značkových džínách a kašmírovém svetříku s kulatým vroubkovaným výstřihem. Karlu Hradeckou znala až doposud pouze z útržkovitých poznámek chalupářů, stejně jako jejího manžela, tu správnou dávku drbů získala teprve z bulvárního tisku, který manželskému páru věnoval ještě dlouhou dobu po tragické nehodě svoji pozornost a pečlivě ji doplňoval bůhvíkde ukořistěnými fotografiemi. Ke cti Boženky nutno přiznat, že i když si vždycky všechny články s gustem přečetla, nešťastnou oběť autobusové havárie velice litovala a upřímně jí přála brzké uzdravení. Když ji však nyní uviděla osobně… provinile zadoufala, že si Karla Hradecká nevšimla zděšení, kterému se při pohledu na ni neubránila – zděšení nad poničenou tváří s podivně strnulým pohledem v očích a s černými vlasy bez lesku, kterou při porovnání s obrázky v novinách téměř nepoznávala.

„Krindapána, ta se teda změnila, pěkně ji ta bouračka sebrala, ani věřit se člověku nechce, to bych teda ráda věděla proč, vždyť se jí vlastně nic nestalo, denně by měla děkovat bohu, že jenom jeho přičiněním vyvázla, a ne si hrát na zlomenou lilii, vždyť už je to kolik měsíců,“ letělo jí hlavou, protože Boženka byla skrz naskrz praktický člověk a pro nějaké duševní sebezpytování a nepochopitelné týrání sebe sama neměla žádné pochopení. Kdyby ona sama přežila tak děsnou havárku jen s nějakým škrábnutím, zachovala by se podle své rady a děkovala by bohu vstávajíc lehajíc. Těch mrtvých by jí samozřejmě bylo líto, komu by nebylo, ale není přece možné trápit se všemi hrůzami, které s sebou život nese, to by byl svět za chvilku jeden veliký cvokhaus. „Dnešní generace holt nic nevydrží, hned se rozruší a stůně. Škoda, že tý zhejčkaný děvušce nemůžu doporučit pořádnou makačku, práce je lék na každej neduh – kampak s nějakým šolícháním. Ovšem s touhle průsvitnou osůbkou by asi švihla,“ zkřivila rázná důchodkyně rty v nepatrném úsměšku a aby zahnala nevhodné myšlenky, okamžitě nastartovala svůj hluboký hlas ke kulometné palbě.

„Dobrý večer, paní Hradecká, dobrý večer přeji, moc ráda vás poznávám, opravdu moc.

Asi už víte – já jsem Božena Horová, ale všichni mi říkají Boženko, potěšilo by mě, kdybyste taky… Udělala jste moc dobře, že jste sem přijela, v tuhle roční dobu je tady krásně, není nad pobyt na čerstvým vzduchu, souhlasíte, viďte? Budete mít klídek, rušenej nanejvejš zpěvem ptáčků – kdepak zaprášený město, bydlím tady kousek, v Litovsi, je to malá vesnička, jenom pár čísel, ale neměnila bych, fakt bych neměnila,“ drmolila bez přestávky a ukazovala přitom zuby tak dokonalého tvaru, že rozhodně nemohly být pravé.

Karla stiskla nabízenou ruku, s neosobním úsměvem na slabě nalíčených rtech poslouchala

Boženčino repetění a snažila se nedat najevo, jak je jí nepříjemný pátravý pohled vybledlých modrých očí, který se paní s tvářemi jako jablíčka přes veškerou dobrou snahu nepodařilo utajit.

„To mi říká každej, opravdu každej, paní Horová, a myslím, že mají pravdu, jsem tu sice teprve krátce, ale co jsem zatím viděla, se mi velice líbí,“ odpověděla zdvořile a když postřehla nesouhlasný pohyb čiperné šedesátnice a správně si ho vyložila, rychle se opravila: „Promiňte, když jinak nedáte, tak tedy, paní Boženko, však už jsem o vás slyšela, jaká jste perla a jak vzorně se v zimě – vlastně nejenom v zimě – staráte o všechny tři chalupy.“

Široká tvář proti ní se šťastně rozzářila. „Maličkost,“ řekla rychle Boženka a její statná postava, navlečená ve vlastnoručně pleteném křiklavém svetru, který měl jednu nepopiratelnou přednost – byl zaručeně pohodlný, jak už bývá pohodlný nikde neškrtící pytel, se celá jako by hrdě napřímila.

„Dělám to opravdu ráda, stejně nemám nic jinýho na práci a takhle si alespoň připadám užitečná.“

„Však taky jste užitečná,“ vpadla jí rychle do řeči Šárka, která se k oběma ženám přiblížila právě včas, aby zachránila Karlu před dalším slovním atakem. „Opravdu nevím, co bychom si bez vás počali, ale to už jste slyšela snad stokrát, takže dost, jinak budete mít nos příliš vysoko, a zapojíme se raději do přípravy táboráku, aby chlapi neskučeli, že musejí všechno odřít sami,“ doložila při pohledu na supějícího Hynka, který se vypotácel z lesa a vlekl za sebou mohutnou větev. Zaslechl její slova, maličko se ušklíbl na znamení souhlasu a s přehnaným heknutím a výrazem člověka na pokraji sil složil své břímě vedle velké hromady nasekaných polen v bezpečné vzdálenosti od ohniště.

Hynek Musil byl, stejně jako Alexej Hradecký, báječným produktem přírody. Urostlý černovlasý atlet s vlasy ostříhanými téměř na ježka a s veselými ohníčky v hnědých očích, což mu dodávalo uličnický vzhled, takže mu lidé obvykle hádali méně, než byla jeho oficiální Kristova léta. Snad jenom linie brady kazila celkový dojem, působila dost slabošsky, ale s tím si Hynek nikdy hlavu nelámal, protože koho už zajímá linie brady, že?

„Však ono jim trochu pohybu neuškodí, i když nevím, proč se Hynek ještě obtěžuje, dříví je tady přece víc než dost,“ ozval se nezaměnitelný vysoký hlas Zdeňky Řehákové, která se vynořila z ohybu své chalupy načesaná, nalíčená a navlečená do černých kalhot, obepínajících ji tak těsně, že připomínaly spíše druhou kůži, a plandavého bleděmodrého svetru s malým stojáčkem, na kterém se dobře vyjímal dvakrát obtočený náhrdelník z dřevěných korálků a uzlovitých kožených řemínků.

Vypadala spíše, jako by se chystala na recepci než k táboráku.

„Ahoj vespolek, tak kdopak ještě chybí?“ zeptala se neadresně. Silně podmalovanýma očima přelétla okolí a sama si odpověděla: „Jasně, Lexa, jako nováček tu asi zabloudil a zoufale hledá cestu na místo určení. Karlíku, proč jsi ho nevzala s sebou? Mirka nechávám bez komentáře, vzal si do hlavy, že musí mít k dnešní slávě svoje oblíbený červený véčko a právě v tuto chvíli se po něm zoufale pídí na všech možnejch a nemožnejch místech. Věřili byste, že dokonce i ve špajzce?“ Rozhlédla se s přehnaným údivem kolem sebe a škodolibě dodala: „Jo a ještě Jitka s Ivankou, jenomže tu omlouvá fakt, že než se sem dokolíbá…“ zarazila se, když postřehla Hynkův zamračený pohled, a další jedovatost raději spolkla, aby ho zbytečně nedráždila. Na tu jeho tlustoprdku nesmí nikdo ani křivě kouknout, hned je zle, jenomže já nejsem včerejší, na mne jeho divadýlko neplatí, i když musím

uznat, že roli oddanýho manžílka švihá dobře.

„Holky, pomůžete mi sem přinýst proviant a potřebný nádobí?“ obrátila se na tolik rozdílný trojlístek žen. „Všechno mám přichystaný, talířky, hrníčky, skleničky, pitivo už sem mužští dotáhli, jak vidím,“ ukázala na dvě basy piva, vedle kterých stála ještě přepravka s vínem – bílým i červeným. Dočkala se trojího souhlasného kývnutí, i když ji ani nenapadlo počítat Boženku k „holkám“ a měla se co držet, aby neobrátila oči v sloup. Neúnavná laskavost a ochota toho starýho pometla, jak ji pro sebe nazývala, jí prostě lezla na nervy.

U vchodu do chalupy se střetly s Mirkem, který svoje oblíbené červené véčko očividně našel. K jeho krátce ostříhaným narezlým vlasům a bledé protáhlé tváři se hodilo jak pěst na oko. Navíc mu začínalo být malé, takže až příliš zdůrazňovalo v posledních měsících narůstající bříško, což Mirek nesl dosti těžce, ale i přes každodenní předsevzetí se nedokázal dokopat ke cvičení nebo návštěvě fitcentra. Chytré hnědé oči měl orámované řídkými řasami a do čtyřicítky mu chyběly přesně dva měsíce. Nebyl ošklivý, ale přitažlivosti svých dvou kamarádů rozhodně nedosahoval. Ve srovnání s nimi a hlavně ve srovnání se svou krásnou manželkou působil dost obyčejně, což mu drahá polovička

čas od času nezapomněla nějak nenápadně připomenout. A léty si tohle manželské – podle ní škádlení – vypracovala k dokonalosti.

„Kde myslíš, že sem ho našel, Zdeni?“ poklepal si vítězoslavně na rozložitou hruď a nečekaje na odpověď, podal potřebnou informaci, i když nikoho nezajímala. „Ve špajzu, právě v tom špajzu, kvůli kterýmu ses mi tak chechtala. To bych rád věděl, kdo ho tam strčil,“ přejel manželku obviňujícím pohledem, nepřítomně se usmál na její doprovod a s polohlasitou improvizací – ten červený svetýrek nejradši ze všech mám – vyrazil k tábořišti, odkud ho po chvilce bylo slyšet hulákat, kde se všichni flákají a že co prý neudělá on, neudělá nikdo.

Ženské se nad jeho lamentováním pousmály, stejně jako nad Zdeniným žbrbláním, že ona by ten pitomej svetr určitě strkala do špajzky, to že si může vymyslet tak akorát jenom její Mireček, a rychle ji vtáhly do příjemně chladné, vzorně uklizené kuchyňky. Vzorně uklizená nakonec bývala vždy i celá chalupa – Zdence bylo možné vytknout mnohé, ale mezi cuchty rozhodně nepatřila.

„Hele, dámy, já si musím vzít jiný kalhoty, tyhle by mi zaručeně praskly v nejnevhodnější chvíli. Jenom doufám, že se srazily praním a ne že začínám kynout, to bych nepřežila. Dejte si zatím cígo, něco si nalijte, prostě jako doma, kvůli několika minutám se nikdo nezblázní,“ řekla vesele a už mizela naproti přes chodbu ve svém pokoji.

Její návrh byl Šárkou a Karlou – ne Boženkou, která nekouřila – ochotně přijat. Kouření druhých jí však nevadilo. Zesnulý Vašíček – budiž mu země lehká – hulil jak příslovečný cikán za pařezem, a kdyby ho srdce nezradilo, hulil by určitě ještě dnes, vzpomněla si Boženka v krátkém časovém rozmezí již podruhé na svého muže a z ničeho nic pocítila podivnou úzkost, která však téměř ve stejné vteřině odezněla. Zůstala jí po ní jakási trpká pachuť v ústech a pocit, že by měla něco udělat. Netušila ovšem, co by to mělo být, takže se spokojila s tím, že úslužně přinesla z poličky u okna veliký popelník ve tvaru lodě, složila svůj široký zadek na židli rozumných rozměrů, a když se potom pozorně zadívala na Karlu, sedící naproti ní, překvapeně vydechla.

„Teda, paní Hradecká – že jsem tak smělá – paní Karličko, teprve teď jsem si pořádně všimla vašeho náhrdelníku… sice mi už prve padl do voka, ale nebyla jsem si jistá… určitě je to von… to jste tedy byla vy, co mi ho vyfoukla akorát před nosem? Taková náhoda, jeden by fakt nevěřil.“

Karla se bezmyšlenkovitě dotkla ručně vyrobeného náhrdelníku v azurově modrém provedení, se zářivým velkým safírem uprostřed.

„Jak to myslíte?“ zeptala se bez zvědavosti, až příliš pozdě si uvědomujíc, že Božence stačí málo, aby se jí vyřídilka rozjela naplno, což se bohužel potvrdilo.

„To si nechte vyprávět,“ bodrá důchodkyně téměř slyšitelně vrněla spokojeností, že se může před novou známostí blýsknout zajímavým – alespoň jak si myslela – vyprávěním.

„Pro svoji kamarádku, nějakou Aničku Šimkovou, bydlí kousek co já, můj domek je hned na začátku vesnice a Aničky o tři čísla dál, jsem sháněla k narozeninám dárek, měla je v březnu – dvaadvacátýho

– no a protože jsem byla tejden předtím v Lužanech u jiný známý – taky moc hodný ženský, ale moc často za ní nejezdím, to víte – je to dost daleko…“ Boženka se odmlčela jenom na vteřinku, jenom aby se napila vychlazeného džusu, který před ni Šárka postavila, a s chutí pokračovala, aniž by zaznamenala slabou nevoli v Karlině tváři. Šárka ji nezaznamenala taky, protože se jí myšlenky rozeběhly po daleko příjemnějších tématech, než byla jakási Anička, takže monotónní vyprávění poslouchala sotva na půl ucha.

„No a ta moje známá v Lužanech mi vyprávěla, že u nich pravidelně každý úterý vod pěti do šesti prodává naproti radnici nějaká paní Homolková náhrdelníky, náramky, náušnice, řetízky, čelenky – prostě tyhle věci a jedna hezčí než druhá. Dcera paní Homolkový je sama vyrábí – chudák, je na vozíčku, něco s nohama, ale ruce naštěstí v pořádku a vopravdu zlatý, to zas všechna čest. A cenově že prej jsou ty ozdůbky velice výhodný, takže je vám všem určitě jasný, že jsem neváhala a šla se na ně podívat.“

Karla se neklidně pohnula, dlouhými prsty s pečlivě ošetřovanými nehty sevřela modrý kámen, jako by ho chtěla chránit před zcizením, a s poplašenou nedůvěrou se zadívala na kulaťoučkou paní.

Šárka sice tentokrát její pohyb i výraz zaregistrovala, ale vzhledem k dřívější nepozornosti jí potřebná souvislost stále nedocházela.

„No a představte si,“ napínala Boženka a spokojeně si založila ruce na bujném poprsí, „že se mi nejvíc líbily dva náhrdelníky – byly si hodně podobný, i když ne zas úplně stejný – jeden s ametystem a jeden se safírem. No a protože Anička nedá dopustit na ametyst, měla jsem rázem po starosti, jakej dárek jí k narozkám dát.“

„Asi jsem natvrdlá, paní Boženko, ale co je na tomhle neuvěřitelnýho, to vážně nechápu,“ ozvala se Šárka, která se snažila přijít na důvod, proč je Karla čím dál tím víc rozrušená.

Až příliš dobře znala tento její stav, než aby si ho mohla dovolit ještě ignorovat. Co to jenom ta treperenda ze začátku mlela… něco že byla u své známé v Lužanech – v Lužanech! A k tomu ještě v březnu – určitě říkala v březnu, sháněla dárek pro svou kámošku… no nazdar – už jsem doma – tomuhle se teda říká zákon schválnosti.

„…no a tak mě napadlo, že jsem byla pěkně hloupá, když jsem nekoupila i ten druhej, jako pro sebe, víte, safír je zasejc můj kámen – a byla by to vopravdu po všech stránkách moc výhodná koupě – zkrátka, hned jsem se rozběhla zpátky, ale bohužel, paní Homolková mi řekla, že právě před chviličkou ten druhej prodala nějaký paní,“ vykládala Boženka už trochu nejistě, neboť ani jí nemohla ujít Karlina blednoucí tvář. Protože by ji však ani ve snu nenapadlo spojovat tuto bledost se svým příběhem, ve šťastné nevědomosti se ho rozhodla dokončit.

„Když ale viděla moje zklamání, hned se nabídla, že mi její holka udělá něco podobnýho, klidně prej za ní hned můžeme zajít, stejně už balí, protože ji hrozně bolí hlava, ale kvůli čtvrthodině se přece nestřílí – prostě byla ochota sama – no a když ho teď vidím na paní Karle…“

„Sakra, Boženko, nechte toho!“ Šárčin podrážděný hlas se ozval přesně v tom samém okamžiku, kdy Karle zešedla tvář do strach budícího odstínu, z hrdla jí začal vycházet sípavý dech, zpod dlouhých řas vytryskly slzy a celou její hubenou postavou zalomcoval prudký vzlykot.

Plavovláska rychle vyskočila, oběhla stůl a přitiskla si přítelkyni pevně k sobě.

„To bude dobrý, Karlíku,“ řekla konejšivě, ale musela se k vlídnému tónu přemáhat. „Klídek, nic se neděje, nesmíš se tomu tak poddávat, vážně nesmíš, zkus se ovládnout, přece všem nezkazíš večer a Božence to neměj za zlý, ona nechtěla, ona si neuvědomila… na, vypij to,“ strkala jí do ruky skleničku s vodkou, kterou Zdenka duchapřítomně nalila, i když jí kvůli převlékání do méně škrtících kalhot většina předešlého výstupu ušla.

Drkotající zuby se bez dalšího pobízení vděčně přitiskly k broušenému okraji a celá ta koňská dávka zmizela v Karle na dvě polknutí. Zdena bez meškání nalila další – do druhý nohy – jak stručně podotkla – a černovláska se ani nyní ohnivému moku nebránila.

Teprve potom si Šárka uvědomila, že kamarádce asi zadělala na slušnou opičku, ale odmítla si kvůli tomu dělat výčitky, protože jak jinak by zvládla křehké a v hysterickém záchvatu se bortící tělo, které držela v rukou?

Po chvilce, připadající všem jako věčnost, s úlevou zaznamenala, že se Karla přestává třást a bledé tváře jí rozkvétají prudkou nepřirozenou červení. Sice ještě trochu popotahovala, ale další slzy jí už netekly, což bylo dobrým znamením. Do pocitu úlevy se jí však začal přimíchávat i nepotlačitelný vztek, to když si vzpomněla, jak byla naivní ve své víře, že je Lexova žena na nejlepší cestě k uzdravení. Když s ní takhle ještě dneska zamává pouhá připomínka neštěstí – o čem to svědčí? Že uplynulé měsíce byly k ničemu, že její a Lexova péče byla k ničemu, že zdánlivá zlepšení byla k ničemu!

Ohlédla se po Božence, která seděla na své židli projednou neschopna slova a která se k ní okamžitě přisála vyděšeným pohledem, prosícím o vysvětlení. Šárce jí bylo líto, dobrosrdečná paní v tom byla opravdu nevinně, nikdo z chalupářů ji samozřejmě do Karliných problémů nezasvěcoval a i když bulvární tisk jako vždycky semlel první poslední, na něco takového přece jenom nemohla být připravená.

Očima jí dala znamení, že všechno bude zase dobré, a hned se zas zkoumavě zadívala na Karlu, ve tváři úplně hořící, jak vodka v jejích žilách zdárně vykonávala svoji práci. Také ruce se jí přestávaly chvět a když konečně promluvila, v hlase se jí objevil téměř pokorný tón: „Promiňte… je mi líto… nechtěla jsem… samotnou mě to zaskočilo,“ velké oči s neobvykle rozšířenými zorničkami se dívaly nejistě z jedné tváře na druhou a každou vteřinou jako kdyby v černovlásce narůstal zahanbující zmatek. „Hlavně vy, Boženko, opravdu mě to moc mrzí… vylekala jsem vás…“

„Ale to nic, paní Karličko, co byste se omlouvala, mělo mě napadnout…“ Boženka sice nevěděla, co ji mělo napadnout, ale statečně pokračovala: „Když já si někdy nevidím do pusy… už můj nebožtík muž říkával…“

Šárku nezajímalo, co říkal zesnulý pan Hora. „Spíš bych se měla omluvit já, protože jsem poslouchala sotva na půl ucha. Bez mučení se k tomu přiznávám, Boženka promine, ale já mám v poslední době plnou hlavu Paříže, takže občas vypnu poslech, i když se vede zajímavej rozhovor,“ skočila jí do řeči s narychlo sestavenou lichotkou a když podle Boženčina ulehčeného výrazu poznala, že jí promine cokoliv, hlavně když zas bude všechno v pořádku, už celkem v pohodě se obrátila na Zdenku.

„Klobouk dolů – s tou vodkou jsi zareagovala bleskurychle, je vidět, že jsme na stejný vlně, já v některejch případech taky nedám na alkohol dopustit a i Karla musí uznat, že takovej případ právě nastal.“

Uslzené sametové oči se na ni zadívaly nezvykle vděčným, málem dojatým pohledem a Šárku letmo napadlo, čím si ho vlastně zasloužila. Taková nepředstíraná vroucnost kvůli dvěma skleničkám vodky?

„Uznávám a souhlasím, jenom doufám, že jsem toho nevyzunkla příliš, abych neříkala psovi slečno,“ projevila oprávněnou obavu, ale když Zdena namítla, že v okruhu tří kilometrů žádní psi nejsou a slečny jakbysmet, k údivu všech se vesele rozesmála a bylo to, jako když vykoukne sluníčko z mraků. Potom se naklonila přes stůl a pohladila baculatou ruku ještě stále vyjukané důchodkyně smířlivým gestem, které Šárka tak dobře znala.

„Zapomeňte na to, paní Boženko, a hlavně si nedělejte žádný výčitky, já jsem prostě někdy nemožná holka, Šárina by mohla vyprávět,“ přiznala sebekriticky, stáhla ruku zpět a položila obě dlaně na

rozpálené tváře. „Děvčata, vždyť já přímo hořím, honem mi připravte něco na zakousnutí, sice jsem po večeři, ale s tím, co jste do mne nalily, si sama neporadí. Zatím se půjdu do koupelny opláchnout, musím vypadat příšerně. Jenom ještě…“ nepatrně zaváhala, „neříkejte nic Lexovi, ano? Zbytečně by se vyplašil,“ poprosila tiše, v očích podivnou úzkost, a když se dvě světlovlasé a jedna šedivějící hlava souhlasně rozkývala, ulehčeně vydechla a bez dalšího vyšla na chodbu. Dveře od koupelny tlumeně bouchly.

Boženka se jako na obrtlíku otočila k Šárce. „Proboha, vysvětlíte mi…“

„To víte, že vysvětlím, Boženko, vážně si nic nevyčítejte, moje blbost, že mi hned nedošlo, o čem je řeč. Pani Hradecká má prostě od tý autobusový havárie pocuchaný nervy a jak jste sama viděla, stále ještě není v pořádku. Ona bohužel patří k těm lidem, který prožitý neštěstí poznamená na bůhvíjak dlouho a když si někdo v sobě nese podobnou duševní trýzeň, stačí pak i nejmenší vnější popud – třeba nevhodná poznámka v nevhodnou dobu – kterej ji uvrhne zpátky do deprese. No a vy jste Karle přesně na chlup připomněla den tragédie – patnáctej březen, na ten je pořád ještě přecitlivělá, ale díky vodce to dopadlo dobře. Kdyby však nebyla po ruce, potom nevím, nevím…“ otřásla se viditelně Šárka a určitě to nebylo zimou. Představa vřískající a omdlévající Karly, jak ji už v minulosti několikrát zažila, byla hrozná!

Baculatá paní si poděšeně přitiskla ruku na ústa. „No jo vlastně, jéžiši, ten dárek pro Aničku jsem fakt kupovala patnáctýho března, ještě jsem si tehdá říkala, jakou jsem měla kliku, že jsem u svý známý přespala, jinak bych snad do toho autobusu vlezla taky… to jsem to teda vymňoukla… jenomže, Šárinko, musíte mi věřit, vůbec mě nenapadlo… neuvědomila jsem si… to jsem ale celá já, kolikrát mi jenom můj Vašík říkal, že často je lepší mlčet, než mluvit,“ lamentovala nesouvisle a Šárka si se šibeničním humorem pomyslela, že užitečná vodka zřejmě poslouží ještě jednou.

Neposloužila, protože Boženka se náhle uprostřed lamentací zarazila a udiveně vykulila oči.

„Potom mi však nejde do hlavy… to víte, jsem jenom vobyčejná ženská – ale stejně – jestli teda paní Karličce tolik vadí každá připomínka na ten nešťastnej březen, proč už náhrdelník dávno nezahodila a dokonce si ho pověsila na krk?“

Šárka pokrčila opálenými rameny. „To jsou všechno složitý věci, paní Boženko, taky v nich nemám jasno, ale teď rozhodně není čas na jejich rozebírání. Snad jenom tolik, i když hodně zjednodušeně. Paní Hradecká se s menším či větším zdarem pokouší vytěsnit z mysli všechno, co je s havárií spojeno, takže asi dávno zapomněla, kdy a kde si náhrdelník pořizovala. Podobnejch tretek má doma plný zásuvky. Samozřejmě i daleko cennějších, ale ty si přeci nebude brát na chalupu.“

Na Božence bylo vidět, že ji odpověď příliš neuspokojila, ale už si netroufala nic namítat, zato Zdenka si neodpustila břitký komentář, bez ohledu na přítomnost cizí osoby.

„Nevěděla jsem, že je to s ní až takhle nahnutý, včera mi připadala celkem normální, ale zbytečně se neříká, že zdání klame. Nemrač se, nemyslím to zle, ale Karla podle mě potřebuje psychouše jako sůl a Lexa by měl taky vědět, co jeho drahá polovička vyvádí. K čemu bude dobrý, když na tuhle příhodu uvalíme embargo?“

„Však on to ví,“ ujistila ji Šárka energicky, „neřekla bys mu nic novýho, a co se týče Karly, neboj, ona k tomu psychoušovi zajde. Slíbila mi to a nejde jen o planej slib, včera odpoledne, když jsme se vrátily od rybníka, mu přede mnou volala a dojednala si s ním napevno schůzku. Ode dneška přesně za tejden. Sice tady chtěla bejt nejmíň měsíc, ale člověk míní… Nakonec, vždycky se sem může vrátit a třeba už ani nebude muset šlapat pěšky. Podle toho, jak se s doktorem Chrudimským po telefonu

bavila, se zdál bejt potěšen a on je skutečně ve svým oboru jednička, takže není co řešit. Ale teď už toho nechme, Karla se vrací a stejně jako ona doufám, že jsme tý vodky do ní nenalily příliš, jinak nás Lexa seřve na tři doby.“

Temně hučí Niagára, temně hučí do noci, komu vášeň v srdci hárá, tomu není pomoci – vnímala Jitka jako z velké dálky sladkobolnou melodii a i když by nemohla říci, že jí v srdci hárá nezvladatelná vášeň, musela si přiznat, že zcela klidná taky není.

Možná že to nebyl ten nejlepší nápad přijet sem na několik dnů právě v době, kdy bezpečně věděla, že se tu setká s Lexou. Už to bylo více jak dva roky, co se s ním rozešla, proto ji šokovalo poznání, že ještě pořád není při pohledu na jeho černovlasou hlavu tak lhostejná, jak si myslela, že bude. Že se ještě pořád nedokáže podívat na jeho ženu bez pocitu, který se velice podobal nenávisti.

Samozřejmě, když se s nimi včera a dnes setkala, nikdo by jejímu chování nemohl vytknout ani to nejmenší, neměla žádný zájem se společensky ztrapňovat, takže jen ona sama věděla, jak ji srdce poskočilo, když se znovu po dlouhé době setkala s pohledem tmavých očí, které pro ni kdysi tolik znamenaly. Nemohla za to, stejně tak jako nemohla za bolestné sevření v hrudi a náhlou slabost, která se jí zmocnila a o které si myslela, že je už dávno mrtvá. Vzpomínky si prostě dělají, co chtějí, a přicházejí téměř vždycky nevhod.

Znovu si opakovala, že to nebyl dobrý nápad navštívit Ivanu na chalupě. Neměla však moc na výběr – co by dělala ve vylidněném rozpáleném městě, když už bylo všechno sbaleno a těšila se na dovolenou? Lubošovi nemohla nic vyčítat, byl z toho taky pěkně otrávený, že musí odjezd o několik dnů odložit – v továrně, kde byl zaměstnán, došlo k havárii, jeho účast jako hlavního inženýra byla bezpodmínečně nutná. Proto uvítala Ivanino pozvání, vůbec ji nenapadlo… cítila se být silná, byla by taky pěkná pitomost trápit se kvůli už dávno mrtvému vztahu.

Připustila si pouhou zvědavost vidět ty dva spolu, ne už jako zamilované hrdličky, podle toho, co slyšela, si prošli a procházejí pořádně zatěžkávací zkouškou. Sblížilo je to? Rozdělilo? Proč se nepřesvědčit na vlastní oči, když se k tomu naskytla příležitost?

A tak se ocitla tady a hned první večer toho litovala, protože pohled na to, jak Lexa kolem své hysterky kmitá a snaží se jí dělat pomyšlení, jí pěkně pohnul osrdím. Sice to nebylo poprvé, co je viděla takto spolu, ale jaksi tajně doufala, že by to tentokrát mohlo být jiné.

Přísně se napomenula – tak dost – nesmí pořád hladově hledět jedním směrem, začíná to být nápadné a přinejmenším jedna osoba ví, jak těžce rozchod s Lexou nesla, takže by si mohla začít myslet, že ho těžce nese ještě pořád. Jitka nevěděla, zda se jí podařilo Šárku během dvou let přesvědčit, že Karlin muž je už pro ni odbytou záležitostí, doufala, že ano, ale přesto není opatrnosti nikdy dost. Mohl by si všimnout i někdo jiný, méně tolerantní než Šárka, a vystavit ji skrytému i méně skrytému posměchu, což bylo nesnesitelné pomyšlení.

A představa, že by se jí smála i ta…

Zase přesunula rádoby nenápadný pohled na hubenou černovlasou ženu, ozářenou vesele praskajícími plameny, která se lehce opírala o svého muže, sedícího na lavici vedle ní. Nemohla si nevšimnout, jak jí obvykle bledé tváře planou nepřirozenou červení, a nebylo pro ni žádnou záhadou, jak k této barvě přišla, protože Zdenka jí samozřejmě všechno o Boženčině faux pas vybreptala. Jitka byla celou příhodou spíše znechucena, než aby pocítila soucit k té vyzáblé rozhozené holce, pro kterou by asi bývalo bylo lepší, kdyby tragickou nehodu nepřežila. Kdo ještě dneska stojí o zlou, náladovou a sobeckou potvoru, která vidí a slyší jenom sebe a ostatní jí můžou být ukradení? Už

jednou si zahrála na románovou hrdinku se zlomeným srdcem, když se sesypala kvůli Romanu Vávrovi, ale k vzteku bylo, že jí na tu průhlednou komedii musel skočit právě Lexa.

Nikdy ji nepovažovala za soupeřku, nikdy, ani tehdy ne, když s ní Lexa začal trávit podezřele mnoho času a pro ni – pro Jitku – ho měl stále méně. Je to jen dobrá známá, je mi jí líto, ona potřebuje pomoc, ujišťoval vždycky, když mu přece jenom začala vyčítat, že ji kvůli nafoukané milionářce začíná zanedbávat.

Pěkná známá!!! Jak jen mohla být tak hloupá a nevšimnout si, jak jiné má najednou oči, jak vzdálený je jeho pohled, jak z něj zmizelo všechno hřejivé světlo, které ji vždycky dělalo tak dobře. Ty jeho pitomé výmluvy, náhlý nával práce, služební cesty, nářky na hromadící se problémy ve firmě. A když konečně hlasitě tikající bomba vybuchla, nezůstala jí ani chabá útěcha, že si Karlu vzal pro peníze, protože ta se jí samozřejmě nezapomněla pochlubit, jakou předmanželskou smlouvu Lexa navrhl – v případě rozvodu by nedostal ani halíř. Ani její smrt by mu k ničemu nebyla – pečlivě zhotovená závěť jasně stanovila, že by se potom Karlin veškerý majetek vrátil tam, odkud přišel – jejím rodičům. S jakým gustem jí to ta zrádkyně prozradila, jak si ji vychutnala, jak se u toho vítězoslavně usmívala, – no, když se to vezme kolem a kolem, měla proč se vítězoslavně usmívat!

Na ten den, kdy jí Lexa oznámil, že se bude ženit, nikdy v životě nezapomene. Přišel přesně, jak se domluvili, měla z toho radost, protože se obávala, že se zase omluví neodkladnou prací, ale místo toho, aby si užili příjemný večer, bez jakékoliv výstrahy ji postavil před hotovou věc.

Nevěřícně na něho třeštila oči, pochybovala o svém sluchu… jak mohl… jak jenom mohl tak klidně a neosobně vykládat, že jejich vztah nikdy nepovažoval za vážný, že si nikdy příliš nerozuměli, jak jenom mohl tak bezstarostně předpokládat, že ona pochopí a promine – to se tedy pěkně spletl, chlapeček – nikdy nepochopí a nikdy nepromine!

Hrdost jí pomohla nechat ho odejít bez žárlivé scény, bez výčitek, ale po jeho odchodu se vrhla ke svému dobře zásobenému baru a začala pít jako ještě nikdy v životě. Bylo jí jedno, co si nalévá do hrdla – víno, koňak, vodku – ani skleničku nepotřebovala a právě tuhle chvíli si musela vybrat Šárka, aby jí přišla vrátit vypůjčenou knihu. Dovnitř se dostala snadno, hlavní vchod do paneláku připomínal průchoďák, věčně někdo lezl ven a dovnitř a její dveře do bytu zůstaly otevřené, měla jiné starosti, než myslet na takovou prkotinu.

Po čase si říkala, že v ten den bylo všechno tím podělaným navrch. Kdyby Šárka přišla o něco dřív, ještě by to mohla nějak uhrát, kdyby přišla později, nalezla by ji ztřískanou do bezvědomí, ale ona musela samozřejmě přijít právě v moment, kdy byla Jitka nejzranitelnější.

Ještě dnes se jí dělá hanbou zle při vzpomínce, co všechno Šárce napovídala, co všechno jí prozradila, nezastavila se ani před líčením intimit, vykřikovala svoji lásku k Lexovi a nenávist ke Karle jako zběsilá, plakala a žadonila o trochu soucitu – ona, která vždycky soucit tak nenáviděla. Bylo to hrozné!

Snad jediné štěstí – pokud se vůbec dalo o nějakém štěstí mluvit – bylo to, že její blábolení vyslechla právě Šárka, být to kdokoliv jiný, Jitka nepochybovala, že by přátelé a známí měli na dlouhá léta o senzaci postaráno a ona by mohla chodit kanálama.

Šárka však musela mít o ni starost a taky musela vědět, jak jí asi druhý den bude, protože zůstala u ní, postarala se o ni, trpělivě ji vyslechla, potom svlékla a uložila do postele, uklidila svinčík, když se Jitce zákonitě udělalo špatně a nedokázala dojít do koupelny, zůstala u ní i poté, když konečně usnula neklidným opileckým spánkem.

Ráno se tvářila jakoby nic, a když se jí Jitka začala s pocitem hlubokého ponížení koktavě omlouvat, zarazila ji v polovině věty a řekla, že včerejší večer prostě neexistuje, na což se může stoprocentně spolehnout. A svoje slovo dodržela! Jitka alespoň nikdy neslyšela nějakou narážku, jedovatou poznámku, nezachytila útrpný pohled – ale stejně jí nedokázala být vděčná, dokonce někdy cítila, že je schopna Šárku nenávidět, protože pomyšlení, že ji viděla v tak zuboženém stavu, ji dohánělo málem k šílenství. Často si přála, aby Šárka odjela někam hodně daleko, aby zmizela z jejího života, dokonce aby – umřela. Protože však Šárka nejevila ochotu někam mizet či umírat, bylo nutno zatnout zuby a smířit se s nevyhnutelným – co se stalo, nelze odestát.

Ostatně – čas přece jenom spolehlivě zapracoval, dokázal, že ty nejhorší barvy trochu vybledly, takže ony dvě se zase mohly setkávat, aniž by z toho Jitka měla zvýšený tlak a křečovité škubání v hlavě.

„Jituš, buřta budeš mít na uhel,“ šťouchla do ní Ivanka a vytrhla tak sestru z deprimujících vzpomínek. Polekaně se vrátila zpátky do reality mezi účastníky táboráku, kteří brebentili jeden přes druhého, smáli se a s chutí se zakusovali do opečených lahůdek. Byla vděčná, že si jí nikdo nevšímá, nekomentuje její zamlklost, což naštěstí mohla vždycky vysvětlit tím, že se jí stýská po Lubošovi.

Uvěřili by jí všichni?

Šárka spolkla poslední sousto a stejně jako ostatní se cítila být příjemně nasycena a malátná, takže slabé zanotování z míst, kde seděla Růžena Kroužková, vyznělo do ztracena. Ne, teď nebyla nálada na zpěv, kytara si může dát pohov, chtělo by to něco jiného…

„Hynku, až se konečně přestaneš cpát, co kdybys nám pověděl tu starou pověst, která se ke zdejšímu kraji váže, víš, jakou myslím, tu o Isoldě Chlumecké z Chlumu, však je pro ostudu, že ji ještě neznáme.“

„Jasně, strašidelná pověst, to je ono,“ ozývalo se souhlasně ze všech stran, Šárka zřejmě všem kápla do noty, ale Hynek Musil jenom lítostivě zavrtěl ježatou hlavou. „Já bych rád, ale bohužel – starej Pavelka mi ji sice vyprávěl, ale upřímně řečeno, moc se mi nelíbila, takže jsem si ji nezapsal a tím pádem se mi úplně vykouřila z hlavy,“ řekl omluvně do nespokojeného remcání.

„V tom případě bych mohl posloužit já, pověst o Isoldě Chlumecké z Chlumu znám nazpaměť, neumíte si představit, kolikrát mi ji Toníček u piva vtloukal do hlavy,“ nabídl se ochotně Bedřich Kroužek a ostatní zajásali, protože bývalý učitel dovedl vyprávět nesrovnatelně lépe než Hynek a jeho podmanivý zvučný hlas, kterým dokázal po celá dlouhá léta krotit bandy rozjívených školáků, byl pro podobné zkazky jako stvořený.

„Stejně ho ale podezírám, že si celou Isoldu Chlumeckou z Chlumu vycucal z prstu, protože nikde ve starejch záznamech jsem o ní nenašel ani zmínky a samotná pověst je přesně v jeho předpotopním stylu, takže souhlasím s Hynkem – neočekávejte bůhví co,“ omlouval se předem.

„Na tom přeci vůbec nezáleží, všechny starý pověsti jsou buďto úplně, nebo z velký části vymyšlený a co na tom, že nebude aspirovat na literární cenu – sem s Isoldou,“ žadonili chalupáři unisono a důchodce Kroužek jim vyhověl velice rád.

„Bylo – nebylo – je tomu už nejméně tři sta let, co prý někde v těchto místech stával pyšný hrad, patřící odnepaměti rodu Chlumeckých z Chlumu, který dal české zemi mnoho statečných mužů a krásných žen, co vždycky věrně stáli při svém panovníkovi a v případě potřeby by neváhali položit za něho život. Přicházející a odcházející králové dobře věděli, jaký poklad v tomto vynikajícím šlechtickém rodu mají, a žádný z nich jim nezapomněl svoji přízeň dokázat i jinak než vřelými díky.

Generace střídala generaci, každá z nich se o stále velkolepější hrad svědomitě starala, takže se na něm nepodepisovaly stopy času a navíc si dokázal uchovat i svoje výsady a romantické kouzlo.

Milovaný kamenný domov rodu Chlumeckých přežil války, povstání lidu, vzpoury i nájezdy zločineckých hord – ale – jak už tomu tak bývá – lidskou chamtivost a podlost přežít nedokázal. Těch několik balvanů na okraji lesa, kolem kterých často chodíte, to je prý vše, co z něho zbylo. Traduje se, že na tom největším z nich se občas za měsíčních nocí zjevuje postava zahalená v černém plášti, což má být rytíř Bořivoj, který přes propast staletí nepřestává vyhlížet svoji lásku.“

„Začíná to hezky,“ vzdychla Ivanka zasněně do krátké pauzy, protože příběhy o lásce ji vždycky dokázaly dojmout a často si při četbě romantických knih přála žít v těch dávných dobách, kdy stateční rytíři tasili pro svoje vyvolené meče a za odměnu si vyprosili krajkový šáteček, aby ho pak nosili na věrném srdci jako vzácnou relikvii.

„Ale ty konce,“ namítla Zdenka věcně, „nemám pravdu, pane učiteli?“ obrátila se ke Kroužkovi, a ten jen neurčitě pokýval vybělenou hlavou.

„Takže poslední toho rodu – hradní pán Ondřej Chlumecký – měl dvě dcery. Mladší Korálii, kterou ještě jako dítě dal do zbožností proslulého kláštera kdesi na Moravě, aby nabyla potřebného vzdělání, a starší Isoldu – ta již měla klášter za sebou.

Isolda byla tichá, poslušná a hezká dívka, což ocenil i rytíř Bořivoj, když přijel jednou v létě k Ondřeji Chlumeckému na návštěvu. Byl to jediný syn zchudlého šlechtice, který byl zase nejlepším přítelem Ondřeje Chlumeckého, a oba otcové by s velkou radostí uvítali, kdyby je kromě přátelství pojilo i užší

– příbuzenské pouto. A vypadalo to, že se jejich přání splní, rytíř Bořivoj byl Isoldou okouzlen a ona jím právě tak – však to taky byl šohaj nad jiné pohledný. Nakonec se tedy domluvili, slovo dalo slovo a svatba byla stanovena na konec června. Přípravy, které se k ní konaly, byly skutečně nevídané a celý kraj žil v horečném očekávání velkolepé slavnosti.

Jenomže právě někdy v té době se domů vrátila z klášterního vzdělávání Korálie, která vyrostla ve vyhlášenou krásku – nádherná, okouzlující osmnáctiletá dívka, vedle níž působila dvaadvacetiletá Isolda trochu mdle a povadle. Ano, Korálie byla skutečně krásná, ale na rozdíl od své sestry nebyla ani hodná, ani milá – naopak – jako kdyby si v tom nádherném stvoření daly dostaveníčko všechny nejhorší lidské vlastnosti.

Stalo se, co se stát muselo – rytíř Bořivoj zapomněl na čest, zapomněl, že má nevěstu, zapomněl, že jí sliboval věrnost a věčnou lásku, zapomněl na všechno a viděl jenom žhavé oči a svůdný úsměv

krásné Korálie. Prostě klasický trojúhelník, který byl, je a bude ve všech časech a ve všech podobách.

Je docela možné, že by Ondřej Chlumecký dovolil, aby si rytíř jednu sestru vyměnil za druhou, nebyl to žádný despota s kamenným srdcem, ale co by určitě nedovolil – aby jeho velké jmění, které mělo patřit Isoldě, přešlo na Korálii. Tak to prostě u nich odjakživa platilo – zlato, vesnice, pole, lesy – všechno vždycky zdědil prvorozený syn či dcera, ostatní děti, pokud nějaké byly, dostaly tolik, aby jim to stačilo – když ne k přepychovému, tak alespoň pohodlnému životu. No a protože Bořivoj byl

chudší než kostelní myš, ale s Korálii si chtěl užívat jako král, měli oba tajní milenci o čem přemýšlet. To, co vymysleli, nebylo nic nového pod sluncem, hrabivá zlá srdce bohužel existovala vždycky – nešťastná Isolda měla být obětována, aby nestála v cestě zpupným představám nelítostného páru.

A tak rytíř Bořivoj zašlápl ve svém srdci jakýkoliv soucit ke své nevěstě a jednoho večera nachystal otrávenou číši, kterou pak bez váhání postavil před svoji nic netušící oběť. Jakousi nešťastnou náhodou – pro Bořivoje nešťastnou – se však stalo, že Isolda se sice napila, ale nijak moc zhluboka, a

jak stavěla pohár zpátky na stůl, zatřásla se jí ruka a jedovatý obsah se rozlil po zemi. Když se jí potom o něco později udělalo zle, přičetla svoji nevolnost tomu, že něco špatného snědla, a tím pro ni byla věc odbyta.

Bořivoj se proto rozhodl pro jiný způsob – dýka představuje jistotu, tam už žádné zvracení nepomůže. Vyčíhal si tedy Isoldu, když se temnými opuštěnými chodbami ubírala do svých komnat, a zahalen v dlouhý černý plášť s kápí, zákeřně ji zezadu napadl.

Ale zase měl smůlu, prvním bodnutím děvče jen lehce zranil, ke druhému již neměl příležitost, protože na její křik přispěchali dva statní sloužící, takže měl sotva čas uprchnout do bezpečí.

Otřesená a zmatená Isolda po celý den odpočívala na lůžku, obklopena zvlášť vybranými oddanými strážci, a měla dost času přemýšlet o tom, co se stalo. Byla si celkem jistá, že nikdo ze služebnictva by se na hradní dcerku neodvážil vztáhnout ruku. Trest, který by takového opovážlivce čekal, byl strašlivý – uvaření v kotli s vroucím olejem – a navíc, služebnictvo už měla tolik let, měli ji rádi, nebyl žádný důvod, aby ji zabíjeli. Otec ji taky miloval od chvíle, kdy se narodila, na dobře opevněný hrad se nikdo cizí nemohl dostat – zbyl tedy vůbec někdo, kdo by si mohl přát její smrt?

Isolda se dlouho bránila strašlivému podezření, proti její vůli zahryznutému v duši – že takový důvod mohl mít pouze jeden člověk – nebo snad dva? Jako kdyby jí naráz spadly šupiny z očí, pojednou se jí začínaly vybavovat jisté náznaky, před kterými úmyslně uhýbala, znovu jí v uších zaznělo náhodně zaslechnuté slůvko, připomněla si významné pohledy, zdánlivě nevinné maličkosti, svoji nevolnost po medovině, Bořivojův zuřivý výraz, když ji nedopatřením vylila – a její srdce, až doposud plné něhy a lásky k ženichovi i sestře se obalilo železným krunýřem, v jehož nelítostném stisku zahynul všechen cit kromě jediného – touhy po pomstě.

Bez váhání se odebrala za otcem a řekla mu vše. Ondřej Chlumecký naslouchal žalující dceři a přijal její podezření za své.

Protože však podezření není jistota, rozhodl se políčit na bezcitného zloducha past. Hned druhý den večer úmyslně založil požár v jedné ze svých komnat a potom řval a svolával každého, kdo měl ruce a nohy, aby přispěchal hasit. Rytíř Bořivoj, který nejprve s plameny udatně bojoval, využil nastalého zmatku, kdy jeden sloužící zakopával o druhého v hořící místnosti i na chodbě, nenápadně se vzdálil

a jako odporná krysa se vkradl k Isoldě, pevně rozhodnut skoncovat s ní tentokrát navždycky.

Nebál se prozrazení, kdo už by se opovážil podezírat statečného šlechtice, tělem i duší zamilovaného do své vyvolené? Vina určitě padne na nějakého chudáka, a aby se pak na mučidlech přiznal, o to se chtěl Bořivoj osobně postarat.

Isolda ležela zdánlivě opuštěná na posteli s nebesy a zpod přivřených víček s ledovým pohrdáním sledovala v černý plášť zahalenou postavu, která s sebou přinášela smrt. Ruka, ještě nedávno ji objímající, se pozvedla ke smrtící ráně a ostře nabroušená dýka se bez milosti mihla vzduchem, aby dopadla v místa, kde bilo její zrazené srdce.

V ten okamžik se však slabě osvětlená ložnice naplnila nečekaným hlukem a výkřiky a z přilehlé komůrky se vyřítilo několik statných postav v čele s hradním pánem, pro které bylo hračkou povalit ničemu na zem a pevně ho spoutat.

Zrádný rytíř v úžasu a děsu zíral, jak se domněle mrtvá Isolda zvedá, beze studu ze sebe svléká noční roucho a potom drátěnou košili a bez jediného slova či pohledu na něho pyšně odchází.

Kdo jinému jámu kopá… na mučidlech se přiznal ke všemu, neušetřil ani Korálii, ale ta jakoukoliv spoluvinu odmítala, pořád prohlašovala, že si všechno jenom vymyslel, že měl určitě zcela jiné důvody, proč se chtěl své nevěsty zbavit, a dokonce chladnokrevně přihlížela, když Bořivoje čtyři černí koně trhali na kusy. Jeho posledním slovům, že na ni bude v pekle čekat, se vysmála, ale nesmála se dlouho, protože ani otec, ani sestra jí neuvěřili a uličkou hanby ji vyhnali z hradu do hlubokých hvozdů, kde se o ni divá zvěř dle zásluhy postarala.

Ondřej Chlumecký pak žil tiše a osaměle s Isoldou, která se zapřísáhla, že už jí žádný nápadník nesmí přes práh, a svoji přísahu taky dodržela. Zemřela krátce po svém otci ve věku necelých třiceti let – oba rádi spěchali do věčného blaženství, kde nebyla žádná zrada ani hrůzy vzpomínek.

Hrad zůstal opuštěn, chátral, nikdo o něj neměl zájem, mezi lidmi kolovaly zvěsti, že se rytíř Bořivoj ve svém černém plášti s kápí často objevuje na cimbuří a zrakem, z něhož šlehají ohnivé plameny, propátrává lesy, zda v nich neobjeví zrádnou milenku, aby si ji odvedl do pekla, jak slíbil.“

Zdena se rozhlížela po okolí, které znala tak dobře v žáru letního slunce i v teplém soumraku klidných večerů, kdy si měsíc nesměle razil cestu přes listnaté vrcholky stromů, a marně se snažila promítnout si do tohoto milého prostředí právě vyslechnutý děj – zrazenou Isoldu, bezcitnou Korálii, nevěrného Bořivoje. Asi mi chybí ta správná dávka fantazie, pomyslela si věcně a nahlas řekla: „Tak jsem měla přece jenom pravdu, začínalo to hezky, ale ty konce.“

„To zas nebylo tak těžký uhádnout, protože v každý pověsti vždycky všechno dopadá špatně. Šťastný konce bejvají jenom v pohádkách nebo červenejch knihovnách, pokud máš zájem, klidně ti z fleku nějakou řeknu,“ zazubil se Mirek na manželku.

„Z pohádek už jsem vyrostla a červený knihovny nečtu,“ odmítla stejně vesele. „Jednou nebo dvakrát jsem to zkusila, ale když jsem zjistila, jak se kvůli banálnímu nedorozumění zamilovanej pár trápí a podezírá a až teprve na konci si vysvětlí, co si mohl vysvětlit v prvních minutách, bohatě mi to stačilo.“

„Jenomže v tý pověsti nešlo o žádný banální nedorozumění, tam šlo o silný lidský city – láska, nenávist, touha po penězích – a je bohužel smutnou pravdou, že když se tyto city vymknou kontrole, nemůže z toho bejt nic jinýho než tragédie,“ konstatoval suše Lexa.

„Svět už je prostě takovej, my ho nepředěláme, pořád platilo a platí, že peníze sice nejsou všechno, ale všechno je za peníze,“ přisadila si Jitka s tak nevinným výrazem, že Šárce bylo ihned jasné, na co naráží.

„Tak to už jsem někde slyšela nebo četla – nějakej citát, viď? Takovejch je spousta – ale zpátky k pověsti – celkem ušla, ale souhlasila bych s panem Kroužkem, že si ji starej Pavelka vymyslel. Není v ní nic původního ani dobovýho, samý klišé, na to by Toníček ještě stačil. Když z hradního pána uděláte dnešního bohatýho taťuldu na penzi, z jeho dcerušek úřednice třeba na finančáku a z rytíře Bořivoje línýho frajírka štítícího se práce – vidíte snad někde nějakej rozdíl? A taky mi v ní chybí reakce Bořivojova otce, když se dozvěděl o příšerným konci svýho syna. Nechce se mi věřit, že by ho přešel jen tak, muselo dojít ke střetu, jenomže to už bychom po dědovi chtěli asi příliš. Ten chudák sotva věděl, čím se tehdy bojovalo, nejspíš by zoufalýmu tátovi vrazil do ruky kulomet.“

Šárka se chvilku rozmýšlela, jestli se má ještě zmínit o šilhavé krásce, visící na zdi v její ložnici, ale pak nad tím mávla rukou. Bůhví, koho obrázek představuje – může to být Isolda, ale stejně tak dobře to může být nějaká mátoha z maškarního plesu. Toníček si přece svůj výtvor mohl pojmenovat, jak chtěl, určitě to každému bylo jedno.

Kdo však rukou nemávl, to byla Karla, která se díky dvojité dávce vodky a pozdějším skleničkám vína cítila být v pohodě, jak už dlouho ne, takže nedočkavě – obrněná proti případnému posměchu – vstoupila do hovoru, i když se jí trochu pletl jazyk.

„Představte si, děcka, že Šárka tu puberťáckou komtesku dokonce vlastní. Samozřejmě jenom na plátně, koupila si ho právě od toho Pavelky a prej se dušoval, že zobrazuje Isoldu, jak skutečně vypadala. Černovlasá, černooká, vysoká, štíhlá – prostě kočka. Nechci se vytahovat, ale ona je mi docela podobná. Přiznám se, že mě to zaskočilo i polekalo – dost divná náhoda. Netvařte se tak nedůvěřivě, nekecám, opravdu. Konečně, kdo bude chtít, může se sám přijít přesvědčit, Isolda je kdykoli k mání v mým dočasným příbytku a určitě bude za každou návštěvu vděčná. Asi se začnu zajímat o svý dávný předky, jestli třeba nejsem s rodem Chlumeckých nějak spřízněna,“ hovořila překotně a v očích se jí objevil podivný lesk, který však s vypitým alkoholem neměl nic společného.

Šárce postačil jediný pohled do tváří chalupářů, aby jí bylo jasné, co si myslí.

„Tak to asi těžko, ten rod přeci po přeslici vymřel, copak jsi neposlouchala?“ namítla celá nesvá, vědoma si toho, že má na Karlině plácání lví podíl. Ovšem Lexa taky její nepřehlédnutelnou špičku nemusel přiživovat vínem, jindy ji hlídá jak ostříž a dneska…

„Tak to se říká kdoví jestli, zlato,“ odbyla ji Karla vítězně. „Korálie přece byla vyhnaná do lesů, kde je psáno, že v nich musela zahynout? Mohla se z nich vymotat, zakotvit někde jinde a postarat se o

další potomky – byla přece proslulá krasavice, takže ke svým vdavkám nemusela potřebovat prachy.“ Zdálo se to Šárce, nebo skutečně z těch posledních slov zazněla hořkost?

„Vážně bys s tou zrádkyní chtěla mít něco společnýho? Nebyla to moc sympatická holka – ostatně Isolda taky ne, i když si protrpěla svý. Tu pomstu hodně přehnala, takže doufej, že vaše podoba zůstane jenom na plátně, ve skutečnosti není o co stát,“ pleskla Ivanka první, co jí přišlo na jazyk, ale když uviděla, jak sebou Karla trhla, uvědomila si, že s ní nesmí tak lehkomyslně žertovat. Podobné maličkosti, které by normální člověk přešel bez mrknutí oka, mohla Lexova žena nesmyslně nafouknout. Rychle proto vybruslila z tenkého ledu.

„Stejně ale, jak může sestra sestře udělat takovou prasárnu, to vážně nechápu. Víte, ještě bych pochopila, kdyby někdo někoho ve vzteku vzal klackem přes hlavu – prostě taková zlá minuta, kterou si asi prožije každej – ale pečlivě spřádat vražednej plán jako hnusnej pavouk pavučinu – to je zrůdný a nelidský!“ řekla se štítivým rozhořčením.

„Souhlasím, a mezi takový nelidský zrůdy bych ještě zařadila řidiče, když někoho přejedou a pak zbaběle zmizí, aniž by se jakkoliv snažili svý oběti pomoct,“ ozvala se poprvé Růžena Kroužková, které zřejmě nějaký dobrý duch pošeptal, že by bylo záhodno přehodit rozhovor na jinou kolej a nechat staleté Chlumecké na pokoji. Ovšem nově zvolené téma bylo pro Karlu stejné, jako přejít z deště pod okap.

„Asi narážíš na tu přejetou holčičku loni na podzim,“ chytla se okamžitě Božena Horová, která už zřejmě zapomněla na předešlou lekci s náhrdelníkem. „Tak k tomu vám můžu říct všechno,“ ohlásila důležitě a navíc zcela zbytečně, protože o tom nikdo nepochyboval. „Libuška Srncová z naší vesničky, nebylo jí ještě ani deset, utekla babičce, když ta po obědě usnula a proti zákazu se vydala

do lesa na houby. Znala je líp než kdejakej dospělák, měla tátovu školu a Ruda Srnec to byl, panečku, nějakej znalec hub.

Když se s plným košíkem vracela a zrovna přecházela silnici, vyřítil se na ni ze zatáčky osobák, v plný

rychlosti do tý chudinky malý narazil a odhodil ji do příkopu. To byla veliká smůla, protože ji náhodnej chodec našel až po delší době. Kdyby se jí prej dostalo okamžitý pomoci, mohla žít – alespoň jsem to tak slyšela vyprávět,“ líčila Božena se slzami v hlase, kulatý obličej se jí zalil rozbouřenou krví a dobrácké modré oči zasvítily opovržlivým hněvem.

„Pro takový zrůdy je každej trest málo, já říkám – pověsit na prvním stromě, potom si snad někdo další podobnou zhůvěřilost rozmyslí,“ dokončila krvežíznivě.

„Jo, o tý holčičce jsme slyšeli a pokud vím, řidič, kterej ji má na svědomí, se ještě nenašel a moc pochybuju, že se ještě někdy najde, zcela přesně ve stylu – bestie mají štěstí,“ vzal si slovo Hynek a zamyšleně dodal: „Nevím, proč říkám ‚řidič‘, když stejně tak dobře to mohla bejt i řidička. Je sice těžký si představit, že by nějaká žena dokázala nechat děcko bez pomoci, ale co si budeme namlouvat – něžný pohlaví už dávno není něžný – bohužel.“

Zdena ho sjela nevraživým pohledem: „Jasně, jen do nás, vůbec se nežinýruj, máme přece rovnoprávnost, ne? Ale zas na druhou stranu uznej, že plýtvat něžnostmi na někoho, jako jsi ty, Mirek nebo Lexa, je beznadějnou ztrátou času,“ rozhlédla se spokojeně kolem, jista si podporou všech přítomných žen.

Jitka na ni souhlasně mrkla, ale zapojit se do rozhovoru o přejeté holčičce neměla zájem – podobná neštěstí se na silnicích stávají dnes a denně – proč se tím drásat. A navíc se obávala, aby Karla kvůli tomu nezačala řádit. Taková a podobná témata na ni přece musí působit jako rudý hadr na býka, copak si to nikdo neuvědomuje? Sice se zatím tvářila jako neviňátko, ale čert se v té ženské vyznej. To by tak ještě scházelo – není přece možné zas do ní lít vodku, už takhle je dost nadrátovaná, a ty kecy o Isoldě byly pěkně trapné – chudák Lexa.

„Já bych raději navázala na Ivanku a paní Růženu, na to, co říkaly před chvílí. Jejich morální odsouzení lidských zrůdiček chápu a všemi deseti se přidávám, ale moc pochybuju, že by ti hajzlové s naším odsouzením souhlasili. Lidi si obyčejně dokážou sami před sebou ospravedlnit jakýkoliv svinstvo, kampak na ně s tím, že jsou prachsprostí pobertové či zabijáci. Každej pro sebe hledá a samozřejmě nachází polehčující okolnosti – že jsou vlastně ve skutečnosti obětí, že si nemohli

pomoci, že byli k zločinu dohnáni – bla bla bla a ještě přitom nafoukaně věří, že právě na ně nikdo nepřijde. Později se nestačí divit, jak je možný, že skončili v base. Kdyby se obrátili na mne, ochotně bych jim to vysvětlila. Pevně totiž věřím, že každý zlo bude jednou po zásluze potrestáno, ať již světskou spravedlností, anebo nějakou jinou – vyšší. Řečeno srozumitelněji a méně kulantně – věřím, že na každou svini se už někde vaří voda!“

Jitce najednou vyschlo v ústech a po celém těle ucítila nepříjemné mravenčení, protože koutkem oka zachytila čísi pohled, ve kterém rozhodně nebylo nic přátelského. Pokud by se měla řídit instinktem, klidně by připustila, že v něm dokonce postřehla záblesk nenávisti, ale když se pozorně rozhlédla kolem sebe, byly oči všech přítomných upřené do pestrobarevných plamenů. Něco se mi asi zdálo, usoudila rozpačitě, nevím, proč by na mne měl kdokoliv nenávistně zírat, vždyť jsem toho tolik neřekla.

Netrpělivě potřásla hlavou a donutila rty k bezstarostnému úsměvu.

„Abych však nezabředla do moralizování a hlubokomyslnejch úvah, na což stejně kašlete, co takhle udělat tečku za Isoldou a Korálií? Je to přímo moje povinnost, protože musím uklidnit Ivanku.

Ujišťuju tě tedy, milá sestřičko, že z mý strany se žádnejch úkladů obávat nemusíš. Hynek není můj typ a s penězi to u vás taky není žádná sláva, takže nemám po čem natahovat chtivý ruce,“ rozesmála se teď již nahlas a její smích měkce zapadal do zasmušile naslouchajícího temného kraje, který si o

lidském pokolení a jeho bezohledném pachtění po zrádné bludičce štěstí již tisíce let myslel své. Ostatní se k jejímu výbuchu veselí ochotně přidali.

A pak už se rozjelo jen nezávazné klábosení, kdy se všichni bavili o všem a o ničem. Šárka si oddychla, že Karla již nejevila snahu chlubit se pochybným příbuzenstvem a do svého oddechnutí zahrnula i skutečnost, že Lexa konečně místo skleničky strčil do ruky své ženušky pořádný kafáč.

Celá společnost v tuto chvíli poskytovala idylický obrázek, na kterém by oko náhodného kolemjdoucího se zalíbením spočinulo, ale kdyby měl možnost nahlédnout do jejich myšlenek…

Ta hnusná slídilka nás viděla, určitě… svatá pravda, že kam nemůže čert, tam nastrčí bábu, zbejvá jen doufat, že bude držet hubu. Jo – ta teda jo – spíš hoří netrpělivostí, aby to honem honem mohla vyžvanit. Sakra, hergot, do prdele, celou dobu si dávám pozor a teď se najednou cicmám s holkou na kraji lesa jako nadrženej holobrádek. Jenomže jsem myslel, že už jsou všichni na place, u Šárky byla tma, jak jsem měl vědět, že se tam ta bába najednou objeví? Jestli se to donese k manželce… už takhle mě podezřívá a já se nechci rozvádět. Sice nám to poslední dobou moc neklape, ale to se srovná, všude je něco. Že já blb si s tou holkou vůbec začínal, teď ji mám na krku jako klíště, snad dokonce věří, že si ji vezmu. Tak to ani omylem, budu ji to zkrátka muset říct na rovinu, když jemný náznaky nevedou k ničemu. Teď je ale hlavní věc, aby babizna mlčela.

Ale no tak, Boženko, nekoukej na mne jako bazilišek, to víš, když se dva mají rádi… Docela bych uvítala, kdyby sis svůj objev nenechala pro sebe, aspoň by to bylo hop nebo trop, když se milánek pořád k ničemu nemá. Jenom si dávej velkej pozor, oni totiž poslové špatnejch zpráv dost často špatně skončili.

SUPER – ta pověst nemá chybu a přišla jak na zavolanou. Je až neskutečný, jak mi všechno hraje do ruky. Plán už byl sice hotovej, ale tohle je dáreček navíc, třešnička na dortu, nikdo už nebude moci pochybovat. Kroužka za jeho vyprávění pozlatit, fakt, stačí dopilovat jen nějakou maličkost a velkolepý finále může začít. Díky, Isoldo, máš to u mne. Jeden větší a jeden menší problém se sice vyskytl, ale s tím už si nějak poradím. Musím!

Ne, já už se tou čarodějnicí vydírat nenechám!!! Pět tisíc měsíčně sice unesu, ale zanedbatelný obnos to taky není. A kde je psáno, že ta vyděračská svině nebude chtít časem víc? S jídlem roste chuť, to je známá vesta. Mám snad do smrti platit za jednu chybu? Že taky ta stará kráva musela lítat s foťákem po lese zrovna v ten osudnej okamžik a vyblejsknout si mě se vší parádou. Určitě od tý doby uchcává blahem, jak se jí podařilo vylepšit si důchod. Ale všeho do času, babizno, uvidíme kdo s koho.

Pátek – 14. července

Božena Horová nevěděla, co ji probudilo, měla dojem, že nějaké bouchání. Prostě byla najednou vzhůru a se zatajeným dechem a prudce bušícím srdcem napínala sluch do tmy, aby jí neunikla sebemenší odchylka od důvěrně známých zvuků noci. Čelo se jí orosilo potem, na zádech naskočila husí kůže, protože měla neodbytný pocit, že někde blízko ní je něco nepříjemného, něco nenávistného, něco moc zlého, a toto pomyšlení ji zcela ochromovalo.

Po několika nekonečných minutách, poněkud uklidněna přetrvávajícím tichem, natáhla ruku k malé lampičce na nočním stolečku a rozsvítila slabou žárovku. Rychlým pohledem přelétla útulnou ložnici a důvěrně známé prostředí ji naplnilo takovou úlevou, že hlasitě vydechla a ledové sevření kolem srdce začalo povolovat. Pohlédla na nástěnné hodiny proti sobě – ukazovaly za pět minut čtvrt na dvě, do rána ještě daleko, pomyslela si rozmrzele a zrovna se chystala zase zhasnout, když to uslyšela znovu.

Tři tupé údery na dveře – buch buch buch!

Ztuhla! Co to proboha je? Klepání? Ale kdo by klepal uprostřed noci na dveře chudobné důchodkyně? Zloděj určitě ne, ten by toho tak našel, i kdyby mu pomáhala hledat, a navíc by nedělal takový kravál

– jaká je tedy jiná možnost? Strašidlo?

Strašidla neexistují, ty káčo, napomínala se Boženka ke klidu, když roztřeseně vstávala z postele a marně očima pátrala kolem sebe po nějaké zbrani. Nakonec se musela spokojit s malou, ale docela těžkou vázičkou, ze které vyhodila vadnoucí květiny. Pořád lepší než nic. Ale třeba se plaší zbytečně, třeba prostě jenom něco bouchá do dveří, něco, co tam omylem spadlo, něco, co tam upustila – cokoliv – to je přece možné, ne?

Jo a pohybuje s tím kdo? Poltergeist? panikařilo její podvědomí a Boženka poprvé za dlouhá léta zalitovala, že si místo pevné linky, která byla dole v kuchyni, nepořídila mobil. Teď by stačilo, kdyby namačkala číslo… Co má dělat, co má jenom dělat – vrhnout se k oknu a křikem probudit celou vesnici? Ta ostuda, kdyby se ukázalo, že pro nic za nic. Všem by potom byla pro smích. Ne, musí se napřed přesvědčit, určitě půjde o nějakou blbost, zloděj by opravdu neťukal a nějaký úchylák ji mohl bez problému načapat spící v posteli, ložnici si přece nezamyká, ani nemá čím, klíč už dávno ztratila.

Opatrně, se zatajeným dechem, centimetr po centimetru otevírala dveře ven do chodby, připravena je hned zase zabouchnout, kdyby se na ni zašklebil nějaký zplozenec pekla, a zašmátrala po vypínači, který byl nalevo od nich. Elektrické světlo poslušně ozářilo předsíňku jako dlaň a strmé schodiště se zábradlím. Ze svého místa mohla vidět i kousek kuchyně dole. Nikde se nic nehýbalo, žádné strašidlo na ni nevyskočilo, ale na zemi taky neleželo nic, co by mohlo způsobovat jakékoliv bouchání. Božena udělala ještě jeden váhavý krok kupředu, když tu se náhle za ní, tiše jako opravdový duch, objevila vysoká, černě oděná postava, až doposud se ukrývající za otevřenými dveřmi, a ruka v černé rukavici bez milosti a velkou silou uhodila do širokých zad.

Bolestný výkřik, těžký náraz a zvuk padajícího těla – to všechno zaznělo téměř současně, aby se po několika vteřinách rozhostilo zděšené ticho. Starý dům oněměl v šoku.

Potom se černě oděná postava pohnula a lehce seběhla po sešlapaných schodech podívat se na výsledek svého snažení. Nepatrný úsměv zvlnil kruté rty – rána tlustým polenem, které nezvaný návštěvník svíral po celou dobu pevně v ruce, už nebyla nutná!

Božena Horová měla zlomený vaz.

Bylo krátce po deváté ráno, když se Šárka připojila k ostatním chalupářům, kteří se spokojeně rozvalovali pod mohutným dubem a jejichž hlasitý hovor a smích byl slyšet málem až do vesnice. Vypadalo to, že se všichni výborně baví, ale Šárka nepochybovala, že nejméně ve dvou případech jde o veselost předstíranou.

Opatrně našlapovala, aby nerozlila čerstvě uvařenou kávu, a dumala o smutné novince, kterou jí právě Růžena Kroužková mobilem sdělila. Nějak se pořád zdráhala uvěřit, že ta kulaťoučká,

upovídaná paní, jim všem dle možností ochotně vypomáhající, už není mezi živými. Člověk vážně neví dne ani hodiny, pomyslela si sklesle, ale zas na druhou stranu – znát předem datum, kdy opustím tento svět – brrr – to nikdy!!!

„Boženka Horová je po smrti,“ oznámila bez úvodu a s povzdechem usedla do volného zahradního křesílka vedle Ivany.

Muži i ženy na ni chvilku s očekáváním zírali, jako by čekali na pointu tohoto oznámení, a když jim došlo, že žádná nebude, začali se vyptávat jeden přes druhého.

„Co to povídáš?“

„Božena po smrti?“

„Co se jí stalo?“

„To kvůli tomu, jak se jí včera udělalo špatně?“ přidal se udiveně Lexa, neboť to byl právě on, kdo svým autem odvážel po skončení táboráku tři vesnické návštěvníky domů, protože si paní Božena stěžovala, že se necítí dobře.

Zdena to po jejich odjezdu zlomyslně okomentovala, že bodejť by jí bylo dobře, když se po celý večer cpala špekáčky jak nezavřená.

„Když jsem ji ale vysazoval u baráku, zdála se bejt celkem fit.“

„Včerejší nevolnost s tím neměla co dělat, někdy během noci spadla ze schodů a zlámala si vaz, před chvilkou mi to volala Kroužková, tý to zase řekla ta Boženčina kamarádka Anička, když na ni marně ráno zvonila. Měly spolu jet do města na nějaký nákupy, tak si začala dělat starosti a vlezla zadem do domu, což prej šlo snadno,“ vysvětlovala Šárka.

„Zlámala si vaz? Tak to aspoň netrpěla,“ hlesla soucitně Karla. „Já ji sice vůbec neznala, včera jsem ji viděla poprvé, ale kromě toho, že byla dost upovídaná, působila docela mile. Je mi jí líto, svět je opravdu plnej neštěstí,“ dořekla trpce a všem okolo ní bylo jasné, jaká neštěstí má na mysli.

Lexa svou ženu něžně pohladil po černých vlasech, což Jitka zaznamenala s nevolí, a aby to zamaskovala, chvatně sáhla po cigaretě, i když na ni neměla žádnou chuť.

„Jak můžeš tvrdit, Šári, že s tím včerejší nevolnost neměla co dělat? Co když spadla právě proto? Třeba jí bylo v noci tak blbě, že si chtěla vzít nějakej prášek a na schodech se jí potom zamotala hlava…“

Šárka pokrčila rameny. „Je to možný, nehádám se. Taky mohla mít žízeň a šla se napít, nebo potřebovala na záchod – dohadů je spousta, ale pořád to jsou jenom dohady. Nevíte náhodou někdo, jestli se její smrt bude vyšetřovat? V tom případě jsme první na ráně, nebo se mýlím? Já jen, aby nám to nenarušilo cestovní plány.“

„Neboj, sice nějaký vyšetřování bude, ale řekl bych, že spíše formální, běžná rutina, nic jinýho než nešťastná náhoda to přece nemohlo bejt. Policie si to u ní v domku jistě pořádně prohlídne a pokud ještě přijde za náma – piva snad máme dost, ne?“ uchechtl se Mirek a aby potvrdil pravdu svých slov, hned po jednom sáhl. Hned vzápětí ho však spořádaně postavil zpátky. Ne, on už určitě chlastat nebude!

„Kdo se nám teď bude starat o chalupy?“ napadlo vždy praktickou Zdenu a nic si nedělala z Ivančina nevlídného pohledu. „Co třeba Kroužková, známe ji léta, spolehlivá je taky a určitě si ráda přivydělá.“

„Tak tohle je snad trochu předčasný, ne?“ zamračila se na ni i Šárka. „Já vím, že ti Boženka nikdy moc neseděla, tobě vůbec sedí moc málo lidí, ale zlá ženská to rozhodně nebyla, takže se nechovej, jako by nikdy neexistovala.“

Lexa se chvatně vložil do hrozící výměny názorů: „Já ji sice taky neznal, ale takhle skončit je fakt smutný. A ona byla navíc asi hodně osamělá, včera v autě mi vykládala, že si hodlá pořídit z útulku kočičku a menšího pejska, aby se pořád nevracela do prázdnýho bytu. Že prej je bez problémů uživí – bylo mi jí vážně líto.“

„Osamělá byla, to jo,“ souhlasila Šárka. „Ženatýho syna i vdanou dceru měla v cizině, myslím že v Austrálii, neměli o ni moc velkej zájem, ani svý tři vnoučky ještě neviděla… no nic, každej máme něco, neštěstí holt nechodí po horách, ale po lidech. Obraťme raději list, Božence už stejně nepomůžem – co s načatým dnem? Půjdeme si zase zaplavat?“

Zdena přikývla. „Já teda určitě a doufám, že mě Mirek nenechá dlouho samotnou, dojednal si totiž ve městě schůzku s jedním známým, přesněji řečeno se stejným bláznem do poštovních známek, jako je sám. Vážně nechápu, co na těch nudnejch čtverečcích mužský mají… filatelie je… ale nic, nebudu se zbytečně rozčilovat, prostě chci říct, že půjdu na pořádný koupaliště a ten nedalekej rybník tady, co si na koupaliště jenom hraje, s radostí přenechám místním kachnám.“

„Spíš ti tady chybí obecenstvo, nemáš se před kým producírovat,“ vyplázla na ni Šárka jazyk a tázavě pohlédla na Karlu, které vlastně její předešlá otázka platila.

„Po obědě mám v úmyslu zalehnout a dočíst si konečně detektivku od mojí milované Agathy, jinak zapomenu, co bylo na začátku. Nultá hodina se jmenuje a je pěkně napínavá, paní Agatha je vážně skvělá. Lexovi bych doporučovala, aby zajel nakoupit, ledničku jsme téměř úplně vybrakovali.“

Šárka zdařile potlačila radost, že bude mít celé odpoledne pro sebe, stejně zdařile na sobě nedala znát překvapení, že si Karla zase libuje v detektivkách jako dřív, a pak už jenom mlčky naslouchala, jak se Jitka s Ivanou dohadují o svém odpoledním programu. Jitka prosazovala taky koupání, což Ivana vehementně odmítala a navrhovala procházku, protože vystavovat se někde v plavkách bylo to poslední, co by ji lákalo. Léta zvyklá na obdivný hvízdot mužů všech kategorií, umírala teď hrůzou, že by se díky její tloušťce mohl změnit na posměšný.

Šárku jejich dohadování nezajímalo, protože se jí náhle, jako už několikrát, odněkud z hlubin podvědomí vynořila znepokojivá myšlenka, která sice postrádala zřetelné obrysy, ale mladá žena nějakým šestým smyslem věděla, že by ji neměla nechat znovu zapadnout. Dorážela na ni, vyžadovala si její pozornost, ale když ji chtěla pevněji uchopit, rozplynula se v nicotu. Zlobilo ji to – co sakra viděla nebo slyšela, že ji to naplňuje nezvladatelnou úzkostí a někdy dokonce i takovou hrůzou, až se jí v útrobách všechno sevře? Podobné pocity přece musí mít nějaký důvod, proč si ho tedy nedokáže vybavit? Chvilkama už byla docela blízko, jako právě nyní… kdepak, už je to zase pryč… zatraceně… k čertu!

„…a tak jsem si, Emilku, toho kocourka nechala, byl tak zanedbanej a hladovej – nějakej surovec ho vyhodil – říkám mu Emilku, nevadí ti to, viď? Paní domácí souhlasila, ona má taky kočičky ráda a Emilek se s tou její Fifinkou brzo skamarádil. To byla legrace, jak se honili po zahradě, škoda, žes to nemoh vidět.

Přinesla jsem ti zase kytky, na loukách jich teď roste fůra, takže budeš mít každej den čerstvý,“ slibovala Fanynka a netrpělivě si ze zapadlých očí odhrnovala potem zvlhlé vlasy, bránící jí v plném výhledu na jezírko. „Jinak nic novýho nevím, o tý přejetý holčičce jsem ti přece už říkala, nebo ne? Někdy dost zapomínám, ale ty se určitě nebudeš zlobit, když ti něco povyprávím dvakrát, byl jsi na mě vždycky hodnej. Ta holčička umřela, domácí říkala, že vinou řidiče, kdyby neujel… Lidi jsou dneska zlý, Emilku, kdybys věděl… ubližujou i mně, smějou se mi, že sem za tebou chodím a povídám si s tebou, ale proč jim to furt vadí? Na tom přeci není nic špatnýho a povídání s tebou je to jediný,

co mi zbylo.“

Zapadlé šedé oči bez zájmu spočinuly na ohromných náramkových hodinkách s ušmudlaným odřeným řemínkem, které Fanynka neproměnila za pančované slivky jenom proto, že nikdo o ten laciný šmejd neměl zájem.

„Ach jo, tři hodiny a já už mám zase žízeň. Ráno jsem dopila poslední krabičák, na novej nemám, důchod beru až příští tejden. Snad mi večer chlapi v hospodě zacvakají aspoň pivíčko. Ty víš, proč to dělám, když se napiju, je mi líp a dokážu myslet jenom na to hezký, co jsme spolu prožili. Emilku, Emilku, tak hrozně mi pořád chybíš, měla jsem raději umřít s tebou…“

Fanynka náhle ustala ve své samomluvě, protože uslyšela nějaký nezvyklý šramot, jako kdyby se něco velkého prodíralo hustým listím, a hned potom se na druhé straně jezírka objevila vysoká postava v bílém tričku a džínách, mířící po jeho zarostlém okraji přímo k ní. Udiveně na ni hleděla, místní o špatně přístupné studené jezírko nestáli a někdo cizí, když ji zahlédl sedět na zpuchřelém rozpadávajícím se prkně, podobající se lesní divožence a mumlající nesouvislá slova, se jí raději uctivým obloukem vyhnul.

„Dobré odpoledne, Františko,“ uslyšela vlídný pozdrav a zcela mimovolně se ohlédla, zda skutečně patří jí.

Františko? Kdypak už jí někdo naposledy řekl Františko? To je tak dávno, že už to snad vůbec není pravda. Františka Kusová přece umřela spolu s Emilkem a na její místo nastoupila Fanynka, která byla jenom jejím stínem.

Znovu se podívala na nenadálého hosta. Stál úplně bez hnutí jako socha a prohlížel si ji s napjatou pozorností. Výsledek ho zřejmě uspokojil, protože vlídný hlas se ozval znovu:

„Přicházím se zajímavou nabídkou, Františko, chtěla byste si vydělat spoustu peněz?“

Šárka si zaplavala do sytosti, potom se hodinku opalovala a užívala si vzácného klidu, kdy ji nikdo nerušil a nikdo po ní nic nechtěl. Byla u rybníka úplně sama, jenom na druhé straně viděla několik povykujících dětí a psa, který se neúnavně s veselým štěkotem vrhal do vody za hozeným klacíkem.

Místní sem chodili spíše k večeru, když měli po práci a parta mladých lidí z vesnice jezdila vždycky společně na moderní koupaliště asi kilometr za lázeňským městem. Šárce to vyhovovalo, nestála o řvoucí bezohledný dav a voda v rybníce byla celkem čistá a na břehu rostlo dost stromů, aby bylo kam se schovat před dotěrným sluncem. Zdenkou avizované kačeny se tu taky nikde nevyskytovaly.

Podívala se na hodinky – téměř pět, to aby se pomalu sbírala, usoudila nerada a začala balit těch několik maličkostí, co měla sebou – deku, časopis, ručník, sluneční brýle. Tašku připevnila na nosič kola a bez chuti šlapala zpátky do mírně stoupajícího kopečka. Cesta jí nezabere víc než deset minut.

Karlu s Lexou našla v kuchyni, jak jeden druhému překáží při přípravě večeře. Na stole před nimi

ležela spousta rozmanité zeleniny včetně veliké hlávky salátu. Lexa měl dobrou náladu a byl nezvykle hovorný. S humorem právě líčil, jak si celou tu zeleninovou pohromu nechal vnutit od šikovné prodavačky, přestože do jejího obchodu zašel původně s úmyslem nakoupit nanukáče, zmrzliny a vůbec mražené pochoutky, které všem chalupářům v těchto horkých dnech ubývaly rekordním tempem.

„A co ty, Karlíku, dočetla sis detektivku?“ zeptala se Šárka, když už seděli venku spolu s ostatními u nezbytné kávy. Bylo tam rozhodně příjemněji, než v kuchyni a letní podvečery neměly chybu, takže si je všichni bez rozdílu s požitkem vychutnávali.

„O tom nepochybuj, Agatha Christie patří mezi moje nejoblíbenější autorky a ještě nikdy mě nezklamala. Zase jsem pachatele neuhádla, i když na něho ukazovalo dosti stop. Ona mě prostě vždycky doběhne, ale to snad většinu čtenářů, ne?“

„Nevím, snad,“ odpověděl jí Hynek lenivě. „Já moc detektivky nečtu, ale stejně si myslím, že ve všedním životě by podobná historka neobstála – zločinec, kterej morduje tak rafinovaně, že je z toho policie celá paf, kterej všude rozsévá falešný stopy a chechtá se spravedlnosti, dokud nepřijde slavný soukromý očko – to je opravdu historka k prázdninovýmu pobavení, ale ve skutečnosti je většina vražd zcela průhledná a motivy, který k nim vedou, zoufale banální.“

„Proč je tedy tak vysoký procento neobjasněnejch zločinů, když je to podle tebe tak jednoduchý?“ nesouhlasil s kamarádem Mirek.

„Nemám tušení, jaký je procento neobjasněných zločinů, nezáživný statistiky mě nikdy nezajímaly, ale řekl bych, že často spíš chybí důkazy k usvědčení grázla, kterej zabíjel kvůli blbý stovce. Bejt o něčem přesvědčen a dokázat to – to jsou dvě rozdílný věci, na který je i vyhlášenej profík krátkej.“

„Jenomže lítat po světě s nálepkou zločince, osvobozenýho pro nedostatek důkazů, není rozhodně nic příjemnýho,“ namítla Šárka.

Hynek se zatvářil nesouhlasně. „Možná pro tebe, ale bezcitnej vrahoun si z toho tak dělá. Ten se tetelí radostí, že se mu podařilo uniknout, a užívá si světskejch radostí bez obtížnejch výčitek svědomí, to mi věř. A myslím, že by vůbec nezaváhal zabít znovu, pokud by to okolnosti vyž…“ poslední slovo nedokončil, protože mu zrak náhodou zabloudil na Lexovu ženu.

„Karlo, není ti něco? Jsi celá zelená…“

Neodpověděla, jenom zavrtěla hlavou a křečovitým pohybem si přitiskla ruku na ústa, ze kterých jí unikl podivný zvuk – něco mezi zasténáním a zachroptěním.

Než však stačili i ostatní nějak zareagovat, prudkým pohybem se postavila, zamumlala něco, co se dalo při dobré vůli vykládat jako – promiňte… já nevím… musím… a pak, bez ohledu na vyjevené tváře kolem, se otočila a shrbená hůř než stoletá babka, téměř utíkala k Šárčině chalupě.

Všichni za ní zírali málem s otevřenou pusou.

„Co se jí stalo?“ hlesla Ivanka udiveně.

„Jak to mám vědět,“ odsekla Šárka podrážděně i nespravedlivě, protože Ivanka svoji otázku adresovala všem a nikomu. „Třeba jí nesedla večeře, žaludek má pořád ze všech prášků dost choulostivej,“ nabídla hned vzápětí možné vysvětlení a když uviděla, že Lexa znepokojeně vstává,

naklonila se k němu a rezolutně ho zatlačila zpátky.

„Seď, Alexi, zajdu za ní sama, může mít střevní potíže a v tom případě bys jenom zacláněl,“ řekla zdánlivě bezstarostně, hned se taky měla k odchodu a ještě přes rameno dodala:

„Neboj, kdyby něco – zavolám.“

Vzdalovala se rychle, ale zase ne natolik rychle, aby nezaslechla několik Zdeniných slov.

„Jestli ona to, děvenka, s tou Isoldou kapánek nepřehání. Vůbec by mě nepřekvapilo…“ co by ji nepřekvapilo, to už neslyšela, ale lehko si to mohla domyslet a podle rozzuřeného Lexova hlasu správně usoudila, že si Zdenička bude moci gratulovat, když ji nezadupe do země.

„Stejně ale,“ říkala si cestou, „její obvinění má něco do sebe a vsadila bych se, že si to nemyslí jen ona sama. Snad kromě Lexy jsou všichni přesvědčeni o tom, že si Karla z bůhvíjakýho důvodu vzala do hlavy, že má se zhrzenou komteskou něco společnýho, což je dost znepokojující představa.

Nezbejvá, než doufat, že ji ten podivnej nápad brzo přejde. Pro zdravý vyrovnaný lidi jsou prostě podobný úlety nepochopitelný a vlastně se jim nemůžu divit, neboť i pro mne jsou často nepochopitelný, a to ji znám ze všech nejlíp. U ní opravdu nic nedává smysl.“

Už z chodby slyšela dávivé zvuky a když znepokojeně otevřela dveře do koupelny, uviděla Karlu, jak klečí před toaletní mísou. „Karlíku…!“

Nepatrně pozvedla rozcuchanou hlavu.

„Jdi pryč, Šári, proboha jdi pryč a nech mě bejt, tobě ještě nikdy nebylo blbě? Musím tě mít pořád za prdelí, nemůžu se v klidu alespoň vyblejt?“ vyjela tak zuřivě, že Šárka šokované uposlechla. Takový výpad opravdu nečekala.

Zvolna vešla do kuchyně a aby se nějak zabavila, začala hledat v dvojdílné skříňce zázračný čaj, který měl být proti všem potížím, jak ji ujistila bába kořenářka, u níž ho kupovala.

Její pátrání mělo úspěch na třetí pokus, po otevření velké plechové krabice s namalovanými andělíčky na víku. Aroma šípku, borůvčí, jablek, lesních jahod a bůhví čeho ještě, ji udeřilo do nosu. Navyklými pohyby natočila vodu, zapnula konvici a když po chvilce uslyšela charakteristické cvaknutí, podle doporučeného návodu zalila dvě lžičky směsi vařící vodou a nechala svůj výrobek louhovat.

Pokud se Karla do deseti minut neukáže, půjdu za ní a může se čílit jak chce, umiňovala si nervózně. Naštěstí do tohoto ultimáta ještě dvě minuty chyběly, když zaslechla vrznutí dveří od koupelny, potom šouravé kroky a hned nato se její dlouhotrvající potíž objevila na kuchyňském prahu. Pobledlá a – jak jinak – kající se.

„Děláš mi čaj? To seš moc hodná,“ špitla a v očích se jí začalo podezřele blýskat zadržovanými slzami. „Sice nevím, jestli bych měla…“

„Tenhle odvar, pokud nepomůže, tak zaručeně neublíží,“ ujistila ji Šárka a velkoryse se rozhodla, že Karlin předešlý výbuch nebude ničím komentovat. Musí mít pořád na paměti, že je to vlastně hodně nemocná holka.

„Je ti líp?“ zeptala se a moc si přála slyšet kladnou odpověď, protože neměla nejmenší chuť hrát si

zase celý večer na milosrdnou samaritánku. A vlastně proč by měla? Od toho je tu přece nyní Lexa, aby se postaral o tohle slzavé údolí.

„Mnohem líp, ale stejně – pro jistotu si půjdu lehnout, snad se mi podaří tu nevolnost zaspat. A Šári, nezlob se kvůli tamtomu, nemyslela jsem to vážně, prostě jsem zase ujela, jako už tolikrát. Ale bylo mi opravdu mizerně a nechtěj vědět, co všechno se mi honilo hlavou.“

Šárka to skutečně nechtěla vědět, nějaké tušení již měla a nijak netoužila, aby se proměnilo v jistotu.

Mlčky následovala přítelkyni do ložnice a zvažovala, co si počne, jestliže by se měl Karlin stav zhoršovat. Nacpat ji prášky? Zavolat lékaře? Odvézt do špitálu? To poslední je opravdu, vzhledem k nešťastné fobii, nápad k nezaplacení.

Rozmrzele potřásla hlavou – to ať si rozhodne Lexa sám, je nejvyšší čas, aby dala konečně ruce pryč od tohoto divného propletence, začíná ji pořádně zmáhat.

„Už jednom dva dny než odjedu,“ pomyslela si s čím dál větší vděčností, která se hned vzápětí proměnila v pro ni netypickou malomyslnost: „Ještě dva dny!“

Karla se mezitím stačila svléknout a uložit na bělostné, létem a sluncem vonící prostěradlo.

„Omluvíš mě u ostatních? Sice mě budou drbat ostošest, ale to dělají stejně, takže mi to může bejt jedno.“

„Proč by tě drbali? Sama jsi říkala – každýmu se může udělat blbě, třeba zrovna včera Božence…“

„Ani mi ji nepřipomínej, chudinku, ale Zdena měla pravdu, ona se asi fakt přecpala buřtama, jenomže, Šári, já se nepřecpala ničím, snědla jsem jen kousek filé s bramborama. Až do tý doby mi nic nebylo a najednou takový křeče, není to divný? Jestli chceš argumentovat, že ty a Lexa jste jedli to samý, pak to není pravda, měla jsem navíc rajčatovej salát, kterej oba nesnášíte, protože po něm máte kopřivku.“

„Dobře, Karlíku, měla jsi navíc rajčatovej salát, ale kam tím míříš? Nechceš snad říct… nenaznačuješ, že ti ho někdo ochutil nějakým svinstvem?“

Karla se místo odpovědi podívala na kamarádku očima pronásledované zvěře a Šárku ten pohled zasáhl přímo do srdce.

„Holka nešťastná, co se to s tebou děje? Nesmíš si připouštět podobný myšlenky, to máš nejspíš z těch svejch detektivek. Tady jsi přece mezi svými a ne někde v paláci Borgiů. Musíš se dát dohromady, jinak…“

„Jinak?“ hlesla Karla unaveně, a když Šárka jenom bezradně zavrtěla hlavou, odpověděla si sama.

„Jinak si o mně všichni budete myslet, že jsem praštěná a jako s praštěnou se mnou taky naložíte, viď?“

„Karlíku, dobře víš, že plácáš nesmysly, nikdo si přece nemyslí… ale uznej, že se někdy chováš fakt divně. Nechce se mi věřit, že je to ještě pořád kvůli tý havárce, jsem s tebou přece od začátku a bylas na tom už o hodně líp, tak proč, řekni mi proč?“ naléhala jemně a lehce položila kamarádce ruku na rameno.

Karla se jí okamžitě chopila jako záchranného kruhu: „A budeš mi věřit?“ vydechla prosebně a než ji kamarádka stačila ujistit, že samozřejmě ano, zaslechly obě zvuk otevíraných dveří.

„Můžu dál?“ zeptal se Lexa vemlouvavě a aniž počkal na odpověď, několika rychlými kroky překonal vzdálenost od širokého lůžka, odkud se na něho Karla upřeně dívala. Její až doposud bledé tváře zbarvil jasný ruměnec a černé oči se zaleskly vlivem náhlého pohnutí.

„Měl jsem o tebe strach, miláčku, Šárka sice říkala, abych nezacláněl, ale už jsem to nevydržel a musel jsem se přijít přesvědčit. Na zahradě jsi vypadala na umření, co ti vlastně bylo? Něco špatnýho jsi snědla? Neměl bych zavolat doktora?“

Karla nasadila odmítavý obličej: „Kdepak doktora, Alexi, jediný, co teď potřebuju, je Šárčin zázračnej čaj a potom hodně dlouhej spánek. Opravdu jsem musela něco špatnýho sníst, ale tělo si poradilo samo, takže ráno už budu zase v pořádku. Nedělej si starosti, máš jich se mnou beztoho víc než dost.“

„Kdo jinej by si je měl dělat, když ne milující manžel?“ zaprotestoval tiše a dřív, než si Karla stačila uvědomit, co má v úmyslu, sklonil svou vysokou postavu a něžně políbil široká bledá ústa. Zřetelně ucítil, jak se pod jeho rty zachvěla.

Šárka významně zakašlala: „Co kdyby sis dal pro dnešek s pusinkováním pohov a nechal ženušku odpočívat? Podívej, jak se jí začínají klížit očička, takže vypadneme oba. Jestli máš náladu, můžeš se vrátit zpátky k ostatním, nebo si spolu zahrajeme šachy – je to na tobě.“

„Beru šachy,“ odpověděl bez zaváhání a ještě jednou políbil manželku, tentokrát na tvář. „Budeme v kuchyni, Karlíku, stačí zavolat, kdybys něco potřebovala,“ ujistil ji srdečně, ale Karla už nereagovala, měla zavřené oči a zklidněný dech a Šárku docela zajímalo, zda jde o klid skutečný, či jen předstíraný, když ještě před chvílí fantazírovala, že ji chce někdo otrávit.

Už jenom dva dny, zopakovala si pro útěchu a bez rozmrzelosti vzala na vědomí, že její zázračný čaj zůstal bez povšimnutí stát na nočním stolku.

Samozřejmě, že na šachy vůbec nedošlo. Seděli naproti sobě u kuchyňského stolu, Lexa s pivem, Šárka s džusem, oba hlavu plnou starostí a ani jeden nevěděl, jak začít.

Bobříka mlčení nemohli pochopitelně držet celý večer. Lexa ho porušil první.

„Doufejme, že jí opravdu bude do rána dobře, ta náhlá nevolnost se mi nelíbí a může signalizovat něco horšího, než jenom podrážděnej žaludek,“ řekl tiše a tajně doufal, že mu podobné obavy Šárka vyvrátí. Odpověď ho však příliš neuklidnila.

„Alexi, nenervuj se zbytečně. Podle mýho to zavinily ty pitomý prášky, Karla je zase začala brát a sám přece víš, že jí nikdy nedělaly moc dobře.“

„Nedělaly, to máš pravdu, ale nevzpomínám si, že by po nich zvracela. Nebo snad jo? Já už si nejsem jistej vůbec ničím, Šári, a začíná toho bejt na mne trochu moc. Připadám si jako na houpačce – jednou nahoře a jednou dole.“

„Znovu opakuju – zbytečně se nervuješ. Jasně že to nemáš lehký, ale co se vlastně stalo? Tvojí ženě nesedla večeře, proč v tom hledat nějakou záhadu?“

„Já bych nehledal, ale mělas slyšet Zdenu. Ani ti nebudu opakovat, co všechno naznačovala – samý bláboly,“ odfrkl znechuceně, ale Šárčin citlivý sluch přesto v jeho hlase zaznamenal spodní tón obav.

„Copak náš expert Zdenička, ta rozumí všemu nejlíp. Divím se, že se nedala na dráhu jasnovidky – fantazie má na rozdávání, jenomže fantazie dost uhozený, přesně ve stylu – blbostem se meze nekladou.“

Šárka úmyslně Lexovi zatajila, jak reagovala jeho žena na vyprávění o Fanynce, protože by tím ničemu nepomohla a jenom by mu přidělávala trápení. Ze stejného důvodu mu neřekla, proč do Karly nalila dvě skleničky vodky, což Lexovi potom samozřejmě nemohlo ujít, ale kupodivu to přešel mlčením, ve kterém se ovšem skrývala spousta výčitek. A už vůbec mu nehodlala prozradit Karlino obvinění, že přehání svou péči o ni, a tak jí pořád připomíná, na co by chtěla zapomenout. Podle jejího názoru Karle nemusel nikdo nic připomínat, starala se o to dostatečně sama a co se týče Lexy – rozhodně jí nestál pořád za zadkem – vlastně za prdelí jak to i jí dala před chvílí sežrat.

Uvědomila si však, že jednu věc mu zatajit nesmí, i když to měla původně v úmyslu.

„Dovedu si představit, co asi naznačovala, určitě do toho zamíchala i tu nešťastnou Isoldu, jenomže Alexi…“ Šárka byla očividně v rozpacích, „nevím přesně, co ti řekla, ale v jednom asi neblábolila, protože Karla si opravdu myslí, že jí do večeře – přesněji do rajčatovýho salátu – někdo něco přidal.“

Když uviděla jeho nechápavý výraz, netrpělivě mlaskla a podala mu to natvrdo: „Prostě věří, že jí ten salát někdo otrávil!“

Lexa div nespadl ze židle. „Tohle ti řekla?“ zeptal se ohromeně. Mlčky přikývla.

„Jak na takovou pitomost přišla?“

„Zrovna mi to chtěla říct, když jsi strčil hlavu do dveří. Škoda, ale stejně je mi záhadou, proč se vším před tebou dělá takový tajnosti. Asi se bojí, že by ses jí vysmál.“

„Jako kdybych to už někdy udělal,“ ohradil se Lexa, náhle přepadlý a unavený. Příliš dobře věděl, že se Karla nebojí jen výsměchu.

„No a co si o tom myslíš, Šári?“

„Že bychom jí měli podobný nápady vymluvit, co jinýho. Nebylo by dobrý, aby se v ní zahnízdily, to by fakt nebylo dobrý.“

„Takže ty řeči u táboráku a potom ještě před spaním – o Isoldě a tak – to z ní nemluvil jenom alkohol, jak jsem si naivně namlouval?“

„Ona v tom ještě před spaním pokračovala?“

„Jo, pokračovala. Jak jsme si dali společně skleničku na dobrou noc a tys odešla spát, sundala potom ten obrázek ze stěny, držela ho vedle svý hlavy a nutila mě, abych porovnával Isoldu s ní a hledal shodný rysy. Šári, já to považoval za hloupej vtip, protože se u toho smála, jenomže… ona se smála tak divně, že jsem se k jejímu smíchu nemohl přidat,“ postěžoval si a světlovláska okamžitě uhodla, jaký smích asi slyšel.

„Naštěstí to netrvalo dlouho, začínala bejt hodně ospalá a já taky, takže jsem ani nestačil nic rozebírat a ty mi teď říkáš…“ vypadal tak zbědovaně, že by se kámen ustrnul.

„Do třetice, Alexi – nenervuj se. Karla se včera dost namazala, proto bych ji brala s rezervou. Neměj to za zlý mně ani jí, někdy se prostě něco semele… a že dneska fantazírovala s otravou – bůhví co se jí v hlavě pomíchalo, do tý bohužel vidět nemůžeme. Ostatně ona si vždycky potrpěla na dramatický situace, mohla bych ti vyprávět příhody ještě ze školy – na přechodu pro chodce jen zázrakem unikla smrti, i když auto s opilým řidičem bylo od ní vzdálený dobrejch dvacet metrů, můstek přes potok spadl, když udělala poslední krok na druhou stranu a přitom se jen slabě uvolnilo prkno, při plavání se zamotala do slizkých kořenů a na poslední chvíli se z nich vymotala – střízlivá skutečnost jí prostě nikdy nevyhovovala, potřebovala si ji přikrášlit, aby se posluchači úžasem káceli.“

Lexa si oběma rukama vjel do hustých kudrnatých vlasů a zůstal tak dlouho bez hnutí. Když konečně promluvil, Šárku vyděsila beznaděj, zaznívající v jeho hlase.

„Co ještě, Šári? Není už toho takhle příliš? Sklony k dramatičnosti – budiž, ale když k tomu nyní přidáš přetrvávající deprese, bezdůvodný slzavý výbuchy, život komplikující fobii, odklonění od reality a příklon k duchovnímu světu – co z toho vyplývá? Nemůžu pořád jako pštros strkat hlavu do písku a říkat si, že se nic neděje. Mám opravdu považovat za náhodu, že jeden den slyší banální pověst, ve který se někdo snaží otrávit hrdinku, se kterou se kvůli nepatrný podobě ztotožňuje, a druhej den pak projevuje tytéž příznaky? Teď už jenom schází, aby nás z toho obvinila, protože nikdo jinej nepřichází v úvahu. Já ale nechci být považován za zlotřilýho Bořivoje, stejně tak jako ty určitě odmítneš pochybnou čest představovat Korálii.

Počkej ještě s námitkami, ještě jsem neskončil – stav mý ženy se nejen nelepší, ale viditelně zhoršuje. Nejraději bych to tady hned zejtra zabalil, abych ji mohl svěřit do správný péče, protože co my vlastně, děvče, víme o lidský psychice? Kulový, když to mám říct slušně. Jsme jenom dva amatéři, kteří někde něco vyčetli, někde něco slyšeli – což je sakra málo, abychom si hráli na odborníky,“ promlouval sklesle a vytrvale přitom upíral pohled někam na protější zeď, kde se mu zřejmě promítala nic neslibující budoucnost v celé své bezútěšnosti.

„Chtěli jsme všechno příliš rychle, Šári, chtěli jsme zpátky svůj dřívější bezproblémovej život, a to nejlépe hned – okamžitě, bez ohledu na reálnost takovýho přání. Příliš rychle jsme doufali, že čas zahojí všechny rány – jenomže některý rány se nemusí zahojit nikdy, tak je to. K tomuhle poznání jsem dospěl ne po minulejch měsících, ale po dvou dnech tady. Je to sice divný, ale je to tak! Musel bych bejt hluchej a slepej, abych si nevšiml, jak se kluci a holky tváří, jak si mezi sebou špitají a je jasný, o čem! Nejraději bych je zaškrtil, ale nejsou náhodou pravdě blíž než my dva, co Karlu vídáme denně, takže nám její změna k horšímu mohla unikat? Znovu opakuju – nejsem si jistej už vůbec ničím. Dokonce si vyčítám, že jsem Karlu sem přived. Ale ona už jednou musela mezi lidi, musela konečně vypadnout ze zajetí čtyř stěn a sama víš, jak doktoři naléhali.

Předtím jsem sice mluvil v množným čísle, ale tohle všechno padá jenom na moji hlavu, já jsem byl ten, kterej měl projevit více statečnosti a Karle pořád neustupovat. Kdybych nebyl slaboch a zbabělec, nemusel jsem si dneska připadat jako provinilej hříšník, kterej však neví, čím se provinil a jakej hřích má vlastně na svědomí.“

„Tak to už by stačilo, Alexi, doufám, že se mi tu ještě nerozbrečíš. A jen tak mimochodem – provinilej hříšník mě tahá za uši, cos měl ze slohu?“ usmála se ve snaze nadlehčit dusnou atmosféru. „Ráno moudřejší večera – ten, kdo tohle vymyslel, musel bejt koumák. Vždyť je možný, že už ráno se Karla svýmu podezření zasměje a začne si z nás utahovat, jak jsme jí naletěli. Promluvím s ní – slibuju, ale i kdyby trvala dál na svým, zůstaneme v klidu, stejně toho moc dělat nemůžeme.

Zatracená fobie – když nebude chtít, jak ji chceš donutit, aby šlapala dvanáct kiláků zpátky do města, protože do auta nebo alespoň na kolo ji nedostaneš? Nebo snad máš v úmyslu zavolat lapiduchy se svěrací kazajkou? Tak zlý to přece jenom není, Karla nepotřebuje žádnej ústav.

Podívej se na to z tý lepší stránky – s návrhem na léčení přišla sama, uvědomuje si tedy, že potřebuje pomoc, což je bezva. A třeba se nám ji podaří přemluvit, aby nečekala celej tejden, ale dojednala si termín hned na pondělí – doktor Chrudimský je přeci tvůj kámoš, takže by si ji mohl někam do svýho nabitýho programu propašovat. A až se spolu domluví, jak často má k němu docházet, třeba se sem na víkendy bude chtít vracet – všechno je možný. A další věc, kterou zřejmě nevíš – až odjedu do Paříže, nezůstaneš se svým trápením sám, Karla už nemá námitky proti kvalifikovaný ošetřovatelce a dokonce se zabejvá myšlenkou poprosit rodiče, aby přijeli. Ti zatím nejsou jistí, ale ošetřovatelka ano, takže nasaď úsměv číslo jedna a koukej mazat pro flintu, kterou jsi předčasně hodil do žita.“

„Super novinka,“ pookřál Lexa. „Jak se ti to podařilo? Se mnou vždycky vyběhla, když jsem s podobným návrhem přišel. A Vajnarovi jsou fajn, nikdy jsem nechápal, proč je Karla ze všeho vynechala – no nic, pro začátek placená síla stačí, určitě se nějaká spolehlivá najde. Tebe sice žádná nenahradí, ale v žádným případě tě už nechci využívat, vydržela jsi i tak pěkně dlouho. A pokud jde o Petra Chrudimskýho – opravdu říkal, abych se na něho obrátil, kdykoliv budu potřebovat, takže mě ve štychu nenechá. Teď jenom aby všechno vyšlo, snad není ještě pozdě.“

„Proč pozdě? K čemu pozdě? Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří, však my to zvládnem, Alexi, až doposud jsme zvládli všechno a že ty uplynulý měsíce byly pěkně divoký. Co jsou proti nim pouhý dva dny navíc, i kdyby tu vážně obcházel stín Isoldy?“

Šárka se bohužel mýlila – k tragédii dva dny bohatě stačily.

Ivana Musilová sáhla po třetím koláčku, které odpoledne napekla, a provinile se vyhýbala Jitčinu káravému pohledu. I bez něho jí bylo jasné, že by neměla, ale když ty koláčky tak voněly a byly s tvarohovou a makovou náplní – mohla se po nich utlouct. Hynkovi taky chutnaly, ale stačily mu dva, stejně jako Jitce – ovšem oni neměli tak vytahaný žaludek, nikdy zřejmě nepoznali ten nezvladatelný pocit, nutící ji cpát se jako nezavřená.

Že bych trpěla bulimií? blesklo jí hlavou, ale hned tu myšlenku zavrhla. Blbost, sice se přejídám, ale ještě nikdy jsem se nesnažila dostat zase všechno ven. Fuj – to tedy ne!

Smutně se zahleděla na lákavou pochoutku před sebou. Tak ráda by si dala ještě čtvrtý koláček a klidně i pátý, ale už si netroufala. To už by Jitka určitě nenechala bez komentáře a dost možná, že by se přidal i Hynek, ačkoliv jí až doposud nadváhu ani slovem nepředhodil.

Kradmo se po něm ohlédla – seděl na pohovce, vedle sebe na stolečku kávu, a listoval v nevelké brožurce. Jednou do ní nahlédla, ale hned ji zase odložila, protože rozbor ekonomických ukazatelů jí připadal nudnější než telefonní seznam. Hynek však pracoval jako hlavní ekonom ve Spojených strojírnách, takže měl zřejmě o zábavu postaráno.

„Že si nedáš pokoj alespoň o dovolený,“ prohodila, aby odvedla svoji pozornost od mučivého pokušení. „Nechceš snad tyhle a podobný grafy studovat i u moře?“

Lenivě se na ni usmál. „U moře budu studovat příjemnější věci, neboj, a docela se na to těším.“

„Prozradíš jaký?“ zvedla Jitka hlavu od módního časopisu, kterým roztržitě listovala.

„Nemusíš vědět všechno,“ odbyl ji pobaveně, „nerad bych kazil mladou svobodnou holku.“

„Tak to abych se co nejdřív vdala, jinak o hodně přijdu.“

„Vážně uvažuješ o tom, že si vezmeš Luboše?“ zeptala se Ivana ustaraně.

„Tohle neznělo moc nadšeně, něco snad proti němu máš?“

„Co by, ani ho moc neznám, ale proti tobě mi připadá dost usedlej – bude mu čtyřicet a navíc je vdovec.“

„No a?“ bavila se Jitka. „To přece není žádná tělesná vada.“

„Já jenom, že bych se bála, aby mě třeba nesrovnával se svou nebožkou. Mužský to dělají a hned bych měla při nějaký hádce na talíři – tohle by Barborka, či Monika, či Zuzana – nikdy neudělala, takhle blbě by mi košili nevyžehlila, v kuchařským umění se jí nemůžeš rovnat – prostě pořád by mi ji otloukal o hlavu.“

Hynek se rozesmál. „Ještě klika, že jsem se zatím ženil jenom jednou, takže nám tyhle hádky nehrozí.“

„Správnější řekl – zatím. Co není, může být, a třeba máš do druhýho manželství už našlápnuto,“ sekla Ivanka ostře.

„Chytrá holka,“ pochválil ji Hynek. „A taky ještě uvažuju o dalších, zůstávat celej život u dvou třech ženských – to není v dnešní době in.“

Jitka správně odhadla, že tento způsob žertování musí jít sestře proti srsti, zvláště když věděla o jejích obavách.

Aby zabránila výčitkám, k nimž se Ivana očividně chystala, nadhodila téma, o němž věděla, že se ho oba vděčně chytí.

„Co říkáš na Karlu a na její zaujetí Isoldou? Já bych se přidala k názoru Zdenky, že už to začíná přehánět. Nevím, jestli jí bylo opravdu špatně, nebo to jenom hrála, ale bejt na místě Lexy, dělala bych si o ni opravdu starosti.“

„Však on si je dělá a možná až příliš,“ ozval se Hynek ze své pohovky už bez předešlého pobavení.

„Ono je Karly sice dost a žít bych s ní rozhodně nechtěl, ale na rozdíl od vás ostatních nezapomínám, čím si prošla. Někdo se z podobnýho zážitku oklepe hned, někdo za týden, někdo za měsíc a pak jsou ještě ti, kterým nestačí ani rok, a bohužel k nim Lexova žena patří, takže trochu tolerance, dámy.

A proč ji hned pomlouváte, když tvrdí, že se podobá tý kapánek přestárlý Isoldě – byly jste se přesvědčit, jak vám nabízela? Nebyly, takže ani nevíte, jestli si opravdu vymejšlí. Pokud ke svým konspiračním teoriím nemáte nic jinýho než včerejší alkoholický kecy a dnešní nevolnost, pak toho máte sakra málo.“

„Jaký konspirační teorie, co to plácáš?“ ozvala se na svou i sestřinu obranu Ivana. „Já přece Karlu nepomlouvám, spíš je mi jí líto, ale nemůžu si pomoct, někdy mi jde z jejího pohledu mráz po zádech

– prostě se v její přítomnosti necítím dobře. Ona se jednu chvíli chová úplně normálka a pak si náhle zcela bez příčiny začne vymejšlet blbiny.

Třeba jak jsme byly ve čtvrtek u rybníka – vylezla z vody, natáhla se na deku, Šárka jí natírala záda olejíčkem a ona se náhle začala docela vážně vyptávat, jestli už jsme slyšely nebo četly o mastičkách nebo prášcích, který dokážou vyvolat u lidí halucinace Jestli jsme třeba v noci nezaslechly plíživý kroky a podivný zvuky, jestli taky nemáme dojem, že někdo slídí kolem chalup a dost možná i uvnitř – tohle a spoustu dalšího a teprve když si všimla, jak na ni koukám, dala se do smíchu a řekla, že jsem naivní káča, co jí skočí na každej špek. Ale, Hynku, ona to myslela vážně, musel bys ji vidět a slyšet… Jitko, řekni něco, bylas přece u toho.“

„Byla,“ připustila oslovená neochotně, „jenomže mi to její žvanění na rozdíl od tebe šlo jedním uchem tam a druhým ven. Ale celkem tě chápu, Karla měla skutečně ve tváři dost zvláštní výraz a v hlase

tak naléhavej a přesvědčivej tón, že by někoho neznalýho poměrů dokázala znejistit. Na mne si ale nepřišla a Šárka byla taky nad věcí, klidněji řekla, že káča je především ona a že halucinace má sice spousta lidí, ale díky snadno dostupným sviňským drogám, což je celosvětovej problém. A co prej se týče těch plíživejch kroků a podivnejch zvuků – rozhodně o ně není v okolí chalup nouze, ale lesní a polní zvířátka že by se určitě naštvala, kdyby věděla, k jaký sortě je zařadila. Pěkně ji uzemnila, já ji fakt obdivuju – snášet tu nevyrovnanou osůbku den co den, to bych nedokázala, ani kdyby mi Lexa platil zlatem.“

Ivanka se zatvářila tak zklamaně, že se její sestra i manžel společně rozesmáli. Dobře věděli, co se jí honí hlavou – zas je o jednu iluzi chudší, bylo by přece tak vzrušující sledovat na vlastní oči napínavou zápletku, o které až doposud jenom četla nebo ji viděla v kinech – maskovaný bandita v blízkosti jejich počestných chalup.

„Však já Karle taky nenaletěla, říkala jsem přece, že plácala blbiny, ale stejně mi na ní něco vadí, i když souhlasím se vším, co jsi předtím říkal, Hynku. Na rozdíl od minulejch roků budu ráda, až odsud letos vypadneme. Můžete se mi zase smát, ale nějak tady na mě všechno padá.“

„Tak to jsme dvě,“ podpořila ji Jitka rázně. „Taky už se nemůžu dočkat, ale nejmíň dva dny ještě musím vydržet, Luboš volal, možná přijede už v pondělí a pak – adieu. Nevím, proč si všichni myslí, že máme namířeno nejmíň na Mars, i u nás jsou přeci nádherný místa, který stojí za prozkoumání. Pojedeme naslepo, bez přesnýho plánu a díky obytnýmu přívěsu nám odpadne spousta starostí, takže to může bejt docela fajn.“ Jitka by ani sama sobě nepřiznala, že její nadšení pro putování po vlastech českých není upřímné, že by uvítala, kdyby se Luboš ještě o nějaký den zpozdil, protože chtěla zůstat nablízku Lexovi, chtěla sledovat chování „bláznivé“ Karly, jak si jeho ženu bez skrupulí označila, a byla připravena okamžitě zasunout prstíček do každé trhlinky, kterou by v jejich vztahu objevila, a trpělivě ji centimetr po centimetru rozšiřovat. Neuzavřené účty prostě neměla ráda.

A že Lexa bude brzy potřebovat útěchu, o tom vůbec nepochybovala.

„Zdeno, co tě to dneska popadlo? Naznačovat Lexovi, že je jeho manželka téměř pomatená, to teda byla síla.“

„Téměř?“ zablýskala Zdena kočičíma očima a třískla se špinavými talíři do dřezu tak prudce, až jí horká voda zasáhla tváře i čelo. Nevšímala si toho. „Ona JE pomatená, to snad už musí bejt jasný každýmu. Co ještě potřebuješ jako důkaz – aby začala zpívat vánoční koledy převlečená za teroristu?“

„A ty snad nějakej máš? Snad ne tu žaludeční nevolnost? Karla měla smůlu, kdyby se jí udělalo zle ještě v chalupě, bylo ticho po pěšině a celej ten slavnej důkaz by sis mohla strčit někam.“

„Ach, ty prosťáčku. K čemu by bylo dobrý, kdyby se jí udělalo zle v chalupě? Ke svýmu představení

potřebovala publikum, jinak by nemělo žádnej efekt, to dá rozum. A abys věděl, mám toho mnohem víc. Včera se například sesypala, protože jí bába Horová ve svý pitomosti připomněla patnáctej březen, takže jsme do ní s Šárkou musely nalejt vodku, aby nepředvedla nějakej ze svejch parádních hysterickejch výbuchů.

Ten vodkovej základ ještě potom přiživovala vínem, až se pochopitelně zhulákala, tím pádem ztratila obvyklý zábrany, takže prozradila, co by střízlivá určitě prozradit nechtěla – že je podobná šilhavý Isoldě, kterou dědek Pavelků namaloval nejspíš taky pěkně zhulákanej.“

„Mně ale zhulákaná nepřipadala,“ setrval Mirek v opozici.

„Protože jsi slepej jak patrona,“ měla Zdena hned jasno. „To, že se nepotácela kolem ohně a nevykřikovala protistátní hesla, ještě neznamená, že byla fit. Jen si vzpomeň na svoje alkoholický období – v krvi jsi musel mít nejmíň padesát promile, ale vidět to na tobě taky nebylo.“

Mirek si zřejmě opravdu vzpomněl, protože se přikrčil jako po šlehnutí bičem a pro tuto chvíli zanechal snahy manželce oponovat.

„Vím, o čem mluvím – ráno jsem se šla na tu slávu podívat a málem mě kleplo – takovej brak, divím se Šárce, že ho už dávno nevyhodila. Zírala jsem na tu mazanici pěkně dlouho, než se mi podařilo nějakou podobu s Karlou objevit. No – při dobrý vůli – obě mají stejně vyvalený oči a ten škleb, co měl zřejmě znázorňovat Isoldin úsměv, by taky odpovídal. To bylo všechno, ale kdybys viděl, s jakou pýchou mi ten obrázek ukazovala, jak upozorňovala na špinavou podlahu, nad kterou se prej vznáší nějaký mlhavý zlo, což podle mne byly jen náhodný cákance šedý barvy, jak se dědkovi třásla ruka – potom bys taky neměl žádný pochybnosti, že je střelená.

A to už vůbec nemluvím o těch partyzánech, co se nám mají poflakovat kolem chalup – pro všechny ostatní neviditelní, jenom pro Karličku skuteční – teď už jenom chybí, aby začala fantazírovat o létajících talířích a zelených mužíčcích s anténkami.“

Mirek si kategoricky přikázal nehádat se, protože věděl, že by z této bitvy vyšel jako poražený, ale jednu výčitku si přece jenom neodpustil.

„Zdeni, proč jsi na ni tak nabroušená? Vždyť jste bejvaly kamarádky, ještě ve starým bydlišti jste se Šárkou a Ivanou tvořily nerozlučnej čtyřlístek, v novým už to sice bylo slabší, ale stýkaly jste se pořád. Nikdy jsem neměl dojem, že by ti nějak neseděla, tak proč hned střelená? Kdyby Béďa Kroužek věděl, co jeho vyprávění způsobí, určitě by si pověst o rodu Chlumeckých nechal pro sebe. Chudák Karla, přeci víš, co má za sebou…“

„A co má za sebou, prosím tě?“ vskočila mu zlostně do řeči. „Musíme se s ní pořád patlat jako s drahou mastí, protože ji před čtyřmi měsíci vytáhli z rozbitýho autobusu? Jistě že to nemohlo bejt nic příjemnýho, ale ona vyvádí, jako kdyby jí někdo vyvraždil celou rodinu včetně širokýho příbuzenstva. Klidně si ji lituj jak chceš, ale já kolem ní opatrně našlapovat nehodlám, já teda ne!

A taky si nech od cesty kecy o přátelství – Karla kašlala na nás a ne my na ni. Přece jsem k ní po tý nehodě zašla a zašla bych i jindy, ale ona se mnou jednala jako s něčím, co vytáhla kočka z popelnice. A stejnou zkušenost má i Ivanka, jen se jí zeptej. Vydržela dvakrát, pak toho bylo i na ni moc. Jitku vynechávám, ta by jí šla jedině snad na pohřeb.“

Mirek se stále více stahoval do obranného pásma, léta soužití ho naučila neodporovat, když se jeho drahá polovička dostávala do podobné ráže.

„A jak se chová k Lexovi, to sis taky nevšim? Ten chudák je ze svý ženušky s nervama víš kde, a přitom jí dělá pomyšlení, Šárka jakbysmet, a co z toho? Jenom vzdychá, brečí a otravuje život nejen jim, ale i všem okolo. Copak nedokáže projevit ani trochu dobrý vůle? Musí hned vylítnout jako čert ze škatulky nebo nasadit výraz mučednice, když někdo nedopatřením něco plácne? Ona je jak dýmající sopka – nikdy nevíš, kdy vybuchne. To je podle tebe normální? Abych byla spravedlivá, tys ji ještě řádit nezažil, já vlastně taky ne, ale už jenom náběhy k hysterickejm scénám mi stačily. Na místě Šárky bych z ní už dávno lezla po zdi.“

Zdena udýchaně domluvila a pojednou nechápala, proč se tak rozparádila, když jí vlastně ve skutečnosti neblaze proslulá rodina Hradeckých mohla být ukradená. Uplynulé měsíce se na jejich partě příliš podepsaly, než aby se mohla dát zase dohromady. Co je vlastně ještě spojuje kromě těchto tří chalup, kam se Karla hodí jak bezdomovec na Pražský hrad?

Podívala se na svého muže, který se tvářil zpola zmateně a zpola přesvědčeně, a již úplně bez jakékoliv emoce řekla: „Tak, Mirečku, chtěl jsi vědět, co mi na Alexově ženě vadí, vysvětlila jsem ti to dost jasně? Prostě Karla z minulosti a Karla ze současnosti – nebe a dudy, a já nedokážu přijmout všeobecně sdílenej názor, že se tak stalo jenom kvůli havárii autobusu. Tím to začalo, jistě, ale

během doby se k jejím potížím muselo přidat i něco dalšího. Hlavně se mě neptej, co, protože to nevím. Co však vím zcela určitě – čím dál víc jí hrabe, takže bych se nedivila, kdyby skončila ve cvokárně.“

Sobota – 15. července

Sobotní dopoledne se oproti všemu očekávání ukázalo být prima. Šárku hned ráno potěšilo, že se Karla ze své nevolnosti opravdu vyspala, vypadala – když nepočítala její obvyklou bledost – docela dobře a co hlavního – vzhledem k tomu, jak v ní snídaně mizela, musela určitě svoje včerejší absurdní obvinění zavrhnout. „Díky bohu,“ proletělo jí hlavou, „jinak by mě ke všem povinnostem zřejmě neminula i funkce dvorního ochutnávače všech podávaných blafů.“

Nenápadným pohledem na Lexu si ověřila, že jedou po stejné koleji, protože se tvářil jako znovuzrozený. To ovšem neznamenalo, že by padla jejich dohoda promluvit si s Karlou a zkusit ji přemluvit, aby nastoupila léčení co nejdříve.

Tento úkol jí už nepřipadal tak obtížný jako včera, ráno bývá opravdu moudřejší večera. Zbytečně s Lexou panikařili a báli se neexistujících stínů, Karla přece není blázen, je pouze velice zranitelná, přecitlivělá a ve stresu, který v ní stále přetrvává. Když však někdy zapomene, čím si prošla, vykoukne z ní dřívější milá, veselá, vtipná holka, jako třeba právě teď, a aby zase nezalezla, chce to trpělivost, trpělivost a ještě jednou trpělivost. V tolik potřebné míře ji však mívají jenom svatí, přiznala si Šárka poctivě a protože se mezi ně ani náhodou nepočítala, znovu si zopakovala svoje zaklínadlo – už jenom dva dny.

„Na dnešek a zítřek hlásili tropický vedra, začínám jich mít plný zuby, člověku se kromě povalování u vody nechce nic jinýho dělat,“ oznámila dvojici u stolu, když odnášela svůj talíř a šálek do výlevky.

„A co bys asi tak chtěla na dovolený dělat? Pomáhat při žních, jako jsem to viděla v jednom filmu pro pamětníky? Můžeš to zkusit, ale garantuji ti, že na rozdíl od soudržný rodiny oficiála Třísky v tom

zůstaneš sama,“ zahuhlala Karla s plnou pusou koláče a Lexa smíchy vyprskl. Potom skromně podotkl, že on jako vyhlášený šikulka by podobnou ušlechtilou činnost ve prospěch vlasti jenom uvítal, což zase rozesmálo obě ženy. Lexa byl skutečně vyhlášený – ale nešika – pochopitelně mimo svůj obor. Dát mu do ruky hrábě, lopatu či krumpáč znamenalo koledovat si o vážný úraz.

„Taky bys mohla jít pomoct Kroužkovým nahodit barák, u táboráku se zmiňovali, že mají něco podobnýho v plánu. Nebo co takhle nahodit naše chalupy, ať neplejtváš energií na cizím,“ navrhovala dále s předstíraným zaujetím a když po ní světlovláska hodila utěrkou, obratně se jí vyhnula.

„Stačí, vzdávám se,“ kapitulovala Šárka. „Měly všechny ty budovatelský kecy znamenat, že zakotvíme u rybníka, vesničany nazývanej Plašan?“

„Proč Plašan?“ zeptala se Karla, odstrčila prázdný talíř a sáhla po cigaretě, kterou jí Lexa úslužně zapálil.

„Protože tam prej bezohlední naháči plaší ryby,“ byla Šárka v obraze. „A přitom tam poslední bělici spatřili někdy v minulým století, jenomže tvrdý selský palice si nenechají nic vymluvit. Když jim to udělá radost, klidně odpřisáhnu, že jsem tam viděla celý stádo dvoumetrovejch sumců, a svědomí mě kvůli tomu trápit nebude.“

„Stádo!“ chytil se Lexa teatrálně za hlavu. „Stádo, například krav, můžeš vidět na louce, ale nikdy ne ve vodě. Tam plavou ryby v hejnech, ty krasavice inteligentní. A tos mě chtěla učit sloh,“ zazubil se uličnicky.

Šárce bylo dobře, jak už dlouho ne, když uviděla i na Karlině tváři pobavený úsměv, který jí vždycky tolik slušel. Všimla si toho již několikrát a kdyby mohla, nejraději by jí ho přičarovala navždy na široká ústa.

„A to jsme ti chtěly udělat k obědu meruňkový knedlíky, jedno z tvejch zamilovanejch jídel. Tak na to zapomeň, bude čočka s párkem, je mi líto, jestli ji nesnášíš. Já ti dám krasavici inteligentní,“ vyhrožovala zle, ale když postřehla, jak se Lexovi protočily panenky a obličej se mu zkroutil do grimasy blbečka, nedokázala naštvaný výraz udržet.

Sobotní ráno prostě nemělo chybu a i dopoledne na koupališti uběhlo jako voda, ve které se plácali, i když přesně podle očekávání se žádná ryba široko daleko nevyskytla a u opožděného oběda nestačily obě ženy zírat, kolik meruňkových knedlíků Lexa spořádal. Schváceně potom usoudil, že by mu menší siesta neuškodila, takže sebou práskl na lehátko pod všestranně užitečným dubem a za chvíli nevěděl o světě.

Ostatní chalupáři nebyli nikde vidět a Šárka rozhodně neměla v úmyslu po nich pátrat. Podle chybějících aut usuzovala, že si někam vyrazili na výlet.

„Šári, nebudeš mě odpoledne nikam honit, že ne?“ zeptala se Karla, když spolu umývaly nádobí a zahlazovaly všechny stopy po knedlíkových orgiích. „Stejně jako Lexa mám tisíc chutí se natáhnout, ale spát se mi nechce, dám přednost knize a pak se třeba trochu projdu po okolí,“ sdělovala svůj program a Šárka se rozhodla využít příležitosti a trochu jí do něho šlápnout. Dělala to sice nerada, ale už dávno se poučila, že u Karly není nic trvalého, takže její smířlivá pohodovost by mohla obratem ruky vzít za své. A že by si vyrazila na špacír? Vyloučeno – nejspíš tím myslela bloumání kolem chalup.

„Ještě než se začteš do dalšího napínavýho příběhu, nehodíme na chvíli řeč, Karlíku?“ zeptala se

zkusmo.

Kamarádka pochopila, protože přestala utírat skleněnou mísu a pozorně se na ni zadívala.

„Leží ti v hlavě včerejšek, viď?“ konstatovala potom věcně a když Šárka přikývla, stejně věcně pokračovala. „Však jsem si říkala, kdy s tím vyrukuješ, viděla jsem ti na očích, že nic není zapomenuto, ani nemůže, to je přece jasný. Neboj, stejně jsem si to nechtěla nechat jako sladký tajemství, takže domejeme nádobí a pak dáme kafčo, aby se nám líp povídalo, OK?“

„OK.“

Uklizeno měly snad až příliš rychle. Plavovláska si potom pro jistotu udělala pořádného smrťáka, černovláska nezůstala pozadu a společně si zapálily, protože dobrá cigareta k dobré kávě podle nich neodmyslitelně patřila.

„Šári, jestli teď čekáš, že si začnu sypat popel na hlavu a včerejší záchvat nevolnosti svedu na škodliviny v ovzduší, pak budeš čekat marně, to ti říkám rovnou.“

„Připustit, že zálivka na salát nemusela bejt čerstvá, nebo že zrovna tvůj kousek filetu nebyl úplně v pořádku – to zřejmě nehrozí, viď?“ zeptala se Šárka tiše, ale když se místo odpovědi na ni kamarádka jenom nešťastně podívala, pozvedla hlas o několik decibelů: „Jasně, proč taky, k čemu logický vysvětlení, ty máš přece duchovní našeptávače, ale uvědomuješ si vůbec, že sprostě napadáš mě a Lexu, protože nikdo jinej neměl možnost něco s večeří provádět?“

Nezdálo se, že by její výpad udělal na Karlu nějaký větší dojem, pouze sevřela trochu pevněji rty, takže dvě svislé rýhy kolem nich se ještě více prohloubily a zvýraznily.

„Zatím jsem nenapadla vůbec nikoho, ani bych si to nedovolila, protože vím dobře, jak byste si zase všichni notovali o mých zcestných vidinách.“

„Zatím?“ chytla se Šárka zdůrazněného slůvka. „Znamená to snad, že moje a Lexovo obvinění je jen otázkou času?“

„Jen otázkou času,“ zopakovala pomalu Karla a s jakýmsi soustředěným zaujetím si prohlížela zlatě lemovaný hrneček, jako kdyby ho viděla poprvé. Na její tváři bylo vidět, že se k něčemu závažnému rozhoduje. Modravá žilka na pravém spánku jí začala viditelně tepat a čelo se složilo v široké záhyby.

„Mohla bych tě o něco poprosit, Šári?“

„Jistě.“

„S touto rozmluvou jsem sice souhlasila, ale teď jsem se rozhodla jinak. Počkáš s křížovým výslechem ještě den dva? Nejpozději do pondělního rána, slibuju, v tý době bych už měla mít jasno, takže ti ráda zodpovím každou otázku a vysvětlím, co bude vysvětlení potřebovat.“

Šárka se vůbec nenamáhala proniknout utajeným smyslem jejích slov. Jenom si neradostně pomyslela, do čeho se to zase namočila. Stále víc a víc jí připadalo, že je proti své vůli nucena hrát v nějakém pokleslém divadelním kuse, kde jí byla přidělena nezáviděníhodná role hloupé blondýnky. No – však už ji dlouho hrát nebude!

„Karlíku, teď prosím zase já – nešlo by to bez těch tajuplnejch narážek? Kdyby ses slyšela… přestaň si hrát na krásku v nesnázích, nejsme přece ve filmu,“ řekla naoko klidně, ale jen horko těžko

potlačila touhu nahradit oslovení „Karlíku“ názvem hospodářského zvířete, vystupujícího v televizní reklamě jako Milka.

„To máš těžký, Šári, i když bych ti ráda vyhověla. Jenomže ať řeknu, co řeknu, jsi už předem zaujatá, ne-li přímo alergická na každý moje slovo, takže žádnej div, že mě přešla chuť se ti s něčím svěřovat. Některý věci zní zkrátka tak přehnaně, že se jim dá jen těžko uvěřit, proto bych chtěla ještě ty dva dny – fakt je potřebuju. A pokud ti to připadá jako zápletka z podřadnýho filmu – je mi líto, ale já ten mizernej scénář nepsala,“ reagovala Karla pokojně a tón jejího hlasu, bez obvyklé příměsi plačtivého náznaku, Šárku podivně zarazil. Stejně tak ji zarazily maličkosti, které na přítelkyni postřehla – až doposud svěšená ramena se napřímila, jako kdyby z nich spadla neviditelná tíha, rty se přestaly tisknout ukřivděně k sobě a na bledých tvářích se dokonce objevil slabý nádech červeně, který tentokrát nemohl být způsoben žádným alkoholem.

Šárka nic z toho nechápala, ale měla neodbytný pocit, že by vlastně chápat měla, že celá tajenka zase není tak složitá, aby se nedala vyluštit správným vyplněním příslušných políček. Zničehonic dostala vztek na Lexu – klidně si chrní nacpanej knedlíkama a ona aby za něho tahala kaštany z ohně.

„Chtěli jsme všechno příliš rychle, chtěli jsme zpátky svůj bezproblémovej život, ale některý rány se nemusí zahojit nikdy,“ zaznělo jí náhle v hlavě tak jasně, že se musela polekaně otočit, jestli Alex nestojí přímo za ní.

Pohlédla zpět na přítelkyni a beznadějný smutek v jejích velikých černých očích způsobil, že se jí chtělo brečet.

Co se to s ní děje, co se to tady sakra děje?

Neměla vlastně Karla pravdu, že šmahem hází všechny její nářky do koše v jistotě, že jde o nářky zbytečné? Že ji často opravdu jenom okřikovala, kdykoliv se snažila zavést řeč na svoje vnitřní trable? Co vlastně o nich v poslední době věděla? Nic, protože se spokojila s pohodlným konstatováním, že v Karle přetrvává vliv prožitého neštěstí, což byl možná ukvapený závěr. Ke starým démonům se mohli přidat démoni noví – možná ještě horší, náznaků přece bylo víc než dost – proč je vlastně pořád ignorovala? Mohla se potom divit, že se Karla stále více uzavírá do svého vnitřního světa a přestává důvěřovat i svým nejbližším?

I kdyby šlo o zcestné představy, každý se občas potřebuje vypovídat, ale jestliže mluví k hluchým uším… Šárka se marně snažila dotírající myšlenky odehnat, marně se přesvědčovala, že dělala vše, co bylo v jejích silách, nepříjemné pochybnosti v ní vzrůstaly geometrickou řadou.

Proč s takovou samozřejmostí byla vždy na straně Alexeje? Proč věřila všemu, co řekl, a druhé straně ani slovo? Proč nevzala vážně žádnou její stížnost, námitku, prosbu, vysvětlení? Jistě, Karla často přeháněla, ale to ještě neznamenalo, že si vymýšlí permanentně. Lexa například tvrdil, že je Karla obviní ze své nevolnosti, ale ona nic takového neudělala – naopak – snídani, přesnídávku, oběd – vše snědla s chutí, bez jakéhokoliv náznaku obav z otravy a byla v pohodě jak už dlouho ne. To její „zatím jsem nikoho neobvinila“ mohlo mít spoustu výkladů, ať už jakkoliv přitažených za vlasy.

Vlivem těchto dotírajících ‚proč‘ a neodbytného pocitu selhání řekla vlídně:

„Dobře, Karlíku, měj si tedy svý dva dny, když je považuješ za tak důležitý. Ale pak už se mi nevykroutíš a budeme si povídat – přesněji – povídat budeš ty a já budu naslouchat. Přece bys mě nenechala odjet do Paříže bez vysvětlení, zkazila bys mi celej pobyt.“

„To bych si na svědomí nevzala,“ pousmála se Karla, ale byl to poněkud mdlý úsměv.

„Mimochodem, nechtělas mě náhodou přemlouvat, abych to tady předčasně zabalila a nečekala ještě tejden, než se setkám s doktorem Chrudimským? Nemusíš na mě tak zírat, žádnou křišťálovou kouli nemám, ale něco podobnýho přece logicky vyplývá ze situace, ne? Ušetřím ti námahu a říkám rovnou

– souhlasím! Souhlasím se vším, co případně ještě navrhneš. A pokud mi nevěříš – sice není slušný obtěžovat doktora o víkendu, ale klidně mu zavolám a poprosím o nejbližší termín. Nebo ať raději zavolá Lexa, přece se znají, takže by to bylo po všech stránkách lepší. Spokojená?“

Jakpak by nebyla Šárka spokojená, když spokojeností přímo přetékala. Konečně může v pondělí odfrčet k Heleně bez výčitek, že nechala ty dva na jejich problémy samotné. Nebudou osamoceni!

Karla se svěří do odborných rukou a doma bude mít kromě milujícího manžela i školenou ošetřovatelku a v případě potřeby se dají zavolat i starostliví rodiče.

No a Lexa se konečně může naplno věnovat firmě, která jeho schopnost a dozor již dlouho postrádala, protože v ní netrávil tolik času, kolik by měl, pořád jednou nohou na odchodu a myšlenkami u soukromých trablů. Šárka věděla, že situace ve firmě není poslední dobou právě růžová a že Lexa si vzal dovolenou jen kvůli manželce. Ale ani nemukl, nepostěžoval si, nechtěl po ní peníze, třeba jenom půjčit, nezatěžoval ji svými starostmi, když jich sama měla víc než dost – hotový Romeo jednadvacátého století.

Škoda, že to nemůže Karle vyklopit, jenomže nesmí, slíbila to a konečně, Lexa ví nejlíp, co dělá, takže mu nebude do ničeho zbytečně strkat nos.

„Z čeho máš takovou radost, Šári, celá jen záříš,“ zaslechla jakoby z dálky Karlin příjemný alt.

„Mám radost, Karlíku, protože mi tvým rozhodnutím spadl ze srdce kámen, kterej mě už dlouho tížil. Mám radost, protože jsem přesvědčená, že až se vrátím z Francie, najdu zase starou Karlu, která všechno zlý, co prožila, uložila někam do nejspodnějších přihrádek svý mysli a začala se znovu těšit ze života,“ řekla tak upřímně, jak to cítila.

Dojetí v černých očích se nedalo přehlédnout: „Díky, tos řekla moc hezky, ale ty máš v úmyslu zůstat u Heleny v Paříži celý roky?“

„Nepřeháněj, truhlíku. Podle mne budou stačit dva tři měsíce, aby ses zase postavila na nohy,“ pumpovala do ní optimismus, který jí samotné chyběl.

Karla to musela poznat, protože poděkovala úsměvem, jasně prozrazujícím – však já vím, že to říkáš jenom proto, abys mě potěšila, však já vím, že zázraky se nedějí.

„Podřídím se všemu, co doktor Chrudimský řekne, on má moji plnou důvěru. Já bych se tolik chtěla uzdravit. Kvůli sobě, kvůli tobě, kvůli Lexovi a hlavně kvůli tomu, abych nemusela do nějakýho ústavu, kde by mě drželi pod zámkem jako nebezpečnýho šílence.“

„Co to meleš? Do jakýho ústavu? Myslíš do blázince? Kdyby tam měli strčit každýho, kdo má za sebou traumatizující zážitek, za chvilku by praskal ve švech, vlastně ve zdech. Tam se berou jen těžký případy, a to ty rozhodně nejsi.“

„Ale úplně zdravá taky ne,“ namítla Karla tiše a velké černé oči jí zabloudily někam daleko mimo útulnou kuchyň, v místa, která mohla vidět jenom ona. „Sama jsi říkala, že to jde se mnou z kopce a

vlastně si to myslí všichni tady, je zbytečný namlouvat si něco jinýho.“

„Úplně zdravá nejsi, to je fakt, ale taky ne tak nemocná, aby tě někdo strkal do blázince,“ snažila se o útěchu Šárka, ale v duchu děkovala bohu, že se jí kamarádka nemůže hrabat v hlavě, kde se podobné řešení již několikrát nesměle objevilo.

„A pokud jde o chalupáře – sorry, zlato, ale ty si hodně děláš sama. Můžeš mi například vysvětlit, proč ses tak okatě předváděla u rybníka a kafrala všechny ty pitomosti o mastičkách, plíživejch stínech, číhajících zločincích a tak? Tím sis přeci přímo koledovala, aby si holky ťukaly na čelo – třeba Ivanka z tebe byla celá na větvi.“

Karlina tvář potemněla zlomyslným úsměvem. „Copak Ivanka, ta je na větvi skoro ze všeho, ale kvůli ní bych se nenamáhala. Já vím, že jsem to přehnala, ale chtěla jsem popíchnout Jitku, vždycky na mne civí, jako by čekala, že začnu tancovat nahatá s pampeliškovým věnečkem na hlavě. Nic bych za to nedala, že si na Lexu zase brousí zuby a tak slídí po každým mým uklouznutí. Proč jí teda nedat trochu naděje? Proč ji neudělat radost?“ vysvětlovala škodolibě a Šárka byla příliš zaskočena, než aby nějak reagovala.

Karla jí k tomu stejně nenechala žádný prostor. Ulpívala na kamarádce zpytavým pohledem, jako kdyby ji nově zkoumala a hodnotila.

„Ještě než ukončíme tohle sezení, Šári, a půjdeme si každá po svým – neodepisuj mě hned, když něco nevhodnýho udělám či plácnu. Spousta lidí mele hlouposti a hravě jim projdou – proč mám bejt výjimkou? Věci nikdy nejsou takový, jak se jeví navenek, nezapomínej na to. Možná že si od těch dvou dnů slibuju příliš, ale – říkej si tomu třeba předtucha, varování, intuice nebo prostě bláhovost – vážně si myslím, že je bouřka na spadnutí a každá pořádná bouřka by měla pročistit vzduch,“ hovořila vážně a s takovým přízvukem opravdovosti, že úplně zmatená Šárka se vzmohla na pouhé přikývnutí a pro tuto chvíli již nechtěla nic dalšího slyšet ani řešit. Ostatně, pomyslela si, sobota je z větší poloviny pryč, neděle snad nebude o nic horší a pak – sbohem Karlo, Alexi i Isoldo – zaplaťpánbu sbohem, protože jinak by se ze mne stal stejnej nervák, jako jste vy. Plácejte se ve svejch vymyšlenech i skutečnejch potížích, já budu konečně volná a čeká mě jedno z nejkrásnějších měst na světě.

Karla Hradecká odložila rozečtenou knihu a ze svého vysokého bytelného křesla v rohu u okna chvilku pozorovala manžela a Šárku, kteří seděli proti sobě u kuchyňského stolu a hráli šachy. Oba byli plně soustředěni na hru, takže její pohled vůbec nevnímali, a Karla se docela bavila jejich bezděčným pitvořením. Šárce občas spadla neposlušná kudrna až na oko, takže se jí zbavovala netrpělivým fouknutím, protože v jedné ruce držela cigaretu a druhou zaměstnávala posunováním figurek. Lexa krčil rozmrzele ústa, nos i čelo, neboť dobře viděl, že je jeho královna ve velikém ohrožení, a marně dumal, jak ji z něho dostat.

Karla se podívala na hodinky – téměř jedenáct, docela to od večeře uteklo. Hodinu hráli ve třech karty a když potom spoluhráčům oznámila, že má náladu spíš na čtení, bez námitek vytáhli šachovnici a od té doby nad ní sedí jako přibití. Jejich hádky, kdo jaké porušil pravidlo, už ani nevnímala, byly příliš obvyklé a stereotypní. No co, ať se hádají dál, ona si půjde lehnout, začíná být pěkně ospalá.

Pomalu se postavila a spokojeně vdechla otevřeným oknem voňavý vzduch lesa a volného prostranství před ním, jasně ozářeného světlem měsíce, takže snaha kuchyňské stowattové žárovky, dopadající v širokém prahu na záhon květin, už byla vlastně zbytečná.

Pojednou zaostřila zrak – mýlí se, nebo je skutečně branka mezi živými ploty pootevřená? Upřeně na ni hleděla – ne, nemýlí se, branka není zavřená, zřejmě někdo zapomněl nebo spíš spoléhal jeden na druhého, jak už to někdy bývá. Takové vysvětlení je přece možné, ne? uvažovala neklidně, takže co na tom, když ji nyní půjdu zavřít já? Klíč mám jako každý a těch pár kroků mě nezabije, říkala si cestou ke dveřím na chodbu, kterými proklouzla tiše jako myška. Ti dva nad šachovnicí její odchod patrně vůbec nezpozorovali, nebo si pomysleli, pokud si vůbec něco pomysleli, že jde do koupelny či ložnice. Karle to naprosto vyhovovalo, vůbec nestála o to, aby Lexa úslužně vyletěl a utíkal zavřít branku sám, zřejmě v obavě, aby ji tato „námaha“ příliš nevyčerpala.

Otočila klíčem v hlavním vchodu, který nikdo z nich nikdy nevytahoval, otevřela bytelné dveře, dávajíc pozor, aby nezaskřípěly, a lehce sešla po třech kamenných schůdcích na štěrkovou cestičku. Viditelnost byla téměř jako ve dne, měsíc si na stříbrném osvětlení dával záležet, zřejmě už měl plné zuby věčného reptání nespokojených milenců, kde se pořád fláká.

Šárka se vítězoslavně podívala na Lexu a zrovna chtěla říci pyšně „mat“, když tu náhle uslyšela výkřik, který ji na chvilku přikoval k židli, stejně jako jejího společníka. Byl to zděšený pronikavý výkřik – prolétl ztichlou krajinou jako závan vichřice, odrazil se v útulné kuchyňce ode všech čtyř stěn a ztichl, zanechávaje po sobě neviditelnou spoušť.

Nejistě vyrazila na roztřesených nohou ke dveřím, kdežto Alexej se touto oklikou nezdržoval. Vrhl se k oknu, pevně se zachytil za okenní rám a jediným pružným skokem dopadl na malý záhonek letniček. Nemyslel na to, že riskuje možnou zlomeninu, i když okno nebylo příliš vysoko, nemyslel na nic, kromě toho, aby už byl u své ženy, jejíž hlas v předešlém výkřiku bezpečně poznal.

Ležela schoulená u dokořán otevřené branky, obě ruce pevně přitisknuté k hrudi a třásla se jako osika. Rychle se k ní sklonil, opatrně zvedl lehounké tělo, jehož tíži vůbec necítil, a stejně opatrně si je přitiskl k sobě s konejšivým mumláním „už je dobře, miláčku, jsem u tebe.“

To už ale k němu dobíhala Šárka a i směrem od ostatních chalup bylo slyšet pleskání běžících nohou a vzrušené hlasy: „Kdo to křičel?“… „Mirku, slyšel jsi to taky?“… „Hynku, počkej, já se bojím“…

„nahoru, zaznělo to od Hradeckých“… „poběž, nezdržuj…“

Alexej si nevšímal přibližujících se chalupářů, celou svoji pozornost věnoval manželce, která mu ležela v náručí a tiše naříkala, ale v tom nářku zazníval spíše strach než bolest.

„Karlíku, co se stalo? Ublížila sis? Kde tě bolí?“ dotazoval se tiše a zároveň nespokojeně přejel očima lidský kruh tvořící se kolem něho. Čumilové mu tady opravdu ještě scházeli.

„Nic mi není,“ špitla konečně Karla, „jenom tady…“ Odtáhla ruce, které si až doposud křečovitě tiskla k hrudi, a zvědavým zrakům se objevil pohled na tmavomodrý svetr, rozříznutý od shora až k lemu. „Neděs se, Alexi,“ uklidňovala rychle manžela, když zaslechla jeho poděšené vyjeknutí a i v měsíčním světle uviděla, jak zbledl. „Odnesl to jenom svetr, na těle mám sotva škrábnutí.“

„Kdo ti to udělal?“ vyhrkl tak hrozivě, že se Šárka i ostatní bezděky přikrčili.

„Já nevím, kdo to byl, vážně nevím, všechno se to seběhlo tak strašně rychle… zahlídla jsem jenom na okamžik postavu v černým plášti s kapucí, byl to spíš stín… silueta… upadla jsem a ten… to zjevení po mně seklo nožem a přitom mumlalo něco o Isoldě… vykřikla jsem…“ Karla už jenom kníkala a když uviděla, jak Šárka rozpačitě přešlápla a jak je starost ve tvářích okolo ní nahrazována

napřed údivem a potom špatně skrývaným posměchem, zmlkla úplně. Pochopila, stejně jako její muž.

Byla to samozřejmě Zdena, která první vyslovila svůj soud, bez bázně z Lexova nasupeného výrazu, jasně signalizujícího – držte se zpátky, blbečkové, nebo bude zle!

„Tak vida, lidová báje nelhala, Bořivoj tu i po staletích vesele straší, že by ale těmi uplynulými léty získal na šikovnosti, to se říct nedá. Břídil tehdy, břídil i nyní. A nekoukej na mne jako na vyvrhele, Lexo, přeci si Karla nemůže myslet, že jí někdo z nás tuhle báchorku spolkne! Na co si to hraje? K čemu tahle komedie? Nebo to snad není komedie? Tím hůř, protože v tom případě má tvoje žena velkej problém.

Napřed podoba s Isoldou, včera otrava, dneska bodnutí dýkou – co se stane zejtra? Chytneme tajemnýho rytíře přímo při činu a sami ho roztrháme, protože černý koně bychom těžko někde sháněli? Takhle nás vyplašit! Cos tady vůbec dělala, seňoro, jestli se tedy smím ptát?“

Alexovo tělo se napjalo jako ke skoku – každičký nerv v něm vibroval – sice ještě nikdy neuhodil ženu, ale v této chvíli k tomu měl nebezpečně blízko. Strach a obavy prostě vybledly pod náporem vzteku.

V rozhodujícím okamžiku ucítil, jak mu jemné prsty sevřely předloktí – Karla musela poznat, k čemu se chystá. Její ruka byla hladká a pevná, její stisk uklidňující.

„Branka byla otevřená, tak jsem ji šla zavřít, Alex se Šárkou hráli šachy, vůbec mě nenapadlo, abych je kvůli takový maličkosti rušila.“

„Kecáš, děvenko,“ vmísila se pobouřeně Jitka, která předtím naslouchala s pečlivě skrývaným uspokojením a v duchu Zdenu povzbuzovala – jen jí dej, lhářce prolhaný, pořádně ji seřvi, potřebuje to jak prase drbání. Aby si nemyslela, že když se topí v penězích, může z nás dělat stejný cvoky, jako je sama. „Branka nemohla bejt otevřená, protože jsem ji osobně zavírala, nějak před desátou, to vím jistě. Ještě jsem si říkala, že by zámek potřeboval promazat, klíč se otáčel dost ztěžka.“

„To je možný, ale kolem jedenáctý byla otevřená, to vím zase jistě já. Dívala jsem se z kuchyně, ta mezera mezi sloupky nešla přehlídnout, byla nejmíň třicet čísel. Tak jsem šla pochopitelně zavřít – a proč bych nemohla? Došla jsem až k brance, ale než jsem stačila vytáhnout z kapsy klíč, ten zakuklenec do ní z druhý strany strčil… upadla jsem…“ hájila se Karla statečně, ale když zaregistrovala uhýbavé pohledy, zoufale vyhrkla: „Říkám pravdu, proč mi nikdo nevěříte, přeci nejsem tak pitomá, abych… vážně si myslíte, že kvůli starý pověsti…“

Asi si to vážně všichni mysleli, protože se neozvalo ani slůvko na její obranu a mlčení – jak známo – znamená souhlas.

Alex malou skupinku přelétl vražedným pohledem a určitě by svůj vztek ventiloval i jinak, když tu náhle ticho noci proťal další výkřik, tentokrát Ivančin, a hned po něm následovalo její vzrušené volání: „Podívejte, jen se podívejte, támhle vepředu, až na konci louky, u lesa,“ ukazovala napřaženou rukou a když všichni pohlédli naznačeným směrem, bylo až směšné sledovat, v jakých pozicích ztuhli.

Asi sto metrů od nich, v místech, kde končila louka a začínala polní cesta, klikatě vedoucí dolů ke vzdálené vesnici, se v měsíčním světle jasně rýsovala vysoká černá postava s čímsi blýskavým v ruce. Její výška byla ještě umocněna velkým plochým balvanem, na kterém stála a který prý, spolu s několika menšími, představoval zbytek kdysi pyšného hradu Chlumeckých. Chvilku postála v úplné nehybnosti, potom se paže přízraku zvedly vzhůru a k uším šokovaných pozorovatelů dolehl hluboký hlas, plný dojímavého žalu.

„Ko-rá-li-e, kdéééé jsíííí,“ neslo se noční krajinou, naslouchající stejně užasle jako lidé v ní. A potom

ještě jednou. „Korá-li-e, póóójď, lásko moje, póóójď,“ – poslední slovo se ještě chvělo nad vrcholky stromů, když tu černá postava zmizela stejně náhle, jako se objevila, a rozhostilo se tíživé ticho, skrývající v sobě předzvěst blížící se tragédie.

„Co to sakra bylo?“ vyhrkl Lexa.

„Strašidlo!“ vypískla Ivanka v odpověď a křečovitě se zachytila manželovy paže jako záchranného lana.

„Spíš nějakej vůl, kterej si hraje na Bořivoje,“ usoudil střízlivě Mirek a jedním dechem navrhl: „Kluci, co kdybychom se rozběhli za ním, třeba ho ještě chytíme.“

„Blbost,“ zarazil ho Hynek. „Než si doběhneme pro baterky a než doběhneme k balvanům, bude dávno v čudu, určitě tam na nás nečeká.“

„Tak teď už mi věříte?“ ozval se za jejich zády Karlin hlas a i když zněl ještě ukřivděně, přesto se v něm dal rozeznat i náznak zadostiučinění, což Jitku naplnilo další vlnou odporu vůči bývalé kamarádce. Tobě bych nevěřila ani dobrej den, simulantko, chtělo se jí vykřiknout, ale naštěstí si vzpomněla, jak mohla před chvilkou dopadnout Zdena, takže raději ostrou námitku spolkla.

„Víš dobře, že já nepochyboval ani vteřinu, miláčku,“ řekl Lexa hlasitě a konejšivě položil pravou ruku kolem Karliných hubených ramen. „Někdo si tady opravdu blbě hraje a moc bych si přál dostat toho hajzla na chvilku do ruky.“

„To my všichni a já osobně bych ještě přibrala váleček na nudle, aby si ten tajtrdlík pamatoval, že na podobný přiblblý představení nejsme zvědaví. Stejně je to ale divný, děcka, celý léta tady byl klid a najednou…“ Šárka se polekaně odmlčela, protože jí příliš pozdě došlo, že si někdo může její slova špatně vyložit a vztáhnout je na sebe. V tom se sice nemýlila, ale tím ‚někdo‘ kupodivu nebyla Karla.

„Jak to myslíš, Šári? Léta klid – jinými slovy – když jsem tady letos navíc já a Hradečtí, znamená to snad, že v tom přiblblým představení musíme mít prsty?“ vybuchla Jitka podrážděně, ale současně se přitom významně rozhlédla kolem sebe, jako kdyby chtěla naznačit, že k protestu sice použila množné číslo, ale černovláska by se z něho měla vyjmout.

„Jituš, nebuď vztahovačná, Šárina přeci nic takovýho netvrdila, a zkus raději použít malý šedý buňky, jak vždy vřele doporučuje můj kámoš Poirot,“ zasáhl rychle Hynek. „Je fakt, že až doposud tady byl klid, ale někdy postačí úplná maličkost… Béďa Kroužek se klidně mohl v hospodě zmínit, že nám ten starej příběh vyprávěl a nějakou vypitou hlavu mohlo stejně klidně napadnout, že si z nás vystřelí. Z nás všech – nejenom z Karly, proto to trapný divadýlko před chvílí. A co se týče toho přepadení – určitě nebylo namířený proti ní. Zkontrolovat nebo zavřít branku mohl přece jít kdokoliv z nás, takže buďto šlo o blbou náhodu, nebo zákon schválnosti – můžete si vybrat. Podle mýho si vetřelec při

cestě k místu, kde chtěl odehrát svůj výstup, nejspíš všiml pootevřenejch dvířek, což mohl považovat za vítanou příležitost trochu se tady porozhlídnout, případně něco šlohnout nebo oknem šmírovat ženský – další možnosti si doplňte sami. Třeba se Karly vyděsil víc než ona jeho, takže v panice mávl nožem a teď se za to někde tluče do palice. Berme to jako výstrahu a varování, abychom už nikdy nezapomněli branku zavřít a hned zejtra na ni ještě pro jistotu přiděláme pořádnou závoru.“

Jitce se zlostí udělaly mžitky před očima. Copak jasně neřekla, že branku před desátou zavírala? Copak Hynek víc než jí věří bláznivé Karle, která se pravděpodobně znovu přehrála do tragické role pronásledované Isoldy a viděla přízraky i tam, kde nejsou? Nějaký magor sice na balvanu poskakoval, ale to ještě neznamená, že se musel angažovat i při přepadení, pokud tedy vůbec k

nějakému došlo.

Zhluboka se nadechla, aby kamarádovi mohla pořádně vynadat, když tu náhle zachytila jeho slabé mrknutí.

Bleskově pochopila!

Samozřejmě, jak jenom mohla být tak hloupá. Vždyť on si určitě myslí totéž a v otázce otevření či zavření branky má taky jasno, ale Karle přece není radno odporovat, naopak – v tuto chvíli je nutno ji nějak zpacifikovat, uklidnit, jinak by mohla začít řádit jak tajfun. Což tedy znamená přijmout její

verzi bez protestů a Hynkovi odsouhlasit z toho plynoucí pokulhávající vysvětlení. Ach jo!

„Skvělá dedukce, Šerloku, přeci jenom ty svý krváky nečteš zbytečně,“ zamumlala proto neochotně a doufala, že mu těch několik slov postačí. K dalším diplomatickým ústupkům se rozhodně nechtěla nechat dostrkat, ať se angažuje taky někdo jinej.

Vypadalo to však, že se všem, kromě Lexy, dost podstatně ulevilo. Noční příhoda začínala ztrácet svoji ponurost a čím dál tím víc se jevila jako nepodařený pokus o vloupání, ke kterému se Karla nedopatřením nachomýtla. A protože měla fantazie na rozdávání, vyšperkovala si ho vlastními mlhavými představami. Hynek měl pravdu – pokud by šlo o vážně míněné přepadení, násilník by se jistě nespokojil s rozříznutým svetrem, stačilo přece jenom trochu přitlačit…

Černovláska pochyby i nedůvěru chalupářů cítila přímo hmatatelně, nepotřebovala k tomu ani jejich rozpačité obličeje a odvrácené pohledy, takže vzdala další snahu o své ospravedlnění, stejně by k ničemu nevedlo, a právě tak nechala bez komentáře Hynkovy „brilantní“ závěry. Se sotva slyšitelným

‚dobrou noc‘ se obrátila k odchodu, šťastná, že zmizí z dosahu obviňujících i soucitných zraků do klidu a bezpečí Šárčiny chalupy.

Bezpečí?

„Ještě moment,“ zkazil jí lákavou představu Hynkův naléhavý hlas, a i když ho chtěla, v očekávání dalších potíží, ignorovat, přece jenom zvědavost zvítězila. Nikomu však nemohlo uniknout, jak je její tvář stažena únavou, tmavé oči rozšířené úzkostí a široká ústa semknutá do nešťastného utrápeného výrazu.

Lexa, s jednou rukou stále ochranitelsky položenou kolem jejích ramen, rozčileně vybuchl. „Jak moment, proč moment? Sakra, copak nevidíš, jak je Karla zničená, vyčerpaná a že potřebuje ošetřit? Strč si ty svoje moudra někam, mně úplně stačilo, co jsi mlel před chvílí, takže na další pokračování fakt nejsem zvědavej.“

„Ale měl bys bejt,“ nevšímal si Hynek jeho rozladění, „a ostatní vlastně taky. Karlo, promiň, chápu, že toho máš dost, ale co chci říct, je v zájmu nás všech. Mám velkou starost – možná zbytečnou – ale co když ten černej hejkal bude chtít ve svý hře na Bořivoje pokračovat? Můžeme stoprocentně vyloučit, že nám tady zejtra nezaloží třeba požár? Ani by kvůli tomu nemusel lízt dovnitř, stačilo by hodit láhev s benzinem či nějaký podobný svinstvo. Myslel jsem…“

„Pak tedy myslíš špatně, kamaráde,“ nenechal ho domluvit Mirek. „Kdybys u táboráku pořádně poslouchal, věděl bys, že Bořivoj žádnej ohýnek nezakládal, tím žhářem přece byl sám hradní pán, nemůžeš na chudáka rytíře házet všechno. Za sebe říkám, že mám celý tý slabomyslný pověsti už plný zuby a určitě nejsem sám. Pokud někoho baví pořád se v ní babrat a strašit tím, co všechno by se mohlo přihodit – jeho věc, ale já raději půjdu spát.“

„V pořádku, spát půjdeme všichni, ale požár zůstává požárem, ať už ho založil Bořivoj, nebo někdo jinej. Dnešní příhoda může být nejapným žertem, ale taky nemusí. Bůhví, kam až takový pako může zajít, takže pořád lepší zbytečně se strašit, než pozdě litovat,“ odpověděl Hynek důrazně, snad až příliš důrazně, aby zamezil dalšímu případnému nesouhlasu či výsměchu.

Šárka se polekaně zamyslela. Mohl by mít pravdu? Skutečně by se někdo opovážil vztáhnout ruku na její milovanou chaloupku a z pouhého zvráceného potěšení ji proměnit v popel a dým? Je fakt, že načasování mezi nedávno vyprávěnou pověstí a dnešní událostí je divné, ale zas na druhou stranu… Hrát si na Bořivoje a poskakovat v černém zakuklení na balvanu – budiž, ale zakládat požár a tím vlastně i ohrožovat životy – v tom je tedy zatraceně velký rozdíl!

Bořivoj – hra na Bořivoje – co to vůbec obnášelo? položila sama sobě dotírající otázku a hned se ji pokusila zodpovědět: Zrada, otrava, rána dýkou, požár, druhý pokus o vraždu, potom ten příšerný trest – ale to už je jiná kapitola, takže znovu – zrada, otrava, rána dýkou, požár, druhý pokus o vraždu – opakovala si mechanicky a najednou se jí v hlavě zničehonic rozezněl poplašný zvonek. Snažila se ho zastavit, vypnout, ale jeho zvuk jako by stále sílil a ona nevěděla – nechápala proč. Měla jenom znepokojivé tušení, že jí v předešlých slovech něco chybí, něco velice důležitého, možná stejně důležitého jako nedávná vzpomínka na cosi viděného či slyšeného, co v ní probouzelo doslova paniku, kdykoliv o ni jen letmo zavadila. Šárku i přes teplou noc zamrazilo v zádech. Nechtěla si snad vzpomenout? Neuhýbá schválně před pravdou, aby jí nemusela čelit v celé hrůzné nahotě? Ale ne – to ne – tak zbabělá není, vzpomínka, či teď už spíše vzpomínky – se prostě nedaly chytit, ale třeba už za hodinku – za dvě – zítra – se tak stane.

Neděle – 16. července

Lexa si po snídani znovu pozorně prohlédl škrábanec na Karliných prsou. Opravdu nešlo o nic vážného, jen trochu zarudlá čárečka na bílé pleti, která během dvou tří dnů beze stopy zmizí. Svetr za pět tisíc byl sice na odpis, ale čert vzal svetr.

„Jsi v pořádku, Karlíku?“ nedokázal se nezeptat, i když věděl, že ji podobné otázky štvou. „Přijela si sem hledat klid a zatím tu nějaký hovado dělá psí kusy. Škoda, že jsem nešel ven místo tebe, zaručeně by ho příště přešla chuť hrát si na středověkýho rytíře. A vůbec – neměli bychom tvoje napadení oznámit policii? Dolňáci se tomu můžou klidně vysmívat, ale ohrožovat někoho dýkou, to už přestává veškerá sranda. A Hynek si může svoje uhozený dedukce strčit někam. Ten má místo šedejch buněk buňky dutý. Tebe evidentně někdo přepadl a on z toho udělá jakési politováníhodné nedorozumění. Tutově jsem čekal, kdy tě obviní, že sis přepadení vymyslela a zranění sis taky způsobila sama. Kam bys ovšem v takovým případě schovala nůž, to už by ten detektivní osel nezjišťoval. Nejspíš by vyrukoval s geniální myšlenkou, že si ho nějaká lesní potvora odnesla jako suvenýr.“

Šárka podle Karlina rezignovaného výrazu neomylně věděla, co se jí honí hlavou. Kdopak by jí asi uvěřil, když je všeobecně známo, v jakých problémech lítá? Lexa sám svými slovy připustil, že jí nevěří ani dlouholetí přátelé, jak by tedy mohli uvěřit policajti? Nemá to holka lehké, pokud si teda fakt nevymýšlí, ale proč by to dělala? Co by z toho měla, kromě dalšího všeobecného odsouzení?

Ostatně, ten magor kvílející po Korálii jí dával za pravdu, to museli uznat všichni, jinak by se na ni sesypali jak sršni. Jitka k tomu ostatně neměla daleko.

A přitom Karla celý ten cirkus zvládla přímo na jedničku – žádné hysterčení, žádné hroucení, žádné vodopády slz – ona opravdu dokáže někdy pěkně překvapit. Později si sice musela vzít prášek na spaní, ale Šárka si ho potají vzala taky, tak jakýpak copak.

„Alexi, poldy z toho vynecháme, co by asi tak vypátrali, pokud by vůbec pátrali? Zápach pekelný síry? Kluci říkali, že se k tomu místu zaskočí podívat, ale moc pochybuju, že by jim tam strašidlo nechalo svoji vizitku. Může si tam ostatně křepčit do alelujá, stejně nebude mít žádný diváky, protože v pondělí to tady balíme a ostatní určitě taky. Myslím, že strach z požáru mít nemusíme. Že by sem někdo házel zápalný láhve nebo snad dokonce střílel ohnivý šípy – to mi připadá pěkně uhozený.

Chalupy se pořádně zajistí a pro jistotu ještě požádám Kroužkovy, aby se sem na nějakej den nastěhovali – místo Boženky,“ připomněla smutně.

Karla se bezděky zachvěla, jak jí stín baculaté upovídané paní vyvstal před očima.

„Alexi, co kdybychom odsud vypadli už dneska a nečekali na ráno? Pokud to celý bylo skutečně nějak namířený proti mně, pak bychom tomu zjevení pěkně vypálili rybník,“ navrhla dychtivě. „A plně souhlasím se Šárkou, že obavy z požáru jsou bezpředmětný.“

„Já bych ti rád vyhověl, Karlíku, opravdu moc rád, ale bohužel… Víš, jak jsem skákal z okna, musel jsem si něco udělat s kotníkem, protože mě dost bolí. Pochybuju, že bych na něm dokázal šlapat dvanáct kiláků, je mi vážně líto, lásko.“ Lexa na potvrzení svých slov pozvedl pravou nohu v páskovém sandálu a obě ženy uviděly, že má kotník opravdu trochu zarudlý a nateklý.

Šárka si neslyšitelně povzdechla. „Pokud bych ti jako společnice na cestu domů stačila já?“ nabídla s vroucím přáním, aby nestačila, a bylo pro ni velikou úlevou, když zaregistrovala oboustranný nesouhlas manželů. „Díky, Šári, to je od tebe hezký, ale už jsme tě využívali dost,“ odmítl ostře Lexa.

„Nenecháme se přeci zastrašit třistaletým páprdou, to by tak hrálo.“

„A co když nebudeš mít kotník v pořádku ani v pondělí?“ zeptala se Karla úzkostlivě.

„Po tom, co se stalo, bych tu nerada zůstávala, člověk nikdy neví, a kdybys byl navíc nepohyblivej…“

„No jo, sakra, máš pravdu, asi by to chtělo rentgen,“ přihlazoval si Lexa nerozhodně rozcuchané vlasy. „Což o to, Honza Vrbenskej by mi ho udělal, ale to bych musel aspoň na hodinku odjet,“ zapátral v manželčiných černých očích a byl rád, že ani nemrkly.

„No tak na hodinku odjedeš, klidně i na dvě, alespoň nám tady nebudeš překážet při vaření oběda. Prosím tě, netvař se tak provinile – za bílýho dne, dopoledne, s plně obsazenými chalupami – vážně si myslíš, že by se mi mohlo něco stát?“ zlobila se Karla, ale přitom jí neušlo, jak toužebně se Šárka zatvářila, a bylo jí jasné, proč.

„Tak jo, pojedu, pro jistotu ještě Honzovi zavolám, aby byl doma, ale myslím, že bude. Když jsme se viděli naposledy, tak se zmiňoval, že má dovolenou až od srpna – děvčata, ale on je skutečně pan doktor a ta jeho ordinace – má ji vybavenou všemi hejblátky, na který si jen vzpomenete.“

„Budiž mu přáno, tobě ale bohatě postačí obyčejnej rentgen,“ slabě se usmála Karla. „A když už tam budeš, hned se poptej po nějaký šikovný ošetřovatelce. Ale nezávazně prosím, však není žádnej spěch. Chtěla bych si ji napřed omrknout, i když vím, že druhou Šárku neseženu. A ty,“ obrátila se ke kamarádce, „nebuď tak zatraceně ušlechtilá a nesobecká a rovnou řekni, že bys taky potřebovala do města. Je přeci jasný, že když chceš zítra večer odletět, musíš si ještě zařídit spoustu věcí. Klidně jeď s Alexem nebo si vem svůj vůz a nechci slyšet žádný kecy o tom, že mě nemůžete nechat samotnou.

Proč byste sakra nemohli? Nikde courat nehodlám, tak statečná opravdu nejsem, ale sednu si ven s knihou, a jak znám ty tři dolní sudičky, dlouho číst mě nenechají, protože se jen jen třesou tahat ze mne rozumy kvůli včerejšku. Mám hroznou chuť si z nich parádně vystřelit, ale neboj, Šári, nic nebudu přehánět. Ovšem až se vrátíte, pak už vás nikam nepustím, to si pište, tak si těch několik hodin volna koukejte užít.“

Na Šárku s Lexou byl tedy pohled! Když si každý z nich hned po probuzení uvědomil události předchozího večera, byli pevně přesvědčeni, že budou muset celý den držet Karlu za ručičku, nebo se alespoň nevzdalovat z jejího dosahu, chlácholit ji, utěšovat, a ona se zatím chovala, jako kdyby se nic nestalo, jako kdyby nebyla žádná Isolda, žádný Bořivoj, žádné přepadení – byla to prostě zas po dlouhé době ta správná Karla, jak ji před tím silničním neštěstím znali.

Šárka vzdala snahu porozumět jejím nečekaným duševním pochodům – ostatně – neříkala snad, že jí nejpozději do pondělka všechno vysvětlí a zodpoví každou otázku? Pokud nezačne vykládat, že jí salát otrávila závistivá Korálie a že včera na balvanu poskakoval rytíř Bořivoj – byla ochotna kamarádce naslouchat věčnost, aby jí všechno vynahradila.

S radostí tedy „volno“ přijala – opravdu ho potřebovala jako sůl. Kvůli odletu do Paříže i kvůli něčemu jinému!

„Emilku, to koukáš, jak jsem tady brzo, viď? Vždycky jsem chodila až po vobědě, ale dneska jsem musela dřív a nesmím se vodsaď hnout, až do čtyř. Vůbec mi to nevadí, jídlo jsem si vzala s sebou, flašku taky a při povídání s tebou mi čas rychle uteče. Tu flašku jsem dostala vod domácí a svatosvatě jí slíbila, že nejpozdějc do večera dluh vrátím. Však vona dobře ví, že jsem jí nikdá nelhala.

Emilku, já budu bohatá, to budeš koukat, a přitom jsem toho nemusela udělat moc. Jenom jsem doma spíchla z černý bavlněný látky, kerou už mám léta, pamatuješ, tu, co jsem dostala vod Boženky Horový k padesátinám – takovej pláštík s kapuckou. Moc šít neumím, ale ten hacafrak by zvládnul každej, vopravdu. Stačilo látku sešít z vobou stran, vystřihnout otvor pro hlavu a ruce a nasadit rukávy. Ze zbytku jsem udělala kapucu, tu jsem si vobkreslila z časopisu. Žádná sláva to nebyla, ale vždyť jsem v tom neměla jít mezi lidi, ale v noci si to voblíct, postavit se na ten velkej šutr a až uvidím to nóbl panstvo, pořádně je vystrašit. Šlo o nějakou sázku, takže jsem vo tom nesměla mluvit ani s tebou, ale dneska už můžu, to se chlapi v hospodě nasmějou, až jim budu vyprávět, jak jsem dělala strašidlo.“

Fanynce neustálým povídáním pořádně vyschlo v krku, takže se už potřetí zhluboka napila rumu, který vyškemrala na své domácí. Dobře věděla, že ho ta hodná paní má vždycky po ruce pro případ pečení nebo do čaje a svatosvatě jí slíbila, že místo načaté láhve dostane ještě dneska zpátky plnou.

S nadějí natáhla uši, když se na druhé straně jezírka ozval stejný lomoz jako minule a radostné očekávání ji nezklamalo, protože hned vzápětí uviděla vysokou postavu, kterou si už prve kvůli bílému oblečení pojmenovala Běláskem. Spokojeně sledovala, jak se k ní blíží s igelitovou taškou v ruce. Jednu chvíli měla dojem, že trochu kulhá, ale to mohlo být způsobeno nerovností terénu.

Fanynka to nemohla vědět, ale igelitová taška v sobě kromě „mzdy“ skrývala ještě láhev slivovice, určenou speciálně pro ni, ale když oči Běláska spočinuly na poloprázdné láhvi rumu, bylo mu jasné, že již nemusí Fanynku opíjet, protože se o to s úspěchem postarala sama.

„Dobrý den, Františko, tak jsem tady,“ uslyšela věrná Emilkova snoubenka znovu vlídný hlas, který

se jí bůhvíproč zamotal i do dnešního snu, kdy jí šeptal nesrozumitelné věty, takže ještě nyní při té vzpomínce zčervenala a téměř zahanbeně pozdrav opětovala.

„Musím uznat, že jste to sehrála moc hezky, hezky jste ty panáky z města vystrašila, málem se z toho podělali,“ pokračoval Bělásek, jako když másla ukrajuje, a Fanynka na sebe byla jaksepatří pyšná.

Doufala, že Emilek slyší, jak je chválena.

„Neřekla jste ještě nikomu nic, že ne, Františko? Muselo to zůstat tajemstvím až do dneška, jinak by mi sázka nevyšla, ale na vás je přece spolehnutí, viďte?“ vyptával se Bělásek s dobře skrývanou obavou, která se okamžitě rozplynula, když uviděl, jak vehementně kroutí Fanynka šedivou hlavou a přesvědčivě říká: „Ne – vůbec nikomu – teprve před chvilkou Emilkovi,“ což byla ta nejjistější záruka. Emilek vždycky všechno musel vědět první.

„A přinesla jste mi ten černej pláštík?“ uslyšela další otázku a šťastná, že může zase vyhovět, sáhla za sebe, kde ležel malý balíček, pečlivě převázaný motouzem. Oči proti ní se přivřely spokojeností a Fanynka ještě k srdečnému „dík“ obdržela i zářivý úsměv.

„Tak na to se napijeme, co říkáte, když všechno tak prima vyšlo, a potom dostanete tohle,“ sáhl Bělásek do igelitky a vytáhl „tohle“, což bylo několik tisícovek sepjatých tenkou gumičkou. Fanynka zazářila, ale dokázala se ovládnout a nechňapla hned po vysoké odměně. Napřed se musí se svou novou známostí napít, ví přece, co se sluší a patří.

Igelitka znovu ochotně posloužila a tentokrát z ní dlouhé prsty s pečlivě upravenými nehty vytáhly umělohmotný tmavý kalíšek. „Nalejete mi trochu?“ požádal Bělásek zdvořile a jak podával kalíšek Fanynce, špatně odhadl vzdálenost a místo do Fanynčiny ruky ho upustil na zem a ještě ho nešikovně nohou odkopl směrem ke strmému břehu.

„Já to zvednu,“ poplašila se Fanynka, která si nebyla jistá, zda nehodu sama nezavinila, když není úplně střízlivá. S heknutím slezla ze svého prkna, udělala dva kroky a kupodivu mrštně sehnula zavalité tělo.

Herdu do zad téměř necítila, jak jí alkohol otupil smysly, a ještě dříve, než mohla otevřít ústa k spíše překvapenému než poděšenému výkřiku, zaplnila se jí ledově studenou vodou jezírka, která žádný křik nedovolila. Několik zbytečných máchnutí paží, protože Fanynka pořád ještě neuměla plavat, a po několika srdceryvných vteřinách si lesní moloch mohl na své konto připsat již druhou kořist.

Ďábel v lidské podobě Fanynčin krátký smrtelný zápas pozoroval zcela klidně a dokonce se pousmál při myšlence, že začíná ve shazování lidí získávat praxi.

Jak to bylo všechno směšně snadné! Až tuhle nalitou chudinku najdou, všem bude jasné, že buďto úmyslně, nebo nedopatřením konečně následovala svého Emilka, i když jí to trvalo třicet let. Nebyla vlastně smrt pro takového neužitečného pomateného tvora vysvobozením?

Neprokázal té nešťastnici vlastně laskavost, když ji zbavil bezútěšných dnů a nocí, ve kterých již nezbývala žádná naděje?

Takové a podobné myšlenky provázely ďábla na zpáteční cestě, na kterou se vydal bez jediného ohlédnutí v místa, kde skončila jeho důvěřivá oběť.

Lexa se vrátil kolem jedné a přivezl tři dobré zprávy. Kotníku nic není, stačí dávat studené obklady a už zítra si může zatancovat kozáčka. Doktor Chrudimský očekává Karlu taky zítra v šest večer,

dlouho se jí sice nemůže věnovat, ale proberou spolu všechno potřebné a dohodnou termíny sezení. A za třetí – Karla má na výběr mezi několika šikovnými ošetřovatelkami, které nedočkavě čekají, až se budou moci představit.

Černovláska tyhle novinky přijala s potěšením a odměnila svého muže dlouhou pusou, což už dlouho neudělala.

Šárka se vrátila o dvě hodiny později s novinkou trochu jiného kalibru.

Měla přímo strašidelný pocit déjá vu, když se šla se svojí kávou posadit k ostatním pod „společenský“ dub.

„Děcka, začínám si připadat jako posel smrti. To snad není pravda – v pátek Boženka, dneska Fanynka. Utopila se v lesním jezírku, copak si nikdo z vás nevšiml toho nezvyklýho provozu na vozový cestě?“

„Možná Karla, ta tady seděla celý dopoledne, my ostatní jenom chvilku, potom jsme zalezli do chalup

– připadala jsem si jako v pohádce o Šípkový Růžence – byli jsme všechny nějak zvadlý a ospalý, naši chlapi se někam ztratili…“ vysvětlovala Zdena a bez většího zájmu se zeptala: „Fanynka – to byla ta praštěná ženská, co se tady v lesích potulovala pořád s nějakým pugétem?“

„Jo, to byla přesně ona,“ přikývla Šárka ironicky, protože jí bylo jasné, že Zdena prostě jiná nebude, a jenom trnula, aby si Karla tu necitelnou poznámku nevztáhla na sebe. Nezdálo se, že by to měla v úmyslu, zamyšleně hleděla před sebe a vypadalo to, že řeči ostatních vůbec nevnímá.

„Já jsem ještě po návratu z města zajela k Růženě Kroužkový, kvůli chalupám a taky se rozloučit – ona byla přímo u toho. Domácí, u který Fanynka bydlela, se po svý nájemnici začala shánět už po obědě. Bylo jí divný, že prakticky poprvý po dlouhejch letech vyrazila z domu už ráno a když se nepřišla ani najíst… nedělní oběd, kterej pravidelně dostávala, by si totiž nikdy nenechala ujít. Zašla proto za Kroužkovou, tý to taky bylo divný, a tak si udělaly procházku k jezírku. Na rozpadlým prkně našly nedopitou láhev rumu a starou fotografii Emilka, s tou by se Fanynka nikdy nerozloučila – ostatně – s nedopitou flaškou taky ne. Okamžitě spustily poplach a hasiči s policajty ji ve vodě opravdu našli.“

Na chalupářích bylo vidět, že je Šárčino vyprávění moc nezajímá – a nebylo divu – nešťastnou Fanynku při svých pobytech zde málokdy zahlédli, vyhýbala se jim stejně pečlivě jako oni jí – co tedy měli říkat?

Jenom Ivanka poněkud bázlivě zopakovala: „V pátek Boženka, dneska Fanynka. Co myslíte, holky, nemohlo by se stát – do třetice všeho dobrého i zlého?“ otřásla se v jakési skličující předtuše.

„Nesejčkuj,“ okřikla ji Šárka, která měla dost svých vlastních starostí, než aby si ještě dělala hlavu s pitomými pověrami. Cosi jí ale slabě našeptávalo, že by zas tak pitomé být nemusely.

„Neboj, Šári, tebe se to v žádným případě týkat nebude. Pamatuješ, jak ti jednou kartářka předpovídala dlouhej a šťastnej život? Pokud teda necháš na pokoji strmý schody a zrádný jezírka – proč by nemohla mít pravdu?“ zasmála se Jitka, ale v Šárce zůstal podivný dojem, že chtěla říci něco jiného, něco mnohem závažnějšího, k čemu asi nenalezla dost odvahy.

Pohlédla na Karlu a s lehkým znepokojením si povšimla jejích zarudlých očí. Od čtení, či od pláče? Stalo se snad něco za její nepřítomnosti? Lexa však vypadal docela v pohodě, bafal z cigarety a o

něčem se dohadoval s Mirkem, takže Šárka pustila Karlu z hlavy a pohroužila se do bodavých myšlenek, které jí nedávaly pokoj a už cestou z vesnice sem ji pěkně potrápily. Pořád to ale bylo lepší, než myslet na soukromé trable. Všechny její tajně hýčkané naděje vzaly dneškem za své, nezbývalo nic jiného, než se s tím smířit. Kdyby se před ní jako cena útěchy nerýsovala cesta do Paříže, těžko by nastalou situaci zvládla.

Boženka a Fanynka – kdysi bývaly přítelkyněmi a určité pouto mezi nimi zůstalo až do dneška – zemřely krátce za sebou, obě kvůli pádu – jedna spadla ze schodů, druhá do jezírka. Byly to – musely to být – nešťastné náhody, hlas lidu nic jiného ani slůvkem nenaznačil – co jí tedy sakra pořád vadí?

Boženka a Fanynka, Boženka – Boženka, které se po táboráku udělalo špatně a zvracela, jako druhý den Karla. Mohla tady být příčina jejího neklidu? Nebo je přehnané hledat v tom nějakou souvislost? Boženka, která se tolikrát chlubila, že má kachní žaludek a bez jakýchkoliv následků by zvládla třeba dort s hořčicí.

A najednou se jí udělá zle po třech buřtech!

Všechno je jednou poprvé, povzdechla si Šárka usouženě, i na kachní žaludek jednou muselo zákonitě dojít. Proč se v tom pořád vrtám, zítra odjíždím a dá bůh, že tyhlety končiny neuvidím celé měsíce. Příliš dlouho jsem se pohybovala v blízkosti nervově labilní osoby, než aby mi to prošlo úplně bez následků. Karla mě prostě nakazila svými chimérami, takže začínám vidět úplně stejná strašidla. Zůstat s ní ještě nějakou dobu, budu věřit v bájnou Isoldu víc než ona sama.

I když připustím šílenou možnost, že Božence do jídla nebo do pití někdo něco zamíchal, proč by to proboha dělal? Jediné, co z její nevolnosti vyplynulo, byl fakt, že ji Lexa musel odvézt domů a pochopitelně přibral i Kroužkovi.

Šárka se div nezakuckala dýmem ze své cigarety. Byl snad tady zakopaný pes? Zjistit, kde Boženka bydlí a prohlédnout si její domek? A pak jít v noci najisto? Jenomže proč by někomu měla vadit neškodná důchodkyně?

„Tak dost,“ okřikla se v duchu vztekle, „jsem nešťastná a přetažená, jinak bych nemohla Lexu z něčeho tak hnusného podezírat. Karle vyčítám její detektivky a sama blbnu ještě hůř. Kde Boženka bydlí, to si mohl Alex zjistit prostým dotazem u kteréhokoliv chalupáře, nemusel si kvůli tomu hrát na traviče.

Podtrženo, sečteno – Boženka spadla nešťastnou náhodou ze schodů – tečka! Fanynka spadla v opilosti do jezírka – druhá tečka. A šmytec!“

Obávaná neděle se pomalu chýlila ke konci. Do půlnoci chybělo ještě něco přes hodinu a nikde se nic podezřelého nehnulo, nikde ani náznak nějaké neplechy, nikdo se nesnažil vniknout do dobře zajištěné chalupářské pevnosti.

Vysoká branka s kovovými hroty na špici byla pečlivě zamknuta a opatřena důkladnou závorou, kterou Mirek odpoledne přivezl z města a k večeru ji s Hynkem přišroubovali.

I Karla připustila, že mužští pro zvýšení bezpečnosti udělali maximum, ale přesto neskrývala ulehčení, že již zítra chalupu opustí, že již zítra bude zpátky ve své vile, vyhlížející spíše jako nedobytná tvrz a odkud před několika dny vlastně utekla.

Je ironií osudu, že zase musí utíkat zpátky, pomyslela si Šárka soucitně, když dávala kamarádce

dobrou noc a současně ji lehce pohladila po černé hlavě, zabořené do načechraného polštáře. „Lexu ti okamžitě pošlu,“ přislíbila vesele na její tázavý pohled, „i kdybych ho měla z koupelny vynést v zubech. Cachtá se tam už celou věčnost a dámský osazenstvo nechá čekat.“

Svoje slova myslela v žertu jen napůl, bylo již dost pozdě a kromě pořádné očisty těla si potřebovala umýt i vlasy, protože zítra k tomu těžko najde čas. Pondělí se rýsovalo jako pěkně náročný den.

„Cos tam dělal takovou dobu – holil si nohy?“ obvinila ho, když konečně vyšel s ručníkem kolem pasu, čisťounký, vymydlený, příjemně vonící pánskou kolínskou.

„Ohromně vtipný,“ zašklebil se na ni klukovsky, „nechtěj, abych ti teď já stopoval čas, nehodlám bejt do rána vzhůru.“

Bez obvyklého elánu se po něm ohnala a nedočkavě zapadla do vykachlíkované místnosti, aby ze sebe smyla prach a pot horkého dne. Slzy ne, slzy si ještě nemohla dovolit, teprve u Heleny se bude moci vyřvat dosyta.

Neměla v úmyslu spěchat, chtěla si poslední koupel zde pořádně užít. Karla jí zapůjčila svoji novou pleťovou vodu se vzrušující citronovou vůní, kterou Šárka ráda vdechovala, ale zatím se nedostala k tomu, aby si ji taky koupila. Musela být pěkně drahá, ale vzal to čert – na některých věcech se nemá šetřit. Naložila se do vany plné nadýchané pěny a vypnula všechny rušivé myšlenky. Vůbec se nesnažila vybavit si přitažlivou tvář s pevnými úzkými ústy, bylo by to zbytečné týrání. V Paříži se ze všeho oklepe, v Paříži jí bude zase dobře.

To ovšem ještě netušila, že dobře nebude už asi nikdy.

„Proč vůbec,“ napadlo ji zčistajasna, „si Karla vyžádala tu nesmyslnou lhůtu do pondělního rána? Skutečně nesmyslnou, protože k žádné bouřce, která podle ní měla vyčistit ovzduší, nedošlo. Bůh ví, co tím myslela, přece ne toho včerejšího násilníka, to je absurdní. Spíš se jí nechtělo odpovídat na moje otázky, tak se raději zase uchýlila ke svým melodramatickým náznakům, podobné by jí to bylo!

No nic, nebudu si s tím lámat hlavu a spolehnu na její slovo. Kupodivu ho vždycky dodržela, takže doufejme, že ho dodrží i tentokrát. Jsem opravdu zvědavá, jakou historku na mě vybalí, ale ať si děvenka nemyslí, že jí spolknu všechno.“

Šárka zrovna sahala po šamponu, když to uslyšela. Napřed neurčitý hluk, potom krátký zděšený výkřik a po několika vteřinách charakteristická rána, kterou si nemohla s ničím splést. Výstřel z pistole Šárka, jako vděčná divačka krimi filmů, bezpečně poznala. Hned po něm následoval druhý a třetí – v těsném sledu za sebou.

Strach jí sevřel hrdlo ocelovou pěstí, takže v první chvíli zůstala úplně bez hnutí, oči upřené na nezamknuté dveře v očekávání, že se v nich každou vteřinu objeví šílený střelec, aby dokonal dílo zkázy. Místo toho uslyšela nářek – tak zoufalý a drásající, že podobný ještě neslyšela a – jak doufala – už nikdy neuslyší.

Teprve po několika nekonečných vteřinách se na rozklepaných nohou vysoukala z vany, hodila na mokré tělo dlouhé tričko, které používala místo noční košile a bez jakékoliv jasné myšlenky se donutila vyjít na chodbu.

I přes velké rozrušení si všimla, že předtím pečlivě uzamknuté vchodové dveře zely dokořán. Dveře do Karliny ložnice byly taky otevřené, ale když do nich Šárka v bojácném očekávání vstoupila, málem

zakopla o nehybné, na břiše ležící tělo, od hlavy až k patě zahalené v černém plášti s kapucí na hlavě. Pravá ruka vetřelce svírala velký kuchyňský nůž.

Kousek od svého širokého lůžka stála třesoucí se Karla, slzy jako hrachy se jí koulely po tvářích, které svou barvou mohly směle soutěžit se sněhem, a nevidoucíma očima zírala na nehybného zakuklence. Také ona něco křečovitě svírala v pravé ruce – malou pistoli, ze které se ještě kouřilo.

Šárka zaječela a možná by zbaběle utekla, kdyby ke své nesmírné úlevě nezaslechla přibližující se hlasy a nezřetelné útržky vět: „Hynku, to byly přece výstřely“… „jo, vycházely ze Šárčiny chalupy“…

„co se tam sakra zase děje“… „to snad není pravda“… „každej den nějakej cirkus“… „Karla potřebuje zavřít…“ Hlasy sílily, jak se jejich majitelé přibližovali, a v dalším okamžiku se již nahrnuli v neuspořádaném houfu do chodby v čele s Hynkem, který se nechápavě zadíval na šokující obraz před sebou.

„Co se stalo?“ zachraptěl, ale protože mu ani jedna z žen nedokázala odpovědět, vstoupil do ložnice, opatrně překračuje ležící tělo v černém hábitu. „Kdo to, do prdele, je a kde je Lexa?“ pokračoval ve zbytečném vyptávání a začínalo mu být úzko z Karlina nepříčetného pohledu, jako by přibitého do jednoho stejného místa. Vděčně proto přivítal, když mu po boku stanul na pohled klidný Mirek.

„Podíváme se?“ navrhl tiše.

„S ničím by se nemělo hejbat – kvůli policii,“ hlesla Šárka a svůj vlastní hlas vůbec nepoznávala.

„Jdi s těma pitomejma radama někam, musíme se přece přesvědčit, jestli nejde nějak pomoct,“ odsekl nasupeně Hynek, sklonil se a za pomoci Mirka opatrně obrátil černou postavu na záda. Široká kapuce se jí přitom svezla z hlavy a oba muži nevěřícně zírali na důvěrně známé Lexovy rysy, nyní zkroucené v jakémsi posmrtném šklebu. Černé oči byly strnule upřené na vybělené stropní trámy a ze tří děr zejících v černém plášti vytékaly tři tenké pramínky, které již stačily na Lexových prsou utvořit nepravidelnou mokrou mapu.

Užaslé ticho, v němž nikdo nevnímal Ivančin vzlykot, bylo náhle protrženo šíleným výkřikem.

„Alex? Já zastřelila Alexe? Bořivoj byl Alex?“ vyrážela ze sebe Karla v nelidských skřecích a Hynek se k ní dostal právě včas, aby jí zabránil znovu stisknout spoušť pistole, jejíž ústí tentokrát namířila proti sobě.

Duben 2007

Šárka kvůli vyšetřování Alexovy smrti odjela za Helenou o pár dní později, než původně plánovala, a zůstala u ní dlouhé měsíce. Domů ji nic nelákalo, o byt si nemusela dělat starosti, protože ho po dobu své nepřítomnosti pronajala spolehlivé kamarádce.

A hlavně – vztah, od kterého si tolik slibovala – skončil – naprosto a definitivně. Navazovat nový neměla chuť ani náladu, i když ji pařížští mládenci nenechávali na pokoji a leckterý z nich stál za hřích.

Neodmítala pozvání do kavárniček, na různé večírky, projížďky lodí, průzkumné výpravy apod., ale to

bylo taky všechno. Byla ještě celá zničená z nedávných citových otřesů, takže nejlépe se zatím cítila v kruhu nové rodiny a v její nevtíravé péči.

Helenin manžel Jean byl poněkud obtloustlý pětatřicátník s delšími rovnými vlasy, který toho moc nenamluvil, ale to zas kompenzovala jeho žena, protože pusa se jí zastavila jen málokdy. Jean Hirst vlastnil továrnu na výrobu psích a kočičích konzerv, a podle toho, jak našlapané měl konto, se dalo s jistotou soudit, že čtyřnohým rodinným miláčkům jeho delikatesy náramně šmakují.

Svoji hezkou švagrovou si docela oblíbil, ve vzácných volných chvílích ji i manželku ochotně provázel po všech proslulých i méně proslulých pařížských památkách a Šárka si brzy životem kypící město nad Seinou zamilovala.

Jeanova matka Gisella byla dalším příjemným překvapením. Šárka si ji představovala jako upjatou vychrtlou Francouzku s přísně učesaným drdolem, ale kajícně se potom v duchu omlouvala, když ji po příjezdu přivítala drobná šedivějící paní se spoustou lásky a trpělivosti pro syna, snachu i malou vnučku. Do tohoto svého malého mikrokosmu velice brzy zahrnula i Šárku a ta její náklonnost stejně vřele opětovala.

Kdykoliv si Šárka přivinula k srdci dvouroční Michele, sladce vonící dětským zásypem a pudrem, vždycky si pevně umiňovala, že nejpozději do dvou let bude mít taky takové robátko, i kdyby měl jako otec posloužit náhodný pouliční výběr. Co taky s láskou, když je to fakt jenom slovo!

Ne – Šárka nechtěla vzpomínat na nešťastný rozhovor, který předcházel tragické nedělní události a o kterém již nějakou dobu tušila, že jí nemilosrdně visí nad hlavou jak Damoklův meč, i když tomu do poslední chvíle odmítala věřit. Dělala si takové naděje, takové plány a místo toho… „musíme to skončit, Šári, manželka už něco tuší a já nebudu riskovat rozvod. Přes všechno, co se stalo, mám ji pořád ještě rád a věřím, že ona mě taky. Mezi námi to bylo hezký, ale dobře víš, že jsem ti nikdy nic nesliboval… bla bla bla…“ obvyklé fráze, které se říkají, když jeden ze dvojice chce ze vztahu vycouvat. Ať už by se zabalily do sebehezčích slov, pořád zůstávala bolavá skutečnost – odmítl ji, odkopl…!

Od Jitky, která jí napsala dlouhý dopis – první a taky poslední – věděla, že Karla byla po svém nervovém zhroucení umístěna na psychiatrickém oddělení a že se jí daří – vzhledem k okolnostem – docela dobře. Nebyla obviněna ani z vraždy, ani ze zabití, soud vynesl rozsudek – nevinna kvůli svému psychickému stavu.

Šárku to nepřekvapilo, vlastně něco podobného očekávala, a několik vystřižených novinových článků, které Jitka ke svému dopisu přiložila, jí dávalo za pravdu. Lékaři a svědci shodně vypovídali, že se Karla Hradecká nacházela v takovém psychickém stavu, kdy nebyla schopna si uvědomit nesprávnost ani důsledky svého jednání a že ke svému činu byla vlastně manželovým nepochopitelným jednáním dohnána.

„Noviny mají pravdu, Šári, on se fakt choval nepochopitelně,“ psala dále Jitka. „Co ho vedlo k tomu, aby vyděšenou manželku ještě víc děsil v převleku za Bořivoje, to asi zůstane už navždy tajemstvím.

Vlastně – ani by to tak velké tajemství být nemuselo. Víš, já jsem asi jediná, které Karla prozradila, jakou uzavřela předmanželskou smlouvu a závěť, ale to jen proto, aby mě ponížila, aby se mi vysmála, aby dokázala, že Alex nešel po penězích. Vám ostatním se nepochlubila, však taky nebylo čím se chlubit.

A tady je – myslím – klíč ke všemu!

Stejně ale pořád nemohu uvěřit, že se zachoval tak bídácky, prostě nemohu, i když jsem to viděla na vlastní oči. Měla jsem ho přece ráda, ty víš nejlíp, jak jsem ho měla ráda, a člověk si těžko připouští, že miloval sadistu a zrůdu. Sice se říká, že někdy i za celý život toho druhého nepoznáme, ale v případě Alexeje kašlu na všechny podobné lidové moudrosti. Znala jsem ho lépe než sebe! Nebo se úmyslně klamu?

Nechme však škaredé minulosti, mám i příjemnější novinky. Třeba tu, že se budu v květnu vdávat za Luboše Potockého a hned po svatbě spolu odjedeme na dlouhou dobu do Alžírska, kde bude můj muž dozorovat stavbu výrobní haly. Alžírsko nezůstane jedinou zemí, kam se s Lubošem podívám, jak se to v jeho služebním harmonogramu rýsuje, procestujeme zeměkouli křížem krážem, a to je moc dobře – moc se těším.

Chtěla bych ti taky alespoň nyní poděkovat, Šári, že sis moje trapné selhání nechala pro sebe a nikdy mi ho nepřipomínala. Už mi nevadí se o tom zmiňovat, protože mám tuto kapitolu v sobě konečně uzavřenou, a zrazená láska, závist, touha ublížit těm, kteří ublížili mně – to už je vážně za mnou.

Kdybych se měla vyjádřit trochu nabubřele, řekla bych, že osud je potrestal sám, ale ten trest byl příliš krutý a zaplaťpánbu, že s ním nemám nic společného.“

Tolik Jitka.

Další dopis dostala Šárka před týdnem od Zdeny, v němž mimo obvyklých drbů sdělovala, že Karla bude v nejbližší době propuštěna jako úplně vyléčená. Vyléčená úplně ze všeho – i ze své fobie.

„Šárino, ti učení pánové sice mohli napsat samé pozitivní lékařské posudky a udělat tak ze své pacientky málem veselou vdovu, ale mně nikdo nevymluví, že v tom bude nějaká pěkná kulišárna. I když se už Karla nebojí aut a s minulostí se dobře vyrovnala, v určitém smyslu cáklá zůstala a já se jí pro jistotu na sto honů vyhnu, kdyby ji náhodou napadlo zase se cvičit ve střelbě. Nechci nikoho pomlouvat, ale čert ví, jak to vlastně bylo.

Abych nezapomněla, ta milionářská krasotinka se rozhodla svoji vilku prodat a nějak kolem dvacátého dubna odlétá k rodičům na Floridu, kde už zůstane napořád, aby prý snáze zapomněla na strašlivý tanec, který jí osud připravil. Tak to alespoň řekla novinářům. Nepřipomíná ti tento slovní obrat zhrzenou milenku z dívčích románků? A přitom ta něžná fialinka dokázala Lexovi v posledních měsících udělat ze života peklo! Žádný div, že mu ruply nervy! Co tou osudnou maškarádou sledoval, na to mám svůj názor, ale ani tobě ho neřeknu, protože je příliš hnusný a dělá z dlouholetého kámoše nefalšovanou bestii.

Stejně ale pro zlomenou květinku brečet nebudu, i kdyby se odstěhovala na druhý konec světa, spíše brečím pro Alexeje – tak špatně skončit. Karle se sice nedá nic vyčítat, na jejím místě bych se zachovala stejně a ty určitě taky, ale to nic nemění na mém přesvědčení, že tak úplně bez viny nebude.

Ostatně, dost bylo Karly, mám teď svých starostí nad hlavu. Mirek se mi nějak nechce líbit, stává se z něho zasmušilý morous, čím dál víc se uzavírá do sebe. Nechce říct, co se mu stalo, a já zas nechci věřit, že by příčinou mohla být tragédie Hradeckých. Tolik je zase nemiloval! Je mi z toho docela úzko, protože i přes možné zdání mi na něm pořád ještě záleží. No nic – nebudu tě zatěžovat svými problémy – každý máme něco.“

Šárku dopis pobavil i zneklidnil. Zdena zkrátka zůstala Zdenou, vždycky říkala, co si myslí, bez ohledu na to, zda se někoho dotkne. Často ani svoje slova nemyslela zle, její proříznutá pusa se prostě musela brát s nadhledem.

Šárka si vzpomněla, jak jednou nevybíravě znectila Ivanku při společném posezení, když se ládovala chlebíčky a dorty, jako kdyby očekávala hladomor. Přirovnání k čuníkovi a plnému korýtku sice nebylo podle Společenského rádce, ale docela sedělo. Ivanka s ní potom dobrý měsíc nemluvila, ale na dalších večírcích se přece jenom snažila svůj apetit krotit.

Po příčině neklidu nemusela Šárka pátrat příliš dlouho. Karla chce odjet – navždy odjet, ale ona přece nemůže – nesmí – odjet, dokud nevysvětlí všechny podivné události, ke kterým na chalupě došlo. Musí o nich vědět víc než všichni ostatní dohromady a navíc jí to slíbila. Slíbila, že zodpoví každou otázku – je tedy nejvyšší čas, aby svůj slib splnila. Za celou dobu se neozvala ani slůvkem a Šárka její mlčení dost nerada omlouvala nemocí, ale nyní bylo vše jiné. Karla je zdravá, vyléčená, nemůže tedy svoji bývalou „ošetřovatelku“ ze všeho vynechat, když toho zůstalo tolik nevyjasněno.

Holky, podle toho, co ve svých dopisech opatrně naznačovaly, sice mohly něco tušit, ale tušení není jistota, na tušení Šárka srdečně kašlala, užila si ho už víc než dost.

Psaní dopisů je k ničemu!

Kdy že to má Karla odjet? Dvacátého! A kolikátého je dnes? Patnáctého! Kdy letí nejbližší letadlo do Prahy?

Šárka najednou začala spěchat, jako kdyby chtěla dohonit ztracený čas, který až doposud nechávala volně plynout.

Když kráčela po známém vydlážděném chodníčku k patrové vilce, ve které prožila několik krušných měsíců, nebylo jí příliš lehko u srdce. Bezděčně se čehosi lekala, aniž si dovedla jasně uvědomit čeho. Prostě nepříjemný pocit – nic konkrétního. Ovšem touha dozvědět se pravdu byla mnohem silnější, takže ani nezvolnila krok.

Karla jí s napřaženýma rukama vyběhla vstříc, protože Šárka jí svůj příchod předem oznámila, aby měla jistotu, že se neminou. Karlin hlas zněl v telefonu tak potěšeně, že nemohla pochybovat o upřímnosti jejích slov, jak ráda ji zase uvidí. A nyní to vypadalo, že má opravdu velkou radost. No – bylo to vzájemné.

Po srdečném přivítání se pak konečně zase ocitly v obýváku, kde si v minulosti tak často pochutnávaly na chlebíčcích, dortech a spoustě jiných dobrot, v obýváku, kde tak často sedávaly proti sobě s nezbytnou kávou a cigaretou a řešily ryze ženské starosti a problémy, ale Šárka si dobře

uvědomovala, že něco je tentokrát jiné. Nebylo to jenom samotnou místností, působící podivně holým dojmem, protože v ní chyběla spousta věcí a maličkostí, které si při pobytu zde oblíbila. Nebylo to jenom holými stěnami, kde pouze světlejší čtverce či obdélníky prozrazovaly, že zde dříve visely obrazy, z nichž Šárka nejvíc milovala Dívku s šátkem, Soumrak u řeky a Odpočinek po práci a dokázala se na ně dívat celou věčnost.

Nebylo to prostě neútulnou prázdnotou obýváku, který výmluvně prozrazoval, že jeho majitelka už o něj nedbá a chce ho opustit – byla to majitelka sama, změněná tak moc, že ji Šárka jenom stěží poznávala.

Karla byla ještě pořád hubená, ale tato hubenost se již v žádném případě nedala nazvat vyzáblostí jako dřív. Tváře ztratily nezdravou bledost a pyšnily se nazlátlou pletí s lehkým přirozeným ruměncem, trpké vrásky kolem širokých úst sice úplně nezmizely, ale zcela jistě byly poloviční. Také vlasy získaly svůj starý lesk a v přirozených vlnách padaly Karle až na ramena a její oči – ty velké černé oči s neuvěřitelnými řasami – hleděly jasně, s nově nabytou sebedůvěrou, bez plachosti a

nejistoty předešlého roku. Oblečena byla do super kostýmku zelené barvy, který na ní Šárka ještě neviděla a který zcela určitě musel stát dva průměrné měsíční platy nějaké uštvané prodavačky.

Karla prostě vypadala dobře, tak dobře, že to bylo až k neuvěření, když si člověk uvědomil, čím vším si musela projít. Krásná sice nemohla být nikdy – k tomu měla příliš nevýrazné rysy a široký nos, ale v porovnání s minulým létem působila sebevědomě a přitažlivě.

Svůj obdiv neváhala vyjádřit i slovy: „Karlíku, já žasnu, cos dělala, prosím tě? Chodilas nonstop do salonu krásy?“ Jen to dořekla, zas jednou měla chuť si nafackovat. Proč povídá takové blbosti, když přece dobře ví, v jakém „salonu“ Karla byla?

Dočkala se však dalšího překvapení: „Dík za poklonu, Šári, a nic si nevyčítej. Jsem úplně v pořádku, ty časy, kdys musela hlídat každý slovo, jsou nenávratně pryč. Teprve nyní chápu, jakej očistec jsi se mnou zažívala. Prima, žes přijela, aspoň ti můžu říct – sorry, kamarádko – nemělas to se mnou vůbec lehký.“

„Smím se zeptat, co ten zázrak způsobilo? Dřív ses přeci taky léčila, ale moc platný to nebylo,“ rozhodla se Šárka vyzkoušet, jak je černovláska pevná v kramflecích.

„To je na dlouhý povídání, holka, i když – času máme přece dost, ne? Neboj, na nic jsem nezapomněla, vím, že ti dlužím vysvětlení. Kdybys nepřijela ty, určitě bych se před odletem na Floridu zastavila já, jenom jsem chtěla vyřídit všechny potřebný náležitosti, odhlašování, prodej vilky a tak, abych se už kvůli ničemu nemusela vracet. Upřímně řečeno – nenávidím to tady a nemůžu se dočkat, až budu pryč.“

„Chápu a nedivím se. Taky jsem byla ráda, když jsem mohla vypadnout. Ale v poslední době jsem si už fakt začala myslet, žes mě hodila přes palubu – nezavolala jsi, nenapsala…“

„To samý bych mohla říct já, nemyslíš?“ upřela Karla na přítelkyni vyčítavě oči, ale hned se zase smířlivě usmála. „Na tom už teď nezáleží, hlavně, že jsme se konečně sešly. Mimochodem – novinky o Jitce a Ivance už víš?“

„Že se Jitka bude vdávat, to vím, ale co je s Ivanou?“ vyhrkla blondýnka až příliš dychtivě.

„No, pořád je ještě kulaťoučká, ale tentokrát kvůli něčemu jinýmu než z přejídání. Ona se vlastně už ani nepřejídá, najela na dělenou stravu a Jitka ji pravidelně každej tejden kontroluje. Podařilo se jí shodit nejmíň deset kilo a každýmu se tím chlubí na potkání. Sluší jí to a taky celá jenom září – vypadá to, že mají s mužíčkem druhý líbánky. Ovšem teď ve svým stavu bude muset spíš než na dělenou, dbát na stravu vyváženou. Čeká totiž mimino – kluka – prej to bude Hynek po tátovi.“

„Tak?“ řekla Šárka bezbarvě a pokusila se o matný úsměv. „To je skvělá novinka, malýho Hynečka si Ivanka vždycky přála, budu k ní muset zaskočit a poblahopřát. Ale nechme Musilovy být, přeci vidíš, jak hořím nedočkavostí slyšet něco úplně jinýho. Pokud ovšem dokážeš o těch strašnejch událostech mluvit.“

„Ještě jsem o nich nemluvila s nikým, Šári – samozřejmě, kromě svýho psychiatra. Ty budeš první a současně poslední, protože ti to dlužím a protože se potřebuju někomu vypovídat, jinak bych se asi zalkla. Celou pravdu totiž mimo mne nezná nikdo!

Policajti se k ní sice dost přiblížili, ale já jim jejich teorie ani nepotvrdila, ani nevyvracela. Špinavý rodinný prádlo by se mělo prát doma a stejně už je všechno pasé! Neměla jsem nejmenší chuť bejt

znovu na titulních stránkách všech pomlouvačnejch médií. Na tebe je ale spoleh, Šári, takže se nemusím obávat, že by bulvár měl druhý žně.“

„Jasný, Karlíku, ale pro jistotu ještě jednou – budeš v pohodě? Víš, já bych nerada…“

„Bez obav, zlato, kdybys věděla, kolikrát jsem všechno ve cvokárně musela probírat, neptala by ses tak. Nakonec mi začalo připadat, jako by to všechno prožil někdo jinej, jako bych byla jenom náhodnej svědek, kterej se ocitl v nepravej čas na nepravým místě. A řekla bych, že tehdy se to konečně se mnou začalo obracet k lepšímu. Konečně jsem pochopila, že si nemám co vyčítat, že se nemusím obviňovat, že se už nemusím bát.

Před chvilkou ses ptala, proč moje dřívější léčení nebylo účinný. Odpověď je velice jednoduchá – protože jsem žila s někým, kdo snahu lékařů mařil, s někým, kdo si nepřál, abych se uzdravila!“

Šárka sebou bezděčně trhla: „Narážíš na Lexu? To je ale velice vážný obvinění. Chápu, co tě k tomu vede, ale i přes všechny nepříjemný skutečnosti bych spíše očekávala, že budeš jeho obhájcem než žalobcem.“

„Přestaneš se divit, až ti všechno řeknu. A nemysli si, trvalo mi taky pěkně dlouho, než jsem uvěřila a pochopila, oč mu vůbec jde. Celý dlouhý měsíce jsem se snažila najít jiný – méně drásající vysvětlení

– ale jak dlouho může člověk zavírat oči před neúprosnými fakty?“

„Povídej!“ vyzvala ji stručně Šárka a uvědomila si podrážděný tón svého hlasu. Trochu se usmála, aby ho zahladila.

„Řeknu ti všechno, zlato, ale prosím – nebuď už zase předem proti mně zaujatá.“

„Já nejsem zaujatá,“ odmítla světlovláska pevně, ale její oči svědčily o opaku.

„Já vím, ono se tomu těžko věří, sama jsem měla problém uvěřit, ale zamyslela ses někdy nad tím, proč jsem vlastně celý ty měsíce od silničního neštěstí lítala ode zdi ke zdi? Proč jsem se pořád nemohla vzpamatovat, i když jsem měla tu nejlepší vůli? Sama jsi několikrát řekla, že ti připadá, jako by byl ve hře i nějakej další faktor, dobře skrytej faktor, negativní faktor.

Ano, byla jsem v depresi, měla jsem hysterický záchvaty, ale tomu se přece nikdo nemohl divit. Bylo jasný, že nějakou dobu potrvá, než se zase srovnám, takže jsem vítala každou pomocnou ruku a nic bych nenamítala ani proti nemocnici, ani proti docházení k psychiatrovi, ani proti práškům, ale Lexa…“

„Ano? Co Lexa?“

„Při každý návštěvě ve špitále mi šeptal, že se mu doma beze mě stejská, že je mu smutno, že se o mne dokáže postarat sám, že mi zajistí tebe jako společnici. Dělalo mi to tak dobře – jakpak bych mohla odmítnout?

Když jsem potom začala chodit k doktoru Chrudimskýmu, Lexa nenápadně naznačoval, jak se na to lidi budou dívat, že si mě zařadí mezi cvoky a těžko už se tý nálepky budu zbavovat.

Podobný obavy mě strašily taky, proto jsem mu i v tom vyhověla. A prášky – tam mě nemusel přemlouvat, ty jsem s úlevou sama vysadila – nikdy mi nedělaly dobře.“

V Šárce s každým vyslechnutým slovem narůstal zmatek. Tohle že Lexa říkal, takhle že se choval? Ona ho měla v paměti úplně jinak – jako milujícího, starostlivého, oddaného manžela, který chtěl pro svou ženu jenom to nejlepší. Byla to z jeho strany opravdu pouhá přetvářka? A dokázal by se vůbec někdo tak perfektně přetvařovat?

Zasunutá vzpomínka se jí vynořila v mysli. Tehdy, v to první ráno na chalupě, když spolu probíraly Fanynku a mnoho dalšího, Karla dvakrát něco v souvislosti s Alexejem naznačila. Byla tehdy dost naměkko, takže kdyby ji ona – Šárka – pořád nepodezřívala z přehánění a zkusila trochu zatlačit, možná se z pouhých náznaků mohly dostat na pevnější půdu. Teď už je ovšem pozdě litovat!

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„A co bych asi měla říkat? Lexa pouze nahlas vyslovil to, co si já tajně myslela, proto jsem v tom taky neviděla nic špatnýho. Já na to byla dokonce pyšná, Šári! Pyšná, že mě tak miluje, že se mu stejská, že mě chce mít doma. Jistě, několikrát se jen tak pro formu zmínil, že bych měla v léčbě pokračovat, ale to nikdy nemyslel vážně.“

„Budiž. A dál?“

„Dál? Je to všechno tak neurčitý a mlhavý, že se mi těžko hledají slova. Najednou mi prostě spousta věcí začala vadit, spousty věcí jsem si začala všímat – třeba že mi Lexa vždycky, když jsem se cítila bejt v pohodě a veselá, nějakou zdánlivě nevinnou poznámkou pohodu a veselost zkazil.

Ne před tebou, Šári, to mi taky došlo až později, že podobný narážky dělal, jenom když jsme spolu byli sami. Všechno ale vypadalo tak přirozeně, tak nenápadně – například prohodil, jaká je škoda, že si nemůžeme někam vyjet, že nemůžeme na dovolenou do zahraničí, že potkal kamaráda, jehož manželka po úrazu skončila na vozíčku a jak to statečně nese, že jeho klient boural, že naříkám ze spaní… Když uviděl, co to se mnou dělá, začal si rvát vlasy – prej nechtěl, prej je vůl a podobně – a já mu věřila, Šári, opravdu jsem mu věřila, nemohl přece bejt pořád na stráži a hlídat každý slovo. Řeč se mluví… A ta jeho věčná starostlivost – ta mě ničila nejvíc. Když jsem ti říkala, že mi tím prokazuje medvědí službu, vůbec jsem nepřeháněla.“

Šárku svrběla na jazyku důležitá otázka, ale rozhodla se, že s ní počká. Vypadalo to, že Karla má ještě pěkných pár kostlivců ve skříni.

„Proto jsem byla ráda, že půjdeme k tobě na chalupu, počítala jsem s tím, že mi změna prostředí prospěje, že si všechno v klidu nechám projít hlavou, že mi prostě mezi přáteli bude dobře. První den to tak skutečně vypadalo, ale od toho táboráku, kdy se vyprávěla ta zatracená pověst o Isoldě Chlumecký z Chlumu, jsem si už nemohla nic namlouvat.“

Šárka se rozhodla zůstat u stručných otázek: „A to jako proč?“

„Proč? Šári, kdybys věděla… když jsme se vrátili do chalupy, dali si poslední skleničku a tys potom šla spát – Lexa se ohromně zajímal o ten fušerskej obrázek, zíral na něj jako hypnotizovanej a celou dobu, než jsem usnula, žvanil o mojí neuvěřitelný podobě s komteskou. Já vím, že jsem mu nahrála na smeč, sama jsem o tý podobě u ohně začala a nejen o podobě, musel ale přeci poznat, že ze mne mluví alkohol. Všimla sis, jak úzkostlivě se při mým žvanění tvářil? To bylo něco pro ostatní, hned si mě zařadili – ne jako nametenou – ale jako pomatenou.“

Šárce znovu projela hlavou prchavá vzpomínka. Lexa jí přece celou tu příhodu vyprávěl úplně jinak než nyní Karla. Podle něho se ona v ložnici natřásala a upozorňovala na shodné rysy s Isoldou, dokud

ji nepřemohla ospalost. Dokonce se prý u toho tak „divně“ smála, že mu bylo úzko, a ona – Šárka – mu rozuměla, protože jí taky bylo úzko z Karlina smíchu tehdy při vyprávění o Fanynce.

Vypadal přitom tak přesvědčivě – ale to Karla nyní vypadá taky. A další události dávají za pravdu jí! Znovu spolkla vtírající se otázku – ještě na ni nebyl čas.

„A když se mi potom druhej den po večeři udělalo špatně – co jsem si měla myslet? Řekni sama, co? Až do tý doby mi nic nebylo, cítila jsem se po fyzický stránce skvěle a najednou bum – křeče, nevolnost, zvracení. Bylo tak snadný něco do salátu přimíchat, v šuplíku jsem měla tolik prášků, že bych si mohla klidně otevřít lékárnu. A kdo jinej to mohl udělat – kdo jinej? Měla jsem snad podezírat tebe?“

Šárka bezradně potřásla hlavou a musela se tajně štípnout do ruky, aby se ujistila, že se jí nic nezdá, že skutečně sedí ve vilce u Karly a poslouchá zápletku, hodící se spíše do nějaké špatné detektivky, než do reálného života.

„Bylo mi jasný, co si o tom všichni myslíte – že ztrácím smysl pro realitu a propadám Isoldě čím dál víc – proto jsem se snažila v sobotu chovat úplně normálka, ničím tu trapnost nepřipomínat, bavit se a doufat, že zapomenete. I když – nebylo to vlastně účelem mýho pobytu na chalupě, aby mě všichni viděli a mohli se tak na vlastní oči přesvědčit, jak mi hrabe? Doma to dost dobře nešlo, mimo tebe jsem se s nikým nestýkala, byl asi nejvyšší čas představit mě přátelům ‚v plný parádě‘.

A potom odpoledne – chtěla jsem se ti konečně svěřit, chtěla jsem slyšet tvůj názor – názor někoho spolehlivýho a rozumnýho, protože já sama si už nebyla jistá vůbec ničím, ale když jsem viděla, jak se tváříš – asi bych si jenom zadělala na další malér. A já se tak bála, Šári, tolik jsem se bála, co se

mnou bude dál! Vy všichni bez rozdílu jste neochvějně věřili Lexovi a já věděla, že nemám šanci, dokud ho nepřistihnu – neodhalím! Promiň, Šári, třeba jsem ti křivdila, třeba jsem ti měla všechno vyklopit, ale řekni upřímně – věřila bys mi? Proto, jenom proto jsem se rozhodla se svou zpovědí ještě dva dny počkat. Věděla jsem, že se něco stane, prostě jsem to věděla, už jenom proto, že tys měla v pondělí svůj pobyt skončit a Lexa by tak přišel o tolik potřebnýho svědka.“

„A skutečně se stalo,“ hlesla Šárka s neodbytným pocitem viny na dalších osudných událostech.

„Šári, ta otevřená branka – zas ten samej problém – jedině Lexa mohl spolíhat, že si jí všimnu, večer jsem si přece vždycky chvíli četla nebo se dívala ven. Měl téměř stoprocentní jistotu, že ji půjdu zavřít sama. Kdybyste nehráli šachy, zalezl by třeba do koupelny, do ložnice, do komůrky… Dobře věděl, jak mi vadí jeho přehnaná péče a že vás nebudu otravovat či vyrušovat ze hry kvůli takový prkotině.

A venku se potom všechno seběhlo hrozně rychle, přesně tak, jak jsem říkala. Zrovna jsem sahala po klíči, když se najednou vrátka prudce rozletěla a srazila mě na zem. Stačila jsem jenom zahlédnout vysokou postavu v černým hábitu. Špičkou nože mi ten pacholek nadzvedl svetr a rozřízl ho po celý délce. Škrábnutí na těle jsem téměř necítila, takže bylo jasný, že mi nechtěl ublížit, k čemu tedy měla ta komedie sloužit? Abych se pořádně vyděsila, co jinýho? Abych se zase v očích druhých znemožnila a tím je utvrdila v tom, že blbnu čím dál víc. A nic na tom později nezměnil ani ten křikloun na balvanu. Musela sis přece všimnout, jak jsem všem jenom pro legraci. Nakonec – tobě taky a neříkej že ne.“

Šárka vůbec neměla v úmyslu říkat ne, protože to tak skutečně bylo.

„Já byla v první chvíli tak šťastná, že je Lexa se mnou, že v tom přepadení tedy nemůže mít prsty, že bych mu nejraději padla kolem krku a odprosila za všechno hloupý podezřívání.

Teprve, když už bylo dávno po všem, mi došlo, že mohl – vlastně musel – mít komplice, spolehlivýho komplice, jinak by se mu nemohl vydat tak zcela do rukou.“

Karlina poslední věta způsobila, že Šárku znovu přepadly znepokojivé myšlenky, které jí už dlouho daly pokoj. Co to jenom bylo, co se to znovu pokoušelo dostat na povrch z jejího podvědomí a bodalo ji jedovatým ostřím v hlavě? Na chvilku se jí zazdálo, že je už docela blízko, stačilo se jenom soustředit, zachytit matnou vzpomínku a mohla mít celý rébus vyřešený. Kdyby tak Karla zmlkla, kdyby ji nerušila… jenomže kamarádka pokračovala, takže jí nezbývalo nic jiného, než poslouchat dál.

„V neděli, Šári, v neděli jsem proto ve svý ostražitosti polevila, pořád jsem žila v jakýsi euforii, že je Lexa nevinnej, těšila jsem se na další den, kdy vyrazíme zpátky domů – mimochodem, ten jeho kotník na tom nebyl zas tak špatně, abychom nemohli odejít dřív, jenomže to se mu nehodilo do plánu, víš? Na žádným rentgenu nebyl, doktor Jan Vrbenský mi to potvrdil, když jsem se ho před časem nenápadně zeptala. Upřímně řečeno, nebylo to pro mne žádný překvapení – Lexa prostě jako vždycky lhal.“

Na Šárku toho začínalo být moc – co se proboha ještě dozví? Copak ten zlý sen nikdy neskončí? Jitka měla pravdu – přes všechna nesporná fakta bylo nesmírně těžké – ne-li nemožné – uvěřit v takovou proradnost.

„Ležela jsem v posteli, když se to stalo,“ pokračovala Karla a hlas se jí trochu zatřásl, jak se v duchu znovu přenesla do těch osudných okamžiků. Stále se však dokonale ovládala.

„Dveře byly otevřený, slyšela jsem, jak s Lexou na chodbě mluvíte, a čekala jsem, že se každou chvilkou objeví. Ta chvilka se poněkud protáhla a najednou jsem ve dveřích místo něho uviděla Bořivoje – teda Lexu – oblečenýho v černým zakuklení, který sehnal bůhvíkde, a v ruce držel kuchyňskej nůž – ten největší, co byl k mání.

Šári, bylo to strašný! Já v tu chvíli fakt věřila, že přede mnou stojí vražednej přízrak! Zdravej člověk by celou tu nechutnou šaškárnu ihned prokoukl, ale já…“ Karla se zimomřivě otřásla.

„Nikdo nevěděl a nevědělas to ani ty, že mi táta, než se odstěhoval na Floridu, nechal svoji legálně drženou pistoli. Říkal, že člověk nikdy neví, kdy se může hodit, a sám prej si opatří jinou. Ze zbraní mám sice strach, ale docela ráda jsem ji přijala. V dnešní nebezpečný době mi dodávala určitý pocit jistoty. Vzala jsem si ji i na chalupu a strčila do nočního stolku, takže byla příhodně po ruce. K čemu by mi byla zbraň, schovaná na těžko přístupným místě, odkud bych ji musela zdlouhavě a pracně dolovat?

Ani na vteřinu jsem nezaváhala ji použít – a použila bych ji v podobný situaci zas, protože nic jinýho mi nezbejvalo.“

Tohle už nebylo pro Šárku novum, proto konečně vyslovila dlouho odkládanou otázku:

„Proč, Karlíku, řekni mi – proč to Alexej všechno dělal?“

„Proč?“ zopakovala černovláska zvolna a hlas jí zdrsněl hořkostí. „Vážně ti to nedochází? Přeci pro peníze, Šári, pro spoustu peněz, který mi říkají paní, kvůli nim si mě vzal – nikdy mu o nic jinýho

nešlo.“

V Šárce se všechno vzepřelo proti tomuto obvinění a na okamžik podlehla popudu bránit dlouholetého přítele, když už to sám učinit nemohl.

„Tomu nevěřím, Karlo, tomu prostě nemůžu uvěřit,“ zvolala rozhořčeně. „Křivdíš Lexovi, ať už se později stalo cokoli, on tě měl rád, měl tě tak rád, že jsme si z toho všichni dělali legraci. To nešlo předstírat! Svoji domněnku stavíš na písku a navíc – já sice nevím nic určitýho – ale nepojistila ses proti podobný možnosti šikovnou předmanželskou smlouvou a závětí?“

„Že se city nedají předstírat? Ale no tak! Zapomněla jsi už na Romana Vávru? Každej by přísahal, že větší láska než ta jeho neexistuje – a přece to byl lhář, podvodník a kriminálník, což jsem v jeho případě bohudíky odhalila včas.

A co se týče mých pojistek – ano, nebyly zbytečný, závěť ve prospěch rodičů mi dokonce zachránila život, aspoň si to myslím, ale ona existovala ještě třetí cesta, jak se dostat k vytouženým penízkům, cesta, která by mě ani ve snu nenapadla – zavřít bláznivou do blázince!“

„Karlo, teď se pro změnu zblázním já – nechceš mi snad tvrdit, že si Alexej tvoji nehodu a všechno, co s ní souviselo, předem naplánoval?“

„To jistě ne, zlato,“ pousmála se černovláska téměř pobaveně, „s mojí nehodou opravdu nemohl předem kalkulovat, ale když už se potom stala, proč ji nevyužít? Pořád vypadáš šokovaně, zkusím ti to tedy vylíčit srozumitelně a věř, že nestavím na písku – moje základy jsou pevný jako skála.

Víš, Lexovi pro začátek stačilo, že mu zlatá rybka uvízla v pečlivě rozhozenejch sítích, a jistě doufal, že časem najde příležitost, jak ji o nějaký ten peníz oškubat.

Nespěchal, nebylo proč. Ve firmě měl sice problémy, ale nebyly tak závažný, aby ho potopily.

Divíš se, jak to vím? Nežila jsem ve vzduchoprázdnu a nejsem úplně pitomá – proto to vím. Nic jsem neříkala, nechtěla jsem ho zahanbovat, ale doufala jsem, že za mnou přijde. Tak ráda bych mu vypomohla, k čemu by mi jinak byly prachy?“

Tohle jí Šárka bezpečně věřila – Karla by opravdu nenechala manžela bez pomoci. Nebyla lakomá a na penězích nelpěla, pouze měla strach, aby ji nezastiňovaly a v případném vztahu nebyly na prvním místě.

„Jenomže on nepřišel, místo něho přišel ten strašnej patnáctej březen a Lexa v něm okamžitě poznal svoji šanci. Kdybych byla otrlejší a ne tak přecitlivělá, mohl se jít klouzat, ale bohužel jsem, jaká jsem, takže si mohl svoji ďábelskou past pečlivě připravit.

On vítal moje zhroucení, Šári, on ho vítal a přitápěl, kde mohl – jen houšť a větší kapky – jen aby už nebylo návratu a ženuška se mohla uklidit do nějakýho útulnýho cvokhauzu.

Sám by potom napochodoval v doprovodu svý milenky k notáři s padělanou plnou mocí, že může volně nakládat s mým majetkem. Ta milenka by se pochopitelně oblíkla, učesala a nalíčila tak, aby mi byla co nejvíc podobná, moji ‚vypůjčenou‘ občanku by suverénně vytáhla z kabelky a samozřejmě by měla taky perfektně nacvičenej můj podpis, takže jeho ověření by mělo proběhnout hladce. Nic

jinýho notáře, nebo někoho dalšího, kdo má právo ověřovat podpisy, zajímat nebude. Z jejich strany by nebyly žádný nevhodný otázky – oni nemají v náplni práce, aby si hráli na detektivy.“

„Tak jednoduchý to je?“ užasla Šárka.

„Tak jednoduchý!“ potvrdila Karla.

„Tu milenku sis vymyslela nebo skutečně existuje?“

„Skutečně existuje, Šári. Vilku jsem totiž prodala i s většinou zařízení, vzala jsem si jenom obrazy a nějaký maličkosti, se kterými jsem se nechtěla rozloučit, takže jsem pochopitelně musela udělat generální úklid v zásuvkách, ve skříních a vůbec všude. No a v Lexově pracovně jsem pod haldou nezáživnejch firemních dokumentů objevila opravdovou lahůdku – milostnej dopis od nějaký Zuzanky

– a mezi řádky se snadno dalo vyčíst, k čemu se ti dva chystali.“

„To ale bylo od něho hodně neopatrný, uschovávat takovej důkaz.“

„Proč neopatrný? Copak jsem se někdy v jeho věcech hrabala? A ještě k tomu v papírech, který mi nic neříkaly? Ostatně, kdybys ten dopis četla, pochopila bys, proč ho nezničil. Ta Zuzana musela bejt pěkná tygřice, její výtvor se přímo hemžil sprosťárnami – bylo to vlastně čistý porno, což zřejmě Lexa u mě postrádal,“ ušklíbla se Karla trpce a krvavá červeň se jí nepravidelně rozlila po hrdle i tváři.

„Samozřejmě, že jsem ten cudnej výlev spláchla do hajzlu – neměla jsem žádnej zájem schovávat si ho do svejch případnejch pamětí.“

„To jsou mi věci,“ hlesla Šárka s úplným chaosem myšlenek v hlavě. „Připadám si jako v Jiříkově vidění – ale počkej, něco mi tu nehraje. Jestliže tě chtěl Lexa skutečně dokopat do blázince, proč tedy v tu sobotu potřeboval komplice? Daleko lepší by přece bylo, kdyby tě nechal blábolit o údajným přepadení, který sis klidně mohla při svým ztotožnění s Isoldou vymyslet. Když se ale potom ten černej násilník objevil a volal Korálii – to ti přece dávalo za pravdu, ne?“

„Správnej postřeh, Šári, musím tě pochválit. Jenomže Lexa toho komplice mít musel, víš? Dost jsem o tom přemejšlela. On je totiž rozdíl, když manželka trpí depresemi kvůli tragický nehodě, než když

vidí a slyší neexistující postavy a hlasy. To už by pro diagnózu neuróza či deprese nestačilo, páni doktoři by museli přitlačit – co takhle paranoidní schizofrenie nebo nějaká podobná perla? A všichni chalupáři bez rozdílu by nezištně přidali svoje ‚poznatky‘ a já bych jim to ani nemohla mít za zlý, protože bych se na jejich místě zachovala stejně.

V takovým případě bych ovšem musela bejt zbavena svéprávnosti, ale o tom rozhoduje soud.

A u soudu by žádná záměna osobnosti neprošla, děvenko, to opravdu není možný, a zfalšovanou plnou moc by si Lexa mohl strčit někam – proto nesměl nic přehánět, proto se musel držet zpátky.“

„Jenomže s tou pověstí nemohl přeci v žádným případě počítat, to byla opravdu jenom shoda okolností, že nám ji Béďa Kroužek vyprávěl,“ namítla chabě Šárka a v tu chvíli si vroucně přála, aby byla zase u Heleny v Paříži, v laskavé péči babičky Giselly a nešikovně projevované něhy hromotluckého Jeana, mezi normálními lidmi, kteří své životy žili spořádaně – bez zničujících vášní a pokřivených hodnot.

Karla ji vrátila do šedivé skutečnosti. „Samozřejmě, Šári, že i bez tý pověsti měl Alex nějakej plán pečlivě připravenej, ale když mu tak znenadání spadla do klína, s nadšením se jí chopil, protože nic lepšího ani vymyslet nemohl. Bestie mají vážně štěstí. Napřed se tedy postaral, aby se mi udělalo špatně, potom mě jeho komplic přepadl a později sehrál svůj výstup – no a ten poslední večer…

Nebejt tátovy pistole, probíhal by úplně jinak. Nemám sice žádnej důkaz, ale vsadím krk, že se

nemýlím.

Ty v koupelně, já už napolo ve spánku v posteli – a do tohoto poklidu by vtrhl on ve svým černým hábitu, o kterým bezpečně věděl, že mě dostane do kolen a začnu ječet. No a potom by už jenom stačilo ho ze sebe strhnout, což byla otázka několika vteřin, a kdekoliv pohodit. Co na tom, že se najde? Vždycky mohl tvrdit, že ho tam podle mýho tvrzení zanechal Bořivoj. Pochyboval by z vás někdo? Řekla bych, že nikdo, bláznivá Karla přece byla schopna tvrdit každou bláznivinu, ne?“

Šárka se neklidně ošila, protože na tuhle oprávněnou výčitku neměla žádné ospravedlnění.

„Až by se dostavili diváci, bylo by pro něho hračkou přesvědčit tebe i ostatní, že jsem ho při své

‚vyšinutosti‘ považovala za Bořivoje a snažila se ho proto zapíchnout tím žabikuchem.

A tady by už zase přestávala veškerá sranda – jako nebezpečná osoba bych se ocitla pod spolehlivým zámkem co by dup.

A nějakej podobnej scénář měl ten parchart určitě po ruce, i kdyby nebylo Isoldy a jejího zrádnýho rytíře. Prostě by mě nějak vyprovokoval, abych šílela strachy, což by dokázal velice snadno, a pak by ze sebe udělal chudáčka, kterýho zlá manželka ohrožuje a mlátí, takže – i když to samozřejmě dělá hrozně nerad a s krvácejícím srdcem – ji musí šoupnout do klece.“

Šárka mechanicky přikývla, protože nevěděla, co by ještě mohla namítnout. Slabý hlásek v jejím nitru, který se až doposud ve prospěch Lexy ozýval, konečně zmlkl. Víc opravdu nebylo co dodat.

Rozhlédla se kolem sebe přimhouřenýma očima a všechno, čeho se její zrak dotkl, jí připadalo prázdné, studené a cizí – stejně jako žena naproti ní. Karla se změnila nejen fyzicky. Kde se v ní najednou vzala ta tvrdost a cynismus, s jakou popisovala svoji kalvárii? Bylo to v ní vždycky, nebo ji tak zformovalo prožité utrpení a následné zhroucení? Zničilo v ní vědomí, že se provdala za bezcharakterní zrůdu, všechnu víru v dobro? V každém případě schvalovala, že odjíždí, že má v úmyslu usadit se v cizině, protože to znamenalo, že ji už nikdy neuvidí a – upřímně řečeno – vidět ani nechce!

Téměř ve stejné době, kdy se Šárka dovídala šokující pravdu o svém dlouholetém příteli, Marie Kopřivová s chutí pojedla nedělní oběd – bramborovou kaši s řízkem, potom meruňkový kompot a zrovna stavěla vodu na čaj, když ji vyrušilo pronikavé cinknutí zvonku. Copak, copak, podivila se, protože návštěvy u ní nebývaly příliš častým jevem, a zvědavě vyšla z kuchyňky do malé chodbičky. Mohla by to být Eva s Vendulkou? Chtěly ji snad ty dvě milované cácorky překvapit?

Radostně napnuta otevřela domovní dveře a když uviděla, kdo stojí venku, měla sto chutí je zase přirazit. Tuhle návštěvu by neočekávala ani ve snu.

„Co tady chcete?“ houkla nabručeně.

„Když mě pustíte dál, hned se to dozvíte. Já vím, že ještě není datum splatnosti, ale dobří přátelé,

jako jsme my dva, by si měli čas od času popovídat, ne?“ odpověděl Mirek Řehák posměšně, ale dal si záležet, aby z jeho slov zazněla i skrytá hrozba.

Marie Kopřivová ji zřejmě zaregistrovala, protože nechala dveře otevřené, malýma pichlavýma očima zkoumavě přelétla vylidněnou ulici a potom neochotně o krok ustoupila, aby nezvaný host mohl projít.

V kuchyni mu nabídla židli, což muselo stačit, protože nabízet kávu či pivo rozhodně neměla úmyslu.

Mirek si bez dovolení zapálil cigaretu, kašlaje na její viditelnou nelibost, a s úplnou samozřejmostí si přitáhl mističku po kompotu, hodlaje ji použít místo popelníku. Pětašedesátiletá statná paní sevřela pevně rty, ale nic nenamítala. Později ji vyhodí, naštěstí je to obyčejná laciná miska.

„Nekoukejte jak sůva z nudlí, tohle cígo je první a zároveň i poslední, protože co vám chci říct, vyřídíme natotata. Pokud ovšem nebudete dělat potíže,“ pozdvihl významně nazrzlé obočí a uspokojeně zaznamenal, že ta mrcha proti němu trochu znejistěla.

„Takže k věci, madam, k dnešnímu dni jsem už do vás nacpal devadesát tisíc, což je podle mýho víc než dost, a proto v tom nehodlám pokračovat. Budete muset vyjít se svým důchodem, já vám životní úroveň nadále dotovat nebudu, jasný?“

Kecá, proletělo jí hlavou, nevím, co má za lubem, ale kecá! Trumfy držím v rukou já, tak ať si trhne.

„Asi zapomínáte, proč mě vlastně dotujete, mám vám to snad připomenout? Jestliže jste přišel jenom kvůli tomu, tak jste se namáhal zbytečně a můžete bejt rád, že vám měsíční splátku za tenhle drzej vpád do svýho soukromí nezvýším,“ řekla s jedovatou líbezností.

Mirek se pobaveně zasmál a Marii Kopřivové se na chviličku sevřel žaludek. Něco se muselo stát, jinak by si ten vražedník takhle nevyskakoval. Celé měsíce ochotně klopil a najednou dost? No – ať se stalo, co se stalo, marně se cuká. Ona nepovolí, protože těch pět tisíc ke svému důchodu nezbytně potřebuje. Dcerka s vnučkou už s pravidelnou podporou od babičky počítají, nemůže je nechat ve štychu, takže znovu – ať si panáček trhne! Zavinil si to sám, kdyby nechlastal, nemusel by cálovat.

Uklidněna tímto závěrem, podívala se vyzývavě na muže proti sobě – jen si něco zkus, ty hajzle. Jenom díky mně jsi ještě na svobodě.

„Asi jste zapomněl, že mi stačí, abych vzala dvě fotky a zašla s nimi na policii, kde mi za ně ruce utrhnou. Dostat obrázky, na kterejch řidič, vožralej jako Dán, najíždí na malou holčičku a potom se na ni ještě jde otrle podívat – to se určitě policajtům moc často nestává. Vaše auto i vy celej jste perfektně k poznání – nebudou žádný pochybnosti, kdo Libušku Srncovou tehdy v říjnu přejel.“

„Na nic jsem nezapomněl, vy blbá krávo, ano, byl jsem tehdy opilej a pořádně mě to vytrestalo, ale vy jste ještě větší dobytek než já. Vyděračka – neexistuje snad nic hnusnějšího, ale kampak s tím na vás, že? To je házení perel sviním. Takže znovu – nic už vám platit nebudu a pokud poletíte k poldům –

jen si poslužte. Trest, kterej dostanu, nebude zase tak hroznej a stokrát raději dám přednost společnosti kriminálníků před společností vaší, ze který je mi na blití.“

Matróna s mladistvým účesem, který se k její hranaté tváři s nečistou pletí absolutně nehodil, provokativně zívla: „Nemohl byste ty morální kecy zkrátit? Nemám zas tolik času, takže koukejte vypadnout. Pokud mi koncem měsíce nepřijde šek, budou si moci poldové odfajfknout další vyřešenej případ piráta silnic.“

„Klidně si tam běžte třeba hned zejtra, ale přeci jenom mě zkuste vyslechnout. Jak jsem řekl – platit už nic nebudu, ale nabízím slušnou dohodu – padesát tisíc za negativ a ta dvě fota. Platím ihned a v hotovosti.“

Marie Kopřivová toho začínala mít dost: „Poslyšte, nejste zase náhodou vožralej? Určitě, protože jinak si vaše bláboly neumím vysvětlit. Jestli si myslíte, že jsem padlá na hlavu…“

„Tak to si opravdu nemyslím,“ nenechal ji domluvit Mirek. „Vím přece, s kým mám tu čest, proto

jsem udělal nějaký předběžný opatření, kdybyste náhodou byla tak pitomá a začala si pěstovat známosti s poldama.“

„Abych se nesmála – jaký?“

„To víte, že vám je prozradím, proto jsem přece přišel. Sice mi to trvalo dost dlouho, ale neříká se snad, že lépe pozdě než nikdy? Tak hezky našpicujte uši – dohodl jsem se s dvěma šikovnejma maníkama, který mi doporučil jeden známej, co byl taky v podobně ošklivý situaci jako já a nemohl si je vynachválit. Tito dva kabrňáci jsou za rozumnou částku ochotni udělat cokoli. A když říkám cokoli, myslím tím taky cokoli.

Takže, pokud půjdu bručet, tihle šikulkové vás jednoho dne navštíví – nebudete vědět, jestli zejtra, pozejtří, za tejden, za měsíc, za rok – budete mít jedinou jistotu – že jednou určitě přijdou! Původně jsem je chtěl vypustit hned, aby z vás vytáhli, kde svoje poklady ukrýváte, ale u takových týpků nikdy nemáte jistotu, že jim něco nezůstane za nehty. A vyměnit vyděračku za vyděrače bych docela nerad. Oni jsou prostě ve všem, kromě svýho řemesla, dost nespolehliví. Ale to jsem trochu odbočil, vidím, že jste zvědavá na pokračování.

Takže, až přijdou, kapku si s vámi pohrají. Netěšte se předem, vaše figura je rajcovat nebude, na tu může bejt zvědavej jedině snad doktor, ale existuje přece tolik náhradních erotickejch pomůcek a moji dva kámošové je bravurně ovládají. Co byste pro začátek řekla nějakýmu tlustýmu polenu?

Pochopitelně v přírodním stavu, žádnej ohoblovanej povrch, kluci navíc budou mít času dost, takže byste si přišla určitě na svý. No a až je omrzí vaše slastný sténání, přijde na řadu dost nehezká řezničina – ale to by vám taky nemuselo vadit. Člověk má na těle některý věci dvakrát, takže když přijdete o prsty, ucho, oko – snad nebude tak zle?“

Mirek s uspokojením zaznamenal, jak bába naproti němu ztrácí svůj opovržlivý klid a nehezky bledne. SUPER – jen si taky trochu užij strachu, ty svině.

„Co bude potom, nemůžu sloužit. Budou vám sypat sůl do ran? Típat o vás cigarety nebo si na vašem objemným tělíčku udělají ohníček? Fakt nevím, oni prý mají velkou fantazii a tý, jak víte, se meze nekladou. V každým případě si ale myslím, že budete přivolávat smrt těmi nejsladšími jmény – pokud budete mít samozřejmě ještě jazyk.

Pokud ne, ještě pořád máte možnost svoje dobrodružství sepsat a odevzdat na příslušnejch místech, kde vám můžou a taky nemusí věřit. Dneska se přepadává jak na běžícím pásu a já jako mukl bych v tom vašem těžko mohl mít prsty, viďte?

A kdybyste se snad rozhodla pro dobrovolnej odchod z tohoto slzavýho údolí – zmrzačený báby podobný romantický nápady přímo zbožňují – pořád ještě zbejvá vaše dceruška s vnučkou a přece byste nechtěla, aby ty dvě rozkošný holky trpěly za vás a měly navždycky zkaženej život.“

Marie Kopřivová vyskočila a podívala se na svého mučitele tak zuřivě, že v Mirkovi bezděky zatrnulo. Prát se s tou krávou rozhodně nechtěl.

„Zavřete už tu svoji hnusnou hubu, ano!“ vykřikla, chvějíc se odporem, strachem i bezmocností, protože si musela přiznat, že by nikdy – ani za miliony – neriskovala, aby došlo k něčemu podobnému, co jí nezvaný host tak plasticky vylíčil. A hlavně by nikdy neriskovala zdraví – možná i život – Evičky s Vendulkou. Dcera s vnučkou bylo to jediné, co měla. Ten hajzl měl pravdu – když ho udá, odseděl by si dva tři roky, a potom by se jí pomstil – buďto sám, nebo prostřednictvím svých

„kámošů“.

Už nikdy by neměla klid, už pořád by se o své nejbližší bála a ji samotnou by vyděsil každý šramot, každý neznámý člověk, hned by v něm viděla nepřítele, k nikomu by už nedokázala být přátelská či alespoň zdvořilá. I kdyby ten kretén blufoval, aby ji zpacifikoval – stejně by už nikdy neměla klid. A jak by vlastně poldům vysvětlila, že přichází s křížkem po funuse? Vlastně by si tím mohla pěkně zavařit.

Dá mu tedy co chce, ať se s tím udáví, však ona ještě kromě spravedlnosti světské existuje i spravedlnost vyšší, a ta si ho zcela určitě dřív či později najde.

Namáhavě se zvedla ze židle. „Počkejte chvilku,“ procedila skrz zuby, nehledíc na muže proti sobě, aby nemusela vidět jeho vítězoslavný škleb. Otevřela dveře vedoucí do ložnice, kde v důmyslné tajné zásuvce starožitného stolku přechovávala hnědou obálku. Aniž by se do ní podívala, rychle se vrátila zpátky.

„Tady máte,“ mrskla s ní na kuchyňský stůl, „a teď už konečně táhněte, nebo z vás budu blejt já.“

Mirek nevzrušeně zkontroloval obsah obálky, který mu zaručoval klidné spaní a ušetřil pět tisíc každý měsíc. „Těšilo mě, milostivá, škoda, že už musím jít,“ uklonil se šaškovsky, sáhl do zadní kapsy džínů a vytáhl deset pětitisícovek sepnutých kancelářskou sponkou. Pohodil je na stůl stejně opovržlivě jako ona předtím obálku, kterou si pečlivě zastrčil pod modrou letní košili. Nespěchavě se zvedl k odchodu a slušně oznámil, že odchází.

„Jdi třeba do prdele,“ zaslechl v odpověď a spokojeně se usmál, jak si to konečně s tou megerou vyřídil.

Proč to vlastně neudělal už dřív? Prostě proto, že ho to nenapadlo.

Spokojeně se usmíval i celou zpáteční cestu domů. Přece jenom těch několik Zdeniných krváků nečetl nadarmo. Poskytly mu návod a podrobnosti, na jaké by sotva přišel.

Mirek sice dokázal v opilosti nechat bez pomoci přejetou holčičku, ale poslat na někoho s chladnou hlavou dva sadistické zabijáky, to by nedokázal, ani kdyby mu šlo o život. Navíc by vůbec nevěděl, kde je hledat.

Svět přišel o velkého herce, pochválil se v duchu, ta vyděračská kráva neměla žádné pochybnosti. Však si také potřebný tvrdý výraz všeho schopného gaunera před zrcadlem pečlivě nacvičoval.

Jeho spokojený úsměv poněkud pozbyl lesku. Tuhle bitvu sice vyhrál, ale válku se svým svědomím vyhrát nemůže, o tom už se přesvědčil. Nanejvýš může občas dosáhnout chvilkového příměří, ale opravdu jenom občas, uvědomil si sklesle, když zabrzdil před svojí garáží.

Těch několik měsíců, kdy trnul hrůzou, že to na něho vyděračka práskne, byly podle jeho mínění již dostatečným trestem. Od toho nešťastného dne se alkoholu ani nedotkl, i když k tomu měl kolikrát velikou chuť. Vydržel, odolal – přízrak přejeté holčičky byl silnější, bohužel ho však již nemohl žádným odříkáním vrátit do života.

Prosím, začal smlouvat s kýmsi neviditelným – lidem se odpustily daleko horší zločiny, než byl ten můj, a navíc chci svoji vinu aspoň trochu zmírnit. Srncovi mají ještě dvě děti – patnáctiletýho Kubu a třináctiletou Lucinku – každýmu dám sto tisíc, aby měly nějakej základ do života. Rodičům jistě dojde, kdo a proč peníze poslal, ale já žádnou stopu, vedoucí ke mně, nezanechám. Víc udělat nemůžu a potrestanej jsem už dost – takže odpusť. Chtěl bych v klidu žít se svou ženou a mít děti –

děti, který bych chránil jako oko v hlavě, aby mi je žádnej vožrala na silnici nezabil – rozbrečel se náhle Mirek zcela bez zábran a zběsile trhal na malé kousky kompromitující negativ i s fotografiemi.

Jaká škoda, že se tak snadno nedaly rozervat na kusy i děsivé vzpomínky v srdci!

Šárka už byla jednou nohou na odchodu, když ji zvonková melodie Karlina mobilu přiměla k zastavení. Třeba se někdo shání po ní, spousta známých věděla, že hodlá Karlu navštívit a svůj zázrak techniky si zapomněla doma.

Černovláska po něm chvatně sáhla a tvář se jí starostlivě stáhla. „Ahoj mami, děje se něco, že voláš?“ Odpověď zřejmě byla uspokojivá, protože si viditelně oddechla. „Jasně, to víš, že jo… přivezu… počkej, pro jistotu si to napíšu…“ Odtáhla trochu mobil od ucha a prosebně pohlédla na přítelkyni:

„Šári, v tom malým stolečku u okna, v prostřední zásuvce… je tam bloček a tužka – buď tak hodná…“

Šárka jí ochotně vyhověla. Malý stoleček vypadal bez krajkové dečky a obvyklé vázy s květinami opuštěně, jako ostatně všechno v tomto pokoji. Povytáhla zásuvku a sáhla po zápisníčku v černých kožených deskách, ze kterého vyčuhovala obyčejná propiska. Pod ním leželo průhledné pouzdro se zasunutým přeloženým papírkem a blondýnka se na něj bezmyšlenkovitě zadívala. Nevěděla, proč to udělala, ten papírek nebyl ničím výjimečný, prostě si tam jen tak ležel a jako by se malounko usmíval, což bylo způsobeno rozmazaným otiskem rudých rtů na jeho linkovaných řádcích.

Šárka se najednou přistihla, že se už nedívá bezmyšlenkovitě, dívala se naopak velice pozorně a měla přitom pocit, že jí v žilách místo krve začala proudit ledová voda. V nitru se jí vzedmula vlna strachu a celou ji zavalila. Pohrávají si s ní nervy, když si myslí, že ten složený papírek s červeným otiskem není ani zdaleka tak nevinný, jak se tváří? Že ho nevidí poprvé?

Stála úplně bez hnutí, jenom srdce jí bolestivě naráželo do žeber a upozorňovalo, že musí zmobilizovat svoji veškerou pozornost. Do jejího podvědomí stále více pronikaly znepokojivé otázky. Musela – musela na ně znát odpověď!

Ve svém rozpoložení neslyšela ani Karlin přiléhavý dotaz: „Tak co je, Šári, zamrzla jsi tam?“ neslyšela, jak kamarádka ukončila rozhovor stručným „zavolám ti ještě, mami,“ nevnímala, že pojednou stojí vedle ní.

„Šári, hej, probuď se, uviděla si snad ducha?“ pronikl jí konečně do mozku její hlas a měla sto chutí vykřiknout – ano, uviděla jsem ducha – ducha minulosti, který je však tak příšerný, že mi při pohledu na něj naskakuje husí kůže. Pohlédla na přítelkyni a něco z toho, co cítila, se jí zřejmě muselo objevit v očích, protože ta o krok couvla.

„Kdes to vzala?“ dostala ze sebe chraptivě.

„A co?“ nechápala Karla.

„Tohle!“ vyštěkla, uchopila pouzdro do ruky a zamávala s ním divoce kamarádce před obličejem.

„Tenhle papírek?“ užasla černovláska. „Kvůli němu jsi mi málem vypíchla oko?“

„Nejde o papírek, jde o to, co je na něm napsaný, pokud tedy na něm je něco napsaný a já se modlím, aby nebylo.“

Karla zpozorněla: „Vyměnily jsme si snad role? Začneš nyní ty mluvit v záhadnejch narážkách?“

„Ani omylem, to není můj styl, ale napřed mi řekni – kdes ho vzala?“

„Je ti něco do toho?“ dostala naštvanou odpověď.

„Mohlo by bejt – takže naposledy – kdes ho vzala?“

„Jak si to mám, kruci, pamatovat? Asi jsem ho někde našla a strčila do šuplíku. Tak se kvůli takový blbosti nerozčiluj.“

„Já se ale chci rozčilovat,“ odsekla Šárka. „A nejde o žádnou blbost – blbosti se neschovávají, zvlášť když jsi před svým odjezdem dělala generální úklid. Když ti teď řeknu, co je podle mýho na tom papírku napsaný – přiznáš, jestli jsem se trefila?“

Velké černé Karliny oči se proměnily na dva žulové kamínky: „Zkus to,“ řekla pomalu.

Šárka se zhluboka nadechla a s narůstajícím napětím zadrmolila: „Toužím po tobě, Belami, už abychom byli zase spolu.“

Několik vteřin bylo ticho, ale každá z těch vteřin představovala celou věčnost. Plavovláska si během nich vrývala nehty do dlaní a v duchu se opravdu modlila: „Ať se mýlím, pane bože, prosím, ať se mýlím.“

Potom Karla konečně promluvila – zcela netypickým hlasem – vysokým, pronikavým a prosyceným zlobou:

„Tak tos tedy byla ty, ta Alexova kurva? Ty – moje dlouholetá kamarádka, který jsem věřila, kterou jsme měla ráda? Vážně jsem si celý ty společně prožitý měsíce hřála hada na prsou?“

Šárka měla tak sevřené hrdlo, že nedokázala odpovědět, ale Karla stejně na její odpověď nečekala.

„Já pitomá nána – podezřívala jsem každou ženskou ve městě, ve státě, ve světě, podezřívala jsem kdekoho kolem sebe – Jitku, Zdenku, dokonce i Ivanku, protože Lexovi mohla po mý hubenosti připadat její baculatost žádoucí, ale nikdy – nikdy jsem nepodezřívala tebe. Měla jsem tě přece pořád na očích, chovala ses bezvadně, nikdy jsem tě nepřistihla při něčem zakázaným, ani pohledem ses neprozradila, a přitom – jakej hnus – beze studu ses pelešila s mým mužem!“

„Tak to není, Karlo, tak to opravdu není, ten papírek…“

„Ten papírek mi otevřel oči, děvko zatracená. Chceš opravdu připomenout, odkud ho mám? Píšeš jich tolik, že jeden navíc už nic neznamená? Našla jsem ho ráno po tom mejdanu u nás, loni v únoru, jak jsme slavili moje narozky, a schovala jsem si ho, kdybych snad někdy zakolísala nevhodným soucitem. Lexovi musel vypadnout ze zimníku, když si vytahoval rukavice. To teda byl dárek nad dárky, to ti povím. Poznat, že jsem mu jenom pro smích, poznat, že všechny ty jeho sladký řečičky byly jenom kecy, poznat, že se mi někde chechtá s jinou… jak jsi mi to mohla udělat?“ zaječela Karla bez přechodu a v očích se jí objevily nenávistné plamínky.

Šárka na její jekot nedbala, stála pořád bez pohybu, uvědomujíc si mrazení po celém těle a divoce bušící srdce. Všechno, co ji tak dlouho trápilo, začínalo do sebe zapadat jako barevné kamínky do mozaiky.

Konečně – konečně se zvedla ta oslepující mlha, která jí bránila vidět jasně, konečně zachytila tak

dlouho unikající myšlenky, konečně si vzpomněla na hlodající pochybnosti, které začínaly dostávat jasnější podobu, ale byla to podoba tak hrůzná, že se jí chtělo zoufale výt, vřeštět, rozbíjet vše, co by jí přišlo pod ruku, aby si alespoň trochu ulevila.

Bylo něco takového vůbec možné? Mohl by někdo v sobě přechovávat tolik špatnosti, lži, přetvářky a nenávisti?

Proč o tom vlastně pochybuje? Takové ztělesněné zlo stojí přece před ní. Vyklubalo se z obyčejné zakomplexované ženské, která se domnívala, že je mužem klamána a zesměšňována, takže dala volný průchod zlobě a zášti, aby ukojila svoji pomstychtivost.

Šárka toho ještě spoustu nechápala, spousta věcí jí ještě nedávala smysl – ale to hlavní – to už věděla.

Věděla, bezpečně věděla, jaká souvislost jí stále unikala a pomyšlení, že stačilo jenom trochu pozornosti a mohla zachránit dva – nebo snad tři? – lidské životy, jí do srdce vyoralo hlubokou brázdu, tak hlubokou, že se již nikdy nemohla zacelit. Pojednou jí přišlo divné, že na všechno nepřišla již dřív – slova Boženky Horové přece byla tak jasná – jasnější než blesk, když klikatě ozáří temnou krajinu.

Stejně tak osvětlené měla Karlino tehdejší chování, její nepochopitelné kotrmelce, přehnané reakce, hysterické záchvaty – samozřejmě, že se v tom nemohl nikdo vyznat, samozřejmě, že nic nedávalo smysl – vždyť to všechno byla jenom hra, riskantní hra, ve které sice hrála hlavní roli, ale úplně dokonale ji nemohla zvládnout, úplně dokonale se ji nemohla naučit. Tou falešnou hrou mohla oklamat amatéry kolem sebe, ale určitě ne lékaře, psychiatry a školený personál. Proto tedy útěk z nemocnice, proto odmítání léčby, proto žádná ošetřovatelka s diplomem – odborníci by se dlouho za nos tahat nenechali.

Silou vůle donutila nohy, aby ji odnesly zpátky na židli, protože věděla, že ji už dlouho neudrží. Měla je jako z tvarohu. Karla ji mlčky následovala.

Šárka se zoufale chytila jiskřičky naděje, ještě pořád v ní blikající – tolik věcí nešlo dohromady – třeba se všechno ještě vysvětlí, třeba se její nejhorší domněnka nepotvrdí – hlavně nepanikařit. Dvakrát se zhluboka nadechla a snažila se ovládnout svůj hlas, který vůbec nepoznávala:

„Karlo, ty jsi v tom havarovaným autobusu vůbec nebyla, viď? Nemohla jsi bejt!“ řekla s předstíranou jistotou a s úlevou vzala na vědomí, jak její strnulost, způsobená šokem, začíná ustupovat.

Soustředila se na tvář před sebou a když uviděla, kterak se křiví úlekem smíšeným se zlobou, jiskřička naděje v její hrudi definitivně zhasla.

Karlina pravá ruka s pečlivě ošetřovanými nehty s okázalou lhostejností sáhla po cigaretě. „Tak přece! Pořád jsem trnula strachy, že si vzpomeneš, Šári, pořád, ale naštěstí pro mne – vzpomněla sis, když už na tom vůbec nezáleží.“

Má pravdu, mihlo se plavovlásce hlavou, co už na tom dneska záleží – zlo se stalo a ničím nejde odestát. A přímo nesnesitelné je pomyšlení, že téhle harpyji její zločiny projdou, protože neexistuje sebemenší důkaz proti ní. Nic hmatatelného, nic, na co by se dalo ukázat prstem.

Potom ji napadla otázka, při které pocítila ryzí, neovladatelný děs.

„A kdybych, Karlo, kdybych si vzpomněla dřív, kdybych dávala větší pozor při Boženčině vyprávění a

kdyby třeba byla přítomna i Zdena, místo toho, aby si měnila kalhoty – co bys udělala?“ Oslovená mlčela, pouze na jejích širokých rtech se objevil krutý nenávistný úšklebek.

„Tak odpověz, sakra,“ zaječela Šárka hystericky. „Co bys udělala? Shodila bys nás ze schodů? Strčila bys nás do jezírka? Nebo bys vymyslela nějakou inovaci – třeba pád do rokle? Odpověz!“

„Chceš odpověď? Máš ji mít! Nikdo mě nemohl zastavit, nikdo mi nesměl stát v cestě!“ vmetla jí černovláska pohrdavě v tvář.

„Tak to bychom měly,“ zkonstatovala Šárka už bez předešlé zuřivosti a pro sebe si pomyslela, že lékaři se mýlili, když označili tohle stvoření za vyléčené. Karla musí být šílená! Vždycky byla!

„Jak jsi jen dokázala celý měsíce hrát tu hnusnou komedii, to odporný divadlo…“

Karla jí přetrhla řeč, oči tvrdé jako kalená ocel: „Tak pomalu, zlato, s tím morálním odsouzením. Jaká hnusná komedie? Jaký odporný divadlo? Víš vůbec, co jsem zkusila? Víš, jak mi bylo, když jsem odhalila Lexovu nevěru? Když jsem zjistila, že mě celou dobu podváděl? Myslíš, že se člověk kvůli pouhý komedii ztrácí před očima, ničí si zdraví a mění se v úplnou trosku? Dovedeš pochopit, že se mi zhroutil celej svět? Nedovedeš, jak bys mohla, pro tebe láska znamenala jenom postel a ani s fyzickou věrností sis nikdy hlavu nelámala. Jak bys mě tedy mohla pochopit?“

Šárku na vteřinku zalehl balvan viny, pod jehož tíží nemohla skoro dýchat, a potom znovu vzplanula:

„Zaplaťpámbu, že nechápu, na rozdíl od tebe jsem totiž normální, víš? Beru život se vším všudy, to znamená i s nějakou jeho levotou, záludností, křivdou i pokušením. Lidi nejsou žádní svatí, mají svoje přednosti stejně jako svoje chyby – proč je kvůli tomu hned zatracovat a dokonce i vraždit? Jenomže ty – ty svýmu vyvolenýmu princi navlíkneš zlatej kabátec a houby tě zajímá, že mu nesedí, že je mu malej, že mu dokonce praská ve švech. Vidíš jenom nablýskanej povrch, ale co je pod ním – nezájem. A tomuhle říkáš láska? Pokud ano, pak je to tedy láska zatraceně chorobná!

Zeptala ses Alexe na to nešťastný psaníčko? Dalas mu vůbec šanci, aby ti všechno vysvětlil? Kulový! A přitom nic nemusí být takový, jak se na první pohled zdá, ty sama jsi mi tohle moudro jednou vtloukala do hlavy, proč ses tedy podle něho neřídila?“

„Co je na tomhle k vysvětlování?“ bouchla Karla sevřenou pěstí do plastikového pouzdra, které leželo přesně uprostřed stolu, jako kdyby nevědělo, na kterou stranu se má přiklonit.

„Lexa dostal, co si zasloužil, ale vinu za jeho smrt si připiš sobě. Kdyby ses nekurvila s každým, kdo ti přijde do rány, mohlo bejt všechno jiný,“ řekla hlubokým mrazivým hlasem, z něhož čišela zavilá nenávist. „A že se s ním svezly i ty dvě báby – vážně mám ronit slzy nad starou brécou, která neměla už nic jinýho než drby a pomlouvání druhých? Nebo snad dokonce nad tou střelenou Fanynkou se svým stejně střeleným Emilkem? Nikoho nezajímaly, nikomu nebyly k potřebě, tak alespoň svou smrtí posloužily dobrý věci.“

Šárku popadla touha někam utéct – kamkoliv – hlavně aby byla z dosahu téhle bláznivé fanatičky, ale vzdálenost ke dveřím jí náhle připadala nekonečná. Únava přemohla všechny její pocity. Seděla úplně bez hnutí a tupě zírala do prázdna.

Karla se krátce zasmála. „Neber si to tak, Šári, každej z nás někdy provádí věci, na který není právě pyšnej, ale neříká se, že účel světí prostředky? Hele, já ti udělám ještě jedno kafčo, dostaneš i panáka a potom ti povím, jak to všechno vlastně bylo – tentokrát čistou pravdu – bereš?“

Brala – hlavně toho panáka, protože ho strašně nutně potřebovala. Potřebovala se nějak zmátořit, nabrat sílu pro další kolo „zpovědi“, i když už toho nezbývalo mnoho, co jí mohla Karla ještě sdělit.

Boženka… teď už věděla, proč se jí v ten večer po táboráku udělalo špatně – kdepak špekáčky – tahle kreatura se o to postarala, protože nemohla riskovat, že při zpáteční cestě do vesnice bude Kroužkovým vyprávět příhodu s náhrdelníkem a někdo z nich by si mohl všimnout do očí bijící nesrovnalosti. Byli to oba učitelé, zvyklí logicky myslet, žádní bezelstní důvěřivci jako Boženka.

Šárka věděla, že bodrá důchodkyně svoje všední i nevšední zážitky omílá na potkání a téměř vždy stejnými slovy – něco se jich už naposlouchala.

Proto bylo nutné, aby ji Lexa či někdo jiný odvezl domů, v autě nic takového nehrozilo – Boženka by si netroufla. Jenomže tím bylo nebezpečí prozrazení odstraněno jen pro jeden večer, pro všechny další – a nejenom večery – musela Boženka zavřít upovídanou pusu navždy!

Vykradla se tedy Karla v tu noc z chalupy, když napřed mně a Lexovi hodila do poslední skleničky vína, kterou jsme v kuchyni popíjeli, prášek na spaní, aby měla jistotu, že jí nebudeme překážet? uvažovala Šárka mdle. Cesta do vesnice jí nemohla zabrat víc jak deset minut, protože jela na kole. Jasně že jela na kole, pěšky by to trvalo příliš dlouho a autem nemohla – ne kvůli fobii – tou trpěla stejně jako Harpagon alergií vůči penězům, ale protože by dělalo příliš velký hluk. Věděla, že Boženka bydlí hned na kraji vesnice, vždyť jí to sama řekla, a dostat se zadem do jejího domku nebyl

podle Kroužkové problém. Boženčina kamarádka Anička tam přece ráno taky kliďánko vlezla. Plot byl nízký a se zámkem do chodbičky by si poradilo i dítě.

Co se dělo potom, to už ví jenom Karla.

A Fanynka – ubohá důvěřivá Fanynka – tu taky zneužila pro svoje hnusný čachry!

A po těchto „bezvýznamných“ aktivitách mohl konečně přijít na řadu ten, kvůli jehož údajné nevěře se mladá bohatá žena, držící v rukou všechny trumfy ke šťastnému životu, proměnila v bezcitnou vražedkyni.

Lexa – prima kamarád a prima manžel, který poctivě stál při manželce v dobrém i zlém a ona ho za to s chladnou vypočítavostí a rozvahou zastřelila! Strašné pomyšlení – kdyby se tak mohla na tu stvůru vrhnout, bušit do ní pěstmi až do umdlení, rozsápat ten arogantní ksicht, vyškrábat klamně sametové oči…

A ta pověst – Šárka musela polknout, aby se zbavila kyselosti v ústech – neříkalo se v ní snad, že v ten třetí večer byla na Bořivoje nastražena past, když se mírná, hodná Isolda díky zradě svého

ženicha proměnila v uraženou, pomstychtivou fúrii? Bylo by tudíž příliš přehnané předpokládat, že se nějaká past chystala i na Lexu? Vždyť ji to tehdy po Karlině údajném přepadení zvonilo v hlavě do zblbnutí – Bořivoj, hra na Bořivoje, rána dýkou, požár – proč si nevzpomněla na slovo past? Proč ji to jenom nenapadlo? Určitě by pojala nějaké podezření, určitě by dávala větší pozor, určitě by víc jak

na půl hodiny nevlezla do vany, určitě by nějakým způsobem Lexu varovala… takové chyby, zatraceně – takové neodpustitelné chyby!

Toužím po tobě, Belami, už abychom byli zase spolu – který ďábel jí tenkrát našeptal, aby tohle vyznání napsala? Jak ale mohla tušit, že těch několik slov spustí lavinu pekelných hrůz? Jenomže rohatý Lucifer s nimi neměl nic společného, lidé si svoje soukromé peklíčko dokážou spolehlivě vytvořit sami.

Tak jako žena naproti ní!

Karla si uvědomila dlouhotrvající ticho, a porušila ho znovu krátkým zasmáním, které však se skutečným smíchem nemělo nic společného. Takhle se určitě musí smát ztracené duše. Naklonila se trochu dopředu ke své společnici, ale ta se okamžitě i se svou židlí odtáhla, aby si ženu, ze které se jí dělalo přímo fyzicky zle, udržela v patřičném odstupu. Pokud se to brunetky dotklo, nedala to ničím najevo.

„Tak poslouchej, Šári, a snaž se mě moc nepřerušovat, protože další příležitost už se nenaskytne. Po dnešku s tebou totiž končím, vymažu si tě z paměti včetně tvýho jména, a kdybych věděla, že mi to projde, vymazala bych tě i z povrchu zemskýho, to mi věř!“

Šárka na její vyhrožování kašlala. „Fajn, nezbytnej úvod sis odbyla, co tam máš dál?“

„Dál? Budu ti vyprávět příběh o lásce a zradě, banální příběh, jakejch se odehrává dnes a denně bezpočet, ale já – já se v žádným případě nehodlala zařadit mezi ty mlčky trpící chudinky, který mužíčkovi, v obavě, aby ho neztratily, všechno tolerují. Natolik bys mě už mohla znát,“ promlouvala Karla pomalu, vyslovujíc každé slovo důrazně a zřetelně, aby nemohlo být přeslechnuto.

„Brala jsem si Lexu v pevným přesvědčení, že mě má rád, a jak bych taky mohla pochybovat, když mi nabídl tak velkorysý podmínky? Kolik mužů by toho bylo schopno? Nejen že jsem ho milovala k zbláznění, ale byla jsem mu ještě vděčná jako pes, že mě vyléčil z mindráků, ve kterejch jsem se plácala kvůli Romanovi Vávrů a několika dalším ‚nezištným‘ nápadníkům. Chtělo se mi brečet úlevou, že nejde po penězích – dva roky jsem k němu vzhlížela jako k modle, než se ukázalo, že ta modla

stála na hliněnejch nohou.

Nikdy nezapomenu na to příšerný ráno po oslavě, kdy jsem v předsíni pod věšáky našla tvůj líbesbríf. Tenkrát jsem ovšem nevěděla, že je tvůj, pouze se nabízelo, žes ho mohla napsat ty, Jitka, Ivanka nebo Zdena. Na druhou stranu – Lexa ho mohl mít v kapse už nějakou dobu. Dost nepravděpodobný, ale ne nemožný. Sledovala jsem vás potom všechny velice pozorně, dávala jsem bacha téměř na každý mrknutí, ale nic jsem nemohla objevit.

Nakonec jsem rezignovala – děvka jako děvka – ale ten kretén z toho neměl vyváznout tak lacino.

Už jsem ti říkala, jak mě tohle odhalení sebralo – nemohla jsem jíst, spát a začínalo to na mně bejt vidět, proto jsem si vymyslela ty noční můry, abych nějak odůvodnila svoje chátrání a odmítání manželskejch povinností. Fujtajbl výraz – manželský povinnosti – ale nic přiléhavějšího mě nenapadá. Kdykoliv na mě Alex sáhl, měla jsem co dělat, abych se nepoblila, protože jsem si představovala, jak těma prackama hladí nějakou špinavou svini.

Samozřejmě, že ty noční můry byly jenom dočasným východiskem z nouze – potřebovala jsem čas, potřebovala jsem si všechno důkladně promyslet. O jednom jsem však přemejšlet nemusela – Lexa zaplatí – zaplatí svým životem, protože zničil můj. Ale nechtěla jsem skončit ve vězení, mezi odpadem společnosti – to v žádným případě.

Už tenkrát mi sice bleskl hlavou nápad, abych ho zastřelila jako pod dojmem tíživýho snu, ale pochybuju, že bych beztrestně vyvázla. Chtělo to něco víc než špatný sny.

Bylo mi jasný, že doma nic nevymyslím, a tak jsem si toho patnáctýho března vyrazila na výlet autem, abych si vyčistila hlavu a rozhodla se, co dál.

A tehdy, právě tehdy zasáhl laskavej osud a ukázal mi spolehlivý řešení mýho problému. Připadalo mi to jako pokyn shůry, jako důkaz, že nebesa jsou na mý straně.“

Na Karlině tváři se vystřídala celá plejáda výrazů – radost, smutek, zloba, úzkost a dokonce snad i nesmyslná naděje – ty mě přece chápeš, Šári.

„Většina těch odpoledních událostí probíhala přesně tak, jak jsem ti je vyprávěla. V Lužanech jsem se opravdu stavěla na kávu, opravdu jsem pokecala s bejvalou spolužačkou, kterou jsem potkala – Věrou Dolejší – taková nijaká holka – málem bych ji nepoznala. Ona se však ke mně s vervou hlásila, ale pak celou dobu mlela o svejch dvou harantech, takže jsem se brzo odporoučela.

U auta jsem opravdu měla propíchnutý přední kola, což bylo k vzteku, a nezapomněla jsem to Lexovi mobilem sdělit. Tím ale veškerá podobnost s pravdou končí a nastupuje moje geniální improvizace.“

Karla se samolibě usmála a Šárka si s úžasem uvědomila, že ona je na svůj vražedný plán opravdu hrdá. Nevěřícně zírala do černých lesklých očí s rozšířenými zorničkami a za živého boha nemohla pochopit, proč v nich doktoři neviděli zvrhlou krutost, střídanou zmatenou prázdnotou, jako ona v téhle chvíli, a proč tuhle ženu jako vyléčenou nechali běžet.

„Tím autobusem jsem opravdu nejela, proč bych měla? Pochopitelně jsem si zavolala taxíka a bylo mi přislíbeno, že nejpozději do patnácti minut přijede. Šla jsem mu naproti na hlavní silnici, nechtělo se mi podupávat na náměstíčku, a cesta mě vedla kolem radnice, kde ta kramářka prodávala ručně dělanou bižuterii. Uznávám, že to byla chyba, když jsem si u ní ten náhrdelník koupila, ale jak jsem měla vědět, že dělám chybu? Nemohla jsem přece tušit, co se stane.“

Šárka ji chtěla okamžitě vpálit, že taky neměla nejmenší tušení, co kvůli blbému lístečku vznikne, že se prostě některé naše skutky – byť sebenevinnější – často obrátí proti svému tvůrci, ale co by tím získala?

Boženka je mrtvá a svoje svědectví si vzala s sebou do hrobu. Ptát se paní Homolkové v Lužanech je zbytečné – jakpak by si mohla po tak dlouhé době vzpomenout a navíc – podle kalendáře bylo jaro sice už za dveřmi, ale osudného patnáctého března panoval ještě pěkný mráz, takže Karla určitě byla zachumlaná v kožichu s oblíbenou ušankou na hlavě. Z toho zakuklení jí mohl čouhat nanejvýš nos.

Šárce bylo do breku – tak idiotsky přehlédnout, co se přímo nabízelo.

Paní Homolková prodávala v kiosku naproti radnici pravidelně každé úterý od pěti do šesti žádané výrobky své ochrnuté dcery. Když se Boženka vrátila pro druhý náhrdelník se safírem, s lítostí jí oznámila, že ho právě před chviličkou prodala „nějaký paní“. Hned vzápětí si postěžovala, že ji bolí hlava, takže to pro dnešek zabalí dřív – kvůli čtvrthodině se přece nestřílí. Kvůli čtvrthodině! To znamenalo – muselo znamenat – že náhrdelník se safírem Karle prodala kolem tři čtvrtě na šest. A jestliže ho tedy nějak v tuto dobu prodala, jak potom Karla mohla sedět v autobuse, který z náměstíčka, kromě víkendů, pravidelně každý den odjížděl v půl šesté?!

Šárka si vzpomněla, jak vyděšená tehdy černovláska byla, jak se třásla strachy, jak psovsky vděčně přijala její přiznání, že Boženčino vyprávění sledovala jenom na půl ucha, jak dychtivě vyzunkla nabízenou vodku, kterou zřejmě v té chvíli potřebovala víc než cokoliv jiného. Vždyť se přece celý její pečlivě vystavěný ďábelský plán mohl zhroutit jako domeček z karet – kvůli jediné poznámce.

„Taxík skutečně do patnácti minut přijel,“ pronikl jí znovu do mysli Karlin alt a měla sto chutí zacpat si uši, aby ho už nikdy nemusela slyšet. Nemohla si pomoci – nic už na bývalé kamarádce nesnášela – nenáviděla ji.

„Autobus jsme dohonili asi na půli cesty, na rozdíl od taxíku to bral předepsanýma oklikama, a tak

jsme dokonce byli i svědky jeho pádu z mostu do potoka. Prostě v jednu chvíli jsme ještě viděli jeho koncový světla a v tý další už nic. Můj řidič ani nepřibrzdil, asi věděl, co by to obnášelo, přimotat se k něčemu podobnýmu. Neměla jsem mu to za zlý – prostě nepatřil k oblíbený sortě filmovejch hrdinů, kteří jsou kdykoliv pro kohokoliv ochotni nasadit třeba i život.

Když jsem ho požádala, aby zastavil, mumlal něco o morbidně zvědavejch ženskejch, který musí hasit, co je nepálí, ale jakmile jsem ho za zrušený rito bohatě přeplatila, bez dalších komentářů spokojeně odfrčel. Později jsem neměla strach, že by mě mohl prásknout – za prvý jsem byla dost zakuklená v kožichu, takže nemohl přesně vědět, jak vypadám, za druhý měl sám na triku neposkytnutí pomoci a za třetí – to, co jsem pak udělala, by ho nenapadlo ani v delíriu.

Šári, já sama přesně nevím, proč jsem vystoupila, bylo to úplně impulzivní, nic jsem v tu chvíli neplánovala, snad jsem dokonce chtěla pomoct. Nápad přišel až později, až když jsem stála na mostě a dívala se na tu hrůzu. Pořád ještě sama – žádní čumilové kolem mne, ani žádný jiný auto.

A pak už to šlo automaticky. Druhou stranou jsem seběhla dolů – no seběhla – spíš klouzala, i když jsem se přidržovala kdejakýho keříčku a toho příslovečnýho stébla. Pořádně jsem si natloukla, roztrhla si džíny i kožich a taky jsem měla pár krvavejch škrábanců, což ale bylo jenom dobře.

Když jsem se konečně ocitla u rozervanýho zadku autobusu, nebyl žádnej problém lehnout si mezi dvě nehybný zkrvavený těla. Neobracel se mi žaludek, nebála jsem se jich – pouze živí dokážou ubližovat. Chránila mě jakási neviditelná mlha, byla jsem prostě mimo prostor a čas a byla jsem za to nesmírně vděčná. Prozrazení jsem se nebála – všude tma, zvědavci se teprve začali sbíhat, mrtví mluvit nemohli, zranění měli dost starostí sami se sebou, než aby sledovali okolí, a těch několik šťastlivců, kteří jakýmsi zázrakem vyvázli, se teprve začalo vzpamatovávat ze šoku, takže by si nevšimli, ani kdyby před nimi přistálo ufo.“

I přes svůj téměř rozverný tón byla Karla velmi bledá, pod očima jí naskákaly tmavě modré stíny, téměř jako u podlitin a široká ústa se znovu semkla do ukřivděné linky. Zřejmě tak úplně při vzpomínce na prožité chvíle mimo prostor a čas nebyla.

„Co následovalo, to už víš, Šári. Hrála jsem svoji životní roli a musím říct, že mě to docela bavilo. Hysterický záchvaty, debilní smích, slzy – to byla vlastně brnkačka. Při pohledu na Lexu a jeho na odiv stavěnou starostlivost se mi stejně chtělo pořád řvát vzteky.

Z nemocnice jsem pochopitelně musela brzo vypadnout – jak dlouho by trvalo, než by mě odhalili? Už takhle všem vadilo, že odmítám skupinovou terapii a ze slova ‚hypnóza‘ jsem dostávala vyrážku – co bych asi tak na sebe prozradila?

To samý bylo s doktorem Chrudimským – toho jsem se bála nejvíc. Prvotřídní odborník a Lexův dlouholetej přítel – pro mne příliš zrádná kombinace. Pokusila jsem se trochu mu zamotat hlavu nejasnými narážkami na nebezpečí, který mi hrozí, ale pak jsem toho raději nechala – fakt to nebyl žádnej namyšlenej blbeček.

A předstírat fobii z dopravních prostředků – to mě napadlo až dodatečně a myslím, že to byl skvělej nápad. Lexa mě alespoň nemohl šoupnout někam do drahýho sanatoria nebo uklidit k rodičům na Floridu – to tak, aby měl volnou ruku pro svý spády. A mamka s taťkou mě znali až příliš dobře – proč se tedy vystavovat dalšímu riziku?“

„Stručně řečeno, zneužila jsi kde koho – doktory, rodiče, přátele, mne, Lexu, naše obavy o tebe, upřímnou snahu ti pomoci – prostě všechno,“ řekla Šárka znechuceně a upřeně se dívala na

vychladlou černou louži ve svém hrnečku, připomínající mastnou olejovou skvrnu, aby se nemusela dívat na monstrum proti sobě. Obojí v ní ale vzbuzovalo stejný odpor.

„Nezapomínáš náhodou, že první jsem byla zneužita já?“ namítla Karla rozvážně a plavovláska vzdala snahu vykřesat z balvanu proti sobě alespoň jiskřičku lidskosti.

„K čemu ty dlouhý měsíce nepříjemnýho předstírání, proč jsi svoji ‚spravedlivou‘ pomstu nevykonala dřív?“ zeptala se místo toho.

„Nepříjemnýho? Omyl, děvenko – už jsem říkala – mě to všechno velice bavilo. Bavilo mě sledovat, jak Lexa trne úzkostí, co zase vyvedu, bavilo mě sledovat, jak opatrně vybírá slova, aby se mě náhodou něčím nedotkl, bavilo mě, jak našlapuje po špičkách, aby mě nevyděsila ani ozvěna jeho kroků. Až jsem se někdy divila, jak trpělivě se přizpůsobuje mým nevyzpytatelným náladám, jak trpělivě snáší všechny moje rozmary – dokonce bych řekla, že se mě nějak v podvědomí bál! Bál se, že jsem mu přišla na jeho spády a co z toho bude. Přeci jenom jsem ze svý role někdy vypadla, přeci jenom jsem někdy nedokázala utajit, jak moc se mi hnusí – a tu jeho nejistotu i strach jsem si moc vychutnávala, takže proč bych se měla připravit o jediný potěšení, který jste mi vy dva ponechali?“

„Nemluv tak!“ vykřikla Šárka vztekle. „To všechno je jenom tvůj výmysl, tvoje pokřivená logika, založená na pitomým omylu. Pane bože, jak ty se mýlíš…“

„Opravdu? Zajímavý – ale ještě jsem neskončila, takže sklapni. Později budeš mít spoustu prostoru uvést moje pitomý omyly na správnou míru,“ řekla Karla bez zájmu a Šárka najednou pochopila, jak je možné, že někdo někoho v afektu zabije. V duchu si představila scénu, jak broušeným popelníkem rozbiji černovlasé svini hlavu, a ta představa na její vybičované nervy působila přímo báječně.

„Protože však každá legrace musí jednou skončit, rozhodla jsem se, že u tebe na chalupě se odehraje velkolepý finále několikaměsíčního dramatu,“ ohrnula Karla rty v nehezké grimase, a nepřítomný pohled jejích velkých, hustě obrvených očí, svědčil o tom, že se v duchu znovu přenesla do osudných červencových dnů. „Už byl nejvyšší čas a taky mě otravovalo dávat si pořád pozor, i tak jsem často sklouzla k přehrávání a někdo by si toho mohl všimnout. Čím víc toho člověk nalže, tím víc se do svých lží zamotává, to je stará vesta, a já toho nalhala strašnou spoustu, nebylo možný, abych si všechno pamatovala. Naštěstí se vždycky každá – i ta sebevětší kravina – svedla na duševní ‚trauma‘. Můj nápad, stát se autobusovou obětí, byl fakt k nezaplacení.

Taky se mi zajídalo sedět pořád doma na zadku nebo v lepším případě všude courat pěšky.

Ta cesta k tobě na chalupu – dvanáct kiláků – hrůza! Vážně jsem už toho měla dost. A tys měla navíc už brzo zmizet do Paříže!

Na chalupě jsem si očíhla situaci a rozhodla se, že první večer ze mne bude vzorná rozumná panička, aby tím více vynikl večer druhej. To jsem chtěla sehrát parádní srdceryvnou scénu se slzami, omdléváním a patřičným zvukovým efektem. Důvod k ní by se lehko našel, a i kdyby ne – copak jsem jako uznávaná hysterka nějakej důvod potřebovala? Podle následnejch reakcí bych pak zvážila, jestli musím sehrát ještě jednu, nebo jestli jste už dostatečně zpracovaní, abych mohla bez obav z trestu vypálit buďto ‚v sebeobraně‘, nebo ‚nešťastnou náhodou‘ osudnej výstřel.

Jenomže potom se u táboráku vyprávěla pověst o zhrzený Isoldě a byla po všech stránkách tak vynikající, že jsem zcela propadla jejímu kouzlu a možnostem, který v sobě skrývala. Taková neuvěřitelná náhoda – Isoldin a můj osud – to byly dva hrášky v lusku. Znovu jsem měla potvrzeno, pokud jsem vůbec nějaký potvrzení potřebovala, že neviditelný síly jsou na mojí straně. Ve všem, to

musíš přece sama uznat – jen si vzpomeň!

Boženčino vyprávění, který mě mohlo úplně vyřídit – fuj, to ale byla ošklivá chvilka – jsi moc pozorně neposlouchala. Později jsem se postarala, aby se tý tlustý bábě po jednom z mejch prášků udělalo blbě. Hodila jsem jí ho do půllitru s džusem, ona totiž menší skleničky neuznávala, a tím jsem si pojistila, aby cestou domů nemohla o tom podělaným náhrdelníku žvanit. Později v noci jsem u ní vykonala přátelskou návštěvu, aby nemohla žvanit už nikdy.

Menší a větší problém jsem tedy vyřešila ke svý naprostý spokojenosti. Vlastně jsem si tyhle dva problémy zavinila sama, když jsem do batohu přibalila ‚Lužanskej‘ náhrdelník, ale já už dávno zapomněla, odkud ho mám. Přibalila jsem ho, protože se mi líbil a hodil se mi ke svetru – holt náhoda je vůl.“

Šárka měla v ústech pocit, jako kdyby právě spolkla splašky. Oči se jí zamžily zadržovanými slzami, takže z ženy před sebou viděla jenom matnou bílou skvrnu její drahé halenky a bodající lesk zlatého náramku.

Karlu její pocity absolutně nezajímaly. Hořela touhou všechno ze sebe vysypat, dostat ze sebe dlouho skrývané tajemství a taky se pochlubit, jak obratně všechno dokázala nastrojit.

„Předstírat druhej den otravu bylo snadný. Díky chemikáliím jsem získala zdravou lesní zeleň a na záchodě jsem si potom strčila prst do krku. Když jsi tam nakoukla, stačilo zařvat – vím přeci, co na tebe platí.

Svůj účel tahle nechutnost splnila – získala jsem punc prdlouše, se kterým to jde od deseti k pěti, a uvedla jsem třistaletou Isoldu znovu na scénu. Nikdo už nemohl pochybovat, že blázním čím dál víc. A tady mi znovu nahrával fakt, že mi byl ten obrázek opravdu trochu podobnej. Ale i kdyby nebyl – stačilo, že tu podobu vidím já.

Samozřejmě, že jsem po těch pečlivě připravenejch výstupech souhlasila s každým návrhem na novou ‚léčbu‘, věděla jsem přece, že žádná nebude – alespoň ne dle vašich představ.

Abych nezapomněla, ještě v pátek odpoledne, když ty jsi byla plavat a Lexa ve městě nakupovat, jsem si taky promluvila s Fanynkou. Díky tobě jsem znala její zvyky a věděla jsem, kde ji najdu. Vůbec

jsem ji nemusela přemlouvat, za flašku byla ochotná představovat třeba vycpanou žirafu. Řekla jsem jí, co po ní chci, a svůj úkol mi musela několikrát zopakovat, abych měla jistotu, že ho nezvorá.

Nezvorala – v sobotu večer byla přímo perfektní. Jasně že mě nepřepadla, tak daleko jsem nešla.

Celý přepadení jsem si vymyslela a svetr jsem si taky rozřízla sama – ještě na chodbě v chalupě, jinak to nešlo, venku bych nevěděla, kam s nožem. Fanynce jsem pouze svěřila klíč od branky, měla ji kolem jedenáctý odemknout, pak ho položit na zem a honem utíkat sehrát domluvený představení.

Myslím, že jenom Jitka měla určitý pochybnosti o celým tom tyátru a vlastně i o mně, ale ta odložená kráva mě nezajímala, mohla si myslet, co chtěla.

Nezávisle na mým plánu musíš sama uznat, že mezi Isoldou a mnou byla záhadná spojitost. Ona byla stejně jako já zrazena těmi, které nejvíc milovala, ona musela stejně jako já čelit vražedným úkladům, ona se proto změnila stejně jako já v božskou Nemesis.“

„Ty ses nezměnila v žádnou božskou Nemesis, ale v bezcitnej kámen, hnusnej bezcitnej kámen!“ zařvala Šárka vzteky celá bez sebe. „Mouřenín vykonal svoji povinnost, mouřenín může jít, že ano? Ubohá, hloupoučká, důvěřivá Fanynka, která nikdy nikomu neublížila. Karlo, jak jsi jenom mohla…“

„No jen se nerozbreč nad tou krasotinkou. Určitě je jí u Emilka líp, na tomhle světě už nic dobrýho neměla, takže by do toho jezírka dřív nebo později skočila sama,“ ušklíbla se Karla a ledovec nemohl studit víc než její hlas.

„Abych Fanynce mohla ‚zaplatit‘, bylo nutný mít vás z cesty – tebe i Lexu, ale v tom jsem neviděla problém. Měla nařízeno čekat na mne od rána až do čtyř odpoledne, během tý doby bych se určitě na chvilku utrhla. Věděla jsem, že zcela jistě zmizíš do města, a kdyby se tak příhodně nenaskytl Lexův kotník, tak bych ho zase uspala rohypnolem, jako jsem to udělala u vás obou, když jsem potřebovala vypadnout kvůli Božence. Mimochodem, ty tři sudičky mě opravdu přišly otravovat, když jsem se okatě vyvalovala v lehátku, a protože to vypadalo, že se vůbec nehnou, nezištně jsem jim rohypnol ve džbánu s pitím poskytla taky. Užitečná věc, tyhle prášky na spaní. Mohli si zíváním pusy roztrhnout, takže jsem je měla za půl hodinky z krku. Chlapy jsem nikde neviděla, bůhvíkde courali. Asi po záletech, protože jsou jeden jako druhej. Jak vidíš, štěstí stálo neochvějně na mý straně.“

Šárka sklonila hlavu tak hluboko, že se málem čelem dotýkala chladivého povrchu stolu. Když ji po chvilce zase zvedla, z očí jí tekly horké slzy při vzpomínce na Fanynku, jak důvěřivě a šťastně asi čekala na svoji dobrou vílu, ze které se potom vyklubala chladnokrevná vražedkyně. Snad byl její konec rychlý, snad neměla čas si uvědomit…

A ta stvůra všechno líčí zcela nevzrušeně, jako kdyby mluvila o počasí.

Karla si nevšímala jejího pohnutí a každým dalším slovem dokazovala svůj vpravdě nelidský cynismus.

„No a tím se dostáváme ke zlatýmu hřebu nedělního večera, kdy konečně všechno vyvrcholilo. Scénu jsem nemusela vůbec připravovat – prostě jsem si počkala, až bude čas jít do postele. Tys byla nejmíň na dvacet minut bezpečně uklizená v koupelně a Lexa bez sebemenšího podezření vstoupil do jámy lvové, když to mám říct vznešeným stylem. Už jsem ho netrpělivě očekávala i s tím černým pláštěm, kterej mi Fanynka spíchla a po svým úspěšným vystoupení přinesla, a dala jsem si záležet, abych mu patřičně roztřeseně svěřila, že jsem ho našla na podlaze pod oknem. Někdo mi ho tam musel hodit.

Byl z toho celej pryč, bál se, že začnu vyšilovat, a hned chtěl zorganizovat přiblblý akce, ale to jsem mu naštěstí vymluvila. Chvilku jsme se láskyplně dohadovali a potom jsem ho velmi mile a velmi opatrně poprosila, jestli by si nemohl ten mundúr navlíct. Že bych chtěla posoudit, jestli se jeho postava nepodobá postavě, která mě přepadla, jestli mi třeba v tom zakuklení něco nebo někoho nepřipomene. Uvědomovala jsem si, jak je to nevěrohodný a dětinský, ale pomatenost má fakt svoje výhody – nikdo příliš nezkoumá její logiku a správnost a nezkoumal ji ani můj milovanej mužíček.

Vyhověl by mi ve všem, i kdybych ho požádala, aby se postavil na hlavu. Ochotně si pláštík natáhl, dokonce zapózoval, abych si ho mohla pořádně prohlídnout, a tím si s konečnou platností podepsal svůj ortel.

Stačilo tak málo! Vykřikla jsem, hned nato vytáhla pistoli z nočního stolku a třikrát vystřelila. Jenom mě mrzelo, že kvůli kapuci jsem neměla možnost zahlídnout jeho obličej, když všechny tři rány koupil

– musel to bejt pohled pro bohy. No a potom už jenom zbejvalo strčit mu do ruky kuchyňskej nůž a očekávat diváky v patřičným rozpoložení. Upřímně však přiznávám, že to patřičný rozpoložení jsem moc hrát nemusela – smrt Alexe se mě dotkla víc, než jsem očekávala.“

Šárka ze sebe vydala podivný zvuk – něco mezi zasténáním a zavzlyknutím. Upřeně se dívala na ženu před sebou pálícíma očima a slzy, které se jí zachytily na řasách, jim dodávaly neúprosný lesk. Tak jako nedávno dokázala pochopit vraždu v afektu, tak nyní dokázala pochopit sladkost pomsty. Až doposud to byla Karla, která si vychutnávala svoji převahu a děsivým vyprávěním se jí postarala o bezesné noci a ohavný pocit viny, nyní však nastal čas, aby si taky „přišla na svý“.

„Gratuluji, zlato, máš opravdu talent, ale bohužel jsi s ním plýtvala na nepravým místě,“ řekla ironicky a vztek v ní znovu vzkypěl tak intenzivně, že ho potlačila jen s krajním úsilím.

Karla na ni upřela oči – černé, studeným kamínkům podobné oči, které ji pozorovaly se slabým náznakem zvědavosti: „Záleží na úhlu pohledu – podle tebe na nepravým, podle mne na jedině správným – každej musí nýst následky svejch činů.“

Šárka tuto poznámku zdánlivě přešla: „Asi se ptám zbytečně, ale přece jenom bych ráda věděla… ten dopis, co jsi údajně našla mezi Alexovejma papírama – to porno, jak ses vyjádřila – existoval jenom v tvojí zvrhlý fantazii, viď?“

„Ještě toho trochu, mně bohatě postačil tvůj lístek – co naznačoval, to stejně k pornu nemělo daleko,“ dostala záštiplnou odpověď.

„Když myslíš,“ pokrčila blondýnka rameny a hlas se jí napětím trochu zachvěl. „Řekla jsi, že každej musí nýst následky svejch činů, s tím bych souhlasila – každej – to ale znamená, že i ty!“

„Já? Proč? Za co?“ užasla Karla. „Pokud hodláš někde zopakovat, co jsem ti svěřila – tak na to zapomeň. Všechno popřu a důkazy neexistujou.“

„Neboj, nemám žádnej zájem papouškovat, cos mi řekla. Zní to příliš fantasticky a nerada bych skončila ve cvokárně jako ty. Ale stejně si svůj trest vylížeš až do dna, protože jsi zabila tři lidi úplně zbytečně. Celou tu vražednou lavinu jsi spustila úplně zbytečně, tak je to!“

„Zbytečně? Proč zbytečně? Lexa si nic jinýho nezasloužil.“

„Stejně budeš litovat, Karlíku, budeš litovat tak hrozně, že Záhořovo lože ti bude připadat jako postel z mechu a kapradí. Ten lístek totiž, ten osudnej lístek – sice jsem ho opravdu psala já, ale bohužel jsem ho omylem strčila do špatný kapsy, což však byl omyl dost pochopitelnej. Zaprvý jsem toho dost vypila a zadruhý – u vás v předsíni visely tři zimníky a všechny si byly hodně podobný.“

Karla zůstala na pohled úplně klidná: „Ty lžeš,“ řekla bezvýrazně.

„Taky někdy,“ připustila Šárka. „Ale teď ne. Co bych z toho asi měla? Žádnou lží nemůžu Lexu, Boženku a Fanynku vrátit k životu! Nebo si snad myslíš, že mi ještě záleží na tvým přátelství? Raději bych se kamarádila se žralokem než s tebou, to mi věř.

Lísteček byl zkrátka určen Hynkovi, Hynkovi Musilovi, se kterým jsem v době tvýho ‚zhroucení‘ chodila a bláhově věřila, že se rozvede s Ivankou a vezme si mě. Spletla jsem se, většina chlapů couvne, když jde o rozbití manželství, i když mají za manželku vykrmenou husu. Svoje rozhodnutí mi sdělil právě v tu neděli, kdys chtěla vykonat ‚spravedlivou‘ pomstu. Řekl to sice jinými slovy než slavnej básník, ale jejich význam zůstal stejnej – bylo to krásné, ale bylo toho dost, sbohem a šáteček

– snad přijde jiný host. Asi to necituji přesně, jenomže na tom prdlajs záleží.

Víš, Karlíku, taky mi nebylo dobře, taky jsem zuřila, byl to už druhej chlap, kterej mi dal kopačky – první byl můj muž Pavel – ale na rozdíl od tebe jsem ani v jednom případě neměla potřebu vzít pistoli a vystřílet do nich zásobník.“

„Ty lžeš,“ zopakovala Karla pořád stejně hluše.

Šárka se nevesele usmála. „Ty jsi fakt kouzelná. Blbýmu cáru papíru uvěříš, ale před fakty zavíráš

oči. Hele, já si nebudu dál namáhat hlasivky, nikdo není tak hluchej, jako ten, kdo nechce slyšet, ale pro pořádek…

Znáš přece ten zapadlej hotýlek na konci města – Hacienda se jmenuje – pro tebe příliš omšelej, ale pro někoho k nezaplacení. Tam jsme se s Hynkem scházeli, protože u mě doma by to nešlo – příliš mnoho zvědavejch očí. Stačí se poptat – personál sice většinou nevidí a neslyší, ale když nabídneš slušnou částku – diskrétnost nemá šanci. Ostatně si myslím, že i samotnej Hynek – kdybych mu vysvětlila, oč jde – by neváhal moje slova potvrdit. Určitě si vzpomene – dost mi totiž kvůli tomu lístečku umyl hlavu.“

„Ty lžeš!“ řekla do třetice Karla, ale tentokrát se jí hlas zlomil v chraplavém skřeku.

Šárka se už nenamáhala s odpovědí. Zvedla se ze židle, na které vyslechla zpověď, která ji bude strašit až do konce života, a pomalu kráčela ke dveřím. Na jejich prahu se ještě otočila.

„Užij si to na Floridě, děvenko, ale pokud ti můžu radit, neber si s sebou pistoli, mohlo by to znovu špatně dopadnout. Jedině že bys chtěla tentokrát odprásknout sebe, protože žít s vědomím, žes zabila chlapíka, kterej tě miloval, jak se v dnešní době nenosí, kterej si tě vzal bez ohledu na ponižující smlouvu a závěť, kterej se o tebe svědomitě staral bez ohledu na vlastní zájmy, protože nemohl tušit, že jsi jen ubohá, podlá, zákeřná komediantka – takovej život ti tedy nezávidím.“

Karla se na své židli začala hroutit dopředu, ale včas se zachytila desky stolu, chvilku civěla do prázdna a potom se zničehonic rozesmála – hysterickým smíchem, rychle se měnícím v hrůzný jekot. Šárka cítila, jak se jí v těle všechno bolestně svírá.

Odporem – nikoli soucitem!

Pomalu se vrátila k třesoucí se a ječící hromádce, ničím už nepřipomínající mladou sebevědomou ženu, a při pohledu do černých očí, bloudících někde hodně, hodně daleko, neomylně poznala, že Karla definitivně uvízla v sítích, které sama tak horlivě a pracně pomáhala spřádat.

Děsivý jekot konečně utichl a široká ústa s vytékajícím pramínkem slin se pootevřela k udiveným otázkám. „Šári, co ty tady? Kdy jsi přišla, že jsem tě neslyšela? A nevidělas náhodou Lexu? Už před půlhodinou měl bejt doma a pořád nějak nejde…“